Garsija Bobs

Šerloka Holmsa testaments

Bobs Garsija

Šerloka Holmsa testaments

I

Es sēdēju pie kamīna mazajā Beikerstrltas dzīvoklīti, nebeidzamu skumju mākts. Šerloka Holmsa zvilnis man līdzās joprojām bija tukšs. Londonai pāri klājās biezi, melni mākoņi. Neskaidrais troksnis, kas nāca no ielas, man likās ļaunu vēstošs gluži kā bēru procesija. Es biju viens, un, pārcilājot prātā uzmācīgās atmiņas, man aizžņaudzās kakls.

Briesmīgā ziņa pienāca naktī. Tā nebija rīta, nedz arī vakara avīze, kas parādīja godu manam draugam. Tā brīža slavenības, izmantojot modē nākušo pagātni, tvēra izdevību palielīties ar savu bijušo paziņu ģeniālo detektīvu un dēvēja sevi par viņa "tuviniekiem". Ķīmiķi, kriminologi, visvisādi zinātnieki daudzināja viņa talantus un uzteica iedvesmas pilnā autodidakta mākas. Šerloks Holmss, dzīvs būdams, nekad netika dzirdējis tik daudz slavas dziesmu un draudzības apliecinājumu.

Bet es doktors Džons H. Vatsons es gan vienmēr esmu zinājis, ka ir maz tādu cilvēku, kas tiešām bija viņam tuvi. Un cik ir to uzticīgo draugu, kuriem viņa pietrūka? Arī ģimenes locekļu tikpat kā nebija. Atminos, viņam bija tikai viens brālis Maikrofts, kuram tādā pašā mērā trūka cilvēciska siltuma un jūtīguma kā manam patiesi apraudātajam draugam.

Par īstajiem viņa nāves cēloņiem klīda visdažādākās baumas. Vieni stāstīja, ka viņš gājis bojā, darba pienākumus pildot, kā sava amata upuris. Citi melsa, ka viņa veselību laupījis opijs.

Prese izmantoja iespēju, lai sacerētu visneticamākos nostāstus. Žurnālistu iztēlei nebija robežu. Tā es veiksmīgi no droša avota uzzināju, ka Šerloks Holmss aizgājis bojā vannā, kas piepildīta ar hlorskābi, pārbaudot kādu paša izgudrojumu. Vēl bija bukoliskākas versijas ka Holmsu nokodušas bites, kad viņš nodevies saviem vaļaspriekiem; ka viņš nolauzis kaklu, jo nokritis no kāpnēm, kokā šķinot ķiršus; vēl bija tāda versija, ka Holmss nosmacis, jo aizrijies ar firziķa kauliņu. Jaunām, romantiskām meitenēm paredzēts izdevums piedāvāja savu variantu ka Holmss, būdams jau krietni gados, ņēmis galu aiz nelaimīgas mīlestības, bet kāda sensāciju lapa apgalvoja, ka viņu piemeklējusi sirdslēkme, kad Holmss atklājis, ka Moriartijs ir viņa pusbrālis. Visoptimistiskākie ļaudis uzskatīja, ka viņš vēl ir dzīvs. Tiesa gan Holmsa līķis oficiāli netika identificēts. Viņa mājas pagrabā tika atrasta vanna ar skābi, kuras virspusē peldēja želatīnveidīga masa. Taču tā nelikās īpaši līdzīga cilvēciskai būtnei.

It kā ar to vēl nebūtu gana, gudrinieki sāka apšaubīt manu pierakstu patiesīgumu! Kāda nedēļas avīze ar nelielu lasītāju skaitu minēja "pierādījumus", ka Šerloka Holmsa nekad neesot bijis. Arī viņa nāve esot kārtējais viņa tā saucamā biogrāfa auglīgās iztēles izgudrojums. Kāda cita atzina, ka Šerloks Holmss neesot vis mīts, bet pārmeta, ka esmu noklusējis viņa neskaitāmās izgāšanās. īstenībā mans biedrs nebija pieredzējis daudzas neizdošanās, bet par tām, kuras atgadījās, es pastāstīju tāpat kā par veiksmēm.

Ar manu sirdsapziņu viss ir kārtībā. Esmu savas dzīves garumā radis vienlīdz sīki un rūpīgi attēlot visus sava slavenā drauga piedzīvojumus. Tomēr ar vienu izņēmumu. Holmss man neļāva publicēt šaušalīgu notikumu aprakstus, ko biju apkopojis krājumā ar pagaidu nosaukumu "Londonas šausmas". Patiesībā draugs mani palūdza pagaidām nelaist klajā šos materiālus, kamēr šis tas nebūšot precizēts. Es, protams, ņēmu vērā viņa lūgumu, ko uzskatīju par saprotamu, taču pēc tam nekad vairs netiku redzējis savu manuskriptu. Tāpēc es pieprasīju to atpakaļ no slavenā detektīva Šerloka Holmsa dokumentu krājuma.

Ja runājam par viņa nāves iemeslu, tad tur nekādu noslēpumu nav. Vismaz man šķiet skaidrāks par skaidru, ka viņš nomira aiz garlaicības. Jau vairākus gadus nepiekopjot savu aizraujošo amatu, mans draugs dzīvoja noslēgtībā savā lauku īpašumā un tikpat kā neizgāja cilvēkos. Ir taisnība, ka Holmsa veselība pasliktinājās.

Un par spīti maniem atkārtotajiem brīdinājumiem Holmss turpināja nodoties saviem iemīļotajiem preparātiem. Pēc viņa aiziešanas atpūtā biju tur iegriezies tikai vienu pašu reizi, mēs gadiem netikāmies. Un šī pēdējā sastapšanās bija tik sāpīga, ka man vēl šodien negribas to pieminēt.

Šis apceres es pārcilāju prātā, kad mani atsauca tagadnē tālīni durvju zvana tinkšķi pirmajā stāvā. Kā likās, Hadsonas kundze nebija tik modra kā citkārt. Pēc mirkļa, klibodama un aizelsusies, viņa man ienesa ierakstītu vēstuli.

Es izlasīju:

Dārgais doktor Vatson,

mūsu nelaiķis draugs misters Šerloks Holmss man uzticēja ielūgt Jūs uz sava testamenta atvēršanu. Lūdzu, ierodieties manā birojā rīt no rīta, precīzi pulksten desmitos. Datumu un stundu noteicis pats misters Holmss.

Viljams Holborns, notārs, Linkolnzinnas ielā 23.

Šis aizkapa ielūgums iesildīja manu sirdi. Uzaicinot mani uz sava testamenta nolasīšanu, draugs ziņoja, ka nav mani aizmirsis, lai cik dramatiskos apstākļos mēs izšķīrāmies.

Nakti es ilgi nevarēju aizmigt biju nonācis neganta uzbudinājuma varā. Es nezināju, ka Šerloks Holmss mani ievilks vēl neticamākā piedzīvojumā nekā tie, ko pieredzējām viņa dzīves laikā.

2

Fiakrs sasniedza Čenserijleinu un izlaida mani pie ieejas skvērā, ko sauca Linkolnzinnasfilda. Šis nostūris nekādi nebija mainījies. Šejienes nomācošais klusums nesaskanēja ar tuvējo ielu jūkli un kņadu. Šī vieta, kura gadu gaitā brīnumainā kārtā bija saglabājusies neskarta, man atgādināja klostera dārzu. Vienu celtnes spārnu aizņēma senatnīga zāle, citās zemajās ēkās bija ierīkojušies tieslietu studenti, juristu palīgi, notāri un advokāti, kuriem pilsētā bija laba slava. Vienā skvēra stūrī bija platas marmora kāpnes, kas veda uz mūsu vecā drauga mistera Viljama Holborna biroju.

Uzkāpu otrajā stāvā, balstīdamies uz spieķa un daudz nelikdamies zinis par sasodīto reimatismu biju klāt tieši deviņos piecdesmit -, un kvēloju nepacietībā.

Klerks ieveda mani milzīgajā kabinetā, kur kopš iepriekšējā apmeklējuma apmēram pirms piecpadsmit gadiem nekas nebija mainījies. No augstajiem logiem ar nespodrajiem stikliem krita blāva gaisma gluži kā kapelā. Telpā valdīja tāda noskaņa, kas likās ļoti piemērota saziņai ar mūžību. Pie nobalsinātajiem un zeltītiem ciļņiem rotātajiem griestiem karājās liela kristāla lustra. Visas notāra biroja mēbeles pat mazs, apaļš galdiņš bija tumšas un nerosināja nekādas iztēles rotaļas, te oda pēc grīdu vaska. Grāmatu plauktos dirnēja desmitiem sējumu ādas vākos, kuri tur varēja būt stāvējuši jau gadsimtiem, bet pie sienām karājās saplaisājušas gleznas apsūbējušos rāmjos Londonas ainavas, kas izplatīja drūmu, gandrīz vai neveselīgu noskaņu. Neirastēnisks pulkstenis istabas stūri ar aizdomām vēroja šo ļaunu vēstošo vidi. Misteram Holbornam aiz muguras dega uguns milzīgā Elizabetes laikmeta kamīnā tajā krakstēdama kurējās malka, bet rūpīgi sarindotu barga izskata notāru portretu galerija tur bija vesela dinastija šķietami viesa uzticību vēsturiskajam Holborna birojam.

Notārs mani saņēma ar šādam notikumam atbilstošu cienīgumu. Ari viņš pats nekādā ziņā nebija mainījies. Tikai pierē un acu kaktiņos bija parādījušās jaunas krunciņas. Viņš izskatījās noguris un mierīgs tāds pats kā allaž mūsu pazīšanās dienās. Šis cilvēks pildīja savus pienākumus pēc tradīcijas un paraduma ne aizrautību, ne prieku viņa uzvedībā nemanīja.

Mēs kādu brīdi parunājāmies, un tad telpā tika ievests mazs vīrelis ar inkvizitora skatienu. Tas gan bija pārsteigums! Nebiju viņu redzējis gadiem, bet ar visu to, ka mana atmiņa vairs nebija tik laba kā citkārt, es Lestreidu tūlīt pazinu. Viņa seja man vairs nešķita tik simpātiska kā agrāk. Tas bija policists, kas neslēpa netīksmi pret juristiem parvēnijiem, kas ir tik augstās domās par sevi. Viņa karjera un jaunā dienesta pakāpe arī iedvesa pārākuma apziņu. Mani pamanījis, viņš tuvojās, rokas izpletis, un, man par lielu izbrīnu, apsveica, apķerdams manus plecus un sakratīdams, it kā mēs būtu seni draugi un justos sajūsmināti, atkal tiekoties. Iespējams, ka viņš tiešām bija tādās domās. Lai gan es savos stāstos biju nesaudzīgi rakstījis par viņu visu, ko uzskatīju par vajadzīgu.

-    Doktor Vatson, tātad jūs neesat miris! viņš kā vienmēr taktiski iesaucās.

-    Paldies, ka jūs tā rūpējaties par mani.

-    Ziniet, es gribēju teikt… Kāds prieks, ka jūs vēl esat dzīvs!

Notārs mūs abus pēc kārtas nopētīja, lūkodamies pāri degunkniebja malai.

-   Tātad man nav jāiepazīstina. Jo šaubu nav jūs viens otru labi pazīstat.

Lestreids tūlīt sāka tēlot priekšnieku.

-    Mēs kādreiz bijām lieliska komanda doktors Vatsons un es! Mēs ķērām ļaundarus un kopā atrisinājām daudzas sarežģītas mīklas.

-    Jūs un es? Manuprāt, jūs kādu esat aizmirsis!

Lestreids saņēma zodu ar īkšķi un rādītājpirkstu un pavērās griestos.

-   Ak, jā! Jūs runājat par to nabaga detektīvu amatieri, kurš nomira. Mums allaž atgādina par viņa agrākajiem sasniegumiem.

Mani sejas panti sastinga.

-    Es jums atgādinu, ka jūs šodien esat šeit tāpēc, ka viņš jūs ir aicinājis.

Lestreids iebelza ar labās rokas dūri pa kreisās plaukstu.

-    Šerloks Holmss! Tāds bija tas vārds, ko es pūlējos atcerēties!

Es veltīju policistam iznīcinošu skatienu. Viņš samiedza acis

un centās taisnoties:

-    Tā tas ir, nav ko piebilst. Visas tās pēcnāves liecības, vai zināt… Kādi viltojumi tikai nav redzēti… Starp citu visdrīzāk tādas izdarības ir nevietā. Liksim mirušos mierā, lai šie paliek tur, kur ir, neaptraipīsim nelaiķu piemiņu!

Lestreids tik tikko paguva pabeigt teikumu, jo pa durvīm ienāca vēl kāds. Ja policista sejas vaibsti pēkšņi nebūtu pārmainījušies, es ienācēju tik drīz nepazītu. Tas bija Maikrofts Holmss. Viņa manieres joprojām bija mietpilsoniskas. Pilnīgums piešķīra viņam īgnu izskatu un pēdmiņa iznesību. Bet viņa seja izstaroja dīvainu vēlību un acu izteiksme zem spurainajām uzacīm saprātu. Viņa bārda bija kupla, mati biezi un sirmojoši; šis cilvēks atgādināja Bībeles pravieti. Viņa būtni itin kā apņēma spēka un pārākuma aura. Viņš mūs sveicināja, īsi pasmaidīdams, un ļāva savam smagajam stāvam nošļukt klubkrēslā, kuru viņam norādīja misters Holborns.

Notārs apsēdās pie sava rakstāmgalda.

-   Tā kā esam pilnā sastāvā, tad varam sākt.

Lestreids pavērās uz manu pusi. Droši vien arī viņu klusībā izbrīnīja jautājums: "Vai tiešām pilnā sastāvā?" Vai tad Šerlokam Holmsam nebija citu pilnvaroto personu? Un ko viņš varēja uzticēt trim tik atšķirīgiem vīriem kā Lestreids, paša brālis un es?

Notārs lūdza mūs apskatīt aploksni, kurā bija testaments. Mēs pārbaudījām vaska zīmogus un parakstus. Pēc tam notārs ar papīrnazi to atvēra.

-    Lūk, šeit ir mistera Šerloka Holmsa testaments. Es izlasīšu jums saturu, ko pirmoreiz uzzināšu reizē ar jums.

Notārs izvilka no aploksnes ar roku rakstītu vēstuli. Mēs visi trīs gaidījām, nepacietībā acis iepletuši. Misters Holborns bezgala nesteidzīgi uzlika degunkniebi, noklepojās un ieņēma svinīgu stāju.

-    "Es, Šerloks Holmss, būdams vesels gan miesā, gan garā, novēlu visu savu mantu, tostarp Stradivāri vijoli, savam ilggadējam draugam doktoram Vatsonam. Lāga zēnam Lestreidam, kurš ir pašpārliecināts un apņēmīgs, atstāju savas šaubas un sirdsapziņas pārmetumus. Savam mīļajam brālim novēlu savus pieņēmumus, lai viņš tos pienācīgi izlietotu, kad būs īstais laiks. Misteram Holbornam savu piedzīvojumu aprakstu uzticīgajam lasītājam pēdējo sējumu, kas papildinās viņa kolekciju. Es lūdzu klātesošos uzmanīgi uzklausīt galveno šīs vēstules punktu. Šis teksts misteram Holbornam jānolasa tikai vienreiz. Procedūra var turpināties diezgan ilgi, tāpēc es atļauju jums sarūpēt dzērienus un ēdienus, lai tās gaitā stiprinātos. Lai viss notiktu pēc manas pēdējās gribas." 'Ias ir parakstīts, datēts un apliecināts bijuši divi uzticami liecinieki. Viss ir kārtībā.

Lestreids likās bezgala izbrīnījies. Maikrofts domīgi pētīja griestus. Notārs samirkšķināja lielās acis kā pūce, ko pārsteigusi dienas gaisma. Es turpretī savā nodabā prātoju, kādu triku vecais zēns Holmss sagatavojies ar mums izspēlēt savas nāves priekšvakarā. Lestreids pēkšņi neizturēja.

-    Ko tas viss nozīmē? Šis… detektīvamatieris man novēlot savas šaubas un sirdsapziņas pārmetumus? Tam taču nav nekādas jēgas!

Maikrofts Holmss veltīja viņam nosodošu skatienu.

-   Un kas tad ir par vainu? Esmu viņa miesīgs brālis, bet nebūt neesmu sašutis par testamentu ar nelielu novirzi no normas.

-    Nelielu novirzi? ietaurējās policists.

-   Ko tad viņš ir novēlējis man? Tikai savus deduktīvos secinājumus! Es pat nezinu, ko viņš gatavojas mums vēstīt.

Lestreids piecēlās un izlēmīgā gaitā devās uz durvju pusi.

-    Es vairs neesmu rēbusu un mīklu minēšanas vecumā.

-   Šerloks Holmss, iespējams, gribējis jums nodot kādu ziņu, es iebildu. Ziniet, viņa testaments tiešām ir ar dīvainībām, ja viņš man novēl savu vijoli. Tie ir tādi draudzīgi jociņi. Viņš pat smalkjūtīgi iedomājies par misteru Holbornu.

Notārs apcerīgi pakasīja sev deguna galiņu.

-    Patiesi gan. Es negaidīju tādu dāvanu. Tā ir es vienmēr aizrautīgi esmu lasījis par Holmsa veikumiem. Un jūtos ļoti aizkustināts, ka viņš to atcerējies.

-    Bet kur ir tas slavenais vēstījums, par ko runā Holmss? es noprasīju.

Notārs iebāza roku aploksnē, it kā cerēdams tur atrast vēl kaut ko.

-    Raugiet, ir gan… Ir tikai šī lapa.

-   Tāpēc ka turpinājums laikam būs pastāvējis vienīgi tā cilvēka iztēlē, un es neredzu, kādēļ man vēl būtu jēga te kavēties, Lestreids nomurmināja.

Policists atvēra biroja durvis un pēkšņi atradās aci pret aci ar diviem klerkiem, kas nesa lielus saiņus.

-    Kur lai to visu novieto, mister Holborn? pirmais noprasīja.

Notārs pārsteigts sakustējās.

-    Kas… kas tad tas?

-   Cienasts, ko piegādātāji atsūtījuši pēc mistera Šerloka Holmsa lūguma! viens no klerkiem paziņoja. Kurjers atnesa arī viņa testamenta pielikumu.

-    Un te ir vēl viena aploksne, kas adresēta jums personiski, otrs papildināja, grīļodamies zem smagās nešļavas svara.

Maikrofts Holmss un es mēs ieintriģēti saskatījāmies. Tā kā notārs nelikās sapratis, pirmais klerks piebilda:

-    Kurjers teica, ka jūs jau zinot un gaidot šo sūtījumu, kungs.

-    Jā, tā ir gan… kaut kādā mērā.

Viņš ar roku norādīja uz lakota melnkoka galdu, kas atradās pie durvīm.

-    Nolieciet ēdienu un to aploksni tur, viņš sacīja. Un dodiet šurp to izdaudzināto pielikumu!

Abi novietoja apjomīgās pakas un izgāja. Lestreids burkšķēdams atgriezās savā krēslā. Misters Holborns atvēra aploksni.

Mēs visi ieraudzījām dokumentu manuskriptu ar vismaz tūkstoš lappusēm. Tad es sapratu, kāpēc Šerloks Holmss testamentā bija norādījis, ka lasīšana varot ieilgt, tāpēc derētu stiprināties ar cdieniem un dzērieniem.

Notārs īgni pasvārstīja rokā manuskriptu un neviļus smagi nopūtās, novērtēdams lielo darbu, kas viņu gaidīja. Viņš ielūkojās pulkstenī.

-    Labi, ja jau tāda ir Holmsa pēdējā griba…

Maikrofts Holmss ar skatienu norādīja uz ēdienu un dzērienu saiņiem, kas bija novietoti uz galda.

-    Mums ir laika diezgan. Un mēs neriskējam nomirt badā.

Lestreids aizkaitināti paraustīja plecus. Viņa sejas izteiksme

bija nīgra kā agrāk nelāgākajās dienās.

Misters Holborns atkal sakārtoja pensneju un dziļi ieelpoja.

-    "Londonas šausmas" doktors Džons H. Vatsons…

Es salēcos.

-    Mans manuskripts!

-    Vai jūs pazīstat šo dokumentu, mister Vatson?

-    Kā tad! Tas taču ir mans!

-    Un tas nekad nav izdots?

-   Nē. Šerloks Holmss to no manis aizņēmās. Viņš gribēja ieviest tajā kādus labojumus. Redziet, tas nebija publicējams tādā stadijā, kādā toreiz bija. To vajadzēja pārbaudīt un savest kārtībā…

Misters Holborns ar interesi nopētīja iespaidīgo papīru ķīpu.

-   Lūk, tas visu maina! Neizdots darbs par nezināmu dižā detektīva piedzīvojumu. Tas varētu būt aizraujoši.

Lestreids tik sajūsmināts vis nelikās.

-   Nekā nezināma tur nav. Es atceros notikumus, par kuriem tur ir runa. Mēs tomēr negrasāmies publicēt desmitiem krimināllietu ar aizbildinājumu, ka tāda ir Šerloka Holmsa vēlēšanās.

-   Nav vis desmitiem, es precizēju, tikai piecpadsmit. Piecpadsmit krimināllietu ne vairāk, ne mazāk.

-   Lai būtu, ja jūs tā vēlaties. Bet tas ir par daudz atklāti, jo vainīgie jau ir identificēti un…

-    Vai jūs par to esat pārliecināts?

-    Protams, jo šīs izmeklēšanas vadīju es.

-    Šaubu nav.

-    Starp citu, es nesaprotu, kādā veidā šis slimīgais savārstījums ir saistīts ar Holmsa testamentu.

-   Tiešām, notārs piekrita, tas ir diezgan neparasti.

Maikrofts Holmss pievērsa skatienu Lestreidam.

-    Tā ir mana brāļa pēdējā griba. Tātad mums pienākas to respektēt.

Pēc tam viņš ar rokas mājienu lūdza notāru turpināt.

Lestreids sakrustoja rokas uz krūtīm un savilka nīgru ģīmi.

-    Lasiet, lai ātrāk tiekam galā! viņš norūca.

Misters Holborns atšķīra manuskripta pirmo lappusi, nokāsējās un sāka lasīt.

3

Diena izbālēja, iegrimdama krēslā, it kā tās nekad nebūtu bijis, tā gluži vienkārši aizmirsusi uzaust. Ziema negribēja beigties. Ārā gandrīz nebija iespējams paelpot. Londona smaka ledainā aukstumā, cilvēkiem acis bija piesarkušas, plaušas sakairinātas, elpa svelpjoša, plaksti vērās ciet, un tie šķaudīja no rīta līdz vakaram. Pilsēta alka sasildīties. Migla iekrāsojās sēra toņos. Ogļu putekļi no cukurfabriku dūmeņiem un īstendas rūpnīcu skursteņiem sēdās uz ēkām un piešķīra tām ļaunu vēstošu izskatu tās sāka atgādināt skursteņslaucītāju statujas.

Pēc pirmā aukstuma uzplūda galvaspilsētā jūtami palielinājās nāves gadījumu skaits. Londonā 1886. gada ziemā nomira 11 500 cilvēki tie saslima ar bronhītu, plaušu emfizēmu un astmu. Bezpajumtnieki gāja bojā desmitiem. Temza šur tur sāka aizsalt, pilsētu drebināja ledains vējš.

Pat es, lai gan nekad agrāk neesmu pazinis nopietnus veselības traucējumus, tomēr nespēju atbrīvoties no augstas temperatūras, kas šad tad atkārtojās.

Visu dienu biju pavadījis gultā mūsu dzīvoklī, gaidot kaut vai nelielu uzlabošanos, lai varētu iziet. Nodarbojos gluži tāpat kā vakar ar drauga piedzīvojumu attēlojumu un mūsdienīgu romānu lasīšanu, tos man ieteica paziņa literārais aģents Londons Keils.

Kādu stundu es snauduļoju, kamīna uguns sprakstu un lietus lāšu pakšķu ieaijāts, tās bungoja pa jumta dakstiņiem. Holmss bija pārliecies pār savu rakstāmgaldu noņēmās ar lietu mapēm un noziegumu arhīviem.

Es sarāvos un pamodos no snaudas, jo pie ārdurvīm bija ietinkšējies zvaniņš. Pēc šīs skaņas gandrīz tūlīt sekoja steidzīgi soļi kāpnēs. Vīrieša balss kaut ko sacīja, un to pārtrauca sparīgi iebildumi:

-     …satikt misteru Holmsu? Ar tādu skubu? Notriniet kājas, jūs visu piebradāsiet!

-    Liecieties mierā… nav laika… valstiski svarīga lieta…

Tad pēkšņi mūsu salonā iebruka aizelsies, šņākuļojošs okšķeris,

kuram sekoja aizkaitinātā misis Hadsona.

-    Šis kungs… viņa iesāka.

Lestreids apklusināja mūsu dzīvokļa saimnieci ar nebūt ne īpaši bruņniecisku rokas mājienu.

-    Holms, notikusi bēgšana! Šorīt, no Milbenkas!

Mans draugs izslēja galvu un nopētīja ienācēju.

-    Nomierinieties, veco zēn! Nāciet apžāvējieties pie kamīna un pastāstiet mums, kas īsti lēcies.

Policists nopurinājās kā slapjš suns un atkrita krēslā, noplakšķēdams kā mitras veļas ķīpa. Viņš mēģināja noslaucīt pieri ar piedurknes atloku, taču nošķieda seju vēl vairāk.

-    Viens cietumnieks kāds Marks Dugans ir izbēdzis!

-    Kad jūs atklājāt, ka viņam izdevies izsprukt?

-    Šorīt, īsi pēc sešiem. Sargs no nakts maiņas posās projām, un kolēģis, kas ieradās viņu aizstāt, devās apgaitā. Tas atrada divdesmit ceturto kameru tukšu. Bet tās durvis nebija atvērtas. Tā ir neatminama mīkla.

Lestreids neizpratnē atmeta ar roku. Ūdens straumīte no viņa mēteļa notecēja uz parketa.

-    Ieslodzītais bija pazudis bez pēdām. Milbenkas cietumu turklāt mēdz slavēt pastiprinātās drošības dēļ. No tā nekad neviens nav izmucis. Tas bēglis ir jānoķer! Laiks negaida!

Holmss piebāza pīpi ar svaigu tabaku un to aizkūpināja.

-    Kāpēc jūs gaidījāt deviņpadsmit stundu un tikai tagad brīdināt mani?

Policists piecēlās. Viņš laikam domāja, ka Holmss grasās sūtīt viņu projām.

-Tajā laikā… Mēs pārmeklējām cietumu no pagraba līdz bēniņiem ņēmāmies visu dienu, jo cerējām, ka atradīsim kādu norādi. Mēs gribējām ari nopratināt naktsmaiņas sargu, bet tas atsāka darbu tikai sešos vakarā.

Holmss sūkāja pīpi un vēroja dūmu gristis, kas cēlās pret griestiem.

-   Tādā gadījumā tas jūsu noslēpums nav nekāds noslēpums, viņš noteica.

Holmsa flegmatisms aizkaitināja policistu.

-    Jūs taču nesāksiet apgalvot, ka zināt, kur ir cietumnieks?

Mans draugs pēc sava tracinoša paraduma neatbildēja uz

jautājumu tieši.

-   Atmetiet nereālos atminējumus, mans labais Lestreid. Risinājums būs tas, kurš paliks pāri. Ari tad, ja tas liekas neticams.

"Labā Lestreida" seja tagad pauda gan apjukumu, gan īgnumu, ļa runājam par mani, tad es jau sen vispār ne par ko vairs nebrīnījos. Turklāt es lieliski zināju, ka mans draugs nesniegs paskaidrojumus, kamēr nebūs pārbaudījis savus pieņēmumus.

Holmss piecēlās, izstaipījās, uzvilka mēteli un rūpīgi aizpogāja to līdz augšai, bet pēc tam nesteidzīgi devās uz durvīm. Lestreids nepacietīgi tripšināja viņam nopakaļ.

Mums uzsmaidīja laime. Gar 221. numuru tajā pašā brīdī, kad iznācām ārā, ripoja brīvs fiakrs. Lai gan lietus lija aumaļām un iela bija spīdīgi slidena, Lestreids lika kučierim braukt ātrāk. Kamēr traucāmies uz priekšu, mūsu pavadonis izmisīgi centās apžāvēt savas drēbes, lādēdams šo briesmīgo gadalaiku. Es iesānis pašķielēju uz Holmsu. Varēja nodomāt, ka viņš ir aizsnaudies. Es nešaubījos, ka viņa smadzenes darbojas pilnā sparā. Ko visu es būtu atdevis, lai tikai varētu kaut kādā veidā ieskatīties šīs varenās dedukcijas mašīnas mehānismā, kaut vai uz īsu mirklīti!

Milbenkas cietums bija iekārtots XII gadsimta cietoksni. Ar robainajiem tornīšiem, nāvinieku kamerām, laika nodeldētajiem akmens mūriem tas likās kā izniris no viduslaiku miglas. Trūka ja nu vienīgi paceļamā tilta un laipu, lai līdzība ar toreizējiem cietokšņiem būtu pilnīga.

Mūs sagaidīja bet vai tas ir īsti piemērots vārds? drukns, slikti ģērbies vīrelis. Viņa piesārtušie vaigi bija atkārušies, ģīmis atgādināja vērša purnu. Kailais galvvidus tundru, kur atsevišķas skupsnas izklaidus plīvoja vējā. Ik kustība izraisīja viļņošanos tur ļumēja viņa tauki uz rokām un vēdera. Vīriņš sniedza pretī mitru un ļenganu plaukstu.

-    Baltimors Kompostels, cietuma priekšnieks. Jūsu apmeklējums nav pieteikts.

Mūsu klātbūtne viņam noteikti nešķita iedvesmojoša, par to nebija nekādu šaubu. Vīreļa klīstošais skatiens bija kā puikam, kurš pastrādājis kādu lielu muļķību un baidās no bāriena. Viņš bez mitas slaucīja pieri auduma skrandā, kas laikam reiz bija mutauts, un aizelsies purpināja:

-   Mēs esam saskārušies ar neatrisināmu mīklu, Holmsa kungs, tā nemūžam nevajadzēja notikt! Neviens nekad nav aizbēdzis no Milbenkas un…

Holmss ar rokas mājienu viņu apklusināja.

-    Es zinu Lestreids man jau paskaidroja.

-    … sekas var būt dramatiskas, vīrelis turpināja. Milbenkas ieslodzītie ir bīstamākie visā Anglijā.

Un kāpēc ne uz visas planētas, kamēr šis zellis uz tās atrodas? Es nospriedu, ka viņš mazliet sabiezina krāsas. Šī nebūt nebija pirmā reize, kad no Anglijas cietuma izbēdzis kāds notiesātais.

Par spīti aukstumam, Kompostels svīda kā bullis. Turklāt, jo uzmanīgāk es viņu pētīju, jo zeļļa līdzība ar šo dzīvnieku likās uzkrītošāka. Muskusa smārds, ko viņš izplatīja, šo iespaidu vēl pastiprināja. Ap viņa stāvu biezēja šķebinoša aura. Varētu domāt, ka vīrelis pārradies pēc kādiem smagiem darbiem. Viņš šļūcošā gaitā devās uz vienu no tornīšiem.

-    Es jūs aizvedīšu uz to kameru, no kuras šis izspruka.

Sekojot viņam pa tumšo un mitro gaiteņu labirintu, Šerloks

sāka vīreli iztaujāt tas nokļuva īstās jautājumu krustugunis.

-    Vai naktī kāds varēja iekļūt cietumā?

-    Neiespējami. Mūsu apsardze ir nevainojama. No sešpadsmitiem vakarā līdz sešiem no rīta Milbenkā neviens nevar ieiet un arī iziet ne.

-    Un ko es jums teicu? sarunā iejaucās Lestreids.

-    Katrā stāvā ir pa sargam, paskaidroja Baltimors Kompostels, bet režģi no ārpuses tiek aizslēgti ar piekaramo atslēgu. Pat sargi nevar tikt ārā. Protams, ka visas izejas tiek aizbultētas un novērotas dienu un nakti.

-   Vai nakts dežurants neko īpašu savas maiņas laikā nav ievērojis?

-   Cik man zināms, tad ne. Vismaz žurnālā viņš neko tādu nav atzīmējis.

-    Ko viņš darījis tajā vakarā?

-    Kā rādās, apmeklējis divdesmit ceturtās kameras iemītnieku. Pēc tam devies atpakaļ uz savu posteni. Esot kādu brītiņu caur restēm parunājies ar sargu no vidējā bloka, pēc tam pie sveces iegrimis grāmatas lasīšanā līdz brīdim, kad no rīta atnācis viņa kolēģis.

-    Kas ir izbēgušais?

-    Kāds Marks Dugans, trīsdesmit deviņus gadus vecs, advokāts, notiesāts uz diviem gadiem cietumā par parādu nemaksāšanu.

Holmss izbrīnīti sarauca uzacis.

-    Tikai tādēļ? Bet jūs taču teicāt, ka viņš esot bīstams…

Kompostels saminstinājās.

-   Jā… un tomēr nē. Es gribēju sacīt, ka mūsu cietumnieki lielākoties ir tādi. Taču mūsu reputācijas labad mums šis jādabū rokā. Vai saprotat?

Mēs apjēdzām tikai to, ka resnais lāga zellis no mums kaut ko slēpj.

-   Vai kamerā jūs neatradāt nekādas norādes? Holmss noprasīja.

Kompostels parakņājās vestes kabatā un pasniedza Šerlokam mitru papīra lapiņu.

-    Jā. Šī zīmīte bija nolikta uz gultas.

Mans draugs skaļi izlasīja:

-   "Mana atriebība būs līdzvērtīga manām ciešanām. Mani bendes iepazīs elli. Piedāvāšu viņiem izrādi asiņainu līdz nelabumam. Iespējams, tad viņi apjautls, ko esmu piedzīvojis." Apburoši. Cik ilgi tam Markam Duganam vēl bija jāmokās?

-    Divas dienas.

Holmss iepleta acis.

-    Bet kāda jēga bēgt, ja līdz atbrīvošanai bija palicis tik maz laika?

Kompostels atkal noslaucīja pieri.

-    To es nezinu.

-    Un sargs? Kāds ir viņa raksturojums?

Priekšnieks kavējās ar atbildi, it kā viņa vārdi varētu radīt kādas briesmīgas sekas.

-   Sargs? Redžinalds Fosters. Nopietnības un precizitātes paraugs.

Mēs bijām nonākuši pie 24. kameras. Tā bija atbaidoša -

ļaunu vēstošs feodālisma laikmeta mokkambaris ar masīva koka durvīm. Viras un slēdzene izskatījās tā, it kā tos būtu darinājuši milži. Mazītiņš resniem cilindriskiem stieņiem aizrestots lodziņš bija vienīgā atvere uz ārpasauli. Temperatūra nebija augstāka par pieciem grādiem pēc Celsija. Dienas gaisma droši vien reti nonāca līdz cietumniekam, un sienas vismaz metra biezumā bija nolāsojušas valgas. Zemi klāja netīri sarkanīgas, nekārtīgi izliktas plāksnes. No mēbelēm tur bija tikai mitra gulta.

Holmss mitējās izvaicāt Kompostelu. Viņš piepeši nometās četrrāpus un sāka pētīt grīdu ar lielo lupu, no kuras nekad nešķirās. Viņš kustējās šurpu turpu no viena kameras kakta līdz otram, klusi grudzinādams, gluži kā sivēns, meklēdams trifeļus. Rāpodams zem gultas, viņš kasīja plāksnes un kaut ko mērīja. Baltimors Kompostels neizpratnē vēroja šīs izdarības.

Dažkārt mana drauga izmeklēšanas ilga stundām, taču šajā reizē viņš meta mieru jau pēc pāris minūtēm.

-    Cietumnieks izgājis pa lielajām durvīm visu acu priekšā pulksten sešos no rīta.

Cietuma priekšnieks sašļuka. Lestreids, kas nebijās no atkārtošanās, atkal iesaucās:

-   Tas nav iespējams, jo neviens nekad nav izbēdzis no Milbenkas!

Holmss aizslaucīja šo piezīmi ar rokas mājienu un pievērsās priekšniekam.

-    Kur patlaban ir sargs, kurš strādāja nakti?

Kompostela skatiens ieurbās kameras stūri.

-    Mēs nezinām. Viņam bija jāierodas darbā šodien pulksten astoņpadsmitos, taču mēs vēl joprojām viņu gaidām.

Holmss ar rādītājpirkstu apsūdzoši iebakstīja vērsiskajā krūtežā.

-    Viņš nekad vairs neparādīsies, un jūs to lieliski saprotat!

Priekšnieka smagais stāvs atšļuka uz cietumnieka lāvas, kas

nočīkstēja zem neierastā svara. Viņš laikam bija apjēdzis šausmīgo patiesību vienlaikus ar mani: gūsteknis aizbēdzis sarga izskatā.

Baltimors Kompostels neizteiksmīgā balsī noprasīja:

-    Bet ja jau Dugans pamanījies aizmukt, kur tad ir Fosters?

-    Jūs sēžat šim virsū! Holmss nošņāca. Tāpat kā visiem pierādījumiem!

Kompostels vienā stiepienā uzlēca kājās, it kā viņu gaisā būtu uzmetusi atspere. Viņa sejā bija parādījusies panisku baiļu izteiksme.

Holmss ar ieturētām kustībām atrāva gultu no sienas, atklājot stūri, kur grīdas klājums likās mazliet nelīdzens. Viņš izcēla dažas plāksnes bez kādas piepūles, izlīdzoties ar pīpslauķi, pēc tam palūdza lāpstu un sāka rakt.

Tas, ko atklājām, bija šaušalīgākais, ko man savā mūžā gadījies redzēt pat briesmīgā kara laikā Afganistānā. Nelaimīgā cilvēka līķis bija drausmīgi sakropļots. Lestreids bija bāls, viņš stāvēja ar vaļēju muti un berzēja acis. Priekšnieks novērsās un izgāja no kameras, saķēris vēderu. Holmss nešķita izbrīnījies par šo atradumu. Viņš tikai noteica:

-    Interesanti.

Es gan neko aizraujošu šajā upuri nespēju saskatīt. Mans draugs uzrotīja piedurknes un turpināja pārmeklēšanu. Holmsam palīdzēja kāds vecs, daudz ko pieredzējis sargs. Viņš izcēla dažus satraikšķītus kaulus, pie kuriem vēl turējās bezveidīgas miesas ļerpatas. Pēc tam arī līdz pusei uzšķērstu rumpi. Tad Holmss izvilka no šīs zampas sagraizītus locekļus, kas bija nobāzti lupatās un kūdrā. Visbeidzot parādījās galva vai tas, kas no tās palicis pāri. Holmss to noslaucīja, cik labi varēdams. Uz pieres bija dīvaina zīme, kas atgādināja krustu. Likās slepkava pirms sadalīšanas apzīmogojis nogalināto.

Pamatīgi nopūlējies, Holmss pamanījās izdabūt ārā visu līķi nožēlojamas cilvēka atliekas.

Pēkšņi Lestreids izmetās no kameras, it kā tikai nupat būtu apjēdzis, kas notiek. Man kaut kā izdevās uzveikt nelabumu, kas žņaudza pakrūti, lai piedalītos turpmākajās norisēs.

Holmss izņēma no bezveidīgajām miesas skrandām garu nazi un klusi atkārtoja:

-    Interesanti!

Viņš turpināja ar improvizēto darbarīku kašņāt bedri, pēc tam noslaucīja atrastos priekšmetus un aplūkoja tos ar lupu. Tad Šerloks pievērsās vecajam sargam, kurš bija sniedzis palīdzīgu roku, un ar izslieto zodu norādīja uz mirstīgajām atliekām.

-    Vai pazīstat Fosteru?

Vīrs itin kā atvainodamies noplātīja rokas.

-    Nevaru droši apgalvot. Netiku Fosteru daudz pētījis, viņš pavisam nesen sāka strādāt. Un te ir tik tumšs.

-    Un kā ir ar to Marku Duganu vai viņš jau kādreiz ir slepkavojis?

-   Tas nešķiet īpaši ticami.

-    Kā tā?

-    Esmu vērojis noziedzniekus trīsdesmit gadus. Šis, iespējams, bija lielākais nelādzis no zagļiem, taču asinis šo biedēja. Es atceros kādu reizi, kad šim vajadzēja izraut sastrutojušus dzerokļus. Šite. Un šite.

Sargs, kurš bija noslaucījis rokas svārku stērbelē, plaši atvēra muti un norādīja uz attiecīgajiem zobiem gadījumam, ja mēs nebūtu pareizi sapratuši.

-    Šis bija gatavs ciest sāpes, lai tikai nebūtu jāiet pie cietuma zobārsta. Veselu nedēļu drebēja un trīcēja. Protams, šim dakterim nav tā labākā slava.

Holmsa pierē parādījās rieva.

-    Vai viņu kāds apmeklēja? Tuvinieki, vecāki?

-    Nē. Te tie mēdz būt reta parādība, un priekšnieks dara visu, lai nekādas tikšanās nepieļautu. Turklāt Duganam vairs neesot piederīgo.

-    Vai viņam bija kādi rēķini ar citiem ieslodzītajiem?

-    Nekādā ziņā. Cietumniekiem nav brīv sarunāties. To neļauj reglaments.

-    Pat ikdienas pastaigā?

-    Jā. Viņu tērpiem ir tādas kapuces, ka sazināties būtu grūti. Ari sargiem nav ļauts ar viņiem runāt. Ari jaunais to zināja.

Holmss uzrāva uzacis.

-    Jaunais?

Viņš norādīja uz līķi.

-    Kā tad. Nelaimīgais Redžinalds Fosters, ko mēs te izrakām. Necik ilgi gan viņam nebija lemts te uzturēties.

-    Necik ilgi? Cik sen tad viņš te strādāja?

-    Vakar viņš parādījās pirmo dienu.

Holmss salēcās un pasauca priekšnieku, kurš mūs gaidīja gaiteni.

Baltimors Kompostels atgriezās kamerā vēl baltāks par spoka liķautu. Viņš turēja pie lūpām lakatu, ko lietoja mutauta vietā. Es ievēroju, ka viņš centās neuzlūkot manu draugu. Holmss tomēr neļāvās ietekmēties.

-    Vai jūs varat identificēt šo cilvēku?

Kompostels nomāca nelabumu un aši nopētīja līķi.

-    Tas tiešām ir viņš Fosters.

Likās, ka virs cenšas ātrāk šo procedūru beigt.

-    Paldies par visu, Holmsa kungs. Es… es nevēlos jūs vairs ilgāk apgrūtināt.

Holmss atlieca muguru un nostājās pretī vērsim tādā pozā kā maitasputns, kas gatavs mesties virsū laupījumam. Viņa kakla dzīslas bija pietūkušas.

-    Es neiesaku velti izniekot manu uzticēšanos!

Kompostels ierāvās kameras kaktā.

-    Es… es nesaprotu!

Holmss neatraudamies skatījās cietuma priekšniekam acīs.

-    Jūs man neesat pastāstījis visu par šo Redžinaldu Fosteru.

Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Es gaidu paskaidrojumus.

Kompostels sašļuka aizvien vairāk tas bija skaidri redzams.

-   Ja jūs saprotat… par Fosteru, tad agri vai vēlu uzminēsiet arī pārējo. Šajā ziņā jums ir laba oža vai ne?

-    Runājiet taču! Holmss nodārdināja, nepacietīgi piecirtis labo kāju.

Priekšnieks uzmeta bailīgu skatienu durvīm un pastiepa uz mūsu pusi savu lielo, valgo galvu. Viņš izplatīja sviedru smaku. Mēs sakustējāmies, it kā grasītos atkāpties.

-    Šo sargu darbā ierīkoja jūsu brālis. Holmss nodrebēja.

-    Maikrofts?

-   Jā, patiesībā tas bija žurnālists, kurš veica kādu slepenu izmeklēšanu.

-    Kāpēc šis Fosters interesējās par Duganu?

-    Nav ne mazākās sajēgas.

Resnis gribēja novērsties, taču Holmss vēl neatlaidās.

-    Kāpēc jūs gribējāt to visu no manis noslēpt? Kompostels nokāra galvu. Viņa pazode gandrīz skāra trekno

krūtežu.

-   Maikrofts Holmss pats mani lūdza tā rīkoties. It īpaši neteikt neko jums. Un Lestreidam.

4

Fiakrā, braucot uz mājām, mani joprojām vajāja šis drausmīgais skats sagraizītais un zemē iemīcītais ķermenis. No bailēm man kuņģī bija iespriedies tāds kā kamols. Es centos novērst domas no šī murga un tverties pie dzīves zibšņiem visapkārt: lietus, kas bungoja pa fiakra jumtu, riteņu rīboņas uz bruģa, zirgu pakavu klaboņas.

Holms, kā šķita, bija iegrimis domās. Es ilgojos dzirdēt viņa balsi vēl lielākā mērā nekā uzzināt kādu versiju par šādu nežēlību.

-    Holms, kā jūs to apjēdzāt?

-    Kā parasti, mans dārgais Vatson, ar izslēgšanas metodi. I'irmkārt: mēs nešaubāmies, ka izbēgt no Milbenkas nav iespējams, to nemitīgi atkārtoja ikkatrs. Otrkārt: cietumnieka vairs nebija kamerā un arī citās telpās ne, jo pretējā gadījumā viņš būtu atrasts, tās vairākkārt pārbaudot. Treškārt: vienīgie cilvēki, kuriem noteiktās stundās ļauts ieiet šajā iestādē un iziet no tās, ir sargi. Ir likai viens izskaidrojums: gūsteknis Marks Dugans nogalinājis Redžinaldu Fosteru. Pēc tam ar nazi sagriezis līķi un apracis zem gultas, turpat ietūcījis ari savas drēbes, bet pats apvilcis upura uniformu un kā sargs īsi pēc sešiem no rīta izgājis pa lielajām durvīm.

-    Kā Dugans sadabūjis šo nazi?

-    Pašreiz man par to vēl nav ne jausmas. Taču es noteikti viņam to paprasīšu, tikko šo satikšu.

Mans jautājums tātad bija muļķīgs. Holmss savā veidā bija uz to norādījis.

Mūsu fiakrs ripoja vēl stundas ceturksni. Un man uz lūpām jau dega nākamais vaicājums.

-    Holms, kā jūs uzminējāt, ka līķis ir aprakts zem gultas?

-   Tas bija vistālākais kameras stūris, kas ir vissliktāk pārredzams, tāpēc tādam nolūkam vispiemērotākais. Ātri pārlūkojis zemi, es atklāju, ka grīdas plāksnes apmēram kvadrātmetra apjomā izkustinātas un atkal atliktas atpakaļ. Es sapratu, ka ķermenis sadalīts, lai to varētu noglabāt šajā niecīgajā platībā. Taču nelikās īpaši prātīgi tūlīt par šīm aizdomām paziņot visos sīkumos.

Sīkumos! Holmss dažkārt tā izsakās. Ierindojot tik briesmīgu noziegumu starp visparastākajiem matemātikas uzdevumiem.

Fiakrs apstājās pie nama ar numuru 221b. Mēs samaksājām kučierim un jau pēc dažiem mirkļiem atradāmies salona mierinošajā siltumā. Holmss aizdedza pīpi un iekārtojās savā klubkrēslā tik aukstasinīgi, it kā nemaz nebūtu izgājis no istabas un nekas nebūtu noticis. Bet man vēl prātā vairāki jautājumi, ko viņam uzdot.

-    Man tomēr šķiet neticami, ka neviens nepamanīja šādu apmainīšanos vietām.

-    Jums taisnība, Vatson. Tomēr fakti liecina, ka tā ir gadījies.

Holmss atgāza galvu atpakaļ, aizvēra acis un turpināja

paskaidrojumus monologa tonī, it kā domās atjaunotu nozieguma norišu secību.

-    Dugans uzvilka sarga uniformu un apsēdās viņa vietā. Viņš kādu mirkli patērzēja ar kolēģi no kaimiņu bloka. Pēc tam lasīja sveces gaismā un gaidīja dežūras beigas, lai tad nozustu.

-    Un tas viss neuzvedināja ne uz kādām aizdomām.

-   Sešos no rīta cietuma telpās ir ļoti tumšs. Diena aust tikai ap astoņiem. Un arī tajā stundā gaisma nav nekāda žilbinošā. Jūs taču redzējāt, cik mazi tur ir lodziņi!

Es tomēr nespēju sevi pārliecināt, ka tāda izrīcība apmānījusi visus drošākā Anglijas cietuma darbiniekus.

Mēs labu brīdi klusējām, gremdēdamies katrs savās domās.

Es atkal ierunājos pirmais.

-   Bet kāda loma šajos notikumos ir jūsu brālim? Un kā viņš pamanījies iekārtot žurnālistu cietumsarga amatā?

-   Tas viss ietilpst viņa pienākumos.

-   Viņa… pienākumos? Jūsu brālis man vienmēr licies gana noslēpumaina persona.

-    Bet jūs taču rakstījāt par Maikroftu vairākos stāstos, piemēram, "Grieķu tulks" un "Brūsa-Partingtona plāni".

-    Tā ir, taču par viņa posteni es neko neesmu izdibinājis.

-   Tā vis nav. Jūs esat par to pavēstījis vairāk, nekā jums pašam šķiet.

Holmss pēkšņi piecēlās un paņēma koka lineālu, ar kuru sāka plikšķināt sev pa plaukstu, it kā gatavotos lasīt lekciju.

-   Vai tad jūs neatklājāt, ka Maikrofts ir nerunīgs mājās tupētājs? Ka viņš nepamet Diogena klubu, kur sēž caurām dienām un klusē?

-    Tā bija, bet…

-   Tāpat jūs darījāt visiem zināmu faktu, ka Maikrofts ir pietuvināts valdībai, kur viņa padomi atrod dzirdīgas ausis.

-    Tiesa.

-    Un kas jums zināms par viņa intelektu?

-    Jūs pats esat par to stāstījis, Holms. Tāds secinājums var jums nepatikt, bet viņš jūs visādā ziņā pārspēj tādas varenas prāta spējas, ka es pat nemēģinu tās mērīt.

Holmss neapjuka.

-   Tik tiešām, Vatson, esmu gatavs to apstiprināt. Kā tad ir ar to neatminamo mīklu? Jūs droši vien varat atrisināt šo uzdevumu un pateikt, kāda ir Maikrofta darbības sfēra un vieta, kur viņš izpaužas.

Holmss nometa lineālu uz galda un atgriezās krēslā. Tur viņš ievilka dūmu no pīpes un nopētīja dūmu mākulīšus, kas kāpa augšup. Aizritēja dažas minūtes. Nopratis, ka mans biedrs neko vairāk negrasās piebilst, es mēģināju atrast "mīklas" atminējumu.

Baltimors Kompostels bija teicis, ka Fosters veicis kādu slepenu izmeklēšanu.

Es kādu brīdi domāju.

Secinājums likās pašsaprotams: Maikrofts Holmss vada Viņas Majestātes Anglijas karalienes slepenos dienestus. Un Diogena klubā laikam bija ierīkots šo noslēpumaino iestāžu štābs!

Nespēdams nociesties pēc šāda atklājuma, es iesaucos:

-    Tad tā tas ir!

-    Četras minūtes! Holmss sacīja, pavēries pulkstenī.

-    Piedodiet…?

-   Jums vajadzēja šādu laiksprīdi, lai uzminētu, mans dārgais Vatson.

-    Jā, jā, protams, Holms. Tas patiesi ir skaidrs. Es pieņemu, ka jūs droši vien prasīsiet brālim paskaidrojumus.

-   Neko tamlīdzīgu es nedarīšu! Vai jūs atceraties, ko teica cietuma priekšnieks? Ka Maikrofts Holmss lūdzis to nestāstīt nevienam, it īpaši man? Es Maikroftu labi pazīstu. Viņam noteikti ir ļoti nopietni iemesli, ja viņš nevēlas, lai es iesaistītos šajā izmeklēšanā. Labākajā gadījumā viņš man neko neteiks. Sliktākajā liks šķēršļus un tad es zaudēšu piekļuvi dokumentiem.

Mans draugs sarauca uzacis un aplūkoja savu pirkstu galus tā viņš mēdza rīkoties ikreiz, kad koncentrējās, lai atrisinātu kādu sarežģītu uzdevumu.

-    Īstenībā šie jautājumi būtu jāuzdod citur, Vatson. Un es neesmu pārliecināts, ka Maikrofts zina atbildes. Jo pretējā gadījumā viņam nebūtu nepieciešams šis spiegs. Vispirms jānoskaidro nozieguma motīvi.

-    Ja varam ticēt Dugana atstātajai zīmītei, tad runa varētu būt par atriebību.

Holmss pievēra plakstus un noskaitīja:

-    Viņa atriebība būšot tikpat briesmīga kā pārdzīvotās ciešanas. Viņa bendes redzēšot elli. Viņš šiem sagādāšot asiņainu izrādi, kas šos šķebināšot. Varbūt tad šie apjēgšot, ko viņš pārlaidis.

-   Viņa bendes… Vai tas nozīmē, ka sekos vēl citas slepkavības?

-    Ja tā, tad mēs drīz to uzzināsim.

5

Nākamajā dienā pēc šiem notikumiem Holmss izgāja no mājas ļoti agri no rīta, salonā uz galda atstādams man šādu vēstuli:

Mans dārgais Vatson!

Es šodien labu laiku būšu projām. Man jāveic nopietna izmeklēšana par šo Marku Duganu.

Jūs vakar man ļāvāt noprast, ka esat ar mieru palikt mājās, lai izdarītu labojumus tekstā par veco lietu, kurai Jūs piekabinājāt pagaidu virsrakstu "Tracis "Bohēmā"". Gribu Jums lūgt mazu pakalpojumu: mans draugs notārs Viljams Holborns teicās ienākt pēcpusdienā, lai paņemtu dokumentus, ko es jau sen viņam apsolīju. Vai Jūs būtu ar mieru pieņemt viņu manā vietā? Man šķiet, ka šis cilvēks nepacietīgi gaida izdevību ar Jums iepazīties.

Jūs man sagādātu prieku, ja veltītu viņam mazliet laika. Šis kungs ir mans vecs paziņa, viņš bija viens no maniem pirmajiem klientiem.

Pateicos jau iepriekš Šerloks Holmss.

Pats par sevi saprotams, ka es nevarēju atteikt draugam, īstenībā es redzēju iespēju izklaidēties.

Patiesībā mans darbs pie stāsta jau bija galā. Izdevējs Džordžs Ņūns bija ķēries pie tā, jo gribēja publicēt dažas senas noveles, apkopojot tās grāmatā pēc lasītāju lūguma; savlaik viņš bija tās palaidis garām neievērotas. Ņūns vēlējās izmantot šo izdevību un izdarīt labojumus, ieviešot tās pārmaiņas, kuras sākumā nebija pieļāvis. Tagad man vajadzēja sasparoties un sacerēt anotācijas, ar kurām iekārdināt pircējus, lai tie ritu siekalas, gaidot krājuma iznākšanu.

Misters Holborns kā jau pieteicies atnāca pēcpusdienā. Biju gaidījis, ka ieraudzīšu padzīvojušu vīru apmēram pusmūžā, apvēlušos un cienīgu. Tāpēc biju diezgan pārsteigts, ieraudzījis apmeklētāju, kurš pārkāpa slieksni. Slaids un elegants, lai gan nebūt ne atlētisks, viņš noteikti nebija vecāks par trīsdesmit pieciem gadiem. Viņa garums varēja būt aptuveni metrs un septiņdesmit centimetru. Viņš atstāja neaprakstāmu iespaidu. Viņa seju skaidru un pareiziem vaibstiem, ar nopietnu izteiksmi bija apzīmogojušas tādas kā mazliet sapņainas skumjas. Ienācēja acis bija tumši kastaņbrūnas, gandrīz melnas tāpat kā biezie mati. Ja Holmss nebūtu mani brīdinājis, es nekādā ziņā nespētu uzminēt, kādas profesijas pārstāvis viņš ir. Būtu nolēmis, ka tas ir aktieris romantisku lomu atveidotājs vai kāds cits siržu lauzējs.

Misters Holborns pamanīja manā skatienā izbrīnu.

-   Es neatbilstu jūsu priekšstatam par vidusmēra angļu notāru vai tad ne, doktor Vatson?

-    Jā, tik tiešām…

-   Nemulstiet, tas ir saprotami. Nav daudz cilvēku, kuri spētu iedomāties, ka man ir šāda profesija. Reizēm es pats par to šaubos.

Notārs apsēdās manis piedāvātajā krēslā. Misis Hadsona mums pasniedza tēju.

-    Redziet, viņš turpināja, itin kā taisnodamies par savu izteikumu, es esmu cēlies no slavenas notāru dzimtas. Būdams vecākais dēls, es pārņēmu tēva praksi, ko arī viņš bija mantojis no savējā. Tādas ir pirmdzimtā priekšrocības un neērtības. Mans tēvs, vai zināt, nebūtu pieļāvis manu pievēršanos kādam citam amatam. Un tomēr…

Viņš aprāvās, it kā baidītos turpināt.

-    Tomēr?

-    Man būtu gribējies kļūt par gleznotāju vai rakstnieku. Esmu pat mācījies zīmēšanu un teātra mākslu… tēvam nezinot, protams. Pasniedzēji teica, ka esot ar mani mierā. Sapņoju arī par piedzīvojumiem, par kuriem pēcāk varētu pastāstīt pasaulei. īsāk sakot, apcerēju it visu, tikai ne notāra amatu. Vai saprotat?

-    Pilnībā.

Lai gan patiesībā man bija diezgan grūti kaut ko tādu apjēgt. Esmu no nemantīgu ļaužu dzimtas, tāpēc man nebūtu bijis nekas pretī kļūt par pārtikušu notāru un vadīt dienas laimīgā bezrūpībā, nevis zaudēt savu jaunību Afganistānas kauju laukos.

Viljams Holborns iedzēra malciņu tējas un ar izsmalcinātu kustību nolika tasi.

-   Kā es jūs apskaužu un apbrīnoju, doktor! Jūs pat neapjaušat, kāda izdevība jums gadījusies dzīvot tik aizraujoši blakus tādam ģēnijam, kāds ir Šerloks Holmss!

-   Tas viss ne vienmēr ir patīkami. Gadās, ka mums augas dienas aizrit pilnīgā bezdarbībā. Bieži vien mācas virsū garlaicība.

-   Šaubu nav, taču jūsu izmeklēšanas atsver šos nekustības periodus. Kā rādās, tās sīki attēlotas jūsu stāstos, doktor Vatson. Jūsu rakstnieka dāvanas ir apskaužamas. Jūs protat piesaistīt lasītāju uzmanību un padarīt aizraujošus visus faktus un varoņu izrīcības. Esmu pavadījis daudzas naktis nomodā, rītin rīdams jūsu grāmatas, nespēdams pārtraukt, kamēr pēdējā lappusē neieraugu vārdu "beigas". Es varētu lielus gabalus citēt no galvas. Šerloka Holmsa izmeklēšanas nebūtu tik vērtīgas bez jūsu talanta.

Es jutu, ka man pietvīkst piere. Vēl nekad nebiju dzirdējis tādas slavas dziesmas. Es pat biju izkopis zināmu pazemību, atrodoties līdzās savam visgudrajam draugam, jo jutos pārliecināts par paša intelektuālo mazspēju.

-    Kā jūs pamanāties noturēt lasītāju tādā sasprindzinājumā ar aizrautu elpu, doktor Vatson?

-   Atzīstos, ka nekad neesmu par to domājis. Apmierinos ar to, ka pārstāstu faktus to hronoloģiskā secībā, iepinot arī savas pārdomas. Taču Šerloks Holmss reti kad atklāj savus deduktīvos secinājumus, kamēr tie nav apstiprinājušies. Un lasītājs mazpamazām reizē ar mani noprot, kas noteiks atrisinājumu, jo sīkās detaļas iegulst savās vietās, tikai beigās veidojot pilnu ansambli gluži kā krustvārdu mīklā.

-   Jūs esat pārsteidzošs, doktor Vatson. Man jāteic, ka šāda pieeja šķiet gana vilinoša.

Mistera Holborna pieri apēnoja tāds kā tumšs mākonītis.

-    Darot savu darbu, es pavadu veselas dienas trulā nekustībā. Laimīgā kārtā man ir jūsu grāmatas, kas palīdz tikt galā ar garlaicību.

Es pēkšņi atcerējos Holmsa zīmīti.

-    Par grāmatām… draugs brīdināja, ka jūs gribat paņemt dokumentus.

-    Tā ir. Tieši tāpēc esmu ieradies. Misters Holmss teica, ka esot precizējis datus par kādu izsekošanu. Vēl neesmu šo materiālu lasījis. Iedomājieties, doktor Vatson, man patīk iztēloties sevi par Šerloku Holmsu jūsu stāstos.

-   Tā ir daļa no spēles. Lasītājam jāveic izmeklēšana kopā ar detektīvu, lai mēģinātu atrast atrisinājumu pirms viņa.

-    Tas ir skaidrs. Un tieši tāpēc es vēlos, lai manās rokās būtu tie paši trumpji, kas ir Šerlokam Holmsam. Izlasījis viņa slēdzienus, es varbūt spēšu sekot darbībām. Mani aizrauj policijas izsekošanas. Protams, es kaut ko atnesu arī Šerlokam Holmsam.

Misters Holborns iedeva man aploksni, kas bija apmēram žurnāla biezumā.

-    Ir pats par sevi saprotams, ka šis gadījums viņu interesēs. Lai viņš noteikti to visu izlasa.

Viesis pēkšņi bija kļuvis domīgs. Viņš vairākkārt mainīja pozu, grozīdamies krēslā.

-   Ja es drīkstētu… doktor Vatson…

Viņš tomēr aprāvās pusvārdā, noklepojās un, lauzīdams rokas te tā, te šitā, piepeši turpināja:

-   Šerloks Holmss man sacīja, ka jūs grasījāties… ieviest kādas… izmaiņas stāsta "Tracis "Bohēmā"" sākuma variantā.

-    Jā, tas jau ir izdarīts. Vēl jāuzraksta tikai kopsavilkums vienas lappuses apjomā. Man īpaši negribas ar to noņemties, taču izdevējs ir nepiekāpīgs un prasa anotāciju komerciāliem mērķiem.

-    Ja drīkstu… kautrīgi atsāka notārs.

-    Jā? es atsaucos, mazliet nogaidījis.

-   Vai es varētu ieskatīties šajos pierakstos? Tikai mirklīti? Kaut vai pirmajās lappusēs?

Tad lūk, kāpēc šis cilvēks ieradies. Lai tiktos ar mani! Viņš valodoja par stāstiem, dedzīgi alkdams atklāt kaut ko jaunu. Holmss bija lūdzis viņu labi uzņemt. Es nespēju viņam atteikt un neizpildīt šo piekodinājumu.

-    Vai tikai jūs nebūsiet nedaudz vilies. Šīs izmaiņas nav nekādas ievērojamās. Es tikai ieviesu dažus labojumus, ko sākumvariantā man neļāva izdevējs, jo bija noteicis stingri ierobežotu daiļdarba formātu. Patlaban apjoms ir septiņdesmit lappušu mašīnrakstā, bet sākumā bija piecdesmit piecas.

Redzēju, ka viņa acis iedegušās.

Un nepiespiestā tonī piebildu:

-    Es jums piedāvāju palasīt tepat, ja vien ir laiks.

Misters Holborns ļāva vaļu sajūsmai kā zēns, kas pie Ziemsvētku eglītes ieraudzījis iemīļoto rotaļlietu. Protams, laika pietiekot. Kā šķiet, viņš būtu mani apskāvis, ja nebūtu atcerējies, ka labais tonis nepieļauj tādas izdarības. Iedevu viņam materiālus, kuros tas tūlīt aizrautīgi iedziļinājās. Es paliku sēžam pie uguns, kurā sprakstēja šķilas, ar rakstāmlietām klēpī, lūkodamies pēc iedvesmas liesmu nemitīgajā dejā.

-    Kas par sievieti!

-    Ko? Kā? Kur tad?

Es nebiju vis atradis jaunas idejas, bet gan aizsnaudies. Kā rādās, viesis to nemaz nebija pamanījis viņš joprojām lasīja.

-    Šī Irēna Adlere! Cik neparasta būtne! Es rītin apriju šo notikumu attēlojumu tā, it kā redzētu to pirmoreiz, doktor Vatson.

Misters Holborns likās jūtami aizkustināts.

-    Tas apraksts, ko jūs esat veltījis Adleres jaunkundzei, šai burvīgajai dāmai ar vara sarkanajiem matiem un zaļajām dārgakmeņu acīm, ir tikpat satriecošs kā pirmajā variantā. Šajā portretā viņa stipri vien atgādina manu iemīļoto.

-   Tad taču jūsu izraudzītajai jābūt īpaši izskatīgai, es pusmiegā norūcu.

-    Tāda viņa bija.

-   Ceru, ka ar viņu nav atgadījies nekas nelāgs.

-    Viņa ir mirusi.

Biju palaidis garām lielisku izdevību ciest klusu. Nākamais mirklis likās tik garš kā pati mūžība. Pēc tam notārs piebilda, itin kā runādams pats ar sevi:

-    Jūs nevarējāt to zināt. Viņa izkrita pa logu tas notika viņas muižā.

Es nokāsējos, pūlēdamies savaldīties.

-    Vai… tas bija nejauši?

-   Viņas vairs nav, lai par to pastāstītu. Aizdomās tika turēts kāds ģimenes loceklis. Taču tiesa viņu attaisnoja.

-Tas… tas ir briesmīgi… es nomurmināju, apjukumā piesarcis.

Kādas neveiklības es pieļauju! Šajā reizē es beidzot pamodos.

Un paskatījos uz savu rakstāmpulti. Baltā lapa joprojām bija bezcerīgi neskarta pierādījums pieņēmumam, ka esmu aizmidzis jau tad, kad tai pievērsos. Izdevējam vajadzēs gaidīt šo anotāciju vēl vienu dienu.

Pulkstenis jau bija seši. Un sāka krēslot.

Misters Holborns likās nomierinājies un atkal sērīgi smaidīja.

-    Protams, es negribētu jūs ilgi kavēt, doktor Vatson. Jūsu jaunais variants stāstam "Tracis "Bohēmā"" mani iedvesmoja. Atkārtoju es apbrīnoju jūsu rakstītprasmi!

-    Paldies. Taču nekādu lielo nopelnu man nav, es jau jums teicu. Es tikai attēloju notikumus tā, kā tos redzu.

-    Jūs darāt daudz ko vairāk. Jūs protat savienot maģiju un noslēpumainību ar baisām norisēm. Es zinu, jo esmu vingrinājies rakstīšanā, tas ir grūti. Vajadzīga iztēle, prasme skart jūtīgās lasītāja dvēseles stīgas, viņu nemitīgi pārsteigt, radot literāros varoņus un situācijas, kam varētu noticēt. Reti ir tie autori, kam piemīt tādi talanti. Turpretī es jūtos derīgs tikai tādu nenozīmīgu lietu apstrādei, kuras neinteresētu nevienu izdevēju.

Šis slavinājumu birums man iesildīja sirdi, jo likās, ka tie nav liekuļoti.

-   Esmu pārliecināts, ka ikkatram no mums ir kādas spējas. Reizumis pietiek ar neilgu laiksprīdi vai niecīgu izdevību un tās izpaužas. Es droši vien būšu izmantojis abus.

Misters Holborns pasmaidīja. Notārs silti paspieda man roku un atvadījās, neaizmirsīs savu pētījumu par izsekošanu. Es jutu, ka arī mani pārņem emocijas. Biju ieguvis jaunu draugu.

Beidzot ķēros pie sava ievadteksta stāstam "Tracis "Bohēmā"", taču tad salonā ienāca Holmss. Viņš atbrīvojās no izmirkušā mēteļa un saberzēja rokas pie kamīna, kurā sprakstēja malka.

-    Es uzņēmu jūsu kolēģi, Holms.

-    Manu kolēģi?

-    Misteru Holbornu. Jūs mani lūdzāt…

-   Ak jā, paldies, Vatson, jūs man izdarījāt vērtīgu pakalpojumu. Ceru, ka tas jums nebija pārāk liels apgrūtinājums.

-    Gluži pretēji, šī kunga sabiedrība bija ļoti patīkama, sarunas ar viņu visnotaļ interesantas. Starp citu, viņš jums atstāja šo te.

Holmss paņēma aploksni, pasvārstīja rokā, lai noteiktu tās svaru, un nometa uz papīru ķīpas, kas slējās uz viņa rakstāmgalda. Es sašutu.

-    Vai jūs to nemaz neatvērsiet?

-    Nav vajadzības, Vatson, es jau zinu, kas tajā atrodas. Mistera 1 lolborna apstrādātās lietas ir aplam līdzīgas. Atkal kārtējā laulības pārkāpšana vai mantinieku meklēšana. Ar to es nodarbošos vēlāk.

Es pēkšņi atcerējos, ka viņš bija devies veikt izmeklēšanu par Marku Duganu Milbenkas bēgli.

-   Vai jūs kaut ko noskaidrojāt?

-    Jā un nē. Šis Dugans ir īsta mīkla. Šķiet, ka viņš bijis daudzsološs, ar cerībām uz spožu nākotni. Viņš kā izcilnieks ieguvis advokāta diplomu jau divdesmit divu gadu vecumā. Pēc gada viņš apprecējis kāda sava klienta meitu un iekārtojies Čenserijleinā. Likās viss turpmākais jau ir skaidrs, un tad noticis kaut kas neizprotams.

Holmss aizdedza pīpi un iemeta sērkociņu pavardā. Tad, iekārtojies krēslā, kuru bija paguvis pievilkt tuvāk ugunij, viņš domīgi savija kopā visus desmit abu roku pirkstus.

-    Viņa sieva kādā decembra rītā aptuveni pirms trim gadiem pazudusi, neatstādama nekādas pēdas.

-    Kā jūs to visu izdibinājāt?

-    Es jums vēlāk izstāstīšu visus savas izmeklēšanas sīkumus. Tagad pietiks, ja pateikšu, ka man diezgan viegli izdevās uzmeklēt veco Duganu sulaini.

Es apmērcēju spalvu tintnīcā un paņēmu lapu, lai nezaudētu neko no drauga atklājumiem.

Holmss vārdu pa vārdam atveidoja sarunu, kāda viņam bijusi ar šo vīru:

"Cik ilgi jūs pazīstat Marku Duganu?"

"Es redzēju viņu piedzimstam. Biju viņa vecāku kalpotājs. Uzskatīju viņu par savu paša dēlu."

"Vai Markam Duganam bija nosliece uz vardarbību?"

"Nekādā ziņā. Mans jaunais saimnieks bija labs un tiecās pēc taisnīguma. Viņš mācījās par advokātu tāpēc, ka tas bija viņa aicinājums. Viņš ne mirkli nešaubījās, kad vajadzēja aizstāvēt vājos un apspiestos. Nosodīja jebkādu varmācību un domāja, ka ķilda allaž ir atrisināma ar mierīgiem līdzekļiem."

"Un viņa sieva?"

"Viņa bija tieši tāda pati. Lielu daļu sava laika viņa veltīja labdarībai. Abi bija jauni un cerību pilni. Un sapņoja par nevainojamu pasauli."

"Tātad šis pāris bija vienots?"

"Jā. Pilnīgi vienprātīgs. Marks Dugans dievināja sievu, un viņa savu vīru tāpat."

"Kādos apstākļos viņa pazuda?"

"Kāds kučieris vienā decembra rītā ieradās mājā viņai pakaļ. Viņai bija jābrauc uz Laimhausu, lai aizvestu kādai nabadzīgai ģimenei siltas drēbes."

"Vai jūs nemēdzāt šādos braucienos viņu pavadīt?"

"Ak, nē! Kundze bija drosmīga, viņa nebūtu piekritusi. Un viņai nekad nekas bīstams nebija gadījies. Trūcīgie viņu pazina un cienīja. Taču tajā vakarā viņa neatgriezās."

"Marks Dugans taču nekavējoties ziņoja policijai, ko?"

"Nē, es pats piedāvāju doties turp, bet viņš sparīgi iebilda."

"Kāpēc tā?"

"Es domāju tāpēc, ka viņš gribēja šo lietu izmeklēt pats un pēc savas saprašanas. Kopš tā laika viņš ziedoja gandrīz visu savu laiku sievas meklējumiem, slēpjot viņas pazušanu no citiem."

"Vai tad jaunās dāmas ģimene neuztraucās?"

"Gan kundzes, gan kunga vecāki tad jau bija miruši."

"Ko tad Dugans darīja?"

"Viņš pārmeklēja apkaimi, dīķus it īpaši Laimhausas apkārtnē."

"Un vairs neveica savus advokāta pienākumus?"

"Nē. Protams, šajā periodā radās visādi sarežģījumi. Viņš pamazām zaudēja klientūru. Kungs vairs nespēja savilkt galus kopā. Ieradās parādu piedzinēji un aiznesa gan mēbeles, gan visu vērtīgo. Es nesaņēmu algu. Tomēr paliku pie viņa līdz beigām."

"Līdz beigām?"

"Es gribēju sacīt līdz kunga apcietināšanai un viņa ieslodzīšanai Milbenkā."

"Tātad Markam Duganam nebija sava personiskā īpašuma?"

"Bija, bet šie līdzekļi tika notērēti dažos mēnešos. Vēlāk viņš aizņēmās naudu vairākās bankās un no draugiem. Nepagāja ne gads, kad viņš jau bija izpostīts un iekritis parādos."

"Kur palika visa nauda?"

"Laikam viņš to izlietoja, meklējot laulāto draudzeni, vai arī…"

"Vai arī?"

"Vai arī maksāja kādam izspiedējam."

"Tā, tā! Vai jūsu saimnieks saņēma kādas vēstules ar brīdinājumiem un prasībām?"

"Es nezinu. Taču gadījās viņš trīcēja un drebēja, lasīdams ienākušo pastu. Viendien tika atnests mazs sainītis. Kad kungs to atvēra, viņš nobālēja viņa sejā parādījās šausmu izteiksme."

"Vai jūs zināt, kas bija sainītī?"

"Nē. Es labprātāk pat nemēģinu uzminēt."

"No kurienes tas bija sūtīts?"

"To atnesa kurjers un ielika kungam tieši rokās. Viņš bija satriekts un pēc tam sāka satraukti rosīties. Bija gluži vai neganti izbijies. Uzbudinājumā skraidīja šurpu turpu, klaigādams: "Man vajadzīga nauda! Man jāmaksā, tā ir vienīgā izeja!""

"Un tālāk?"

"Es jums jau izstāstīju. Viņš parādu dēļ nokļuva Milbenkā."

"Vai jūs ar viņu tikāties?"

"Es centos, bet cietuma priekšnieks Baltimors Kompostels noraidīja manus lūgumus, lai gan likums apmeklējumus atļauj. Kompostels tajā ieslodzījumvietā radījis šausmīgu gaisotni. Vairāki gūstekņi izdarījuši pašnāvību vai sajukuši prātā šajā nošķirtībā, kur tie tikuši dažādi pazemoti. Šķiet, viņiem sadistiskos nolūkos rauti ārā zobi."

"Vai jums nav nekādu ziņu no Marka Dugana?"

"Nav. Taču ir kaut kas tāds, ko biju piemirsis. Pirms apcietināšanas viņš lika man kaut ko nokārtot."

"Ko tad?"

"Viņš lūdza uzmeklēt kučieri, kurš vedis kundzi tajā dienā, kad viņa pazuda. Es mēnešiem pārbaudīju visas Londonas fiakru stāvvietas, bet velti."

"Vai tad jūs šo kučieri atceraties?"

"Netiku labi redzējis viņa seju. Viņš bija uzslējis ķeldera apkakli un uzlicis tumšas brilles."

Tā briesmīgais notikums ar Duganu sāka kļūt skaidrāks. Viņa sievu decembrī nolaupījis kāds mistisks kučieris. Jaunais advokāts droši vien saņēma draudu vēstules, kurās bija piekodināts neziņot policijai. Viņš tika izputināts, jo nolaupītāja (vai nolaupītāju) prasības auga. Jaunais cilvēks centās sadzīt sievas pēdas Laimhausas apkaimē. Taču nokļuva cietumā parādu dēļ. Vai tur viņam būtu izdevies noskaidrot, kas bijuši viņa bendes? Un izdomāt kādu plānu, lai atriebtos? Bet kā izskaidrot izrēķināšanos ar Fosteru?

Man galvā jaucās vēl citi jautājumi. Kā Maikrofts Holmss saskāries ar šo lietu? Un kāpēc viņam bijis vajadzīgs šis spiegs žurnālists? Vai Fosters būtu atklājis vēl kaut ko svarīgāku?

6

Nakts satumsa ļoti ātri. Tā mani pārsteidza šajā nepazīstamajā vietā, un es velti meklēju ceļu. No Temzas kāpa bieza un smacējoša migla, kas viltīgi pieplūdināja ielas.

Man šķita, ka mani kādu bridi izseko spokains stāvs. Tajā mirklī, kad nedrošība un ļaunās nojausmas jau sāka atkāpties, es pēkšņi sajutu sev uz skausta ledainu dvašu. Vienā stiepienā apsviedos. Ne dzīvas dvēseles. Tikai šī satraucošā dūmakas siena. Man pār muguru pārskrēja drebuļi. Kāpēc es iekūlos šādā piedzīvojumā un ieklīdu šajā kvartālā šajā stundā? Šajā zirņu zupā atrast Holmsu nebūs iespējams.

Mazpamazām iestājās mokošs klusums it kā visa pilsēta būtu aizturējusi elpu, gaidot parādāmies briesmoņus, kas slēpjas ēnā.

Aiz manis iznira kāds siluets, uzdūrās man un gandrīz tūlīt nozuda. Es pagriezos un izstiepu spieķi, taču tas atdūrās tikai pret miglas mutuļiem. Un atkal valdīja klusums smags un nospiedošs.

Pēkšņi mani pārņēma paniskas bailes. Es sāku skriet, no izbīļa man žņaudza pakrūtē. Man nebija ne jausmas, vai es tuvojos draudošajām briesmām vai arī attālinos to tām. Elpas vilcieni kļuva īsāki, asinis klauvēja deniņos. Nespēju atrast ceļu vārajā un izkliedētajā lukturu gaismā, tāpēc vairākkārt paklupu tik slikta bija redzamība.

Te pēkšņi no nekurienes iznira kāds stāvs, kaut ko turēdams labajā rokā. Ar otru roku viņš satvēra mani. Es nejaudāju saskatīt viņa sejas pantus. Pūlējos izrauties, kad šis vīrietis mani uzrunāja:

Vatson! Kurp jūs dodaties?

Tā bija Holmsa balss un skanēja mierinoši, taču intonācija bija tik dīvaina, ka es uzreiz viņu nepazinu. Kad pieliecos draugam tuvāk,

ieraudzīju viņa vaibstus un izbijos. Holmsa seja bija asinīs. No viņa mutes piepeši atskanēja dēmoniski smiekli. Es pamanīju viņam rokā garu miesnieka nazi un briesmīgi sagraizītu cilvēka galvu. Šausmu sastindzināts, paliku stāvam uz vietas, nespēdams apjēgt notiekošo.

-    Kaut kas nav kārtībā, Vatson?

Turot nocirsto galvu aiz matiem, viņš to pacēla pie manas sejas. Neraugoties uz šaušalām, man šķita, ka es dzirdu ņirgas no trūdošā dobuma, kas bija mutes vietā. Sajutu šerminošo nāves dvašu. Žokļi klabinājās kā lauvam, kas grasās rēkt, radot manī neiedomājamu šķebīgumu. Puvuma smaka pielipa manai ādai kā infekcijas slimības baciļi.

Ar izmisīgām pūlēm es pamanījos izrauties un aizskrēju naktī. Man pār vaigiem tecēja karsti, lipīgi sviedri. Gribēju noslaucīties un ievēroju, ka tie nav sviedri, bet gan asinis. Mana āda bija sacirsta gluži kā lepras slimniekam. Āda nokarājās lielām, bālām skarbalām, un apakšā jau vīdēja sarkanums.

Pēkšņi no miglas atkal uzradās draudīgā ēna un noliecās pie manis.

-    Kāpēc tā jābēg? Mēs taču strādājam kopā, Vatson.

Holmss saķēra mani aiz pleciem un nikni sapurināja. Es biju

atkarīgs no viņa žēlastības.

-    Vatson! Vatson!

Kas ar mani notiks? Es sāku aurot cerībā uz kādu palīdzību. Viņš atkal mani sapurināja…

-   Vatson, Vatsonl Apklustiet, veco zēn! Jūs ar savu bļaušanu uzmodināsiet visu kvartālu!

Es pamodos, un man smeldza sirds no neganta adrenalīna uzplūda.

-    Holms?

-   Tā, tā, tā… nomierinieties… Jums ir temperatūra un jāliekas gultā.

7

Es pamodos līdz ar bālu rīta ausmu. Manu galvu plosīja sāpes. Es piecēlos un apvilku rītasvārkus, nolēmis aizgainīt atmiņas par šo briesmīgo nakti.

Es atvilku aizkarus un pavēros ārā. Uz dubļainā bruģa meta draudīgas ēnas biezi, melni mākoņi. Pa ietvi ziemīgajā saltumā traucās satuntuļojies pūlis. Mazliet atkāpies, es ieraudzīju savas sejas atspulgu loga rūtī. Kāda galva! Zem acīm melni loki, mati saslējušies gaisā, sasvīduši un salipuši. Varētu domāt, ka es visu nakti esmu cīnījies ar veselu rēgu armiju.

Es uzvilku svārkus un pievienojos Holmsam salonā. Viņš lasīja Daily News lappusi par negadījumiem un kaut ko skribelēja.

-    Labrīt, Holms!

-    Ak jūs tas esat, Vatson! Kā šorīt jūtaties?

-    Paldies, bet diezgan nelāgi. Laikam viņdien tajā nolādētajā cietumā būšu saaukstējies. Visu nakti murgoju.

-    Zinu. Ja reiz runājam par murgiem ko jūs domājat par šo?

Draugs pasniedza man mazu kartona četrstūrīti, ko nule bija

aizpildījis.

Meit. līķ. Mērija Kinslija, 10, izzv. Temza, Vestingas krastmala 21, tr. roku, satr. vagonete. lev. pierē. Skotlj. si: nel. gad. nosl.

-   Baidos, ka es no šiem kricelējumiem neko nesaprotu, Holms.

-    Šis slēdziens mani nomierina. Es gatavojos izgudrot saīsinājumu un kodu sistēmu, kas ļaus samazināt kartotēku līdz minimumam. Šīs piezīmes man nodrošinās iespēju ātri atrast meklēto informāciju un ieviest kārtību lietās, jo varēšu salīdzināt šķietami nesaistītus atgadījumus.

-    Bet ko tas viss nozīmē normālu cilvēku valodā, Holms?

-    No Temzas izzvejots desmit gadus vecas meitenes līķis, Vestingas krastmalā, apmēram divdesmit pirmā nama tuvumā. Tam trūkst roku, ko sašķaidījuši vagonetes riteņi. Ievainojums pierē. Skotlendjarda slēdziens: nāve nelaimes gadījumā noslīkšana.

-    Vai jums likās, ka tā varētu būt slepkavība?

Holmss ievietoja kartīti atpakaļ savā iespaidīgajā krājumā.

-    Es tiešām tā domāju. Kādā rakstā bija stāstīts, ka meitene katru dienu pavadījusi laiku šajā nostūrī, iedama mājup no skolas. Kāda kaimiņiene viņu pavadījusi līdz mājām palikuši tikai kādi simt metri. Tātad meitenei vienai būtu jāveic tikai šis mazais attālums. Tēvs apgalvo, ka atgriezies ap astoņiem vakarā. Neatradis meitu, viņš uztraucies un izsaucis policiju. Izmeklēšana atklājusi, ka mazā Mērija nejauši iedarbinājusi vagonetes palaišanas mehānismu, kas iešķēlusi viņai pieri un satraikšķījusi rokas, tādējādi radot minētās brūces. Pēc tam meitene iekritusi ledainajā upes ūdenī un nogrimusi, jo zaudējusi samaņu un bez rokām tik un tā nebūtu varējusi peldēt. Policisti atrada pie vagonetes asiņu pēdas.

-    Tas viss izklausās ticami.

-    Ne gluži tā ja dziļāk analizētu, Vatson. Jo šajā atskaitē ir vairākas nesakritības. Vai esat mēģinājis palaist kādu no tām vagonetēm, kuras dokeri lieto ogļu pārvadāšanai?

-    Atzīstos, ka tā nav mana iecienītākā nodarbe.

-   Ir vajadzīgi vismaz divi spēcīgi vīri, lai to iekustinātu, turklāt parasti šo darbību kavē rūsa. Man nav skaidrs, kā desmit gadus veca meitene viena pati kaut ko tādu spētu. Turklāt viņa gājusi pa šo ceļu katru dienu, tātad noteikti zināja par draudošajām briesmām. Un viņai bija pārsista piere. Kas gan varēja atstāt tādu caurumu, ja vagonete netika izgrūstīta? Atcerēsimies, ka policija nav atradusi rokas. Es secināju, ka tā bijusi iepriekš plānota slepkavība.

Holmss salocīja avīzi un nolika to uz vienas no daudzajām ķīpām, kas krājās visos kaktos.

-    Bet kurš varēja kaut ko tādu pastrādāt?

-    Ir tikai viena iespēja to uzzināt: pašiem veikt izmeklēšanu uz vietas.

Es nebiju domājis noņemties ar šādu lietu, tomēr tvēru ari šo izdevību.

-    Es jūs pavadīšu, Holms.

-    Un jūsu drudzis?

-    Es kaut ko pasākšu. Neesmu ieplānojis sirgt.

Pēc nepilnas pusstundas mēs jau soļojām pa Vestingas krastmalu, meklējot kādas norādes. Jutos tā, it kā atkal būtu atgriezies pagājušās nakts murgos. Temzas ūdeņi bija tumšāki par pašu Stiksu. Piepeši no miglas iznira noslēpumaina laiva un piestāja netālu no mums. Vai tas būtu Harons dvēseļu pārvadātājs?

Pulciņš dokeru ar melnām sejām stūma ogļu vagonetes, viņu muskuļi bija saspringti no piepūles. Holmss tuvojās vienam, kas bija apstājies, lai izkrautu savējo.

-    Labdien! Mani sauc Šerloks Holmss, un šis ir mans draugs doktors Vatsons. Mēs izmeklējam mazās Mērijas Kinslijas nāvi.

Vīrs izskatījās noraizējies.

-   Mēs jau pastāstījām policistiem visu, ko zinām. Mēs tur neesam vainojami, priekšniek.

-   Es tikai gribēju šo to pārbaudīt. Vai jums šķiet, ka meitenīte viena pati būtu tikusi galā ar vagonetes bremzi?

-    Protams, ne, priekšniek. Mums pat divatā ir grūti to izdarīt.

-    Vai ritenis varēja satraikšķīt viņai rokas?

-    Jā gan. Un vēl trakāk.

Dokers ar zoda mājienu norādīja uz kolēģi, kuram kreisā roka beidzās līdz ar elkoni.

-   Pajautājiet Semijam, ko viņš par to domā. Viendien viņš paslīdēja uz sliedēm. Un lūk, kā tas beidzās! Vagoneti nekādi nevarēja apstādināt, jo tā kustējās ar visu savu svaru… Semijs nav nekāds nīkulis, un tomēr tā notika. Laime vēl, ka tā nebija labā roka, jo tad šis vīrs tagad ubagotu.

-    Vai jūs nepamanījāt neko neparastu? Vakar pēcpusdienā?

-    Nē, pēc pulksten pieciem šeit vairs neviena nav.

Tomēr vīrs pārdomāja.

-    Ak jā, reizēm ir ubags vecais Džeks.

-    Vecais Džeks?

-   Tas ir nabaga klaidonis, kurš mēdz plostot un gulēt tepat zem tilta.

Vīrs pastiepa roku, norādot uz kaut ko tumšu attālāk.

-    Jūs teicāt kaut ko par viņu policijai?

Dokers pacēla roku pie pieres.

-    Nē. Neviens par viņu neiedomājās. Jāsaka, viņš ir nerunīgāks par mirušajiem. Un citi viņu tikpat kā nekad neievēro.

Holmss pateicās dokeram un steidzās uz vecā Džeka mitekli. Drīz vien mēs nonācām netīrā, atbaidošā caurumā.

Mans draugs sagrābstīja sērkociņu, un mēs ieraudzījām zelli, kas bija tērpies riebīgās skrandās un zvilnēja uz satrupējušām cisām, ap kurām mētājās tukšas pudeles. Mēs aizturējām elpu, lai nejustu šķebinošo smārdu, kas valdīja šajā kloākā, tas bija neciešams. Holmss piecirta kāju.

-    Ei! Mostieties! Vai jūs esat Džeks Ubagotājs?

Vīrelis nesteidzoties paslējās uz elkoņa viņu žilbināja sērkociņa gaisma, tādēļ viņš ar plaukstu piesedza acis. Pusi no viņa sejas aizklāja bārda. Viņš smirdēja pēc nemazgātas veļas un netīras miesas, kā arī visa kā tāda, ko šajā stāstījumā nepiederētos pieminēt.

-    Ko t' jūs no manis gribat?

-    Vai jūs vakar vakarā dzirdējāt kaut ko no šeit notiekošā?

-    Hm, tas atkarīgs no jūsu dāsnās sirds, mans kungs.

Holmss pasniedza viņam puskronu, turēdams to ar pašiem

pirkstu galiem. Klaidonis ar ātru kustību to satvēra un saspieda dūrē kā īstu trofeju.

-    Tikai nesagādājiet man nekādas nepatikšanas!

-    Nē, ja jūs mums pateiksiet visu, kā bija, Holmss pārliecinošā tonī atbildēja.

Džeks Ubagotājs vēl mirkli šaubījās.

-   Tad lūk! Es ierāvu šļuku savā migā, kad redzēju kaut ko neticamu. Garām pagāja viens plikpauris, trekns kā mūks. Šis manāmi kliboja ar labo kāju. Viņš bija varen smalki uzcirties un turēja aiz rokas mazu meiteni.

-    Vai tas cilvēks jūs neredzēja?

-   Nē, es atrados aiz vagonetes. Turklāt migla bija tāda, ka varēja griezt ar nazi. Tādā neko daudz nevar saskatīt.

-    Un kas notika tālāk?

-   Pēkšņi ne no šā, ne no tā šis belza ar dūri sīkajai pa pieri. Mazā novēlās šim pie kājām un palika guļam. Es teikšu, ka skuķis rīkojās dumji, iedams līdzi šitādam tipam. Tādam taču nav ne kauna, ne goda.

Džeks Ubagotājs pašūpoja galvu, grasīdamies kuru katru mirkli ieslīgt atpakaļ dziļā miegā. Viņš iesūca malku lētās dziras, un viņa dikcija kļuva aizvien neskaidrāka.

-    Un tad? mans biedrs uzstāja.

-   No turienes, kur es atrados, neko daudz vairs nevarēja redzēt. Tā migla sabiezēja, un es biju sakņupis aiz vagonetes. Baidījos, ka šis varētu mani ieraudzīt un arī iebliezt tāpat. Varētu domāt, ka tas zellis kaut ko šņikāja. Mazā tā kā nopūtās, un pēc tam iestājās klusums. Tad atskanēja plunkšķis, itin kā viens būtu iesviedis ūdenī lielu akmeni.

-    Un jūs neko nedarījāt?

-   Skaidrs, ka darīju. Ielīdu savā midzenī un iztukšoju puspudeli džina, lai nomierinātos.

-    Un neziņojāt policijai?

-    Nē. Man jāatzīstas, ka es šobrīd neesmu ar šamējiem labās attiecībās. Es drīzāk cenšos no šiem izvairīties. Palikt savā migā un ļaut, lai šie mani aizmirst. Katram savi kreņķi.

Ubags piepeši apvēlās uz sāniem un iemiga, skaļi krākdams.

Mēs jutāmies laimīgi, kad atkal izkļuvām krastmalas svaigajā gaisā. Diena dzisa. Temperatūra bija nokritusies par dažiem grādiem zemāka, un uz mūsu pleciem sāka smidzināt ledains lietus. Holmss pasteidzināja gaitu. Es sekoju, neuzdodot nekādus jautājumus. Bija pats par sevi saprotams, ka Šerloks grib satikt Džonu Kinsliju noslepkavotās meitenītes tēvu.

Mēs pieklauvējām pie Vestingas krastmalas divdesmit pirmā nama durvīm. Tā bija neliela mājiņa vienkārša, bet labi uzturēta. Pēc dažām sekundēm saimnieks mums atvēra. Mēs ar Holmsu palikām uz vietas kā sasaluši. Virs, kas stāvēja mums pretī, pilnībā atbilda Džeka Ubagotāja dotajam raksturojumam.

Klibojot pievilkdams labo kāju, viņš vedināja mūs iekšā, neko nevaicājot, pēc tam atšļuka krēslā, tukši blenzdams uz priekšu.

-   Vai jūs esat Džons Kinslijs? Holmss bez kavēšanās noprasīja.

-Jā.

-    Vai jūs nogalinājāt savu meitiņu Mēriju?

Vīrs pat nepavērās uz mūsu pusi.

-   Viņa bija vienīgā manas dzīves jēga. Bez viņas es neesmu nekas.

No viņa piesarkušajām acīm ritēja asaras. Viņa balsī varēja samanīt sāpes, tās nevaldāmi kāpa no pašiem būtnes dziļumiem.

-Tādā gadījumā… kāpēc jūs viņu nogalinājāt? Holmss neatlaidās.

-    Es to neizdarīju. Es atdotu visu, kas man pieder, lai viņa vēl būtu šeit.

Džons Kinslijs sāka šņukstēt. Es pavilku Holmsu sānis.

-    Šķiet, ka viņš ir patiess.

-    Bet fakti paliek fakti, mans dārgais Vatson. Jūtīgums un īstenība slikti sadzīvo. Šis cilvēks ir lielisks aktieris, viņš mēģina izraisīt mūsu līdzcietību. Iespējams, ka viņš pat nožēlo savu rīcību un tāpēc ir tik raudulīgs.

Holmss satvēra Džona Kinslija elkoni.

-    Sekojiet mums uz policijas iecirkni!

Vīrs piecēlās kā nedzīvs lellis, pat negrasīdamies pretoties. Un pēkšņi uzlūkoja mūs mirdzošām acīm.

-    Jā. Es noslepkavoju Mēriju. Esmu pelnījis nāvessodu. Tā es varēšu atkal tikties ar viņu, un mēs nekad vairs nešķirsimies!

Taču Holmss, dzirdot šo šaušalīgo atzīšanos, nepavisam nelikās pārliecināts. Ja runājam par mani, tad es vispār netiku gudrs, ko par šo lietu domāt. Vai Džons Kinslijs tiešām ir vainīgs vai arī nav?

8

Holmss pievakarē nonāca Beikerstrītā. Viņš traucās uz savu kabinetu un, ne vārda neteicis, sāka drudžaini šķirstīt savu izdaudzināto kartotēku.

Pēc dažām minūtēm viņš atrāva skatienu no tās.

-   Es jau biju iegriezies morgā. Mērijai Kinslijai pierē patiešām ir caurums tā, kā rakstīts Daily News, bet ievainojumam bija otrādi apgriezta krusta forma. Vai atceraties Fostera galvu, Vatson?

Pēc mirkļa es gara acīm atkal skatīju šo sašķaidīto ģīmi, ko klāja smiltis un sarecējušas asinis. Holmss bija to noslaucījis, atklājot dīvainu rētu.

-   Nespēju to aizmirst. Vai jums šķiet, ka starp abām šīm lietām ir kāds sakars?

Holmss neatbildēja. Viņš atkal iedziļinājās savās kartītēs.

Mans draugs bija apveltīts ar neparastām koncentrēšanās spējām. Viņš varēja pavadīt daudzas stundas, sagumis pār darāmo, ne uz sekundi neatraujot uzmanību no tā. Viņš apgalvoja, ka šie arhīvi esot nesalīdzināmi pārāki par tiem, kas atrodami Skotlendjardā. Un ka agrāk vai vēlāk policija pārņemšot viņa klasificēšanas metodes.

Pēc aizrautīgā šķirstīšanā pārlaistas pusstundas viņš izvēlējās četras kartītes un izvietoja tās uz galda. Nopētījis visas pēc kārtas, viņš tās itin kā novērtēja. Tad pēkšņi piecēlās un devās uz nostūri, kur uz kamīna malas kārbā stāvēja šļirce ar septiņprocentīgu kokaīna šķīdumu. Reizumis viņš rīkojās neparedzami. Zāles bija galējais līdzeklis tad, ja vajadzēja atrisināt kādu īpaši sarežģītu lietu. Mani šādos gadījumos vienmēr mocīja stipra vainas sajūta. Es centos pievērst Holmsa uzmanību sev.

-   Vai jums šķiet, ka Marks Dugans būtu varējis nogalināt to meitenīti? Kādā veidā abas šīs lietas ir saistītas?

Holmss piemirsa sākotnējo mērķi.

-   Tas man nav zināms, Vatson. Varbūt es nemaz nebūtu aplūkojis tās vienlaikus, bet pamanīju presē ziņas par divām jaunām asiņainām slepkavībām, kas notikušas šorīt.

-    Šorīt?

-    Vai tad jūs neesat lasījis notikumu hroniku?

Kā lai es to būtu paguvis? Holmss bija pagrābis atnestās avīzes, kad es vēl nebiju piecēlies.

-    Nē, tās jau bija pie jums…

-    Daily News raksta, ka viens vīrs sagriezis savu sievu gabalos un salonā izcepis kamīnā. Kaimiņi izsaukuši ugunsdzēsējus, jo no mājas nākuši melni dūmi. Visi domājuši, ka tā sākusi degt. Ugunsdzēsēji iekļuvuši savrupnamā un atraduši saimnieku pie galda. Policijas atskaite liecina, ka maltītei viņš pagatavojis ceptu sirdi ar dārzeņiem piparmētru mērcē. No pirkstiem viņš sajaucis salātus… laikam saldajam ēdienam.

-    Kanibāls Londonā? Tas būs kāds trakais, kas izmucis no vājprātīgo nama!

-    Ne uz to pusi, Vatson. To vīru sauc Henrijs Koldvels. Viņš ir visu cienīts baņķieris, kas mīt Sitijas centrā, greznā villā.

-   Un kādu iemeslu šis briesmonis minējis, lai attaisnotu tādas izdarības?

-   Viņš uzlūkojis ugunsdzēsējus ar izbrīnītu skatienu un noprasījis: "Bet kas šeit īsti notiek?" It kā būtu nupat pamodies.

-   Kas gan būtu varējis viņu pamudināt uz tik barbarisku rīcību? Vai tas būtu noziegums greizsirdības dēļ?

-   Šaubos. Kaimiņi stāsta, ka pāris esot labi saticis. Nekādu strīdu neesot bijis. Turklāt viņiem neesot bijis nekādu īpašu rūpju. Dzīvojuši laimīgi, tuvinieku mīlēti, bez jebkādām naudas grūtībām.

Holmss pievērsās kamīnam.

-    Bet jūs runājāt par divām slepkavībām, Holms. Kāda tad ir tā otrā?

Detektīva skatiens šaudījās no šļirču kārbas uz mani un atpakaļ.

-    Tā ir tikpat briesmīga kā pirmā. Kāds večuks ieradies pie kaimiņu pāra arī jau krietni gados, ap sešdesmit, Emmas un Džeimsa Bārnsiem, ar kuriem bija norunājis tovakar spēlēt kārtis. Viņš ilgi dauzījies pie durvīm, bet nesekmīgi. Nobažījies viņš izsaucis policiju, kas atradusi veco Džeimsu Bārnsu sakņupušu istabas kaktā. Viņa mute bijusi plaši atvērta, it kā kampjot gaisu, lai kliegtu, kaut gan neviena skaņa no turienes nav dzirdēta. Veco no galvas līdz kājām klājušas sarecējušas asinis. Gultā gulējusi viņa sieva pareizāk sakot, kas no viņas atlicis. Istabas sienas esot tā piesūkušās asinīm, ka nav bijis iespējams uzminēt, kādā krāsā tās bijušas. Nelaimīgās sievietes ķermenis bijis necilvēciski sakropļots.

Nozieguma ierocis garš virtuves nazis peldējis pusizžuvušā asiņu peļķē blakus gultai. Kaktā atrasta roka ar tajā sažņaugtu grāmatu. Tātad ir skaidrs, ka nabadzīte pārsteigta negaidot kad viņa lasījusi.

-   Vai jūs domājat, ka arī šīs slepkavības pastrādājis zellis, kas izbēga no Milbenkas?

-    Man par to nav nekādas sajēgas, Vatson. Es grasos veikt pats savu izmeklēšanu, taču patlaban man ir šis tas steidzīgāk kārtojams.

Holmss paķēra šļirču kārbu un to atvēra. Es jau grasījos iebilst, kad viņš man pasniedza četrkārt salocītu papīra lapu, ko bija izvilcis no kārbas. Tad es sapratu, ka viņam nebija nodoma zāļoties. Atlocījis to, es izlasīju:

Holmsa kungs,

šo noslēpumu varat atrisināt tikai Jūs tā man ir stāstīts. Ir pazudis vēl viens bārabērns. Un kopā jau pieci. Tas ir paša nelabā vai kādas raganas darbs. Tas nelaimīgais ērms Maligens vakar pakāries, jebšu bija lieliskā formā. Atnāciet šovakar pulksten divdesmitos uz Sentdžordža baznīcu. Es Jums paskaidrošu, kas notiek, visu, ko zinu. Uzvelciet kaut ko tādu, lai es viegli varētu Jūs pazīt. Pēdējā laikā mana redze ļoti pasliktinājusies. Lūgšu Jūs mazliet pieciesties, jo es nevaru ātri paiet ceļgalu dēļ. Ja es gadījumā neiznākšu uz tikšanos, tad būšu kādā tumšākā stūrī, cik vien iespējams tālāk no ieejas sakristejā. Dievs varēs nākt mums palīgā.

Draudzes locekle.

-    No kurienes tā uzradās, Holms?

-   To man atnesa agri no rīta, īsi pirms tam, kad gatavojos iziet. Es to ieliku šajā kārbā, lai nepazaudētu. Mans rakstāmgalds ir tā apkrauts…

Protams, šajā jautājumā mēs bijām vienisprātis. Pārējais man likās grūtāk saprotams. Un man nebija laika iztaujāšanai. Holmss izrāva lapu man no rokām un iebāza kabatā.

-    Ejam! Pulkstenis jau rāda deviņpadsmit un trīsdesmit minūtes. Mēs nedrīkstam palaist garām šo tikšanos.

Mūsu fiakrs vilkās kā pussprādzis. Ceļu aizsedza bieza un blīva migla. Es mēģināju izspiest no drauga kādu paskaidrojumu:

-   Vai ir tā, ka mēs braucam uz Sentdžordža baznīcu, Holms?

-   Tieši tā, Vatson. Mēs tur atradīsim melnā ģērbušos svētuli, kurai varētu būt aptuveni sešdesmit divi gadi, viņas seju pa pusei apslēps plīvurs. Veča tupēs uz lūgšanu soliņa, rokas salikusi, viņas lūpas nedzirdami murminās lūgšanas. Viņas plaukstas drebēs, šī persona būs pamatīgi ietramdīta, jo baidās no mācītāja. Skaidrs, ka viņa šo vērojusi jau labu laiku. Šaubu nav viņa pieķērusies šai baznīcai un norisēm tajā. Un varēs mums atlicināt pavisam īsu brītiņu, bet pēc tam klibodama attālināsies.

-    Holms! Tas taču ir kas nedzirdēts! Kā jūs no tādas īsas zīmītes uzminējāt tik daudz?

-   Jūs arī to spētu, Vatson, ja papūlētos izlasīt uzmanīgāk. Tas ir padzīvojušas personas rokraksts apskatiet drebelīgos burtus "T" un "S". Šo minējumu apstiprināja teksts tajā bija aizrādījums par grūtībām ar redzi. Turklāt ir skaidrs, ka vēstules autore bijusi sieviete, ja jau nodēvējusi sevi par "draudzes locekli".

-    Kā jūs zināt, ka viņa būs nobijusies?

-    Kāpēc lai viņa ievērotu tādu piesardzību, ja nebūtu no kāda jābīstas? Turklāt viņa pieminējusi velnu un burvi, tie droši vien ir paši šaušalu iemiesojumi.

-    Kā tad, kā tad… Bet kāpēc viņai būtu jābaidās no abata?

-    Veča skaidro, ka esot jāturas iespējami tālāk no sakristejas. Laikam nevēlas, lai baznīckungs viņu pārsteigtu mūsu sabiedrībā. Tātad baidās no viņa.

-    Bet kas varētu būt tas nabaga Maligens?

-    To es nezinu, Vatson. Varbūt kāds no izpalīgiem, kas pieķerts kādos nodarījumos. Iespējams, kāds nabaga vientiesis.

-    Un kādēļ lai tāds kārtos?

-    Noteikti ne izmisuma dzīts, jo zīmītē apgalvots, ka viņš bijis lieliskā formā. Tātad iemesls var būt vienīgi bailes.

-    Un kā jūs nopratāt, ka veča kalpo mācītājam?

-    Pieņēmums, kas izriet no konteksta. Jo tikai tādējādi viņai būtu iespēja ilgāku laiku šo cilvēku novērot un kārtīgi iepazīt, lai būtu pamats no viņa bīties. Arī rakstība liecina, ka veča nav no augstas kārtas. Tātad viņa var būt tikai baznīcas vai mācītāja kalpotāja.

-    Un par kādiem bāreņiem viņa raksta?

-    Es atradu atbildi savā kartotēkā, Vatson. Runa ir par pieciem puikām, kas pazuduši no cienīgtēva Pola Meredita vadītās patversmes. Par to ir ziņots policijai un arī avīžniekiem Daily News. Pēdējoreiz tas noticis vakar.

9

Fiakrs beidzot apstājās pie Sentdžordža baznīcas. Tās torņi tinās miglā. Dažas himeras ar ērmīgiem viepļiem liecās lejup no notekcaurulēm, lai mūs aplūkotu. Tik tiešām cilvēkam jābūt nelokāmi ticīgam, lai ietu uz šādu nostūri. Mēs samaksājām kučierim. Ziņkāri pagrūdām smagās durvis, kas spiedzīgi un jaunu vēstoši nočīkstēja. Ledainajā gaisā zem kupola plīvēja sveču dūmi un vīraka smarža. Iekšā bija vēl aukstāk nekā ārā. No mūsu mutēm kūpēja garaiņi. Mēs klusiem soļiem virzījāmies uz priekšu pa galveno eju. Holmss ar vienu acu uzmetienu nopētīja ieeju sakristejā un devās uz pretējo pusi.

Tur mēs pamanījām mazu večiņu, kura izskatījās līdzīga drauga pirmāk attēlotajai. Kaut gan bija ļoti tumšs, vecā mūs ieraudzīja un aizgriezās. Viņa aizsedza seju ar melnu plīvuru, it kā nēsātu sēras.

-    Lai slavēts Dievs jūs atnācāt! viņa nedrošā balsī tikko dzirdami nočukstēja.

Mēs nometāmies viņai līdzās uz lūgšanu soliņiem, gatavi klausīties.

-    Kurš no jums ir Šerloks Holmss? viņa vienā elpas vilcienā noprasīja.

Mēs nosaucām savus vārdus. Man šķita, ka veča nomierinās. Viņa sāka buldurēt, degunu lūgšanu grāmatā iebāzusi:

-   No bāreņu nama pazuduši pieci bērni. Un kopš Maligens pakārās…

-    Kas tas tāds? Holmss viņu pārtrauca.

-    Kapracis. Tāds vientiesis, ko draudze nodarbināja bedru rakšanai. Viņš kalpoja arī abata kungam. Viņš dievināja abata kungu. Un svētā tēva dēļ būtu darījis jebko.

-    Tad kāpēc jums bail no mācītāja Pola Meredita?

Vecā sieva šausmās salēcās.

-Kuš, nelaimīgais, viņš var mūs sadzirdēt! Bet… Kā jūs zinājāt?

-    Tā ir visvienkāršākā dedukcija. Jūs par kaut ko turat abatu aizdomās vai ne?

Dievbijīgā būtne vairākkārt pārmeta krustu.

-    Abata kungs dažreiz ir izturējies pārlieku bargi.

-    Kāds sakars ir starp viņu un pazudušajiem bērniem?

-    Viņš… tos ļoti mīlēja.

Viņas balss aprāvās, it kā sieviete gribētu aizmirst nule izteiktos vārdus.

-    Ko jūs ar to domājat? mans biedrs pajautāja.

Veča izslējās un vairākkārt aši pārkrustījās īsām, aprautām kustībām.

-    Neko tuvāk es nezinu, mister Holms. Dievs jums palīdzēs pieveikt sātanu.

Pēc tam viņa kluburodama attālinājās tieši tā, kā Holmss bija paredzējis. Steidzīgie, klibojošie soļi drīz apklusa, un žēli nočīkstēja smagās ārdurvis.

-    Lūk, te nu mēs esam, es noburkšķēju. Viņu moka paniskas bailes. Esmu pārliecināts, ka viņai būtu mums stāstāms vēl kaut kas.

-    Gluži pretēji manuprāt, mēs jau daudz ko esam noskaidrojuši, Vatson, Holmss sacīja. Paskat, kādā ātrumā vecā dāma pazuda, tikko pieminējām abatu. Viņas uzvedība ir daiļrunīgāka par vārdiem. Kā rādās, mums vajadzēs apmeklēt šo Polu Mereditu.

Nakts strauji tuvojās. Pilsētai pāri sedzās bieza un ledaina migla. Mēs panācām kādu gājēju, kas mums parādīja, kurp iet: tikai taisni līdz stūrim, pa pirmo ielu pa labi, pēc tam pa otro pa kreisi kļūdīties neesot iespējams. Līdz turienei būšot ne vairāk kā piecas minūtes ko iet.

Pēc trīsceturtdaļstundas, ko aizvadījām, klaidojot pa šo dūmaku, kas atgādināja zirņu biezputru, mēs beidzot atradām abata māju mazas šķērsieliņas stūri. Holmss vairākkārt pieklaudzināja ar āmuriņu.

Baznīcas pulkstenis nozvanīja astoņas reizes, un kāds virs mums atvēra durvis. Šis vīrs bija liela auguma un kalsns, mazliet salīcis. Viņa acis atgādināja divas pērles tās spīdēja viņa garenajā sejā. Plānās un bālganās lūpas uzsvēra bardzības iespaidu. Viņš likās modrs.

-    Kas jūs esat? Ko vēlaties?

-    Mani sauc Šerloks Holmss, un, lūk, šis ir mans palīgs doktors Vatsons. Mēs pēc Viņas Majestātes pavēles izmeklējam piecu bērnu pazušanu.

Holmss meloja neparasti pārliecinoši kā vienmēr, kad tas bija nepieciešams. Durvis plaši atvērās. Abata sejas izteiksme pārvērtās. Un balss kļuva pretimnākoša.

-    Piedodiet manu nelaipnību, kungi, bet tas viss, kas patlaban notiek… Laipni lūdzu. Varbūt jūs mums palīdzēsiet atklāt šos noslēpumus iespējami ātrāk, lai mūsu draudzes locekļi nomierinātos.

Pols Meredits ieveda mūs mazā salonā, kurā mēbeles bija apdilušas un vecas. Istabas vidū stāvēja pults ar Bībeli. Nekādu izrotājumu, neviena greznumpriekšmeta. Tikai pie sienas krustā sistais Kristus.

-    Vai jums ir kāda nojausma par to, kas lika nelaimīgajam Maligenam izdarīt pašnāvību? es tūlīt apvaicājos.

-    Nav ne mazākās, bet viņš šķita satraukts. Es pat nedrīkstēju viņam tuvoties. Tas man bija nepatīkams pārsteigums. Un kā jūs par viņu uzzinājāt?

Holmss nenoteikti atmeta ar roku.

-    Tas ir izmeklēšanas noslēpums. Kādas bija jūsu attiecības ar viņu?

-    Viņš bija mans aizbilstamais. Palīdzēju viņam, cik labi vien varēju. Un viņš atbildēja ar to pašu. Viņš bija man pieķēries nesavtīgi un bez kāda aprēķina.

-    Kad jūs pēdējoreiz redzējāt to puiku, kurš pazuda vakar?

-    Kad viņš piedalījās dievkalpojumā. Tā bija kāda miruša draudzes locekļa izvadīšana. Viņš bija kora zēns. Un kaut kur pagaisa ceremonijas beigās. Es gan uzreiz to nepamanīju.

Pols Meredits norādīja uz diviem krēsliem.

-    Iekārtojieties, kungi, būs labāk, ja izrunāsimies.

Holmss palika stāvam.

-    Tas nebūs vajadzīgs, man jums uzdodami tikai daži jautājumi. Kas parasti notiek pēc reliģiskās ceremonijas?

Abats paraustīja plecus.

-    Zārks tiek aizskrūvēts un apglabāts zemē.

-    Kas ar to visu nodarbojas?

-    Maligens.

-    Kur zārks tika aiznaglots?

-    Sakristejā, protams.

-    Vai puika varēja iziet no baznīcas, neviena nepamanīts?

-    Nē. Ir tikai divas izejas: caur sakristeju un pa galvenajām durvīm. Bet pie tām parasti stāv zvaniķis. Un viņš būtu redzējis, ja zēns paietu garām, turklāt vēl kora zēna tērpā.

-    Tātad viņš varēja izkļūt ārā tikai caur sakristeju. Vai jūs iztaujājāt Maligenu?

-    Man neizdevās. Viņš aizbēga pēc tam, kad bija aiznaglojis šķirstu. Mēs viņu atradām pakārušos viņa istabā drīz pēc dievkalpojuma.

Holmss devās uz durvju pusi.

-   Apģērbieties mēs iziesim!

-   Vai jums radušās kādas aizdomas?

-    Nē, pārliecība.

Viņš pievērsās abatam.

-    Vai jūs varētu mūs pavadīt uz kapsētu?

Mēs paņēmām lukturus un jau pēc dažām minūtēm bijām tur. Nostūris bija biedējošs. Es sāku justies gaužām neomulīgi. Pēkšņi tumsā atskanēja briesmīgi auri, un man asinis sastinga dzīslās. Neapzinādamies, ko daru, es saķēru drauga roku. Viņš mani izbrīnīti nopētīja.

-   Tikai drosmi, veco zēn! Tā taču ir tikai pūce vai jūs no tās nobijāties? Te jūs varēsiet apskatīt arī šo to biedējošāku.

Migla piešķīra kapsētai spokainu un drausmu auru. Šur tur no šīs zirņu putras ārā rēgojās pa krustam. Te valdīja šausminoša nekustība un klusums tik dziļš, ka likās neaptverams. Mani piepeši sāka kratīt neganti drebuli, un es nespēju tos savaldīt. Tos nebija izraisījis tikai aukstums. Es kaut ko atskārtu, un man pakrūtē sažņaudzās. Visa mana būtne pretojās tam, ko te drīz vajadzēja ieraudzīt.

Holmss pievērsās abatam.

-    Vai jūs zināt, kur Maligens turēja savus darba rīkus?

Pols Meredits norādīja taisni uz priekšu.

Mans draugs nozuda miglā. Pēc mirkļa viņš atgriezās ar divām lāpstām un pasniedza man vienu.

-    Ņemiet, Vatson! Tā jūs sasildīsieties! jūs trīcat no galvas līdz kājām.

Tad viņš atkal pievērsās abatam, kura seja mūsu luktura gaismā izskatījās balta kā svece.

-    Kur ir pēdējais te izraktais kaps?

-    Ko… ko jūs grasāties darīt, mister Ilolms? abats nomurmināja.

-    Panākt, lai mirušie sāk runāt.

Abats pārmeta krusta zīmi un pieveda mūs pie svaigi izraktas kopiņas ar tumšu krustu, ko vēl nebija pārklājusi sūna. Holmss piespieda ar plecu, un krusts nokrita.

Pola Meredita seja sašķiebās.

-    Jums nav tiesību! Tāda rīcība ir pret visiem reliģijas principiem!

-    Iespējams, bet manai izmeklēšanai pilnīgi nepieciešams!

Abats pēkšņi pacēla krucifiksu pret Holmsu un iesaucās:

-    Vade retro, Satanas!' Zaimošana! Tā ir kapa vietas apgānīšana! Jūs… Jūs…

Viņa balss aizžņaudzās, kad Holmss iedūra lāpstu zemē un sāka rakt irdeno augsni.

Pēc pusstundas, kas bija pavadīta spraigā darbā, mēs izcēlām zārku no dubļiem. Abats nobālis un drebošs bija nometies ceļos smiltīs un, histēriski metot krustus, skaitīja lūgšanas, no

' Sātan, atkāpies! latīņu vai. (Tulk. piez.) kurām neko nevarēja saprast. Viņa rokas trīcēja, ģīmis bija šaušalās saverkšķīts.

Holmss ar roku noslaucīja šķirsta vāku. Parādījās otrādi pieskrūvēts krusts. Man saļodzījās kājas. Manam biedram izdevās pacelt vāku, izmantojot lāpstu kā lauzni. Es novērsos, bīdamies ieraudzīt neizturamu ainu. Holmss izgaismoja zārku ar lukturi.

-   Vatson! Nāciet paskatīties! Tas ir šausminoši! Ir vēl trakāk, nekā biju domājis!

Saņēmu visu savu drosmi, lai ielūkotos kastē ar biedējošo saturu. Tajā brīdī jutu, ka ļimstu, kājas vairs nejaudāja mani noturēt. Un tad manās smadzenēs visu nosedza nakts.

Atgriezos īstenībā, kad manu vaigu ķēra sāpīga pļauka. Gulēju zemē. Holmss bija pārliecies man pāri. Viņš atrāva roku pēdējā brīdī pamanījis, ka esmu atguvis samaņu.

-    Atvainojiet par šo nelielo iekaustīšanu, Vatson. Biju spiests tā darīt, jo jūs sabrukāt, acis pārgriezis. Vai redzējāt, kas tur ir? viņš noprasīja, norādīdams uz atvērto zārku.

Vēl būdams pa pusei nemaņā, es nespēju atbildēt. Ak vai, biju gan ieraudzījis! Kora zēns amattērpā ar aizbāztu muti, sasietām rokām un kājām bija piesaitēts pie mazliet zaļgana un trūdoša večuka. Es nemūžam vairs neizdzīšu no atmiņas šo neiedomājamo skatu!

Beidzot man izdevās piecelties. Abats bija sakņupis pār zārku kā ļaunu vēstošs maitas putns, purpinādams nesaprotamas litānijas, it kā būtu zaudējis prātu.

Holmss bija atsaitējis bērnu un viņu izmeklēja.

-    Uz zēna ādas nav nekādu ievainojumu. Puika nav arī noindēts, jo tad viņa seja būtu izšķobīta. Mutē iebāzts vīkšķis, lai viņš nevarētu kliegt. Rokas tā sasietas, lai viņš nespētu kustēties. Bērna skatienā vēl lasāms šķebīgums.

Holmss apjēdza, ka laiks mitēties.

-    Šis nabaga zēns ir aprakts dzīvs.

10

Naktī, kas sekoja šim šerminošajam atklājumam, mani pamodināja klusi soļi salonā. Dzīvoklis grima tumsā. Es piecēlos un, pūlēdamies neradīt troksni, kājām tomēr čīkstinot grīdas dēļus, žagos turp. Paķēris spieķi, pavēru salona durvis.

Kāds svešs cilvēks mēness gaismā čamdījās pa Šerloka Holmsa rakstāmgaldu. Es kādu mirkli vēroju viņa dīvainās izdarības. Likās, ka iebrucējs meklē kaut ko noteiktu.

Ar pēkšņu kustību es atvēru durvis. Vīrs apsviedās un sastinga izbīļa pozā.

-   Velns parāvis, Vatson, kā jūs mani nobiedējāt!

-    Holms, vai tas esat jūs?

-    Kā jums šķiet, kurš gan vēl te varētu būt?

-    Bet kāpēc jūs grābstāties pa tumsu?

-    Grasījos iziet, bet negribēju pamodināt jūs.

-    Šajā stundā?

Pulkstenis bija divi vai trīs.

-    Šī ir vispiemērotākā stunda tam, ko esmu nodomājis pasākt.

-    Bet ko jūs meklējat?

-    Savu pīpi. Ahā, tepat tā ir! Varbūt vēlaties mani pavadīt? Es jums apsolu ļoti pamācošu pastaigu.

-    Nē, paldies. Es labprātāk atpūstos. Pēc tā, ko mēs piedzīvojām…

Holmss izgāja. Es atgriezos gultā un gandrīz tūlīt aizmigu.

Mans draugs pārradās Beikerstrītā tikai no rīta. Viņš likās novārdzis, bet pamatīgi satraukts. Kādu mirkli Holmss sēdēja krēslā, taču drīz piecēlās un sāka lieliem soļiem mērot istabu, it kā nemierīgais gars viņam liktu tā darīt.

-    Es biju pie Kārdvela! viņš paziņoja.

-    Kārdvela?

-    Pie tā baņķiera-cilvēkēdāja, jūs taču atceraties!

-   Ak jā, tas zellis, kurš cepa savu sievu kamīnā.

-    Vismaz policija tā domā. Es nakts aizsegā pamanījos iekļūt viņa namā. Tas nebūt nebija tik vienkārši. Vajadzēja nogaidīt, kamēr sargs iemigs. Taču manas pīpes dūmi reizēm dara brīnumus tad, kad tā tiek pareizi lietota. Pēc tam es noņēmu no durvīm zīmogus, lur vēl nebija tīrīts. Uz kamīna es ieraudzīju otrādi uzvilktu krustu. Tas bija uzzīmēts ar asinīm.

-   Tad jau tas ir slepkavas paraksts! Un šai lietai ir sakars ar pārējām.

Holmss turpināja savu stāstu, nelikdamies zinis par manu piezīmi.

-    Pēc tam es devos uz morgu. Tur jau dienā nav diez ko omulīgi, bet naktī…

Viņš nopūtās un izvalbīja acis, it kā vēl nebūtu attapies pēc šī naksnīgā apmeklējuma.

-    Vai jūs likāt lietā savu… pīpi?

-    Sacīsim, mūķīzeri. Nebija grūti tikt iekšā. Jau sāku pierast. Tūlīt atradu Emmas Bārnsas līķi.

-   Tā ir veča, kuru nogalināja viņas gultā?

-   Tieši tā. Jūs taču atceraties to rakstu Daily News. Tur bija teikts, ka nabaga sievietei uzbrukts un iesists pa galvu. Policija uzskatot, ka viņa vispirms nobeigta un pēc tam "iezīmēta". Es gribēju aplūkot to visu tuvāk.

-    Vai tas atkal bija otrādi apgriezts krusts?

-    Jā. Tas bija izgriezts nelaimīgajai uz pieres ar asu nazi vai kādu tamlīdzīgu rīku.

-   Vai tad policisti nebija to ievērojuši?

Holmss pēkšņi apstājās, pēc tam apsēdās man pretī.

-    Protams, bija. Par to vēl būs runa. Kad biju ticis skaidrībā, apciemoju mūsu draugu Lestreidu. Es pastāstīju viņam par saviem atklājumiem neatklājot, kā pie tiem nonācu.

-    Un ko viņš teica?

-    Bulbabas sindroms.

-    Piedodiet?

-    Vai jūs nekad neesat dzirdējis par Bulbabas lietu?

-    Kas tas tāds?

-    Atila Bulbaba bija bandīts, kurš darbojās divdesmitā gadsimta pašā sākumā Londonas nabagu kvartālos. Tas bija kalējs, kas kļuva par žūpu un laupītāju. Viņš izsekoja savus upurus tukšajās ielās un vispirms nosita ar veseri, bet pēc tam aptīrīja.

-    Nav diez cik smalki.

-    Profesijas ietekme.

-    Bet kāds tai sakars ar mūsu lietām?

-    Ļaujiet man pabeigt. Tajā laikā šī prāva sacēla lielu troksni. Neskaitāmi cilvēki tika no rītiem atrasti ar ielauztu galvaskausu un izšķaidītām smadzenēm. Radās visādas versijas par vīru, kas turējis sievu aizdomās par neuzticību, par kašķīgu kaimiņu un īrnieku strīdu ar dzīvokļa saimnieku. Tāda izrēķināšanās pat kļuva par modes lietu! Un katrā līdzīgā noziegumā vainoja Bulbabu. Viņš bija lielisks grēkāzis. Taču kādu dienu zellis tika noķerts un tiesāts. Un viņš atzinās piecu noziegumu izdarīšanā, nevis vairākos desmitos, ko viņam piedēvēja. Policija noprata, ka Bulbaba radījis sev sekotājus. Ļautiņi kārtoja domstarpības ar veseri un apsūdzēja savos darbos Bulbabu. Turklāt, tikko Bulbaba bija pakārts, šādas slepkavības mitējās.

-    Es joprojām nesaprotu…

-   Lestreids apgalvo, ka nesenās izmeklēšanas liekoties līdzīgas pēc tās pašas loģikas. No Milbenkas izbēgušais slavenais Dugans esot iedomājies iezīmēt savu upuri ar otrādi iecirstu krustu. Prese, protams, pieminējusi šo faktu. Un tagad visi slepkavas atstāšot tādas pašas zīmes. Lestreids domājot, ka šīm lietām neesot nekā kopēja. Ja nu vienīgi fakts, ka noziedznieki gribējuši mest ēnu uz Duganu.

-    Vai jūs tam ticat?

-   Nē. Šie noziegumi cietsirdības ziņā pārāk atgādina cits citu. Esmu pārliecināts, ka tos izdarījis tas pats indivīds. Iespējams, ka ietekme…

Holmsa seja satumsa.

-   Bet kurš gan varētu vienlaikus dusmoties uz skuķi, bāreņiem, neaizsargātu veču un baņķiera sievu cilvēkiem, kas viņam nav neko nodarījuši?

11

-   Misis Hadsona! iesaucās mans draugs, it kā būtu applaucējies.

Uzrunātā salēcās, nometot zemē papīru žūksni, ko turēja rokās. Holmss bija briesmīgā omā.

-    Ko jūs tur darāt? viņš turpināja tādā tonī kā inkvizitors, kas uzrunā ķeceri.

Brašā dāma nesatraucami palika stāvam, izslējusies starp dokumentiem, piezīmēm, avīzēm un to izgriezumiem.

-   Es… es uzkopju māju, mister Holms. Es grasījos mest šos vecos papīrus uguni…

-   Ugunī? Nelaimīgā, pat nedomājiet! Jūs varējāt iznīcināt vairāku nedēļu darbu!

Misis Hadsona mulsi pavērās apkārt.

-    Bet te taču visur ir lapeļu ķīpas!

-   Vai tiešām jūs nesaprotat, ka tā ir kartotēka tematiskā klasifikācija?

-Tā?

Nē, viņai par to neesot ne jausmas. Ar drebošu roku misis Hadsona itin kā atvainodamās sniedza manam draugam biezu aploksni ar atzīmi: "Šerlokam Holmsam, steidzīgi!"

-   Visu es nebūtu dedzinājusi. Es gribēju nolikt šo te uz jūsu rakstāmgalda.

-    Kur jūs to atradāt?

-    Zem… tematiskās ķīpas.

Es tūlīt to pazinu.

-   Tā ir vēstule, ko jums iedeva misters Holborns. Atcerieties vien, viņš ļoti uzstāja, lai jūs to izlasāt.

Holmss pastiepa man aploksni.

-    Tādā gadījumā es labprāt pasniegšu jums dāvanu, Vatson! Taču es jau jūs brīdināju neceriet tur atrast gadsimta lietu.

Holmss aizsūtīja projām misis Hadsonu, kādu mirkli rūkņāja un sāka savākt pa grīdu izkaisītās lapiņas.

Es atvēru aploksni. Tajā bija mistera Holborna vēstule un žurnāla Fantastica numurs. Kāds daudzsološs sūtījums! Kā likās, Holmsam atkal ir taisnība.

Žurnāls Fantastica jau gadiem centās izkonkurēt Strand Magazine bez jebkādām sekmēm. Strand bija iecienīts izdevums, kas uzplauka, publicējot stāstus par Šerloka Holmsa piedzīvojumiem. Fantastica apveltīja savus retos cienītājus ar izdomātu izmeklēšanu atreferējumiem, slimīgu intrigu un apšaubāmas morāles aprakstiem. Es vienmēr esmu brīnījies kas šādas blēņas lasa.

Tomēr ziņkāre ņēma virsroku. Es pārlūkoju mistera Holborna norādīto tekstu.

Mani aizrāva jau pirmās rindiņas. Atstāsts, lai gan diezgan romantizēts, bija saistīts ar bēgšanu no Milbenkas. Vai tā varētu būt tikai sagadīšanās?

-    Holms, paklausieties!

-   Tā misis Hadsona mani padarīs traku! Kā lai te kaut ko atrod?

-    Kāds žurnālists feļetona veidā attēlojis epizodes, par kurām apgalvo viņš atklājis veselu noziedznieku tīklu…

-    Viņa būtu iemetusi ugunī nenovērtējami dārgu arhīvu!

-    Tas žurnālists ir Redžinalds Fosters!

Mans draugs pēkšņi pārtrauca rakņāšanos pa papīriem.

-    Fosters? Kur jūs to ņēmāt?

-    Šajā izdevumā.

Viņš vienā stiepienā bija kājās un izrāva žurnālu man no rokām.

-    Fantastica? Gatavā miskaste!

-    Bet kā tas iespējams, ka ziņas par faktiem nonākušas miskastē mēnesi pirms notikušā?

Holmss ar netīksmi pāršķirstīja žurnālu. Viņš bija sācis šaubīties.

-    Vai jūs man īsi pārstāstīsiet to… rakstu, Vatson? Lūdzu!

Holmss apsēdās man pretī un pameta savus "nenovērtējamos arhīvus". Es teicu:

-   Fosters veicis pētījumus Londonas padibenēs aptuveni gadu. Viņš ļauj noprast, ka strādājis kopā ar slepenajiem dienestiem.

Holmss ar rādītājpirkstu paberzēja deniņus.

-    Hm… Tas laikam varētu būt izskaidrojums. Turpiniet, Vatson!

-    Fosters piemin veselu sēriju atbaidošu slepkavību, kuras tā arī nav atklātas. Pēc žurnālista apgalvojuma, lielākā daļa no šiem noziegumiem ir kādas varenas personas pasūtījumi. Viņš dod mājienu, ka ir izdibinājis noslēpumainas organizācijas esamību, un tajā svarīgu lomu spēlējot kāda sieviete.

Holmss domīgi kaut ko apsvēra, aplūkodams no virspuses savus paša pirkstus.

-   Sieviete? Vai Fosters ir minējis kādu precīzāku informāciju vārdus, vietas?

-   Nē. Viņš tikai attēlojis šo dāmu tā ir vidēja auguma, ģērbusies melnā kā atraitne, ar pitijas skatienu. Un brīdina lasītājus, ka vārdi un vietu nosaukumi ir mainīti, lai netraucētu turpmāko izmeklēšanu. Šķiet, ka viņš stāv uz svarīgu atklājumu sliekšņa. Un vēl kas. Nākamajai epizodei jābūt…

Holmss sarauca uzacis.

-    Milbenkas cietumā? -Jā.

Viņš piecēlās, sakrustoja rokas uz muguras un sāka staigāt pa salonu, galvu nokāris, atstādams zemē pie kājām savus dārgos arhīvus. Pēc tam viņš atgriezās krēslā, sažņaudzis zobos nodzisušo pīpi.

-    Ko jūs par to visu domājat, Holms?

Viņš aizvēra acis un neko neatbildēja. Es nolēmu netraucēt viņa apceri un turpināju prātot klusējot.

Šis raksts daudz ko atrisina. Fosters sekoja pa pēdām Markam Duganam un sadzina tās Milbenkas cietumā. Bet kāpēc žurnālists vēlējies publicēt savus novērojumus pirms izmeklēšanas beigām? Viņš riskē, ka tiks atmaskots. Arī tad, ja maina darbības vietas un personu vārdus. Un kāpēc viņš šim nolūkam izraudzījies tik viduvēju izdevumu kā Fantastica7 Un vai Maikrofts Holmss bija skaidrībā par šo publikāciju? Kāda ir viņa loma šajos notikumos?

-    Es par to neko nezinu, Vatson.

Es salēcos.

-    Holms! Kā jūs to darāt? Jūs jau lasāt manas domas?

-    Nebūt ne, Vatson, es atbildu uz jūsu jautājumu. Jūs man vaicājāt, ko es par to visu domāju. Un es saku, ka nezinu.

Mans draugs notupās, savāca zemē izkaisītos papīrus biezā vīkšķi un iemeta ugunī, neko vairāk nepiebilstot. Pēc tam apmierināti noslaucīja rokas un vilka mugurā mēteli.

-   Tomēr ir daži jautājumi, kurus es gatavojos uzdot žurnāla Fantastica redaktoram.

12

Mēs pametām lepno kvartālu ar plašajām avēnijām un devāmies mazo ieliņu jūklī uz austrumiem. Un tūlīt no žilbinošas bagātības nonācām visnožēlojamākajā nabadzībā. Šis kontrasts mani vienmēr nepatīkami pārsteidzis. Londonā viena otrai līdzās pastāv divas pasaules, kas nav savstarpēji pazīstamas un nekad nesajaucas. Skatot šo atbaidošo nabadzību, es allaž kaunos, ka esmu anglis.

Mūsu fiakrs drīz iekļuva satiksmes straumē, un mēs vilkāmies uz priekšu, klidzinot tikai soļiem. Tādējādi mums pietika laika aplūkot bēdīgo skatu visapkārt. Tur valdīja kņada, balsu murdoņa, plīkšķēja pātagas, čīkstēja un grabēja rati, spīdzinot mūsu bungādiņas. Kādu mirkli mūs pavadīja pulciņš skrandainu bērnu, kas centās izlūgties ubagdāvanas. Kučieris nošvīkstināja pletni pāri viņu galvām, un zeņķi aizspruka gluži kā zvirbuļu bars.

Zem ogļu melnajām debesīm nespodrajā gāzes radziņu gaismā man radās iespaids, ka esmu nokļuvis ellē. Likās, ka ieliņas sakļaujas ap mums. Pretī drupām pacēlās atbaidošas celtnes ar apskretušām fasādēm, pie kurām izbadējušies suņi atkritumos meklēja ko ēdamu. Šur un tur pa logiem bija izkārti pelēki mitri palagi. Sāka līt smalks, ledains lietus.

Atšķirība starp bagāto ļaužu un nabagu Londonu allaž bijusi ne tikai redzama un dzirdama, bet arī saožama. Te neraugoties uz auksto laiku bija grūti elpot. Es nenocietos un ieminējos par to Holmsam.

-    Kāda smirdoņa! Aptīrītāji droši vien šajā kvartālā nerādās bieži.

-    Ne tikai tie, Vatson. Pat policija dažās no šīm ieliņām neuzdrošinās rādīties. Te netikumi un noziegumi zied un kuplo netraucēti.

-    Kā tīfs un holera.

Smaka kļuva neizturama. Es pacēlu pie mutes kabatas lakatu.

-    Es prātoju, vai bija prāta darbs braukt šurp.

-    Mums nebija izvēles. Ja vēlamies turpināt izmeklēšanu, tad mums jāiztaujā žurnāla Fantastica redaktors un jāmēģina uzzināt kaut kas par Redžinaldu Fosteru un viņa pētījumiem.

-   Es baidos ne tik daudz no šī nostūra, cik no saņemšanas, kāda mūs tur varētu gaidīt. Jūs droši vien zināt, ka izdevuma Fantastica vadībai skauž Strand Magazine panākumi, tāpēc man šķiet, ka mēs tur neesam gaidīti viesi.

-    Kas nemēģina, tas neko neiegūst, Vatson. Protams, mūs drīz pamanīs mēs jau esam klāt.

Mūsu fiakrs apstājās pie nama ar bēdīga izskata vitrīnu. Izkārtnes krāsa bija nolupusi un sasprēgājusi, un tikai ar pūlēm varēja izlasīt vārdus: Fantastica Magazine.

Mēs samaksājām par braucienu un spraucāmies iekšā šajā neticamajā būcenī. Kāds pretstats plašajām Strand Magazine telpām! Šis bija bāztin piebāztas ar grabažām un mēbelēm, un viss kopā atgādināja apokalipsi. Šajā haosā čurnēja vārgs, salīcis nenosakāma vecuma vīrelis.

Holmss sparīgi noklepojās.

Šis cilvēks nebija pamanījis mūsu ienākšanu. Viņš salēcās un pagriezās.

-    Šis ir doktors Vatsons, mans draugs iesāka, bet es esmu Šerloks Holmss. Mēs gribētu parunāt ar Fantastica Magazine redaktoru.

Vīra sejas izteiksme liecināja par pārsteigumu un netīksmi.

Viņam varēja būt gadu sešdesmit. Viņa sirmie mati bija pārāk gari un nekopti, tie nekārtīgi krita uz pleciem. Viņa āda bija pelēka, itin kā putekļi laika gaitā tajā būtu darinājuši inkrustācijas. Iekritušie vaigi bija apauguši melniem bārdas rugājiem. Uz smailā zoda rēgojās plata rēta. Redzokļos sprikstīja zelta dzirkstis. Vīrs atgādināja izmērējušu vilku.

-    Vai jūs tiešām esat… Ko jūs te darāt?

-    To mēs jums pastāstīsim, draugs, es iejaucos. Bet mēs gribētu satikt redaktoru.

Zellis samiedza acis un nopētīja mūs no galvas līdz kājām.

-   Tas esmu es. Mani sauc Semjuels Boktons, esmu žurnāla Fantastica redaktors.

Viņš norādīja uz divām koka kastēm.

-    Sēdieties!

Pēc tam, laikam sapratis, kā tas viss izskatās, piebilda:

-    Mēs pārvācamies. Beidzot pametam šo nolādēto kvartālu un pārceļamies uz Sentdžonsvudu, kur esam atraduši mūsu rangam daudz pienācīgākas telpas.

Semjuels Boktons atbrīvoja kādu krēslu no dažādiem krāmiem un apsēdās mums pretī.

-   Bet tādu apmeklējumu gan negaidīju! Nebiju domājis, ka mēs tik ātri varētu kļūt slaveni!

-   Patiesībā, Holmss sacīja, mēs izmeklējam kādu krimināllietu.

Vīra seja tūlīt noslēdzās. Iestājās klusums. Viņš mūs šaubīgi nopētīja. Es sajutu gandrīz vai dzīvniecisku naidu, ko izstaroja šī persona.

-    Ko jūs no manis vēlaties? Nevaru ciest okšķerus.

-    Dots pret dotu. Es nevaru ciest noziedzniekus.

Boktons jau pavēra muti, lai protestētu, taču Holmsa acu

izteiksme lika viņam apklust.

-   Mēs gribētu jums uzdot dažus jautājumus par kādu rakstu, kas parādījās jūsu izdevumā ar virsrakstu "Noziegumam pa pēdām". Kas tieši jums par šo lietu zināms?

Vilks sarāvās čokurā, it kā novērtēdams pretinieku.

-    Nekas vairāk par to, ko publicējām.

-    Bet kurš ir tā raksta autors?

-    Redžinalds Fosters.

Holmss zīmīgi uzlūkoja mani.

-    Kas jums zināms par šo Fosteru?

-    Patiesībā diezgan maz. Manā rīcībā nav ne viņa adreses, ne īstā vārda.

-    Tātad viņš nav Fosters?

-    Nē. Tas ir pseidonīms. Līdz izmeklēšanas beigām viņš to saglabāšot.

Boktons runāja par Fosteru tagadnē. Cik noprotams, viņam nebija pavēstīts par žurnālista bēdīgo likteni.

-   Vai jūs mums varētu pastāstīt par šo Fosteru? Holmss uzstāja.

Pelēkā vīra acis atgādināja šauras spraugas.

-    Kāpēc visi šie jautājumi?

Holmsa seja bija kļuvusi nopietna, viņš neatbildēja.

Boktons juta, ka būtu jāizskaidrojas.

-   Es jau teicu, ka viņu maz pazīstu. Viņam ir ap trīsdesmit. Brūni mati, tumšas acis. Viņš ir kustīgs un apsviedīgs. Apmēram metru septiņdesmit garš. Vienmēr rūpīgi apģērbies. Tas ir tiešs un sirsnīgs cilvēks, viņa seja vēl nav ciešanu iezīmēta, tikai…

Laikus attapies, viņš aprāvās.

-   Tikai kas?

-   Viņu kaut kas grauž. Neesmu nekāds psiholoģijas eksperts, bet kaut ko tādu pamanu ap mani ikdienā grozās gana daudz tādu ļautiņu.

-    Un kas jums lika tā domāt?

-   Dažādi sīkumi. Sarunā tādus var pamanīt, ja otrs pēkšņi novērš skatienu, apklust, sarauc pieri it kā atcerētos kaut ko mokošu senu sāpi. Viņam netrūkst spara, tomēr šķiet, ka iekšēji viņu saēd kādas bēdas. Es reizumis prātoju, ko viņš īsti meklē.

-    Kā jūs sākāt sadarboties?

-   Viņš kādu dienu ieradās un piedāvāja savu manuskriptu. Es to rītin apriju tajā pašā dienā. Sižets mani aizrāva, un es sacīju sev, ka tas ies pie dūšas ari lasītājiem.

-    Bet kāpēc Fosters nāca tieši pie jums?

Boktons iegrābās ar roku pieputējušajos matos, it kā pūloties aizgainīt kādu uzmācīgu domu.

-   Viņš pazemīgi paskaidroja, ka neviens cits izdevējs nav gribējis šo materiālu pieņemt, bet viņam esot steidzīgi vajadzīga nauda, lai turpinātu izmeklēšanu. Un tad es piedāvāju to publicēt, maksājot procentus no pārdoto eksemplāru skaita. Fosters likās apmierināts un tūlīt parakstīja līgumu, nekaulēdamies par noteikumiem.

-   Jūs izmantojāt šo nelaimīgo! es iesaucos. Par šādiem materiāliem maksā vismaz gineju par tūkstoš vārdiem! Un Strand Magazine man atvēl arī vairāk!

-   Fantastica nav tik bagāta kā Strand, mister Vatson, un varu apgalvot, ka Fosteram nebija jāžēlojas par mūsu vienošanos. Tāpat kā man, protams.

Holmss cieši ieskatījās Boktonam acīs.

-    Vai šī izmeklēšana bija īsta vai varbūt tikai triks, lai sekmētu jūsu žurnāla pārdošanu?

Žurnāla redaktors paraustīja plecus. Kad viņš pavēra muti, lai runātu, viņa lūpas tā sašķiebās, ka atklāja smailos zobus.

-    Ko tas maina? Ļautiņiem gribas lasīt par asiņainiem noziegumiem, briesmām un šausmām. Viņi tādējādi aizgaina savas bailes un gandarī visslēptākās vēlmes. Viņi ilgojas pēc Džeka Uzšķērdēja.

-    Jūs pieņemat, ka jūsu lasītājiem pietrūcis šī monstra?

-    Ne tikai viņiem. Kārtīgajiem pilsoņiem patīk drebināties omulīgā stūrī pie kamīna, dziļi iegrimušiem mīļotajā klubkrēslā, kamēr citi tiek piebeigti uz dubļainā Londonas bruģa. Paraugieties, kāda piekrišana ir "Frankenšteinam", "Doktoram Džekilam un misteram Haidam", "Drakulam"! Un ko lai saka par "Bāskervilu suni", doktor Vatson? Vai tas nav viens velnišķīgs gabals?

-   Tas nav gluži viens un tas pats. Džeks Uzšķērdējs bija asinskārs briesmonis, kas izķidāja nevainīgus upurus.

Vilks atkal parādīja savus suņzobus.

-   Nepārspīlēsim. Viņš izmantoja saviem nolūkiem dažas kritušas meičas, sagādājot tām ciešanas. Nerunāsim par nevainīgajiem tādu Vaitčepelā katru gadu mirst tūkstošiem, un nevienam par to nav nekādas daļas.

-    Ko jūs ar to gribat sacīt?

Boktons sašķobīja seju tādā kā sāpju grimasē.

-    Es domāju tos daudzos nelaimīgos, kas iet postā Vaitčepelas cukurfabrikas tuvumā. Sešdesmit procenti bērnu īstendā mirst, nesasnieguši piecu gadu vecumu, bet Londonā par to pasmejas. Vai zināt, kāpēc tā notiek, doktor Vatson?

Es vēros lejup, neatrazdams atbildi.

-    Tāpēc, ka sabiedrība ir pieradusi pie tādas kārtības, kad īstendas saindētajā gaisā cilvēki smok nost. Londonas bagātniekiem liekas likumsakarīgi, ka nabagi satilpinās pa piecpadsmit cilvēkiem vienā istabā, kur nav ne tīrības, ne intimitātes. Tā ir viņu ikdiena, nekā īpaša. Bet Džeks Uzšķērdējs tas gan ir kaut kas sevišķs, gandrīz vai pārdabisks. Nelabais vienmēr šķiet pievilcīgs.

Holmss pagaidīja, kamēr viņš beidz šos atmaskojošos atklājumus, ļāva kādu mirkli biezēt nomācošajam klusumam, tad mierīgā balsī atsāka:

-    Vai Fosters jums iedeva nākamā turpinājuma tekstu?

Žurnāla redaktors izvairīgi atmeta ar roku.

-    Nē, neko. Es gaidu. Viņš gribēja kaut ko noskaidrot Milbenkas cietumā. Nopratināt tur kādu svarīgu liecinieku.

-   Varbūt jūs zināt vai viņam bija kādi ziņu avoti arī policijā? Holmss apvaicājās.

-    Manuprāt, viņš sastrādājas ar kādu Heizelvudu.

-    Ar profesoru Kornēliusu bleizelvudu?

Boktona sejā parādījās izbrīna izteiksme.

-    Jā, bet kāpēc jūs tā prašņājat?

-    Cik ilgi Fosters nav devis par sevi nekādu ziņu?

-    Nav ne jausmas. Apmēram nedēļu.

-    Vai tas jūs nemaz neuztrauc? Holmss neatlaidās.

-    Nē, es publicēšu feļetona turpinājumu, kad Fosters to man atsūtīs.

-    Jums droši vien būs ilgi jāgaida.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Fosters ir miris, Holmss paziņoja, vērodams vīreļa izturēšanos.

Boktons nespēja noslēpt pārsteigumu.

-    Kā jūs varat to apgalvot?

-    Vai tad jūs nelasāt avīzes?

-    Nē. Tā pārvākšanās prasīja visu manu laiku un…

-    Viņa līķis tika atrasts Milbenkas cietuma kamerā.

-   Tas ir nelāgi, atbildēja pelēkais vīrelis, galvu kasīdams, kaut arī grūtākais jau ir panākts.

-   Grūtākais?

-   Jā. Mūsu pārdošanas sekmes ir uzlabojušās. Pateicoties šai izmeklēšanai, par kuru rakstījām, mūsu lasītāju skaits pieauga ik nedēļu! Man sākuši sūtīt savus manuskriptus jauni, talantīgi rakstnieki. Esmu sasniedzis savu mērķi. Tagad tikšu ārā no šī cauruma. Lūk, kas man ir svarīgi! Es tik ilgi to gaidīju…

Vīrelis piecēlās un norādīja uz vairākiem maisiem, kas bija pilni vēstulēm un žurnāla eksemplāriem, kas laikam bija paredzēti izmešanai atkritumos.

-    Es apglabāju pagātni. Un dodu vietu nākotnei.

Tad viņš pievērsās durvīm.

-   Tagad lūgšu jūs mani atvainot, jo ieradušies mēbeļu pārvadātāji. Mums jāsasparojas, ja gribam pirmdien atklāt jaunās telpas.

Mēs pametām šo vietu bez nožēlas. Šis tips nemūžam nebūs manu draugu skaitā.

Jau bija sācis tumst. Kad mūsu fiakrs izbrauca no īstendas, es atrados kaut kur pa vidu starp sirdsapziņas pārmetumiem, atstājot aiz muguras šo briesmīgo nabadzību, un egoistisku atvieglojuma sajūtu, cerot atgūties mūsu mazajā dzīvoklītī.

Man šajā naktī neizdevās aizmigt. Prātu jauca pārāk daudz jautājumu. Man uzmācās nojauta, ka Boktons zina vairāk nekā saka. Es vēl mēģināju pārvērtēt šādus tādus faktus. Tā traģiskā bēgšana no Milbenkas… Mēs bijām noskaidrojuši, ka no turienes izsprukušais bijušais advokāts Marks Dugans kļuvis par rotaļlietu šantāžistu rokās. Atbaidošie noziegumi ar upuriem, kas apzīmēti ar krustu, notikuši pēc izbēgšanas. Taču, par spīti policijas pūliņiem, Dugans nebija atrodams.

Un šodien mēs atklājām, ka Fosters sadarbojies ar slaveno profesoru Kornēliusu Heizelvudu jauno modernās kriminālpolicijas guru. Ko tie abi kopā darījuši? Un Maikrofts Holmss? Kāpēc viņš tā gribēja atturēt brāli no šīs lietas izmeklēšanas?

Man nekādi neizdevās dabūt kopā šīs neizprotamās bildīšmīklas gabaliņus.

13

Šerloka Holmsa slava plašākā sabiedrībā bija sasniegusi virsotni. Toties nepatika, ko viņš iedvesa mācīto vīru aprindām, sāka pārvērsties spīvā naidā. Viņam pārmeta instinktīvu empīrismu pret oficiālo zinātni un dažu atsevišķu gadījumu pasludināšanu par likumu. It īpaši uz viņu niknojās tāpēc, ka viņš ieguva rezultātus, lietojot tādas metodes, kas šķietami nebija zinātniski pamatotas.

Holmsam bija daži nikni apkarotāji. Kāds preses izdevums viņu ne reizi vien aplēja dubļiem. Dēvēja par šarlatānu, diletantu, amatieri un triku meistaru. Taču visneciešamākā šiem zinātnes pīlāriem likās Holmsa ledainā vienaldzība pret viņiem. Viņš tos neievēroja visās šā vārda nozīmēs. Un šāda attieksme cilvēkus tracina vēl vairāk par nepatiku.

Pēc kāda nelaimīga pārpratuma profesors Kornēliuss Heizelvuds, kurš pats sevi bija pasludinājis par mūsdienu kriminālistikas dibinātāju, ar preses starpniecību kļuva par Šerloka Holmsa sparīgāko apkarotāju. Heizelvuds uzstājās kā jaunais policijas darba pravietis. Kādam žurnālistam, kurš viendien taujāja, kāpēc Holmss neņemot vērā oficiālo zinātni, viņš atteica: "Ja netalantīgi ļaudis sevi krāpj pat vairākās paaudzēs, sev kaut ko iegalvojot, tas nenozīmē, ka jāturpina tā darīt arī turpmāk!" Patiesībā viņš gribēja tikai raksturot iesīkstējušo trulumu, kas valdīja šajā nozarē. Protams, viņam varēja pārmest netaktiskumu, taču ne jau autoritāšu apšaubīšanu, pat ne kašķa meklēšanu. Tomēr viss tika saprasts tieši tā, un šī piezīme sakūdīja pret viņu lielu daļu zinātnes un reliģijas pārstāvju.

Heizelvuds nekautrīgs zinātniskās domas karognesējs un teorētiskās kriminoloģijas specs bija uztvēris šo izteikumu kā uzbrukumu personiski viņam. Viņš vairs neslēpa savu naidu pret Holmsu, taču tas viņu netraucēja zagt teorijas un plaģiēt bez mitas, piesavinoties Holmsa atklājumus un piemērojot tiem savus zinātniskos pamatojumus matemātikas un skaitļu likumus. Kaut kādā ziņā viņš padarīja Holmsa atklājumus likumīgus, uzspiežot tiem savu zīmogu.

Atceros daļu no retajām sarunām, kas mums ar draugu par šo tēmu bijušas:

"Vai lasījāt, Holms? Šis Heizelvuds ir viena sasodīta pakaļa! Viņš apgalvo, ka spējot izveidot cilvēka portretu, analizējot rokrakstu. Un apgalvo, ka varot noteikt indivīda paradumus un vispārējo raksturojumu, vadoties pēc dažām uzskribelētām rindiņām. Viņš pārņēmis tās idejas par fiziografoloģiju, ko jūs pārstāstījāt savā traktātā."

"Labi vien ir, Vatson, vismaz viņš atzinis, ka tas viss ir iespējams."

Holmss vienā mierā aplūkoja mikroskopā stikla lausku.

"Bet, Holms, vai jūs nesaprotat, ka profesors Heizelvuds pasniedz jūsu atklājumu kā savu atradumu? Viņš jūs aplaupa, tajā pašā laikā noliegdams jūsu darbu."

"Hm."

Holmss, piespiedis labo aci pie mikroskopa, atkal sajūsmināti vēroja neredzamo pasauli. Es ne reizi vien biju manījis, ka viņš nepievērš nekādu vērību tam, ko domā, saka vai dara profesors Heizelvuds. Šerlokam Holmsam nebija vajadzīga citu atzinība, jo viņš savā jomā jutās vienīgais. Pārliecināts par savām zināšanām, un vienīgais spriedums, ko viņš ņēma par pilnu, bija paša sirdsapziņas pasludinātais.

Es nekādi nejaudāju apjēgt, kas varējis izraisīt tik dažādu vīru sadarbību, kādi ir Kornēliuss Heizelvuds ģeniālais un despotiskais zinībvīrs, Maikrofts Holmss attapīgais, bet aplam noslēpumainais slepeno dienestu vadītājs, un Redžinalds Fosters bezbailīgais žurnālists.

Izmeklēšana, ko veica Holmss par Marku Duganu, bija ieviesusi tikai vēl lielāku neizpratni par šo lietu. Slepkavības sekoja cita citai: vispirms Fosters, pēc tam mazā Mērija Kinslija un Meredita fonda uzturētie bāreņi, kanibāliskā baņķiera sieva, vecā Emma Bārnsa…

Holmss tikai ierakstīja tās visas savā kartotēkā. Bet mēs nebijām izkustējušies ne no vietas.

Par to visu prātojot, Šerloka balss mani atsauca īstenībā.

-    Mēs ejam uz priekšu lieliem soļiem, Vatson!

-    Vai esat uzzinājis kaut ko jaunu, un es to vēl nezinu?

-    Nē. Es neesmu noskaidrojis neko vairāk, Vatson. Taču mums jau ir daudzi pieturas punkti. Rezumēsim. Fosters strādāja kopā ar profesoru Kornēliusu Heizelvudu. Divatā abi ir pilnīgi spējīgi nodibināt noziedzīgu organizāciju. Heizelvuds saskatīja Fosterā providences sūtītu līdzekli, lai veiktu viltīgu gājienu. Nav šaubu, ka viņš licis lietā visu savu ietekmi, lai pārliecinātu Maikroftu ierīkot Fosteru par sargu…

-   To visu mēs jau zinām. Fosteram nepaveicās. Kāds būs brīdinājis cietumnieku, kas pamanījās aizbēgt policijas acu priekšā.

-    Tā gan, Vatson. Iedomājieties, kā brīnījās Maikrofts un Heizelvuds. Viņu vainas dēļ Fosters ir miris, bet atriebības kārs slepkava ir brīvībā.

-    Bet kāpēc brālis centās jūs atstumt no šīs izmeklēšanas?

-    Jūs taču atceraties, ka profesors Heizelvuds mani uzskata par savu niknāko ienaidnieku?

-    Saprotu. Heizelvuds baidījās par savu reputāciju. Ja jūs atklātu patiesību un kļūdīšanos, viņa karjera būtu iznīcināta.

-    Patiesi, Vatson. Heizelvuds ir ļoti ietekmīgs. Viņš būs pierunājis vai piedabūjis Maikroftu pieaicināt Lestreidu, lai tas meklē slepkavu. Bet Maikrofts un Heizelvuds droši vien nezināja, ka šis pats Lestreids atskries pie mums, tikko sastapsies ar kādu neatminamu mīklu.

-   Tiešām, tā izskatās. Taču atzīstiet, ka mēs šajā stundā vēl neesam ieguvuši nevienu nopietnu norādi, kas ļautu turpināt meklējumus.

-    Esmu spiests iebilst, mīļo Vatson. Mums ir ziņa, ko Dugans bija atstājis kamerā. Un vēl "jaunums", ka Fosters bijis tā preses izdevuma redakcijā. Apkopojot abas šīs norādes, varam samanīt jaunas pēdas. Fosters devis mājienu, ka neskaitāmi nekad neatklāti noziegumi izdarīti pēc kādas "ietekmīgas personas rīkojuma". Viņš runājis par noslēpumainu organizāciju, kuras klēpī izšķirīga loma ir kādai sievietei.

-    Tā ir diezgan miglaina norāde.

-    Un vēl kas. Dugans runā par atriebību. Sola bendēm elli.

Holmss pacēla rādītājpirkstu un atkārtoja, gluži kā citēdams:

-   Šie iepazīšot elli! Vai atceraties pēdas, ko Dugans atstāja uz nelaimīgā Fostera pieres?

-   To apgriezto krustu? Sātana mācekļu simbolu? Vai tad Dugans bija sātanistu sektas loceklis?

-   Vai izmantoja tās atribūtiku, lai atriebtos. Lai šie atradumi mums liktu meklēt šos nelabā pielūdzējus, kuru midzenī svarīga loma esot kādai sievietei.

Holmss atkal reiz bija atklājis sakarību tur, kur es redzēju tikai džungļus kaut kādu pretrunīgu un nesaderīgu datu jūkli.

-    Kā jūs domājat veikt šo izmeklēšanu, Holms?

-    Man par to nav nekādas saprašanas, Vatson. Vēl nekad neesmu ar kaut ko tādu sastapies. Tas darbiņš būs grūts, jo sektas nekādā ziņā neilgojas pēc atklātības. Izmeklēšana būs ilga.

Iestājās nomācošs klusums.

Holmsa pīpes šņākoņa, ievelkot dūmu, atgādināja astmas slimnieka svelpjošo elpu. Tas bija vienīgais troksnis, kas traucēja dzīvoklī valdošo mieru un vienmuļību. Vienīgi pulkstenis tikšķēja hipnotiskā ritmā.

Šķiet, bija pats ziemas vidus. Diena nīkuļoja zem debesīm akmeņogļu dūmu krāsā. Pilsētu biezi ietina ēnas. Drīz vien Londona, smakdama zem šīs slāpējošās dūmakas plīvura, atgādināja rēgainu mūru un dubļu citadeli. Cik nelietību vēl perināja nelādži šajās klusajās ielās? Man šķita, ka ikbrīd kaut kas varēja tajās uzjundīt bailes un dusmas. Cik daudzi uzšķērdēji vēl uzradīsies naktī un dosies slepkavot nevainīgos, kas šeit dzīvo? Kas gan šobrīd notiek viņu prātos? Vai tie no rīta zinās paskaidrot, ko un kāpēc izdarījuši? Nesen atklātie fakti man bija likuši saprast, ka neprāts var snaust pat visapskaidrotāko cilvēku galvās un pamosties šķietami bez iemesla. Godājams baņķieris piepeši kļuva par kanibālu. Atraitnis pēkšņi nogalināja savu meitiņu, it kā viņa roka būtu paklausījusi kāda cita pavēlei, vairs nepildot paša veselā saprāta rīkojumus. Labais gans sodīja savas avis, piespriežot tām velnišķīgu galu.

Vai starp šim slepkavībām bija kāds sakars? Vai tās pastrādājis Marks Dugans bijušais advokāts, vai viņš bija tas, kurš slēpās tumsā, raustīdams aukliņas? Vai varbūt viņš pats kļuvis par kādu elles spēku rotaļlietu tādu, kas spējuši padarīt taisnības kalpu par asinskāru bendi? ŠI pilsēta man vēl nekad nebija likusies tik atbaidoša un biedējoša.

Paguris no šīs veltīgās gudrošanas, es centos iedziļināties romānā, kuru lasīju. Taču drīz vien burti sāka ņirbēt nogurušo acu priekšā. Es vairs nespēju koncentrēties. Manas domas bija citur. Pulkstenis nozvanīja divpadsmit reižu bija pusnakts. Noliku grāmatu un devos gulēt. Es gaidīju miegu ar nolemtības apziņu, gluži kā notiesātais savu pēdējo stundiņu, grozot un virpinot galvā briesmīgos notikumus, ko bijām piedzīvojuši.

14

Misters Holborns gatavojās lasīt nākamo nodaļu, kad pulkstenis nozvanīja divpadsmit. Lestreids piecēlās un zobgalīgā tonī palūdza atļauju nokārtot steidzamu personisku darīšanu, ja testamentā neesot iebildumu pret to. Mēs pēc kārtas sekojām viņa paraugam.

Tikuši galā ar nožēlojamajām miesas funkcijām, mēs atkal satikāmies pie mūsu drauga notāra, un Maikrofts Holmss uzdeva jautājumu, kas mocīja visu prātus un vēl jo vairāk kuņģus:

-    Vai jūs nemoka izsalkums?

Pēc stundas ceturkšņa biedri aizrautīgi tiesāja cienastu, ko mans draugs Šerloks Holmss bija mums sarūpējis. Man gan sāpīgās atmiņas par šiem notikumiem mazināja ēstgribu.

Mistera Holborna sejā parādījās mulsums. Viņš pagriezās pret mani un, itin kā taisnodamies, sacīja:

-   Šī testamenta lasīšana ir diezgan neparasta. Bet mans amats ir tik sauss un formāls, ka tāds nieks iztēles šķiet gluži vietā.

Viņš ievēroja manu nepatikas grimasi un turpināja:

-   Bet šis mielasts kaut kādā mērā ir Šerloka Holmsa testamenta nosacījums, tāpēc parādīt tam godu nav nepiedienīgi.

-    Palūk, tas šā vai tā piemeklēs mūs visus! Lestreids iejaucās. Kādā brīdī mēs vairs nebūsim. Badošanās jūsu draugu nepiecels, doktor Vatson.

Es ļāvu sevi pārliecināt un iebaudīju ēdienu, piedzerdams ūdeni.

Lestreids nolocīja rostbifu, runādams:

-    Jums ir nenoliedzamas stāstītāja spējas, dārgais Vatson, bet man šķiet, ka jūsu izklāsts ir pārlieku romantisks un personisks.

-    Romantiskam tam jābūt, tāds žanrs, bet par personisko tur es neesmu ar jums vienisprātis. Es apmierinos tikai ar faktu atveidojumu, cik atturīgi vien spēju.

-    Bet tādā gadījumā kāpēc tās garās atkāpes par pretestību, ar ko sadūries Šerloks Holmss? ļa noticam jūsu apgalvojumam, tad iznāk, ka jūsu draugu vajāja gan zinātnieku, gan garīdznieku aprindas. Un jūs rakstāt, ka prese viņu ieminusi dubļos. Klausoties var noticēt, taču jums nevajadzētu viņu pataisīt par nacionālo mocekli.

-    Man ir pierādījumi visam, ko esmu laidis klajā.

-    Nejau tas ir būtiski. Es saku, ka jūs izmantojāt šo izdevību, lai nokārtotu rēķinus.

-    Man nekas tamlīdzīgs nebija jādara, Lestreid.

-    Kā, vai pat ar to nelaimīgo profesoru Heizelvudu? Miers viņa dvēselei… Jūs viņu apsūdzējāt par sava drauga atklājumu piesavināšanos visas viņa dzīves laikā, pasludinot Šerloka Holmsa atradumus par savējiem. Gluži pretēji, tieši viņš piešķīra amatiera metodēm zinātnisku pamatojumu. Neaizmirstiet, ka viņš ir modernās kriminālistikas tēvs!

-    Pēc viņa tiešām nekas daudz vairs nav palicis, ko pamatot. Tikai visa šī zinātne ir atrodama jau agrāk rakstītajās mana drauga monogrāfijās.

Lestreids ielēja sev glāzi vīna. Viņš negrasījās padoties.

-   Savas garastāvokļa svārstības gan jūs varējāt mums aiztaupīt.

Es izslējos.

-    Kādas gan?

-    Jūsu murgiem nav nekāda sakara ar īstenību.

-   Mans mērķis bija parādīt, kādā psiholoģiskajā kontekstā tika atrisinātas gana noslēpumainas krimināllietas.

Lestreids atvēcinājās no šīs piezīmes tik sparīgi, ka izrotāja balto galdautu ar lielu, sarkanu plankumu.

-    Noslēpumainās? Jums varbūt tās tādas tiešām likās, taču ne man. Turklāt ne par kādām sektām viņa izmeklētajās lietās nekad nav bijusi runa.

-    Man gribētos jūs pārliecināt par pretējo.

-    Bet ir vēl daudz lielākas nepatikšanas. Policista seja sadrūma.

-    Jūs pārāk zemu vērtējat Viņas Visžēlīgās Majestātes policiju! Es ieskatījos viņam acīs.

-   Tas, ko es teicu, attiecas tikai uz dažiem tās darboņiem. Lestreids norija milzīgo kumosu, ko bija iestūķējis mutē, un

tomēr tas neiesprūda viņam rīklē.

Misters Holborns izmantoja šo iespēju un mums atgādināja mūsu pienākumus.

-    Turpināsim, kungi! Nezaudēsim laiku veltīgos strīdos. Mums jāpabeidz testamenta lasīšana, un vēl ir palicis pietiekami daudz! Arī es pats vēlētos uzzināt tālāko.

Maikrofts Holmss noslaucīja lūpas ar servjeti un piecēlās.

-    Es tāpat!

Lestreids norija vīna malku un atgriezās savā vietā, purpinādams:

-    Fū! Šerloks Holmss arī šajā pēdējā reizē par mums pazobojies. Šim stāstam nav nekā kopēja ar testamentu.

Misters Holborns pagaidija, kamēr mēs visi trīs ērti iekārtojamies, uzsprauda uz deguna pensneju un pāršķīra lappusi.

15

Gaisa temperatūra bija kritusies, noslīdējusi zem nulles. Galvaspilsētu stindzināja tāds kā polārais aukstums. Ledainie saules atspulgi piešķīra mākoņiem nereālu izskatu gandrīz vai metālisku spožumu. Manas kājas šķietami svēra veselu tonnu. Šajā rītā man likās, ka esmu tūkstoš gadu vecs. Manas domas un kustības bija lēnas kā dinozauram.

-    Esmu visu apdomājis! Holmss uzvaras priekā paziņoja. Rīts tiešām ir gudrāks par vakaru!

Ak, kaut es arī būtu varējis tā sacīt! Šajā brīdi es pūlējos uzziest sviestu uz grauzdiņa. Un šī nodarbe prasīja manus spēkus pilnībā.

-    Es zinu, kur ņemšu dokumentus par sektām un velna pielūdzējiem: kāds draugs vāca materiālus tieši par šīm tēmām.

-    Vai patiesi?

-    Mums ir pieejama viņa bibliotēka tā atrodas Britu muzejā Londonā, tajā ir vairāk nekā pusotra miljona sējumu. Tā ir bagātīgāka par pārējām, kas mums zināmas, pat par to, kas ir Vatikānā. Kāpēc nelikt lietā šo fantastisko uzkrājumu, kas ir tikai rokas stiepiena attālumā?

Es piekritu viņam, bet sirds dziļumos jutos vīlies. Holmss mani bija pieradinājis pie iespaidīgākiem risinājumiem.

-    Pēc tam izpētīšu policijas un pats savu kartotēku. Jāuzmeklē arhīvā pieraksti par visiem noziegumiem, ko izdarījuši sektanti. Pagātne bieži izgaismo nākotni.

-    Un kā jūs cerat piekļūt policijas materiāliem? es principa pēc ieminējos.

Holmss izvairīgi atmeta ar roku.

-   Droši vien vajadzēs minēt neparasti pārliecinošus iemeslus. Kas būs diezgan apgrūtinoši, bet nepieciešami.

Mans draugs bija izstrādājis nemaldīgas metodes, lai padarītu pretimnākošus visstīvākos ierēdņus. Šerloks bija sarūpējis precīzu sarakstu ar sīku hierarhiju, sākot no priekšniekiem un beidzot ar visnenozīmīgākajiem palīgiem, pat kurjeru. Kad radās vēlme iegūt kādu jaunu informāciju, viņam pietika ar ātru analīzi, lai novērtētu tās cenu un meklēšanas vietu.

Es nolēmu viņu pavadīt uz bibliotēku. Tā tomēr būs labāk nekā palikt vienatnē ar šiem histēriskajiem grauzdiņiem.

Holmss pasauca fiakru. Kučieris milzis ar sārti violetu seju likās sala sastindzināts. Viņa biezās lūpas bija atbaidoši sasprēgājušas. Viņam bija ārkārtīgi grūti apturēt zirgu tik slidens bija apglumējušais bruģis.

-    Uz Britu muzeju, mans draugs! Holmss uzsauca.

Virs pūta dvašu uz rokām, pūlēdamies tās sasildīt.

-    Būs jābrauc pa otru tiltu, kungs.

-    Un kas tad būtu?

-    Pliksala dēļ ir grūti tikt uz priekšu. Tas būs ilgi.

-   Kāda tam nozīme? Mums jātiek uz turieni, un izlietosim šim nolūkam tik daudz laika, cik vajadzēs.

Neraugoties uz caururbjošo aukstumu, šķita visi cilvēki sarunājuši tikšanās ārpus mājas. Visur valdīja savāda rosība. Kurp šie ļautiņi devās?

Mēs beidzot nokļuvām uz tilta. Kučieris nebija pārspīlējis. Četras ekipāžu verzes, omnibusi, kebi, divriči, fiakri, karietes, smagie rati, preču ratiņi rinda bija nebeidzama. Ietves bija gājēju pilnas tie ar mokām steberēja pa glumajām plāksnēm.

Veči turējās pie margām, lai neslīdētu. Puišeļi slidinājās pa akmens apmali, riskējot nokrist tukšumā. Tie likās ieinteresējušies par apakšā notiekošo, mādami ar rokām sazin kam.

Tā kā mēs gandrīz vai nekustējāmies no vietas, es izmantoju iespēju izbāzt galvu pa logu un palūkoties apkārt. Saltums tūlīt piespieda mani aizmiegt acis; kad tās atvērās, es ieraudzīju neparastu skatu.

Upi klāja bieza ledus kārta. Uz steķiem vesels pūlis tirgotāju, kolportieru, izsūtāmo pārdeva visdažādākos produktus. Tur bija lērums baraku un valdīja tāda pati steiga kā augšā. Man pat likās, ka esmu ievērojis sarkanos vircas savācēju kamzoļus. Tas nozīmēja, ka zirgi un pajūgi dodas pāri pa ledu.

Tilta vidū Šekspīra tēls nosalušo patrons bija pacēlis labo roku pret debesim, it kā svētīdams mazo pasaulīti, kas čumēja un mudžēja uz sastingušā ūdens.

Fiakrs lēnām sāka kustēties. Mums vajadzēja vēl krietnu pusstundu, lai šķērsotu upi un nonāktu līdz Britu muzeja kāpnēm.

Lasītava bija milzīga rotonda ar kupolu, kurā izcirsti divdesmit augsti logi ar zeltītām karnīzēm. Tajā valdīja gluži vai reliģisks klusums, ko reizumis iztraucēja ieklepošanās vai papīra čauksti no garās galdu rindas. Zāles galā bija pārrauga galds un krēsls, kas atradās uz tādas kā katedras.

Tur kā uz troņa sēdēja atbildīgais ierēdnis nekustīgs kā hameleons, kas vēro laupījumu. Par spīti vecīgajai ārienei, hameleonam noteikti nebija vairāk par četrdesmit gadiem. Holmss piemiedza man ar aci un samtainā balsī iesāka:

-   Vai esat pamanījis, Vatson, ka administrācija aizvien novieto šādos posteņos visnelaipnākos darbiniekus?

-    Vai jūs to sakāt nopietni?

-    Pilnīgi! Un izskaidrojums ir vienkāršs. Šie ļaudis bieži vien nav spējīgi ieņemt citus amatus. Tāpēc, ka tur nekas nav darāms, bet tie parasti ir padzīvojuši cilvēki, kuriem jānodien līdz pelnītajai atpūtai, un viņi tiek izvietoti dažādās caurlaidēs.

-    Viņi nespēj veikt citu darbu? Ko jūs ar to gribat sacīt?

-   Šādi "noteicēji" jūt slimīgu nepatiku pret strādāšanu. Dažiem šī alerģija izkopta tiktāl, ka viņi tiešām sasirgst ar iedomātām kaitēm. Esmu sastapies ar lumbago, pāragras senilitātes, labās rokas paralīzes, dažādu māniju, nemitīgas pukošanās, nekontrolējamas disleksijas, negaidītas tuvredzības gadījumiem.

-    Kur jūs to visu esat ņēmis, Holms?

-   Esmu izstudējis šo jautājumu, es jums galvoju. Esmu pat sācis rakstīt monogrāfiju par personālu, kas sēž caurlaidēs dažādās

Anglijas iestādēs. Kas pārzina šo dežurantu psiholoģiju, tam ir rokā atslēgas, kā piekļūt administrācijai!

Man gan nebija ne mazākās sajēgas par šo Šerloka Holmsa teoriju. Mans draugs runāja tik zobgalīgi, kā reizēm mēdza darīt tikai viņš. Es netiku gudrs, vai man vajadzētu smieties vai uzņemt dzirdēto nopietni.

Viņš tuvojās dežurantam un paziņoja par savu klātbūtni, laipni noklepodamies.

-    Paklau! Labdien, draugs! Mēs, lūdzu, gribētu paskatīties literatūru par sektām.

Vīrs pacēla plaukstu pie auss un, uzacis saraucis, pārprasīja:

-    Ko? Par insektiem?

Holmss pagriezās pret mani.

-    Intermitējošs kurlums. Subjekts zaudē dzirdes spējas, kad apmeklētājs uzdod jautājumu, kas viņam var nozīmēt darba apjoma pieaugumu un iztraucēt snaudu. Klasisks gadījums.

Pēc tam viņš pieliecās.

-    Nē. Materiālus par sektantiem un velnu.

-    Vai jums ir precīzi nosaukumi?

-    Nē. Tikai tēmas, kuras es nosaukšu.

-    Tad meklējumi būs sarežģīti. Turklāt mums ir ļoti maz grāmatu par šiem tematiem.

-    Vai mēs varētu tās paskatīties?

-    Jums nebūs tādas iespējas, jo tās visas ir paņemtas jau pirms vairākām dienām.

-    Vai esat par to pārliecināts?

Vīrs viņu pikti uzlūkoja.

-    Vai jums šķiet, ka es runāju nepatiesību?

Holmss likās satraukts.

-    Nekas tāds man nebija nācis ne prātā.

Tātad kāds interesējas par to pašu jautājumu. Vai tā būtu sagadīšanās?

-    Vai jūs varētu man attēlot to personu izskatu, kuras paņēma šos darbus? Holmss neatlaidās.

-    Jā gan. Par spīti visām viņu pūlēm maskēties.

-    Tātad jums šķita, ka šie cilvēki gribēja slēpties?

-    Visdrīzāk, tā ari bija.

-    Un kādi tad viņi likās?

-    Viņi bija trīs. Vīrietis un divas sievietes. Vīrietim uz acīm bija tumšas brilles, it kā viņš nevēlētos, lai viņu pazīst. Viena sieviete bija tāda dīvaina.

-    Kādu kopiespaidu viņa radīja?

-    Ak nē, gandrīz nekādu! Viņa atgādināja mēnessērdzīgo. Ar stiklainu skatienu. Kad viņa uz mani lūrēja, man drebuļi gāja pār kauliem. Tā dāma bija ģērbusies viscaur melnā, viņas plaksti bija apsarkuši.

-    Vai jūs pierakstījāt viņu vārdus un adreses?

-    Jā, tie ir reģistrā.

-    Vai drīkstu tajā ielūkoties?

-    Nemaz nedomājiet! Tas nav atļauts! Es riskētu ar savu posteni!

Holmss izvilka no kabatas parasto čaukstošo argumentu.

Dežurants nopētīja sirdsapziņas atvieglotāju un to noglabāja. Pēc tam pašķīra dažas lielās grāmatas lapas, pagrieza to pret mums un norūca, tikpat kā nepavērdams muti:

-    Es jums neko neesmu teicis. Es jūs nepazīstu. Es neko negribu zināt!

-   Tas ir pats par sevi saprotams! mans draugs tādā pašā tonī atbildēja.

Holmss noliecās pār reģistru un klusā balsī lasīja:

-    Ērihs Veiss un Anna Eva Faja. Indijas avēnija 89.

Pēc tam viņš uzlūkoja intermitējošā kurluma slimnieku.

-    Vācieši?

Vīrs noliedzoši pakratīja galvu.

-    Nē, amerikāņi.

-    Kas jums liek tā domāt?

-    Viņi angliski runāja ar akcentu, bet viņu apģērbs bija smalks.

Holmss sazvērnieciski pamirkšķināja viņam.

-    Vai viņi paskaidroja, kāpēc viņiem vajadzīgas tās grāmatas?

Šajā brīdī pienāca zāles uzraugs un nostājās mūsu informatoram aiz muguras. Runasspēju ieguvušais virs tūlīt atkal iegrima savā kurlumā.

-    Vai jums viss skaidrs?

Holmss neuzstāja.

Mēs izgājām no bibliotēkas. Ārā mans draugs apmierināti saberzēja rokas.

-   Man pietika laika pārlūkot daļu no virsrakstiem. Šie dīvainie apmeklētāji paņēmuši tādus darbus kā Moltona "Dažas nopūtas ellē", Viljama Fedeltona "Viduslaiku ticējumi un aizspriedumi", Tenisona "Piemiņai", Pītera Elerija "Spoki un parādības", Artura Gemblina "Dialogi ar Turieni", Tomasa de Kvinsija "Kopotie raksti" un Daniela Defo "Stāsts par velnu". Šķiet, ka šajā reizē mēs esam tikuši uz pēdām kaut kam nopietnam, Vatson!

16

Holmss lika kučierim apstāties pie Indijas avēnijas 70. nama un palūdza pagaidīt. Nakts bija tušas melnumā. Sals bija bargs, vējš apbruņots ar tūkstošiem asmeņu, kas likās griezīgi kā žiletes. Mēs nosoļojām simt metrus kājām, pieliekuši galvu pret brāzmām, un nokļuvām pie liela un skarba nama ar režģotu žogu, kura augšpusi rotāja smaili pīķi. Lielie koki līgoja kailos zarus, it kā kratītu pirkstus, brīdinādami mūs no nezināmām briesmām.

Gaismas staru kūlītis zaglīgi pārslīdēja pār mūsu galvām, uzradies ne no kurienes. Pavēries augšup, es nopratu, ka šajā īpašumā ierīkota sarežģīta spoguļu sistēma. Mēs atkāpāmies ēnā.

-     Paskatieties, Holms! Viens no spoguļiem sakustējās. Man vis nešķiet, ka to pagrieza vējš. Kādam nolūkam tāda iekārta varētu būt izgatavota?

Mans draugs pavērās augšup.

-    Šī ir pirmā reize, kad es kaut ko tādu redzu. Man radies iespaids, ka tā ir optiska apsardzes sistēma, kas ļauj uzmanīt māju. Mēs drīz vien to zināsim.

Holmss pacēla akmentiņu un meta to pret žogu. Vienā mirklī vairāki spoguļi pavērsās pret to vietu, kur tas bija atsities, un tumsu caursita žilbinošs spīdums. Mums tik tikko pietika laika atlēkt atpakaļ aiz krūma, lai šī velnišķīgā acs mūs nepamanītu.

Pēc īsa brītiņa milzīgie vārti pavērās pilnīgi bez jebkāda trokšņa un iznāca divi vīri, kas lūkojās apkārt. Mēs aizturējām elpu. Saltums likās nežēlīgs, sāka smidzināt ledains lietus. Pēc dažām minūtēm viens no brašuļiem pagriezās atpakaļ.

-    Iesim. Te neviena nav.

-   Tev taisnība! otrs piekrita. Tas laikam bija vējš. Kāds nolūzis zars būs atsities pret režģi.

Vārti klusi aizkrita.

-   Tā nav māja, tas ir cietoksnis, Holmss nomurmināja. Tādā, protams, būtu neiespējami iekļūt negaidītiem.

-    Kāpēc nepamēģināt? Mēs varētu piezvanīt un ar kādu ieganstu vaicāt pēc saimnieka.

-   Nē. Tā mēs tikai modinātu aizdomas. Es labprātāk pagaidītu, kad viņš nāks ārā. Mēs varētu viņu izsekot un…

Holmsam neizdevās iesākto teikumu pabeigt. Vārti atkal atvērās vienā vēzienā, un piebrauca fiakrs.

-   Varbūt šī ir mūsu veiksme, Vatson.

Mēs skrējām uz savu ekipāžu.

-    Aiziet! Holmss pavēlēja kučierim.

-   Uz kurieni, kungs?

-   Taisni!

Par spīti lietum, kas aizmigloja redzi, mūsu fiakrs vismaz stundas ceturksni braši ripoja uz priekšu. Saskatīt nevarēja gandrīz neko, un es nesapratu, vai mēs sekojam citai karietei. Pēkšņi Holmss uzsauca:

-    Stāt!

Kučieris parāva grožus. Zirgs salēcās, un fiakrs apstājās pēc tam kad bija slīdējis vairākus metrus pa bruģi. Draugs saķēra mani aiz piedurknes un vilka līdzi.

-    Kas… kas notiek, Holms?

-   Tur! Tā ekipāža, kurai mēs sekojām! Palūk! Re, kur mūsu izsekojamais!

Gabaliņu tālāk kāds indivīds lielā, melnā apmetnī ar cilindru galvā izkāpa no karietes. Mēs atkāpāmies kādu vārtu ēnā.

Vīrs uzkāpa pa kāpnītēm, neuzkrītoši pagrūda kādas durvis un iegāja diezgan parasta izskata ēkā.

-    Ejam viņam pakaļ! Holmss nočukstēja.

Viņš paurķēja atslēgas caurumā ar savu pīpslauķi. Durvis ar klusu klikšķi pavērās. Mēs ieslīdējām ēkā. Holmss piespieda rādītājpirkstu pie lūpām un pamāja uz kāda uzraksta pusi. Man nepietika laika to izlasīt.

Mēs, uz labu laimi taustīdamies, virzījāmies uz priekšu plašajā un tumšajā telpā. Es kaut kur tālumā pamanīju tādu kā gaišumu. Līdz mums nonāca neskaidra daudzu balsu murdoņa. Man šķita, ka mani vēro vairāki desmiti acu. Es aši pagriezos. Aiz manis ēnā stāvēja kāds vīrs. Es vienā īsā sekundes desmitdaļā pamanīju savu atspulgu tumšā spogulī. Manas acis sāka pierast pie tumsas. Visapkārt stāvēja vesela armija nekustīgu tēlu. Vai tie būtu manekeni, automāti vai cilvēki? Es spēru soli atpakaļ, šīs dīvainās sabiedrības izbiedēts, un mana kāja atsitās pret kādu priekšmetu. Kaut kur nočīkstēja kāds mehānisms un nospurdza spārnu vēdas it kā augšup trauktos putni. Es atkal pagriezos un uzdūros vienam no biedējošajiem siluetiem. Gribēju bēgt, taču tas sagrāba manu roku.

-    Ei! Kurp jūs tā dodaties?

Es šausmās sastingu.

-    Kā rādās, mēs esam sajaukuši durvis! Holmss nevērīgi attrauca.

-    Vai jūs nākat uz izrādi?

-    Laikam gan, mans draugs augstprātīgi atbildēja.

-    Sekojiet man! turpināja vīrs. Es jūs pavadīšu! Brīnos, kā jūs varējāt atkļūt līdz šejienei.

-    Mēs meklējam ģērbtuvi! aizkaitinātā tonī attrauca Holmss.

Vīrs gandrīz vai sāka atvainoties.

-    Jāatzīst, ka šajā labirintā tiešām nav viegli kaut ko atrast.

Mēs nokļuvām pārpildītā zālē. Spilgtā gaisma uz mirkli mūs

apžilbināja. Holmss ielika lāga zellim saujā puskronu.

-    Paldies, mans draugs. Jūs paglābāt mūs no apmaldīšanās. Tagad mēs sev vietu atradīsim.

Saņēmis šādu samaksu, vīrs neko vairāk nejautāja.

-    Priecājos pakalpot, kungi.

Holmss norādīja uz diviem brīviem krēsliem trešajā rindā. Un mēs traucāmies turp. Kad bijām iekārtojušies, es pieliecos draugam tuvāk.

-    Vai jūs varētu man paskaidrot, Holms, ko mēs te darām?

-    Neizliecieties par dumju skolaszēnu, Vatson! Jūs labi redzat, ka mēs esam teātrī! Vai tad jūs nepamanījāt uzrakstu "Aktieru ieeja" virs durvīm?

-    Tā? Tad lūk, kas tur bija! Un kas tagad notiks?

Zāle pēkšņi iegrima tumsā. Lukturi no apakšas apgaismoja (ikai biezo, sarkano priekškaru.

-    Mēs to drīz uzzināsim, Vatson.

Priekškars atvērās. Staru lokā iznāca kāds vīrs un valdonīgi ierunājās.

-   Kundzes, jaunkundzes, džentlmeņi! Šī izrāde, ko jūs redzēsiet, ir īpaša, otras tādas nav! Tas vīrs, kurš tūlīt nostāsies jūsu acu priekšā, katrā uzstāšanās reizē riskē ar dzīvību. Viņa priekšnesums ietekmēs jūs līdz mūža galam. Es lūgšu jūtīgas un nenosvērtas personas pamest zāli! Bet, ja esat nolēmuši palikt, atcerieties jūsu nervi tiks pamatīgi pārbaudīti.

Es atkal pieliecos tuvāk draugam.

-    Kāda apvārdošana!

Mums aiz muguras resna dāma, tērpusies tādā kā rožainā krinolīnā, skaļi iesēcās. Uz skatuves lielmute, rokas iepletis, nokliedza:

-   Man ir tas gods jūs iepazīstināt ar visu laiku dižāko burvi Hariju Hudīni!

Priekškars atklāja neparastas dekorācijas un maza auguma atlētiski veidotu cilvēciņu. No sazin kurienes sāka plūst mūzikas skaņas. Šo vīru apsveica aplausu vētra. Es nespēju apslāpēt pārsteiguma izsaucienu:

-    Holms, tas taču ir…

-Kuš!

Noslēpumainais svešinieks, kuram mēs bijām sekojuši no spoguļu mājas līdz šejienei, bija pats Harijs Hudīni!

Mūzika pamazām pieklusa. Hudīni sveicināja publiku, dziļi paklanīdamies. Aplausi plīkšķēja vēl labu laiku. Divi palīgi pienāca un teatrāli atbrīvoja viņu no cilindra un apmetņa. Skatītāji mazliet nomierinājās. Visos kaktos iedegās gaismekļi. Jūsmīgām nopūtām skanot, atsedzās apšaubāmā gaumē ieturētās dekorācijas.

Skatuves vidū lielāko telpu aizņēma milzīgs stikla akvārijs. Tam pāri slējās ceļamkrāns apmēram tāds, kādu ostā lieto preču ķīpu pārvietošanai. To ielenca kolonnas un spilgtas, krāsainas skulptūras, kas laikam attēloja grieķu tempļus un faraonu statujas.

Bļauris novietojās tālākajā plānā.

-    Dižais Hudīni tagad tiks ietērpts trako kreklā, bet viņa acis aizsietas.

Abi rokaspuiši sasēja burvju mākslinieku.

-    Tagad viņš tiks pakārts aiz kājām pie trīša.

Hudīni, nosaitēts no galvas līdz kājām, drīz vien nebija spējīgs pakustināt ne mazo pirkstiņu. Palīgi aizkabināja celtņa āķi aiz virves, kas apņēma Hudīni potītes. Burvju mākslinieka ķermenis tika pacelts gaisā ar galvu uz leju. Saucējs turpināja:

-    Tagad, kungi un dāmas, es jūs lūdzu ievērot visdziļāko klusumu, lai netraucētu meistaru koncentrēties! Pēc dažām sekundēm viņš tiks nolaists akvārijā ar ūdeni! Būs pilnīgi iegremdēts, un viņa rīcībā paliks pāris minūšu, lai atbrīvotos! Jūs varēsiet cauri stiklam skatīt viņa rīcību atraisīšanos no pinekļiem!

Celtņa mehānisms iečīkstējās un nāves klusumā sāka darboties. Visi aizturēja elpu arī es. Savīkstītais iluzionista stāvs ienira ūdenī un drīz vien bija iemērkts tajā pavisam.

Piepeši skatuves labajā pusē iegaismojās milzīgs pulkstenis, kas sāka skaitīt mokošās sekundes.

Hudīni locījās savā ietērpā. Taču nelikās vis, ka mezgli grasītos padoties. Tikšķinātais laiks likās bezgalīgs.

Hudīni kustības kļuva juceklīgas un steidzīgas. Man radās sajūta, ka šo cilvēku pārņēmušas briesmīgas bailes, jo viņš netiek galā ar uzdevumu.

Aizritēja nebeidzami gara minūte. Es būtu vēlējies atrasties citur, nevis vērot šo ainu. Mani nervi bija saspringti līdz pēdējam. Jutu, kā pa manu pieri lāsoja sviedri, bet mitrās plaukstas iekrampējās krēsla paroceņos. Sēdēdams man blakus, Holmss vēroja skatuvi uzmanīgi un nekustīgi kā izbāzta pūce.

Aiz mums treknā dāma krinolīnā krita ģībonī. Kaimiņš piebāza viņai pie deguna ožamo sāli. Viņa attapās, taču izplūda asarās, līdzjūtības pārņemta.

Pagāja vēl viena minūte lēna, biedējoša, neizturama.

Akvārijā Hudīni spirinājās arvien izmisīgāk. Viņa augumu vēl raustīja krampji, pēc tam kustības mitējās. Saucējs izvilka no kabatas savu pulksteni un noslaucīja nosvīdušo pieri.

Jau trešā mūžības minūte tuvojās beigām.

Milzīgajā teātra zālē valdīja kapa klusums. Saucējs skriešus šķērsoja skatuvi un sāka māt ar roku mašīnistiem. Notika īsa un satraukta saruna. Viens no vīriem norādīja ar pirkstu uz akvāriju. Otrs piekrītoši palocīja galvu un pamāja uz pulksteni. Četras minūtes. Atskanēja apslāpēti iekliedzieni. No aizkulisēm palīgā vīriem atsteidzās vēl citi palīgi iznira telpas dziļumā, pārsteigti un neizlēmīgi. Šķita, ka tur visus pārņēmis brīnpilns mulsums.

Zālē nošalca šausmu pilni čuksti.

Pēc mirkļa piecēlās kāds cilvēks pirmajā rindā un norādīja uz akvāriju.

-    Vai jūs neredzat, ka viņš tūlīt būs noslīcis? Jāvelk ārā!

Pieteicējs vēl mēģināja nomierināt publiku.

-   Tas… Tas ir negadījums! Tā vēl nekad nav gadījies! Palieciet savās vietās! Mēs visu kontrolējam!

Viens no mašīnistiem beidzot iedarbināja mehānismu, lai izvilktu sasieto. Tad no zāles atskanēja baiļu kliedziens viņš bija tik spēcīgi parāvis kloķi, ka tas nolūza. Nekustīgais ķermenis palika milzu akvārija dibenā.

Tad pēkšņi tehniķi un pieteicējs nozuda tumsā skatuves galā, atstājot nelaimīgo viņa liktenim.

Vīrs no pirmās rindas uzkāpa uz skatuves un nostājās gaismas aplī publikas priekšā, rokas uz krūtīm sakrustojis. Es nedzirdēju, ko viņš sacīja.

Zālē atkal uzšalca šausmu kliedzieni. Vairāki cilvēki traucās turp, lai lūkotu glābt slīkstošo.

Vīrs no pirmās rindas noņēma no galvas cilindru, ar teatrālu žestu nometa melno apmetni un zemu paklanījās.

-    Hudīni! piepeši iespiedzās dāma krinolīnā, atkal zaudēdama samaņu.

Publika gan pārbijusies, gan aizrauta uz mirkli apjuka. Pēc tam visi zālē sēdošie vienlaikus piecēlās kājās, saukdami burvju mākslinieka vārdu un histēriski plaukšķinādami. Es darīju to pašu.

-   Tas ir neticami, Holms! Tas zellis ir ģēnijs! Kā viņš to izdarīja?

Holmss stāvēja līdzās man un aizrautīgi aplaudēja. Viņš pagriezās pret mani.

-   Vai redzējāt, Vatson? Tas tips ir visu laiku lielākais mistifikators! Kā viņš to nostrādāja!

Zālē pamazām atgriezās miers un klusums. Hudīni bija pievērsies publikai. Viņš ar mājienu lūdza vārdu.

-    Tagad mēs pāriesim pārdabiskā robežu. Turpmākais var traumēt pārlieku jūtīgus ļautiņus. Tāpēc es atkal iesaku emocionālām personām un sirdsslimniekiem iziet.

Vairāki skatītāji tiešām piecēlās un izgāja. Hudīni nogaidīja, līdz kņada pierimst.

-    Gribu izsaukt šurp pašu velnu!

Zāli saņirbināja šaušalu murdoņa.

-    Nelabais uz labu laimi nolūkos kādu skatītāju un vadīs viņa darbības.

Zālē sēdošie atkal aizturēja elpu.

-    Nevienu mirkli neticu tādiem niekiem! es iesaucos.

Laikam biju izrunājis šos vārdus skaļi. Tajā pašā mirklī mani

apžilbināja gaismas stars. Visu acis pievērsās man. Hudīni no skatuves ar pirkstu norādīja uz mani.

-    Vai jūs, kungs, gribētu piedalīties eksperimentā?

-    Es? Es ne…

Topašbrīd mani satvēra aiz rokas apburoša jauna sieviete ar vizuļiem rotātā kleitā un vilka uz skatuves pusi. Es izmisīgi raudzījos atpakaļ uz Holmsu. Viņš tikai atmeta ar roku.

-    Ejiet vien! Jūs ne ar ko neriskējat. Tās taču ir muļķības vai tad ne?

Pēc brītiņa es jau atrados blakus Hudīni, spilgtajā prožektoru gaismā nespēdams neko saskatīt. No zāles skanēja iedrošinoši saucieni. Pēkšņi tā pārvērtās milzīgā, melnā caurumā.

Kaut kur zem kājām čerkstēja griezīga mūzika. Hudīni pastiepa pret mani abas rokas, it kā gribētu, lai es novērtēju viņa nagus. Viņš veica dažus iesildīšanās vingrinājumus droši vien tāpēc, ka gatavoja man kādu fizisku pārbaudījumu.

Es pēkšņi sajutu mutē cukursaldu garšu. Tā nebija nepatīkama.

Man ausīs šalca tāla un neskaidra duna tajā apvienojās aplausi un smiekli. Tad mani pamazām pārņēma savā varā kāds tumšs spēks. Tūkstošiem ložu ieurbās man smadzenēs un sāka nepatīkami urbināties pa visu miesu.

Mutē atkal atgriezās salkanā garša.

Mūzika apslāpa.

Kaut kas karsts atstāja manu ķermeni un nozuda skatuves tālākā plāna pustumsā.

Pa labi no manis Hudini zemu paklanījās. Publika plaukšķināja. Grīda bija piekaisīta ar spalvām un auduma skrandām. Divi palīgi slaucīja projām šis drazas. Es atgriezos savā vietā, drēbes purinādams. Mana mute bija pilna dūnām. Cilvēki pašķirās, veltīdami man greizus skatienus.

Holmss mani sagaidīja ar mīklainu frāzi:

Bravo, Vatson! Kāds talants!

Sekoja vēl vairāki numuri cits par citu iespaidīgāks, ellišķā tempā. Hudini izsauca vairākus Londonas publikai labi pazīstamus spokus. Mūsu apstulbušo acu priekšā rēgojās neizskaidrojamas parādības.

Tad izrādes gaitā pēkšņi iestājās negaidīts pagrieziens. Biedējoša un pretīga dekorācija attēloja cietuma kameru, kas, iznirusi no sazin kurienes, aizņēma skatuves vidusdaļu. Pieteicējs paziņoja, ka mums būšot iespēja piedalīties īstā cietumnieka bēgšanā no Milbenkas.

Hudīni tika saslēgts važās. Aiz viņa aizvērās smagās kameras durvis. Pēc dažām minūtēm izsūtāmais ar avīzēm, parādījies zāles dziļumā, sāka saukt: Neticama bēgšana no Milbenkas! Pērciet Hudīni "Ekspresziņas"!

Kliedzējs pagāja mums garām. Viņš man likās savādi pazīstams. Kur es jau biju šo puisi redzējis? Tajā brīdī uz skatuves parādījās četri policisti un atvēra kameru. Mēs ieraudzījām savažotu skeletu Hudīni drānās.

Apstulbusi publika vairs nespēja atšķirt esošo no neesošā. Avīžu pārdevējs, jau pa pusei aizsmacis, uzkāpa uz skatuves. Viņš novilka apskrandušo vamzi un zemu paklanījās. Hudīni, atkal uzradies no kaut kurienes, smaidīja par dimdošajiem pūļa aplausiem.

Burvju mākslinieks atkal lūdza klusumu un pastiepa rokas uz publikas pusi.

-    Ir laiks atvadīties. Vēlu jums labu nakti!

Uz skatuves pamirdzēja metālisks zibsnis, un burvis pajuka tūkstoš sīkās dzirkstīs. Pēkšņi zālē atskanēja kliedzieni. Teātra griesti bija pazuduši, atdodot vietu melnajām, dziļajām debesīm, ko piebārstīja zvaigznes, planētas, galaktikas. Šo velvi šķērsoja komēta, kas aizšāvās izplatījumā.

Mums aiz muguras augsta sievietes balss iespiedzās:

-    Hudīnīīīī!

17

Diena ausa, un es piecēlos.

Par iepriekšējo vakaru man bija saglabājušās diezgan miglainas atmiņas. Kaut kur attālākā zemapziņas stūrīti slēpās neskaidra vainas sajūta. Es īsti nesapratu, kāpēc.

Holmss parādījās, nesot divas kaudzes ar avīžu izgriezumiem.

-    Sveiks, Vatson! Kā jūs šorīt jūtaties?

-    Tā triku izrāde man mutē atstājusi dīvainu garšu.

Holmss skaļi iesmējās.

-    Pretējā gadījumā es būtu ļoti pārsteigts.

-    Kāpēc tā?

-    Tātad jūs neatceraties neko no tā, kas ar jums vakar notika?

-    Ne gluži. Man šķiet, es veicu kādus vingrojumus. Turpinājumu gan labi neatminos. Es atgriezos vietā ar pilnu muti dūnu un cukura. Patiesībā precīzu atmiņu man nav. Vai es… būtu kādu ievainojis?

-    Laimīgā kārtā tā nebija. Hudīni tiešām jūs nobūra.

-    Nobūra?

-   Tikko jūs uzkāpāt uz skatuves, viņš jūs pārvērta par apmācītu suni. Jūs taisījāt ļoti jaukas piruetes. Skraidījāt uz visām četrām, klausījāt jebkādām viņa pavēlēm. Pēcāk viņš jums iedeva cepumu, ko jūs norijāt vienā acumirklī. Publika locījās smieklos. Taču turpinājums vairs tik jautrs nebija.

-    Kas notika?

-    Hudīni izsauca nelabo.

-    Velnu?

-    Jā. Uz skatuves parādījās nelabais.

Holmss sāka lēkāt kā dēmonisks elfs, attēlodams šo ainu. Es prātoju, vai man vajadzētu smieties par šo uzvedumu.

-    Nestāstiet, ka jūs tam noticējāt! Un pēc kā tad izskatījās tas… nelabais?

-   Grūti pateikt. Tāda pļurīga ektoplazma, kas nemitīgi mainījās. Tomēr mums visiem radās dziļa pārliecība, ka tas ir sātans.

-    Kaut kāds iedvests vizuālais efekts. Un tālāk?

-    Velns vai arī tā vizuālais efekts ielīda jūsu ķermenī.

Holmss pacēla rokas virs galvas un pēc tam lēnām nolaida tās

gar savu augumu, it kā uzvilkdams neredzamu naktskreklu.

-    Jūsu uzvedība tūlīt pārvērtās. No dresēta pūdeļa jūs kļuvāt par niknu sargsuņi. Jūs šausmīgi rējāt. Hudīni jums norādīja uz lupatlelli. Jūs metāties tai virsū un negantā niknumā saplosījāt.

-    Vai šis manekens bija pildīts ar dūnām?

-    Jā. Tas bija gan smieklīgs, gan šausminošs priekšnesums jūs plosījāties veselā pūku mākonī. Dažās sekundēs jūs sagrauzāt manekenu skrandās. Es neuzdrīkstos iedomāties, kas notiktu, ja jūs uzbruktu cilvēkam.

Mans draugs saķēra zobos spilvenu un to sapurināja.

-    Man ļoti žēl. Es nezināju.

Holmss palaida vaļā laupījumu.

-    Jūs vairs nespējāt atbildēt par savu rīcību, Vatson.

-    Kā tas viss beidzās?

-    Hudīni jums vēlreiz iedeva cepumu, un jūs atkal kļuvāt par Vatsonu. Un atgriezāties savā vietā, it kā nekas nebūtu noticis.

-   Tas ir biedējoši. Iztēlojieties vien, kādu varu iegūst šāds cilvēks!

-    Lieliski spēju to iedomāties, Vatson. Tieši tāpēc, man šķiet, vajadzētu viņu apmeklēt.

-    Jūs teicāt, ka tas esot labākais veids, kā modināt neuzticēšanos.

-    Es nezināju, ar ko mums ir darīšana. Tagad esmu to noskaidrojis. Mēs piespiedīsim viņu runāt. Ja būs nepieciešams, tad piedraudēsim. Man jāuzdod viņam daudzi jautājumi. Kādēļ viņš dēvēja sevi par Ērihu Veisu? Ko viņš meklēja Londonas bibliotēkā? Kas ir Anna Eva Faja tā noslēpumainā sieviete, kura viņu pavadīja, ģērbusies melnā? Kādu lomu viņa spēlējusi bēgšanā no Milbenkas un nesenajās slepkavībās?

Holmss ieslidināja sava platā apmetņa kabatā pistoli. Tagad tā vairs nebija nekāda komēdijas spēlēšana. Es sekoju Šerloka piemēram un devos viņam pakaļ.

Pēc pusstundas mēs jau zvanījām pie iespaidīgajiem Harija Hudīni cietokšņmājas vārtiem. Daudzie spoguļi tūlīt pavērsās uz mūsu pusi. Parādījās viens no abiem vakardienas lamzakiem un veltīja mums aizdomīgu skatienu.

-    Kas jūs esat? Ko vēlaties?

-    Esmu Šerloks Holmss, iesāka mans draugs, un, lūk, doktors Vatsons.

-    Mums nav vajadzīgs ārsts.

-   Var manīt, ka jūs neesat šejienieši, es sacīju. Šerloks Holmss ir Anglijas dižākais detektīvs.

-    Detektīvs mums nav vajadzīgs ne tik.

-    Mums jāsatiek Harijs Hudīni! Holmss paziņoja.

Zellis iepleta tik platas acis kā pūcei.

-    Harijs Hudīni? Nekad neesmu tādu vārdu dzirdējis.

Viņš meloja diezgan neveikli.

-    Pēc Viņas Majestātes Anglijas karalienes pavēles! Holmss piebilda. Viņš gan meloja lieliski.

-    Nāciet iekšā! izrīkoja metāliska balss no nekurienes.

Režģotie vārti vienā mirklī atvērās. Divi citi sargi neveikli

atkāpās.

Mums pretī nāca kāds vīrs. Viņš man likās augumā mazāks nekā vakar uz skatuves. Bez grima un kostīma mēs beidzot varējām redzēt, kāds viņš īstenībā ir. Šis cilvēks nebija garāks par metru un sešdesmit centimetriem, tomēr zem biezā apmetņa varēja saskatīt iespaidīgu muskulatūru. Viņa āda bija tikko jaušami iedegusi. Sejas lejasdaļu iezīmēja uz āru izvirzīts zods. Biezie, melnie mati atgādināja ķiveri, un ar tiem lieliski saskanēja tumšās acis. Mute bija liela, vaigu kauli skaidri iezīmēti. Viņa vaibsti bija diezgan raupji un pauda pieticīgu atturību. Vīrs likās pajauns, tomēr viņa stājā bija jūtams personības spēks.

-   Atvainojiet, lūdzami, manus miesassargus. Viņiem dotas stingras pavēles. Laipni lūdzu, Holmsa kungs, un jūs ari, doktor Vatson. Ko es varu jūsu labā darīt?

-    Mēs gribētu kādu brītiņu ar jums patērzēt.

-    Jūs mani pagodināt. Es jūtos glaimots par iespēju jūs uzņemt. Bet kā jūs atklājāt manu īsto identitāti?

-    Tāds ir mans amats! Holmss ieturētā toni atbildēja.

Burvju mākslinieks pievērsās man un mani pamatīgāk nopētīja.

-    Bet palūk! Es jūs atceros! Jūs vakar piedalījāties manā izrādē vai tad ne? Protams, tā nevar būt sagadīšanās!

-    Patiesi! es apstiprināju.

-    Nāciet, labāk būs parunāties iekšā.

Hudīni ieveda mūs greznā salonā. ŠI telpa atgādināja muzeju, tā bija pilna lukturīšiem, mūzikas kastītēm, visvisādiem mehānismiem un dīvainiem priekšmetiem, kuru pielietojumu es nespēju uzminēt.

Istabas stūrī uz paliktņa bija novietota sēdoša laķīra statuja. Mani neatstāja dīvainā sajūta, ka tas man seko ar skatienu. Šis nostūris līdzinājās nelielam teātrim, tomēr tas viesa bažas. Es ieslidināju roku kabatā. Sataustīju ieroci un nomierinājos. Kādā slepkavu bedrē mēs bijām ielīduši?

Telpas vidū divas sievietes pētīja milzīgu debesu karti, kas bija izklāta uz masīva koka galda. Abas pagrieza galvu uz mūsu pusi. Vecākā no tām pilnībā atbilda bibliotēkas sarga izteiktajam raksturojumam. Jaunākā piecēlās un panācās mums pretī.

-    Šī ir Besa mana sieva! Hudīni iepazīstināja.

Pēc tam viņš norādīja uz melnā tērpto dāmu.

-    Un, lūk, mana draudzene un padomdevēja Anna Eva Faja.

-    Padomdevēja? Holmss pārprasīja.

-    Jā, Anna ir medijs. Viņa man dod precīzas norādes spiritisma seansu laikā. Netraucēsim viņu, šajā brīdī viņa studē kādu astrālu tēmu.

-   Tātad jūs esat pievērsušies arī okultajām zinātnēm?

-    Ne gluži tā. Mana sfēra ir ilūzija milzu acapmāns. Tomēr es iedvesmojos no Annas atradumiem, lai piešķirtu saviem numuriem vairāk ticamības.

Anria Eva Faja neatņēma mūsu sveicienu tik ļoti viņu bija aizrāvis šis noslēpumainais darbs.

Hudīni lūdza mūs apsēsties pie zema galdiņa līdzās platam kamīnam. Un pasniedza mums tēju. Mēs apmainījāmies ar dažām pliekanām frāzēm par Londonu un nejauko laiku. Holmss un es mēs abi nezaudējām modrību.

-    Ko jūs meklējāt Londonas bibliotēkā? Holmss pēkšņi noprasīja sarunas vidū, tā izjaucot tās rāmo plūdumu.

-    Kur? Kā jūs to zināt? Ak, es aizmirsu, ka jūs esat detektīvs. -Jā.

-    Es gribēju paņemt kādus darbus par Džeku Uzšķērdēju, spiritismu, sektām, velnu, seniem notikumiem ar spokiem angļu pilīs to visu, kas veido jūsu zemes noslēpumaino pievilcību!

-    Tāda dīvaina lasāmviela iluzionistam! es aizrādīju.

Hudīni likās izbrīnījies.

-   Gluži pretēji! Anglija it īpaši tās galvaspilsēta man sniedz milzīgi daudz iedvesmas.

-    Londona un iedvesmu?

-    Jā. Ārzemniekam šī pilsēta ir pretišķību un paradoksu vieta. Katra iela slēpj kādu mistiku. Londona var būt gan aizgrābjoša, gan biedējoša. Tā ir vēstures piesātināta. Neviena Jaunās pasaules pilsēta tādu daudzveidību man nav varējusi piedāvāt.

-    Bet kāpēc jūs interesē arī krimināllietas?

-    Tā paša iemesla dēļ. Es lūkojos pēc kaut kā aktuāla, kas varētu rosināt manu publiku. Izmantoju kolektīvās fantāzijas un bailes. Vēlos, lai izrāde skatītājus satrauktu. Un patlaban Londonā cilvēkus visnemierīgākus dara cietumnieka bēgšana no Milbenkas. Šausmas, ko iedveš nelabais, ir krājušās gadu simteņos. Tāpēc es veidoju savus numurus, izejot no šīm tēmām. Atzīstiet, ka publika uzķērās uz āķa!

-    Ar mani par ēsmu! es atgādināju.

-   Nekā slikta tur nebija, doktor Vatson. Tas viss piederējās pie izrādes.

-    Un kādā veidā, es apvaicājos, jums izdevās mani padarīt par niknu ķēdes suni?

-    Es pielietoju ari hipnozi tāpat kā lielākā daļa kolēģu. Un vēl, kā šķiet, man piemīt diezgan lielas pārliecināšanas spējas.

-    Un nelabais tas ektoplazmas veidojums, kas ielīda mana drauga ķermenī? Holmss noprasīja. Kas tas īsti bija?

-    Tikai parasts optisks māns. Bet neko vairāk es nedrīkstu jums teikt. Spoguļi un gaismas ir mana kaislība.

-    To mēs jau pamanījām. Jūsu māju sargā neticama spoguļu sistēma, kas tiek vadīta no iekšpuses, tā taču ir?

-    Tieši tā. Tāds neliels praktisks pielietojums maniem atklājumiem.

-    Jūsu atklājumiem?

-    Jā. Mani aizrauj tehnika. Optika ir tikai viena no manām iemīļotajām jomām. Bet es iepazīstos ar visiem jaunumiem gan ķīmijā, gan mehānikā, gan elektrotehnikā. Mūsu nozarē tās paver jaunus apvāršņus. Vecie triki publikai jau pārāk labi zināmi. Tie nemitīgi jāatjauno un jācenšas izbrīnīt skatītājus. Manas veiksmīgākās ilūzijas ir gana sarežģītas. Tās prasa ilgas sagatavošanās stundas un smalku mašinēriju.

-    Tātad zinātniskās domas sasniegumi jums palīdzēja pārliecināt publiku, ka šī parādība ir kaut kas ellišķīgs?

-    Ne tikai. Ilūzija rodas no daudzu faktoru apkopojuma. Aktiera spējām un iluzionista personībai ir liela nozīme. Es atkārtoju savus numurus pie neskaitāmiem spoguļiem. Katrai kustībai ir nozīme. Un trika sekmes ir atkarīgas no cilvēku noskaņojuma. Reizēm pietiek ar aizdomīgu troksni, apgaismojuma un tā krāsas maiņu, ar pēkšņu temperatūras pazemināšanos vai paaugstināšanos, ar mākslinieka uzvedības variācijām, lai viss piepeši kļūtu noslēpumains.

Holmss nezaudēja ne zilbi no burvju meistara teiktā. Jo vai tad viņš arī nebija mistifikāciju un maskēšanās lietpratējs, mūždien pārģērbjoties?

Es atcerējos numuru ar akvāriju, Hudīni un viņa rokaspuišus, kas arī laikam bija lieliski aktieri, ja jau tik talantīgi spēja notēlot tādu sasprindzinājumu viltus noslīkšanas laikā. Numurs taču turpinājās tikai dažas minūtes, bet publikas nemiers tāds, ka visi pārējie nespēja to nomierināt.

Man sagribējās par šo triku uzzināt ko vairāk.

-    Un akvārijs? Kā jūs tikāt no tā ārā dzīvs? es vaicāju.

-    Es netiku no tā ārā, Hudīni mīklaini atbildēja.

-   Bet mēs taču redzējām, kā jūs spirinājāties un locījāties ūdenī ar galvu uz leju, iesiets trako kreklā! es neatlaidos.

-   Jūs gribējāt sacīt, ka skatījāties, kā kustas krekls, doktor Vatson? Tas nav viens un tas pats. Ilūziju jomā nav jēgas pārlieku uzticēties savām acīm. Taču es jau esmu pastāstījis par daudz.

Besa Hudīni norādīja uz tējkannu.

-    Vai vēlaties vēl tēju, kungi?

Holmss pastiepa tasi. Es julu, ka mēs esam nonākuši līdz sarunas pagrieziena punktam. Un arī ka nebūtu prātīgi uzstāt, lai meistars atklāj savas profesijas noslēpumus.

-    Bet kāpēc jūs esat pieņēmis tādu vācisku pseidonīmu? Holmss negaidot pajautāja.

-   Tas nav vācu, burvju mākslinieks attrauca, bet ungāru! Ērihs Veiss ir mans īstais vārds! Esmu dzimis Budapeštā.

-    Jūs neesat amerikānis?

-    Nē. Es ierados Savienotajās Valstīs četru gadu vecumā. Bet presei es mēdzu melst, ka esmu no Epltonas Viskonsinā.

-    Bet kāpēc tāda noslēpumainība?

-    Tā atviegloja manu karjeru Amerikā.

-    Un kā radās tas vārds Harijs Hudīni?

-   Tas domāts tikai skatuvei. Es to darināju, parādot godu franču burvju lielmestram Žanam Ežēnam Robēram Hudēnam.

Hudīni-Veiss piecēlās, paspēra dažus soļus un pēkšņi norādīja uz Holmsu ar pirkstu.

-   Tagad ir jūsu kārta!

-    Mūsu? Holmss pārvaicāja.

-    Jūs jau zināt par mani visu. Es atklāti atbildēju uz jūsu jautājumiem. Jūsu apmeklējums drīzāk atgādināja nopratināšanu. Man šķiet, ka būtu tikai normāli, ja jūs pavēstītu, ko īsti meklējat.

-    Es izmeklēju slepkavības, kas nesen notikušas Londonā, atbildēja mans draugs, ieslīpi vērodams sarunbiedru. Dažas norādes mani skubina domāt, ka tajās iejaukta sekta. Meklējumi mani aizveda uz Londonas bibliotēku. Un tā es padzirdēju pārjums.

Hudlni sašuta.

-    Vai jūs turat aizdomās mani?

Holmss neatbildēja tūlīt. Klusums ieilga, tas radīja spriegumu. Pēc tam viņš caur zobiem sacīja:

-    Es tikai analizēju faktus un cenšos atrast kādu izskaidrojumu. Bēgšana no Milbenkas notika nākamajā dienā pēc jūsu ierašanās Londonā.

Holmss neturpināja teikumu, pētīdams burvju mākslinieka reakciju.

-   Tā ir vistīrākā sagadīšanās, mister Holms.

-    Taču jūs iestudējāt ainu par šo bēgšanu no cietuma. Vai jūs pazīstat Marku Duganu?

Hudīni vairs nesmējās.

-    Es zinu par šiem notikumiem ar viņu no preses tāpat kā visi. Jūs taču negribat apgalvot…

-    Un tie dīvainie meklējumi bibliotēkā?

-    Es jau jums visu paskaidroju. Mana Londonas turneja ilgs tikai dažus mēnešus, laika ir tieši tik daudz, lai uzsūktu šo gaisotni un izveidotu kādu jaunu numuru. Pēc tam es došos tālāk uz Parīzi un Romu. Es ceru, ka pirms atgriešanās Savienotajās Valstīs pagūšu arī apciemot savu dzimteni. Esmu tikai iluzionists, kas meklē kaut ko dīvainu un rosinošu, neko vairāk. Tas, ko attēloju savās izrādēs, ir tikai īstenības atspulgs.

Holmss bija nesaudzīgs.

-    Pēdējās dienās notikušās slepkavības gan bija reālas! Es redzēju šīs šausmas pats savām acīm.

Šis atspēkojums uz mūsu sarunbiedru neiedarbojās.

-    Nav svarīgi, ko cilvēks redz, mister Holms, bet gan tas, ko viņš domājas redzam. Visa dzīve ir viena milzīga ilūzija.

Hudīni noknikšķināja pirkstus. Pēkšņi indiešu faķīra statuja nokāpa no paaugstinājuma, stīvā gaitā tuvojās salona durvīm un ar izteiksmīgu žestu lūdza mūs iziet. Namatēvs pamanīja manā sejā apjukumu un sāka smieties.

-    Kas tas par jaunu brīnumu? es noprasīju.

-    Brīnums? Kur tad, doktor Vatson?

Es pagriezos uz durvju pusi. Mehāniskais faķīrs bija pazudis.

Hudīni mūs pavadīja līdz durvīm un atvadījās. Kad gatavojāmies iziet, viņš pasauca:

-    Kungi!

Mēs pagriezāmies. Viņš turēja rokās divas pistoles. Bēgt bija par vēlu.

Burvju mākslinieks pēkšņi sniedza tās mums, turot aiz stobriem.

-    Neaizmirstiet savus ieročus!

Hudīni būtu varējis vienā mierā mūs nogalināt, taču to nedarīja. Kas tas bija brīdinājums vai savas veiklības izrādīšana?

Vai šis vīrs tiešām bija tik nevainīgs, kā izlikās?

Vai viņa izrādes nemaskēja kādas citas darbības daudz slepenākas?

Vai viņa meklējumi nebija gājuši par tālu? Vai viņš būtu kritis par laupījumu pats saviem maldiem?

Es nodrebēju no domas vien, ka šāds cilvēks varētu likt lietā savus talantus, kalpojot ļaunumam.

18

Londona garlaikojās zem krēslainajām debesīm, un arī es pats necik labi nejutos.

Izmeklēšana nekustējās no vietas. Ikkatrs jaunpievienotais sīkums ietina šo lietu vēl lielākas noslēpumainības plīvurā. Vizīte pie Hudīni mums neko jaunu nebija atnesusi. Holmss gan bija licis saviem nolīgtajiem palīgiem viņu uzmanīt, jo cerēja, ka izdosies kaut ko atklāt ja vien būs, ko.

Nolīcis pār rakstāmgaldu, Holmss stundām pētīja dažādu ikdienišķu notikumu aprakstus. Viņš pacēla galvu un izdauzīja pīpi pret pelnutrauka malu, pēc tam izvāca pelnus no krāsniņas. Es izmantoju šo izdevību, lai viņu izjautātu.

-    Kas jauns, Holms?

-    Joprojām nekā. Skotlendjards iedevis presei mākslinieka zīmētu Dugana ģīmetni, lai tā tiktu publicēta, piedāvājot jauku atlīdzību par ziņām, kas ļautu viņu notvert.

Tomēr Holmss kaut ko atcerējās.

-   Ak, jā. Policija atradusi pazudušo bāreņu mirstīgās atliekas. Viņi vadījušies pēc maniem norādījumiem.

-    Tas būtu?

-    Viņi zināja, kuros datumos bērni pazuduši. Pietika pārbaudīt, kuri nelaiķi tajās pašās dienās apglabāti. Mazie līķīši bija viņu kapa bedrēs ar aizbāztu muti, piesaitēti pie miroņiem, kas jau bija paguvuši sadalīties. Kā jau paredzēju, ik zārka vāka iekšpusē bija uzvilkts otrādi apvērsts krusts.

-   Tad jau policisti apstiprināja, ka jūsu atklājumi ir pareizi?

-    Nebūt ne. Skotlendjarda zeļļi domā, ka krustus uzzīmējis Maligens tas muļķītis, kuram bija uzdots šķirstus aprakt. Tie esot vienkārši, kaut kā uzšvīkāti, nekādas jausmas par sātanu tādi neradot… Viņi atraduši Maligena būceni podu ar sarkanu krāsu, un tas, pēc policistu uzskata, apstiprinot viņu teoriju.

Holmss pārtrauca paskaidrojumus, lai aizdegtu savu pīpi. Viņš ievilka pamatīgu dūmu un turpināja:

-    Ar Lestreidu ir tā, ka viņš tajā visā saskatījis papildu pierādījumus abata vainai. Viņš apgalvo, ka tas piekopis pretdabiskas attiecības ar nelaimīgajiem zēniem un pārdevis dvēseli nelabajam.

-    Vai Lestreids ir nodarbināts šīs lietas izmeklēšanā?

-    Vai tad es jums nepastāstīju? Viņš paziņojis presei, ka policijai vajadzīgs ļoti gaišredzīgs pēddzinis. Ar vārdu sakot, darījis visu, lai dabūtu to savā pārziņā. Kad atkal nonāks strupceļā, tūlīt būs klāt.

Tikko Holmss bija pabeidzis teikumu, pie durvīm pieklauvēja.

-    Mister Holms, tur lejā ir tas slikti audzinātais kungs, kas bija atnācis arī viņdien un pielāčoja visu grīdu.

-    Kā vilku piemin… Holmss novilka, tikko jaušami smaidīdams.

Parketa pielāčotājs pastūma sānis mūsu dzīvokļa saimnieci un iebruka salonā. Šoreiz gan no viņa netecēja tik daudz ūdens kā pirmajā reizē, taču viņš bija tikpat satraukts.

-    Holms! Mums ir nepatikšanas! viņš iesaucās, aizmirsis jebkādas pieklājības frāzes.

-    Mums? pārvaicāja mans draugs, zīmīgi piemiegdams aci. Jūs gribat sacīt, ka jums ir kāda ķeza? Un ka esat atnācis pie manis, jo nesaprotat, kā tikt no tās ārā?

-    Njā… Kaut kādā mērā tā ir. Patiesi… rokas lauzīdams, apstiprināja grīdas piebradātājs.

-    Sēdieties, mums vajadzētu visu mierīgi pārrunāt.

Policists gatavojās saļimt vienā no salona klubkrēsliem, bet

Holmss ar rokas mājienu viņu apturēja.

-    Stāt! Ne no vietas!

Lestreids sastinga, pārsteigts un izbrīnījies, atspiedies pret krēsla paroceni. Holmss piesteidzās, paņēma no sēdekļa savu vijoli un ielika to futrālī.

-   Tagad varat iekārtoties.

Policists atviegloti nopūtās.

-    Atvainojiet, Holms! Es to neredzēju.

-    Labi, uz priekšu! Okšķeris ar tādu atmaskošanas spēju…

Aizskarts vārīgā vietā, policists kādu mirkli tikai plātījās,

nepaguvis izdomāt, kā izturēties. Holmss prata padarīt savus sarunbiedrus viegli aizskaramus. Reizēm viņš pielietoja šādus paņēmienus, kad bija darīšana ar cilvēkiem, kurus vēlējās izsist no līdzsvara.

Lestreids noklepojās.

-    Pirms divām dienām pazudusi lorda Berningtona meita Džeina. Mums to paziņoja pati lēdija Berningtona. Viņa lūdza sākt izmeklēšanu un darīt to, cik smalkjūtīgi vien iespējams, lai izvairītos no jebkāda skandāla. Viņa nākusi no ļoti augstām aprindām, tāpēc īpaši rūpējas par savas ģimenes godu. Laikam tas viņai šajā dzīvē ir galvenais tāpat kā vīrs un meita, protams. Tāpēc policija šo lietu uzticēja man.

Holmss pagriezās pret mani un norūca:

-    Kāda pieticība!

Tad, pagriezies pret Lestreidu, turpināja:

-    Ja es pareizi sapratu, tad jūs jau divas dienas nesekmīgi meklējat šo jauno sievieti?

-    Jā. Un vienīgā informācija, kas bija mūsu rīcībā, ir šī vēstule.

Holmss skaļā balsī nolasīja zīmīti, ko viņam bija pasniedzis

Lestreids.

-    "Ja vēlaties atgūt savu meitu dzīvu, tad Jums 48 stundu laikā jāsamaksā mums divdesmit tūkstoši. Rit paziņosim, kur un kādā naudā šī summa jānogādā. Ja Jūs kādam par to izstāstīsiet, mēs upurēsim Jūsu meitu, kā pēc rituāla pienākas."

Holmss sarauca uzacis. Lestreida skatiens atdūrās griestu augstākajā stūrī. Mans draugs pastiepa roku uz policista pusi.

-    Turpinājumu!

-    Es gribētu jums paskaidrot…

-    Dodiet man otru vēstuli!

Policists izvilka no kabatas lapiņu, ko Šerloks tūlīt izlasīja.

-    "Tu mēģināji mūs piekrāpt. Bet Tava mānīšanās ir atklāta. Vecene brīdinājusi kruķus! Tev taču bija pieteikts klusēt! Tu esi iekritis pats savos slazdos! Tava meita samaksās par Tavām kļūdām. Viņa pievienosies Tavai ģimenei pēc rituāla, elles priekškambari. Tomēr paldies par mierinājumu. Skuķe ir gana izveicīga. Jāsaka te ir ko turēt!"

Holmss paķēra ieroci un metās lejā pa kāpnēm. Mēs sekojām viņam.

-    Stāvoklis ir nopietns, Lestreid! Vediet mūs pie lorda Berningtona!

Pēc dažām minūtēm mūsu fiakrs, kura kučieris vadījās pēc policista norādījumiem, jau traucās cauri lietusgāzēm uz lorda Berningtona pili.

Tajā valdīja saspringts klusums. Lestreids salauza nerunības ledu.

-    Kā jūs zinājāt, ka ir vēl otra vēstule, Holms?

-   Tai neizbēgami bija jābūt. Nolaupītāji noteikti uzmanīja pils apkaimi. Tā viņi uzzināja, ka pieaicināta policija.

-    Bet jūs taču zināt, cik es diskrēti darbojos!

-    Kā tad, kā tad.

-    Jūs… Vai jūs saskatāt kādu norādi?

-    Baidos, ka jā. Ceru, ka es kļūdos.

Mūsu fiakrs iebrauca pa pils režģotajiem vārtiem. Mums pretī steidzās sulainis.

Pēc mirkļa kalpotājs mūs ieveda lielā salonā, kur mūs gaidīja lēdija Berningtona. Šai dāmai bija karalienes stāja un madonnas lepnums, tikai viņas bālā seja un valgās acis liecināja par galēju izmisumu.

-    Kur atrodas jūsu ģimenes kapenes?

-   Svētā Patrika baznīcas kapsētā, dažu kilometru attālumā no mūsu īpašumiem austrumu virzienā.

-    Kur ir lords Berningtons?

-    Viņš ir izgājis. Likās ļoti satraukts. Atteicās man sacīt, kurp dodas, un negribēja, lai es viņu pavadu.

-    Sekojiet man! Holmss pavēlēja.

Fiakrs nobremzēja tik neganti, ka mēs sazvēlāmies uz priekšu. Mans draugs satvēra lēdijas Berningtonas roku, pēc tam izkāpa un metās uz kapsētas pusi ar ieroci rokā. Migla un lietus neļāva neko saredzēt.

-    Vediet mūs uz kapliču, ātri!

Mēs trakā tempā traucāmies turp. Holmss apturēja gājienu tukšās alejas galā un ar pavēlošu žestu lika visiem klusēt.

Kaut kur ledainajā krēslā skanēja dobji klaudzieni itin kā tur kāds velnišķīgs kalējs dauzītos pie elles durvīm. Jo tuvāk kapenēm mēs bijām, jo skaļāki tie kļuva. Pēkšņi mēs cauri dūmakai pamanījām kāda vīra saliekto muguru viņš ar pamatīgu rungu zvetēja pa aizbīdni. Šis cilvēks bija tā aizrāvies ar savu nodarbi, ka nedzirdēja mūs nākam.

-    Rokas augšā! Nekustēties! Holmss pavēlēja.

Vīrs pagriezās, un mēs ieraudzījām viņa seju, kas bija piesarkusi piepūlē.

-    Lord Bernington! Lestreids iesaucās. Ko jūs te darāt?

-    Palīdziet man, Dieva dēļ! vīrs attrauca. Mana meita ir ieslēgta šajā velvē!

-    Kā jūs to zināt? policists noprasīja.

-    Kučieris ieradās pilī mani brīdināt un lika nākt šurp vienam pašam. Viņš teica, ka zinot, kur ir mana meita. Atveda mani šurp un tūlīt nozuda miglā.

Lēdijas Berningtonas seja sašķiebās neizpratnē un šausmās.

-    Atkāpieties! Holmss uzkliedza, tēmēdams ar pistoli uz Berningtona pusi.

Lords Berningtons atlēca sānis, un Holmss izšāva uz smago metāla aizbīdni. Tas ar krakšķi padevās, un durvis atsprāga vaļā. Mēs iebrukām tumšajā un mitrajā pagrabā.

Skats, kas mums atklājās šajā kapu velves krēslā, iedvesa šaušalas. Gadus divpadsmit veca meitene, likās, sēdēja tukšumā, it kā viņas augums peldētu bezsvara stāvoklī. Viņas kājas karājās gaisā apmēram desmit centimetru attālumā no zemes. Meitenei mugurā bija gara, melna kleita. Viņas izmocītajā sejiņā bija lasāma galēju ciešanu izteiksme. Lords un lēdija metās pie bērna. Es saņēmu mazās roku, lai pataustītu pulsu.

-    Viņa ir dzīva. Bet pārsalusi ķermeņa temperatūra ir ļoti zema, tāpēc sirds pukst palēninātā ritmā.

Pēkšņi meitene atvēra acis un uzlūkoja māti ar baiļu un izmisuma pilnu skatienu. Viņas mēmās lūpas izrunāja tikai vienu vārdu: Māmiņ!

Lēdija Berningtona tuvojās meitai, gribēdama viņu apskaut. Taču mazās vaibsti saverkšķijās briesmīgās sāpēs.

-    Neaiztieciet viņu! Holmss iesaucās.

Viņš pacēla kleitas malu. Tikai šajā bridi mēs sapratām briesmīgo patiesību. Nelaimīgā bija uzsēdināta uz metāla stieņa, kas bija ierakts zemē. Tā pakājē viņas asinis bija izveidojušas glumu peļķi.

Lēdija Berningtona paģība. Lords Berningtons nošļuka uz ceļiem, saķēris galvu rokās. Šī drausmīgā nelietība bija viņu satriekusi.

Es tik tikko noturējos, neizteicis savu sašutumu un niknumu skaļi. Man acīs riesās dusmu asaras.

Lestreids stulbi blenza apkārt, it kā nevarētu saprast notiekošo.

Tikai Holmss vēl spēja paskaidrot:

-    Viņa ir uz dzīvības un nāves robežas. Ja mēs mazo kustināsim, tad viņa nomirs tūlīt. Ja atstāsim visu, kā ir, mocīsies stundām, līdz izdzisīs.

Holmss izvilka no kabatas šļirci un flakonu un pēc tam iešļircināja mirējai zāles. No viņas mutes atskanēja atvieglojuma nopūta.

-    Kas tev to nodarīja? Holmss vaicāja meitenītei.

Līdz ar pēdējo vaidu no viņas mutes atskanēja:

-    Tas bija… sātans…

Pēc tam mazā aizvēra acis. Es atkal pataustīju viņas pulsu. Meitene bija mirusi.

-    Tas ir otrādi apgriezts krusts. Lūk, šis ir tas drausmīgais rituāls, par kuru rakstīts vēstulē.

Es pieliecos tuvāk lēdijai Berningtonai, lai palīdzētu viņai atgūties, taču viņa sakampa manu roku un negaidīti sparīgi izslējās.

-    Es prasu, lai jūs paskaidrojat, kas ir noticis!

-    Vēl ir par agru… Holmss iesāka.

Viņa piecēlās mūsu acu priekšā, taisna kā kapu piemineklis, dūres sažņaugusi. Viņas skaistā seja liecināja par neticamām ciešanām. Dāma nopētīja Holmsu un uzkliedza:

-    Stāstiet visu, ko zināt!

-    Es… man vēl jāpārlūko daži pieņēmumi! mans draugs aizbildinājās.

Pēkšņi lēdija Berningtona izrāva man no rokas pistoli un notēmēja uz Holmsu.

-    Runājiet!

Viņas skatienā pazibēja neprāts un apņēmība. Holmss negribīgi piekāpās.

-    Lai notiek. Bet es jūs lūdzu apdomāt visu, ko teikšu, jo tās ir tikai hipotēzes, kas jāpārbauda. Un jūs riskējat dzirdēt ļoti nepatīkamas lietas.

-    Kāda tam nozīme salīdzinot ar to, ko es nupat redzēju?

Mana drauga deniņos pulsēja zila dzīsliņa. Viņš dziļi ieelpoja.

-    Pirmā vēstule bija rakstīta, lai pieprasītu izpirkuma maksu. Nolaupītāji piekodināja, lai jūs klusējat, bet jūs paziņojāt policijai. Viņi kaut kādā veidā to uzzināja. Otrajā vēstulē tonis ir pavisam citāds. Tā adresēta lordam Berningtonam un ļauj noprast, ka viņš tiek vainots šajā "krāpšanā".

Holmss aprāvās. Viņš vēl šaubījās, vai stāstīt visu, ko dedukcijas ceļā bija izsecinājis. Lēdijas Berningtonas roka sažņaudza ieroci. Šerloks turpināja:

-    Sūtītājs piebilst, ka viņš iekritis pats savos slazdos. "Vecene brīdinājusi kruķus…" Šis briesmīgais vārds laikam ir norāde uz jums, kundze, viņš klusākā balsī piebilda.

Lēdijai Berningtonai tomēr izdevās saglabāt pašlepnumu. Holmss turpināja:

-    Nolaupītāji draudēja upurēt jūsu meitu, "kā pienākas pēc rituāla", tuvāk nepaskaidrojot, pēc kāda. Tas nozīmē, ka vēstules saņēmējam jāzina, par kādu rituālu ir runa. Elles priekškambaris laikam ir šī vieta, kur jau atrodas pārējie nelaiķi no jūsu dzimtas, tātad ģimenes kapenes. Piezīme par meitu, kas maksā par tēva kļūdām, šajā kontekstā liek nojaust, ka viņš vadījis dubultu dzīvi, kas neizceļas ar īpašu sakārtotību. Ja varam ticēt vēstulei, tad jāsecina, ka lords Berningtons sarīkojis viltus nolaupīšanu kopā ar neģēlīgiem līdzdalībniekiem, lai izspiestu nojums naudu. Taču šis manevrs traģiskā veidā pavērsās pret viņu pašu.

Tagad lēdija Berningtona sagrīļojās. Viņa īsu mirkli atspiedās ar muguru pret mitro kapeņu sienu, viņas roka grasījās nošļukt. Dāmas lūpas drebēja, it kā viņa pūlētos runāt, taču nespētu. Tomēr viņa saņēmās un notēmēja uz lorda Berningtona pieri.

-   Tu nodevi visu, kas mums bija pats dārgākais, gan ģimenes godu, gan mūsu bērnu…

Lords Berningtons pastiepa sažņaugtās plaukstas uz sievas pusi, gluži kā Dievu lūgdams, un noliedzoši purināja galvu.

Holmss mēģināja vest pie prāta nelaimīgo sievieti, kuru sāpes bija apstulbinājušas.

-    Es jūs lūdzu, lēdij Berningtona, uzklausiet mani! Izmeklēšana vēl nav pabeigta. Uz daudziem jautājumiem nav atrastas atbildes. Vai lords Berningtons iekūlies parādos? Vai viņš sapinies ar kādu slepenu biedrību? Vai viņam bija kāds iemesls pakļaut briesmām savu paša…

Šo teikumu pārtrauca blīkšķis. Lords Berningtons veltīja pēdējo mulso skatienu sievai un sabruka, nokrizdams ar seju smiltīs kā zibens ķerts, viņam bija trāpījis nāvējošs šāviens.

19

Iepriekšējā dienā pirms šī neģēlīgā nozieguma Times ziņoja par jaunu atbaidošu notikumu.

Holmss skaļā balsī izlasīja:

"Aizvien lielākas šausmas. Šī slepkavošana savā briesmīgumā pārspēj visu, ko esam pieredzējuši kopš šaušalīgajiem asinsdarbiem Vaitčepelā.

Policija pagājušajā naktī atradusi Ričardu Abensonu guļam kādā viņa dzīvokļa kaktā seja nelaimīgajam bijusi nejauki saviebta. Viņa sieva un bērni sagraizīti gulējuši asins peļķē. Mazākajam dēlam vairs bijusi tikai viena roka. Sekcija atklājusi, ka slepkava viņu nobeidzis, caururbjot krūškurvi ar krēsla kāju. Vajadzējis pārbīdīt mēbeles, lai varētu atrast mātes galvu, kas paripojusi zem bufetes. Iekšas kā baisa dekorācija karājušās salona lustrā. Tās droši vien piederot vecākajai meitai, kura esot uzšķērsta un pa pusei sadalīta. Jaunākā, nodurta un sagraizīta ar virtuves nazi, salikta kopā tikai pēc intuīcijas, salasot gabalus, kas nepārprotami nevarētu piederēt citiem ģimenes locekļiem. Noziedznieks ar upuru asinīm uzvilcis uz salona sienas milzīgu, otrādi apvērstu krustu.

Ričards Abensons podniekmeistars trauku fabrikā ticis uzskatīts par klusu un cienījamu cilvēku. Neviens no viņa paziņām nespēj šādu rīcību izskaidrot.

Bērnu autopsija parādījusi, ka viņi pirms nāves ieņēmuši pamatīgu devu kokaīna. Tāpēc briesmonim nav bijis grūti viņus nogalināt, īstenojot visas savas slimās fantāzijas iegribas. Šausmu darbi varētu būt pastrādāti ap pulksten 23.30, ko apliecina kaimiņi. Vairāki no tiem stāsta, ka šajā stundā dzirdējuši vīriešu balsis strīdamies. Tuvākais no viņiem cilvēks, kurš dzīvo tieši pretī, saka sieva un bērni ap to laiku gan klieguši, gan raudājuši. Tieši viņš piezvanījis policijai, jo nojautis, ka norisinās kāda traģēdija. Slepkava esot arestēts un tiekot pratināts. Likumsargi uzticējuši vienam no saviem prasmīgākajiem vīriem misteram Lestreidam darīt galu šai asinskāres mānijai, kas apsēdusi Londonu. Slavenais policists paziņojis žurnālistiem, ka sakuršot pamatīgu pirti Džeka Uzšķērdēja sekotājam."

Holmss vienā stiepienā piecēlās un nometa avīzi.

-    Lestreids gatavojas izdarīt juridisku kļūdu. Sekojiet man, Vatson! Varbūt mums izdosies notvert slepkavu!

Pēc dažām minūtēm mūsu fiakrs jau traucās miglā uz Ričarda Abensona mitekli.

Es atkal devos Holmsam līdzi, taču par viņa gudrā prāta deduktīvajiem atklājumiem man nebija ne jausmas.

Mēs izkāpām pie nelielas mājas, kurā bija norisinājusies šī drāma. Durvju sardze mums norādīja stāvu un dzīvokļa numuru. Mēs pieklauvējām pie durvīm. Lestreids, kurš parādījās tajās, mūs ieraudzījis, neslēpa naidīgumu.

-    Holms, Vatson! Ko jūs te darāt? Es taču šajā reizē neesmu lūdzis jūs palīgā! Šī ir policijas izmeklēšana. Es pilnīgi pārvaldu situāciju.

Neko neatbildējis, Holmss izvilka ieroci, pagriezās pret kaimiņa durvīm un piedauzīja.

-    Nāciet, Vatson! Ielauzīsim tās!

Lestreids mēģināja iejaukties.

-    Ko jūs darāt, Holms? Mitējieties! Jūs sajaucāt ieejas! Tam dzīvoklim nav nekā kopēja ar mūsu lietu!

Holmss pastūma policistu nost, raidīja šāvienu atslēgas virzienā un ar spēcigu kājas spērienu atgrūda durvis. Mēs iegājām gandrīz tukšajā dzīvoklī.

Lestreids vēroja mūs ar mulsu skatienu.

-    Jūs… Jums nav tiesību! Tā ir ielaušanās! Jums pašiem būs jāuzņemas atbildība par šo rīcību.

Holmss aizmirsa policista klātbūtni.

-    Apskatiet, Vatson, gleznas, portretus, fotogrāfijas pie sienām!

-    Bet es neko neredzu, Holms.

-    Tieši tā vai tas jums neliekas divaini?

-    Hm…

-    Vai jums kādreiz ir gadījies redzēt tik neizteiksmīgu mītni? Te mitinājies spoks. Vīrs bez sejas, bez ģimenes, bez atmiņām.

-    Klausieties, vai jūs beidzot nepaskaidrosiet? Lestreids nenocietās.

-    Es gribēju novērst juridisku kļūdu, bet bīstos, vai tikai nav par vēlu. Jāsavāc iespējami vairāk norāžu un informācijas par to vīru, kas šeit dzīvojis.

-    Mums nebija jāsagaida jūsu ierašanās, Holms, lai to visu izdibinātu! sapīcis aizrādīja Lestreids. Šī dzīvokļa īrnieks ir starptautiskas tirdzniecības organizācijas darbinieks. Viņu sauc Pedro Kalmīno. Viņš ir īsts džentlmenis ārkārtīgi smalkjūtīgs un pretimnākošs! Šajā dzīvoklī viņš apmetas tikai tad, kad ierodas Londonā veikt darījumus. Pārējo laiku viņš pavada, ceļojot pa visu pasauli.

-    Vai viņu iztaujājāt jūs pats?

-    Nē, bet mums par šo cilvēku stāstīja kaimiņi un durvju sardze. Visi dzied viņam slavas dziesmas.

-    Un cik ilgi tad šis Pedro Kalmīno te dzīvo?

-    Apmēram trīs gadus. Bet kāpēc visi šie jautājumi?

-    Pedro Kalmīno ir šo nelaimīgo slepkava. Un jūs nekad vairs par viņu neko nedzirdēsiet.

Šajā reizē Lestreids izgāja no eņģēm.

-     Tas taču ir pilnīgi bezjēdzīgi! Par Ričarda Abensona vainu nav nekādu šaubu! Viņš ir arestēts, tiks tiesāts un sodīts! Turklāt man nav pavēlēts ne jūs uzklausīt, ne lūgt jums padomu, mister Holms. Tāpēc es jūs lūdzu labi veikli pamest šo vietu.

-    Tieši to es gatavojos darīt, veco zēn Lestreid.

-   Dariet man prieku un atbrīvojiet mani no šīm familiaritātēm. Es jums atgādinu, ka jūs runājat ar policistu, kas veic savus pienākumus.

-   Nabadziņš kāds briesmīgs kretīns… attālinādamies nomurmināja Holmss.

-    Kā, lūdzu?

-   Es runāju par tiem nabaga ļautiņiem. Kāds briesmīgs likteņa sitiens.

-    Ak jā, protams. Šajā ziņā mēs esam vienisprātis.

Mēs ar Holmsu atstājām šo vietu. Ārā mums ceļu aizšķērsoja sniega aizkars. Ticējumi liecina, ka sniegs ir jaunavības un tīrības simbols. Taču tas, kas šajā dienā krita no debesīm, bija pilns pelēkām plēksnēm no īstendas ogļu rūpnīcām. Likās tas sevī nes lāstu indīgos baciļus.

Mums beidzot izdevās atrast brīvu fiakru. Holmss pavēlēja kučierim:

-    Uz morgu!

Morgs patiesībā bija tikai garš gaitenis ar nobalsinātiem griestiem un sienām. Gan vienā, gan otrā gaiteņa pusē izvietojās platformas ar koka galdiem rindās. Uz tiem atradās līķi. Reizēm tos sedza līķauti, bet daži rēgojās kaili.

Šajā elles priekškambarī valdīja polārs aukstums.

Holmss lūdza, lai viņu aizved pie jaunās mātes un bērnu mirstīgajām atliekām. Kāds nosalis kalpotājs mums norādīja uz galdiem, kur redzējām kopā saliktos nelaiķus. Holmss pieliecās tiem tik tuvu, ka man likās viņš gatavojas tos noskūpstīt uz violetajām lūpām.

Fiakrā, kas mūs beidzot nogādāja mājās, mani mocīja vēlme uzdot draugam jautājumus, taču es sapratu, ka jāļauj viņam koncentrēties. Man par lielu izbrīnu klusumu pārtrauca viņš pats.

-    Es taču esmu gana lietpratīgs, lai atšķirtu kokaīna iedarbību? Tā taču ir, doktor Vatson?

-    Un jūs droši vien labi zināt, ko es par to domāju.

Holmss turpināja savādo monologu:

-   Bērnu autopsija atklāja, ka viņiem tiešām iedotas lielas kokaīna devas, un es visu pārbaudīju arī pats. Avīžnieki rakstīja, ka briesmonim nav bijis nekādu grūtību, viņus nobeidzot. Tātad bērni saņēmuši narkotiku pirms slepkavošanas. Kaimiņš liecinājis, ka saklausījis kliedzienus un cīņas troksni ap pusdivpadsmitiem.

-   Taču arī pārējie kaimiņi teikuši, ka esot manījuši kņadu un bļaušanu tajā pašā laikā.

-    Viņi būs dzirdējuši klaigājam slepkavu, kurš kropļoja savus upurus. Nebija nekādas runas par to, ka balsis būtu sieviešu vai bērnu.

-    Tiešām. Un kāpēc tā?

-   Tāpēc, ka tā nevarēja būt. Māte un visi četri bērni gulēja un murgoja, jo bija kokaīna iespaidā.

-    Un tēvs?

-    Cik noprotams, tad viņš tāpat. Iespējams, ka viņš bijis spiests noskatīties asinsizliešanā, nespēdams pakustināt ne mazo pirkstiņu, jo bija narkotiku paralizēts.

-   Tas taču ir pierādījums, ka tēvs to nav izdarījis. Bet kāpēc slepkava iznīdējis visu ģimeni, atstājot tēvu dzīvajos?

Šī bija pirmā reize kopš mūsu ilgās sadarbības sākuma, kad es redzēju Holmsa vaibstos neizpratni.

Jauna lieta. Kārtējā drāma. Un atkal uzradušies daudzi jautājumi, uz kuriem nav atbildes. Vai šo ģimeni būtu noslepkavojis Pedro Kalmīno? Vai aiz šī vārda būtu slēpies Dugans? Tas bija iespējams: durvju sardze taču sacīja, ka šis Kalmīno šeit dzīvojis gadus trīs. Dugans slapstījās gadus divus. Vai Duganam būtu bijuši līdzdalībnieki? Kāpēc šis ar upuru asinīm otrādi uzvilktais krusts? Vai šī lieta ir saistīta ar citām, kā apgalvo Lestreids? Vai tiešām mums atliek tikai bezspēcīgi noskatīties, kā tiek veikti velnišķīgi rituāli?

Es labprātāk neatstāstīšu tos murgus, kas mani mocīja šajā naktī.

20

Holmss pameta rakstāmgaldu un apsēdās krēslā man pretī. Viņa vaibsti likās gandrīz vai sāpīgi saspringti. Es jutu, ka viņam ir nepieciešams ar mani aprunāties. Draugs mēdza tā izturēties, kad bija iedzīts strupceļā. Es nopratu, ka mani jautājumi rosina viņa pārdomas.

-    Lūk, es jau veselu mēnesi bez mitas izsekoju Semjuelu Boktonu, viņš iesāka. Tas zellis apmeklē modlgus literāros salonus un izbauda savu veiksmi. Tas tips ir nekaunīgs karjerists, taču neko aizdomīgu viņa uzvedībā neesmu ievērojis. Hudīni trijotne (tā Holmss dēvēja Hariju Hudīni, viņa sievu Besu un abu draudzeni, gaišreģi Annu Evu Faju) ir nenogurdināma… Viņi apmeklējuši visu Londonu gan greznākos, gan netīrākos nostūrus. Hudīni iepaticies Asiņainais tornis. Taču viņi bijuši ari Milbenkas cietumā.

-    Milbenkā? Vai jums izdevās izdibināt, ko viņi tur meklējuši?

-    Jā gan! Es iztaujāju veco sargu, kurš man palīdzēja izrakt Fostera līķi. Viņš man pastāstīja, ka Hudīni gribējis aplūkot Marka Dugana kameru. Esot uzzīmējis vairākas telpas skices un licies ļoti apmierināts. Anna Eva Faja esot darījusi kaut ko dīvainu. Ja varam ticēt sarga apgalvojumiem, viņa izvaicājusi… sienas.

-    Jā, par sienām mēdz teikt, ka tām ir ausis, bet es nezināju, ka tām ir mute, lai atklātu noslēpumus.

Holmss izlikās nedzirdējis manu mēģinājumu pajokot.

-    Anna Eva Faja paziņojusi, ka uztverot negatīvās enerģijas viļņus.

-    Nav svarīgi, kurš tos uztvēris, bet gan kas tur noticis.

-    Protams, bet turpmākais ir vēl pārsteidzošāks. Viņa iegrimusi transā un redzējusi vīziju. Pamodusies un pavēstījusi, ka no šīs kameras cietumnieks nekad neesot izbēdzis, viņš joprojām klīstot turpat cietumā.

-    Blēņas! Tur viss ir pārmeklēts no pagraba līdz bēniņiem! Dugans ir aizmucis, savas drēbes uzvilkdams mugurā Fosteram.

Holmss atmeta ar roku, it kā aizgainīdams mušu.

-    Nav svarīgi! Bet šis Hudīni man iedvesis kādu ideju.

Viņš pacēla rādītājpirkstu pie deniņiem.

-    Pašlaik tas ir tikai vienkāršs pieņēmums, toties dod iespēju apvienot šķietami pretrunīgus faktus. Uz mirkli atgriezīsimies pie Dugana. Mēs zinām, ka viņam bija bail no asinīm. Tātad ir maz ticams, ka viņš pats izdarījis šīs slepkavības. Un tomēr šie noziegumi ir tādi kā apzīmogoti tie labi iederas šausmīgajā atriebības plānā. Mana ideja ir tāda, ka Dugans ir katalizators, kas iedarbinājis šīs norises.

-   Vai jūs gribējāt sacīt, ka šis vīrs novedis citus līdz noziegumam?

Šī briesmīgā hipotēze man atgādināja Hudīni numuru, kurā

es biju tik nožēlojami piedalījies. Pieredze rāda, ka cilvēks suģestijas ietekmē reizēm var rīkoties pret savu gribu. Un šis izmēģinājuma trusītis šajā gadījumā biju es. Varbūt katrs no mums ir iespējamais slepkava?

-    Aplūkosim tās meitenītes slepkavību, kuras līķis tika izzvejots no Temzas. Tā bija mazā Mērija Kinslija, Holmss turpināja. Var jau būt, ka slepkava tiešām ir tēvs. Iespējams, ar viņa skaidro prātu kāds manipulējis, palīdzot Duganam tik šaušalīgi izrēķināties ar izvēlēto upuri.

-   Tā ir, bet notikumā ar Abensonu ģimeni jūs pats nolēmāt, ka slepkava ir kaimiņš tas Pedro Kalmīno.

-   Tur nekādas pretrunas nav. Šis zellis šajā reizē izmantojis saviem nolūkiem kaimiņu, nevis tēvu.

-    Bet kāpēc?

-    Izskaidrojumu es vēl nezinu.

Iestājās ilgāks klusumbrīdis. Katrs no mums risināja savu domu.

-    Šajās lietās ir daudz līdzīgu liecību! es novilku.

-    Kurās, Vatson?

-Vispirms jau tas Maligens… Viņš bija pārliecināts, ka redzējis velnu. Tad nelaimīgā uz mieta uzsēdinātā meitene vai tad viņa neteica, ka to izdarījis nelabais?

-    Vai esat kļuvis aizspriedumains, Vatson?

Es sastomījos, jo mani plosīja šaubas.

-   Taču… nē! Pa īstam ne, tomēr atzīstiet, ka tas viss šķiet diezgan mulsinoši. Vai tad jūs neatceraties, ko rakstīja tā veča, ar kuru mēs satikāmies baznīcā, ka to visu pastrādājis kāds burvis vai ragana… Un mūsu īsās sarunas beigās vēl piebilda, ka Dievs mums palīdzēšot uzveikt sātanu! Šīs izmeklēšanas nelīdzinās citām. It kā ap šiem cilvēkiem ložņātu kāds ļauns spēks.

Holmss atkal iegrima domās. Aizritēja garāks laiksprīdis, mums nepārmijot ne vārda. Man nelika mieru kāds uzplijīgs pieņēmums.

-    Ja nu mēs pacenstos izveidot kādu saistību starp visiem šiem upuriem, varbūt mums izdotos uztaustīt slepkavas īstos motīvus un viņu aizturēt.

-   Tur jau tā nelaime, Vatson. Patlaban šķiet, ka upurus nevieno nekas.

Holmss pēkšņi pasniedza man savu piezīmju grāmatu. Es izlasīju:

"1. lieta: žurnālista Redžinalda Fostera slepkavība. Bēglis slepkava Marks Dugans turpina slapstīties. Mirušajam Fosteram uz pieres iegriezts otrādi apvērsts krusts.

2.   lieta: mazās Mērijas Kinslijas slepkavība. Iespējamais vainīgais: Henrijs Kinslijs tirdzniecības aģents no Londonas. Uz meitenītes pieres iegriezts otrādi apvērsts krusts.

3.   lieta: kanibālistiskā Agatas Kārdvelas slepkavība. Apsūdzēts viņas vīrs Henrijs Kārdvels Londonas baņķieris. Virs kamīna ar cilvēka asinīm uzvilkts otrādi apvērsts krusts.

4.  lieta: vecās Emmas Bārnsas slepkavība. Apsūdzēts viņas vīrs Džeimss Bārnss, atvaļināts komersants. Atkal parādās apvērstais krusts.

5.   lieta: bāreņa nogalināšana; aizdomīgā Maligena nāve. Apsūdzētais abats Pols Meredits. Atrasti vēl četri citi līķi. Otrādi apgrieztais krusts uzzīmēts uz zārkiem.

6.   lieta: noslepkavota jauna lēdija Džeina Berningtona, uzdurot viņu uz mieta apvērsta krusta. Lordu Berningtonu soda ar nāvi viņa paša kundze. Apsūdzētā lēdija Berningtona.

7.   lieta: misis Telmas Abensones un viņas četru bērnu slepkavība. Aizdomās turētais ir tēvs Ričards Abensons. Nozieguma vietā ir otrādi apvērsts krusts. Esmu pārliecināts, ka slepkava ir kaimiņš kāds Pedro Kalmlno."

Holmss sacīja:

Dugans rakstīja, ka viņa bendes redzēšot elli. Un asiņainas izrādes līdz nelabumam. Viņš ir turējis vārdu. Un nekas nenorāda, ka viņš apstāsies, ja jau ceļš tik labi iesācies.

21

Es tikpat kā vairs nesatiku Holmsu. Viņš uzmanīja ik sīkāko Hudīni pārvietošanos, pētīja burvju mākslinieka, viņa sievas Besas un abu draudzenes Annas Evas Fajas vētraino pagātni. Taču nelikās vis, ka starp šo noslēpumaino trio, bēgšanu no Milbenkas un slepkavībām, kas uzbudināja visu Londonu, ir kāds sakars. Vēl trakāk pēdējās no tām bija pastrādātas, kamēr mags uzstājās uz skatuves, tāds neapgāžams alibi. Ja vien viņš nespēja iedvest noziedzīgas domas no attāluma. Un ja viņam nebija līdzdalībnieku.

Kad Holmss neizspiegoja "Hudīni trio", viņš apmeklēja ministrijas, bibliotēkas un policijas iecirkņus. Viņš vairākkārt mēģināja dabūt atļauju tikties ar apcietinātajiem. Taču tā viņam netika dota.

Tad viņš turpināja meklējumus citā virzienā. Ar iztaujāšanu un uzstājību viņam izdevās sastādīt gandrīz vai pilnu Londonas sektu sarakstu. Tā kā tas papildinājās katru dienu, tad šķita grūti, tikpat kā neiespējami pārbaudīt visas to darbības.

Tajā vakarā Holmss atgriezās ļoti vēlu. Biju agri aizgājis gulēt, cerēdams drīz aizmigt, tomēr tas man neizdevās. Es dzirdēju, ka mans draugs vēl pēc pusnakts turpina staigāt pa salonu. Reizumis soļu troksnis pierima un iestājās nomācošs klusums. Pēcāk riņķošana atsākās. Laikam Holmss bija iedzīts bezizejā. Droši vien pieņēmums par Hudīni likās aizvien mazāk ticams un Holmss sācis prātot, ka noziegumus izdarījusi vai pasūtījusi kāda no sektām. Bet par kuru no tām varēja būt runa?

Holmss vēl nenojauta, ka šo informāciju viņam piegādās lielākais ienaidnieks profesors Kornēliuss Heizelvuds!

Mazā gaismiņā ielūkojos drauga kabinetā un ieraudzīju tajā apokaliptisku nekārtību. Nopratu, ka viņš pavadījis nakti, pārlūkojot kartītes un apkopojot pa dienu savāktās ziņas.

Paskatījos ārā pa logu. Tur ziemas aukstumā steidzīgi ņudzinājās pārsalis pūlis. Blāva saule bikli spīdēja cauri vienlaidu pelēkajam mākoņu audeklam. Migla likās plānāka nekā parasti. Šī šķietamā uzlabošanās lika man izšķirties par iziešanu pastaigā.

Silti saģērbies, es pēc īsa brītiņa jau atrados uz ielas. Sejā iecirtušies ledaina vēja brāzma kā pātagas plīkšķis mani pilnīgi pamodināja. Puika avīžu pārdevējs ar zilganām lūpām plātīdamies izkliedza jaunāko ziņu virsrakstus, pūlēdamies pievērst sev garāmgājēju uzmanību un mazliet sasildīties.

-    Pērciet Timesl Slavenais profesors izdarījis neticamus atklājumus! No Milbenkas izbēgušais noziedznieks patiesībā ir slepenas sektas loceklis!

Es tūlīt nopirku avīzi un nolēmu saīsināt pastaigu, lai pastāstītu par to Holmsam. Traucos augšā pa kāpnēm, lecot pa četriem kāpieniem reizē, un iebruku salonā.

Holmss ēda brokastis un dzēra tēju, iebāzis degunu kūpošā tasē. Lielie maisi zem viņa acīm un āda pergamenta krāsā liecināja par nogurumu un miega trūkumu. Pēc viņa apģērba stāvokļa varēju spriest, ka viņš bijis tā piekusis, ka gulējis ar visām drēbēm.

-    Labrīt, Holms! Te būs Times.

-    L'brīt, V'tson.

Pabāzu avīzi viņam zem deguna.

-    Te ir Heizelvuda raksts par sektām!

Draugs paraustīja uzaci. Es lasīju:

-    "Slavenais profesors Heizelvuds beidzis lielisku pētījumu par Londonas slepenajām sektām…"

Holmss atkal uzrāva uzaci.

-    Dīvaina sagadīšanās. Turpiniet, Vatson, es jūs lūdzu!

-   "Kornēliuss Heizelvuds uztic savus pirmos secinājumus Times lasītājiem. Izdaudzinātais profesors ir pētījis desmitiem sātanistu sektu. Viņš nonācis pie neticama secinājuma. Londonā nesen izdarītie noziegumi ir tādu rituālu sastāvdaļa, kas bijuši pazīstami jau senajā Ēģiptē un pie ķeltiem. Tos ievazājusi kāda nelabā pielūdzēju sekta ar aizvēsturiskiem paradumiem. Tās locekļi nododoties neticamai zaimošanai. Tie izrokot miroņus, lai tos kropļotu ellišķos rituālos. Viņi apķēzot dievmaizītes, lasot lūgšanas no otra gala un apvēršot krustus. Melnās mesas laikā viņi durot apgrieztu krustu bērna sirdī. Šīs sektas nosaukums "Sudraba zvaigzne". Profesors Heizelvuds sola to visu tuvāk attēlot darbā, kas drīz nāks klajā. Policija ņēmusi vērā zinātnieka norādes jau kopš viņa pirmajiem atklājumiem, un izmeklēšana notiek šajā virzienā."

Tagad Holmss jau šķita pamodies. Viņš piecēlās no krēsla, pagrābājās jūklī uz sava rakstāmgalda un izvilka steigā uzkricelētu sarakstu.

-   "Melnā eņģeļa pielūdzēji", "Odina templis", "Sātana baznīca", "Enoha kults", "Zelta ausma", "Sudraba zvaigzne"! Ir!

-    Kas tā par "Sudraba zvaigzni"?

-    Spriežot pēc ziņām, ko izdevās sadabūt, runa ir par sektu, ko radījis kāds Aleisters Kroulijs. Zellis ar biedējošu slavu agrāk viņš bijis "Zelta ausmas" vadonis.

Mans draugs apvilka adresi.

-    Londonā, Oksfordstrītā simt trīsdesmit četri.

Tad viņš paņēma savu smago lietusmēteli, pārbaudīja, vai ierocis pielādēts, un iebāza to kabatā.

Nebija jēgas vaicāt, kurp viņš dodas. Es paņēmu savu šaujamo un sekoju viņam.

Durvju sargs ar drūmi uzjautrinātu sejas izteiksmi mūs ieveda biedējošā, slikti apgaismotā salonā. Šajā telpā visiespaidīgākā likās milzīgā bibliotēka, kas aizņēma trīs no četrām istabas sienām. Augstie skapji, kas sniedzās līdz griestiem, bija piekrāmēti pilni ar sējumiem. Oda pēc ādas un putekļainiem papīriem. Šīs grāmatas noteikti bija ļoti vecas. Te nebija nekā līdzīga noslēpumainajai un spocīgajai Hudīni muzejsalona gaisotnei. Nevaru paskaidrot, kāpēc tā, taču es tūlīt jutos nelāgi šajā telpā, kur vēdīja kaut kas velnišķīgs un slimīgs.

Namatēvs sēdēja melnā krēslā pretī milzīgam kamīnam. Viņš ar kruķi bakstīja pagali. Viņa lielā ēna līkājās uz baltās sienas. Tā, noliecies pie kvēlojošā pavarda, viņš atgādināja pašu nelabo, kas spēlējas ar pekles liesmām.

Pamanījis mūs, viņš izslējās. Izdilušo stāvu ietina melns, samtains mājastērps. Viņš mūs ziņkāri uzlūkoja, un mēs tikpat vērīgi raudzījāmies pretī. Vīrs bija garš un tievs. Viņa koptajā sejā vīdēja kaut kas sievišķīgs. Melnie mati bija spoži un gludi atsukāti atpakaļ. Garie, izliektie uzacu loki izvietojās virs pamatīgā deguna. Viņa vaibstiem netrūka pievilcības, taču nekustīgie melnie redzokļi metāliski spīdošās acis iedvesa vārdos neizsakāmu netīksmi. Viņa bālums bija gluži uzkrītošs, man šķita, ka tas drīzāk liecina par sirds siltuma trūkumu nekā par kādu aristokrātiskumu. Taču viņš izturējās augstprātīgi, pat nicīgi un tāpēc nekļuva patīkamāks. Kad viņš mums norādīja sēdekļus, mani pārsteidza viņa roku smalkums un slaikums to pirksti bija gari un rūpīgi manikirēti.

Holmss likās satraukts. Iespējams, viņš nebija domājis šeit sastapt šādu personu. Šī cilvēka stāja un siluets man šķita tāds kā pazīstams, lai gan jutos drošs, ka agrāk nekad un nekur neesmu viņu sastapis. No viņa būtnes izstaroja neticams magnētisms tas gan viesa bažas, gan pievilka. Viņa skadrais skatiens bija tik caururbjošs, it kā spētu ielauzties sarunbiedru dvēselēs. Viņš bija tik auksts un lunkans, ka lika domāt par čūsku. Es pēkšņi sapratu, kāpēc šis virs man kaut ko atsauca atmiņā. Viņa kustības, manuprāt, atgādināja… pašu Šerloku Holmsu!

Saskatījos ar draugu un nopratu, ka viņš ir uztvēris manu domu uzminējis to, jo viņš paraustīja plecus, itin kā teikdams: "Un tad?"

Kad namatēvs ierunājās, es apjēdzu, ka līdzība nebija tikai fiziska vien. Man radās iespaids, ka dzirdu sava drauga balsi.

-    Priecājos uzņemt pašu dižo Šerloku Holmsu un viņa slaveno biogrāfu, Aleisters Kroulijs iesāka.

-   Jūs vairs tā nelīksmosiet, kad uzzināsiet mūsu apmeklējuma iemeslu, es paziņoju. Jūs tiekat turēts aizdomās par vairāku slepkavību izdarīšanu!

-   Velns! Ja drīkstu tā izteikties… Kā jūs pie tā nonācāt? Man nav nekā, ko sev pārmest. Protams, policija mani jau nopratināja. Un nekādas apsūdzības neizvirzīja.

-   Tādā gadījumā jums droši vien nebūs nekas pretī atbildēt uz dažiem jautājumiem? Holmss turpināja.

-    Ja jums ir daudz lieka laika, ko zaudēt…

Holmss pievērsa mūsu sarunbiedram savu hipnotisko skatienu, un tas blenza pretī. Starp abiem risinājās mēma ciņa bez vārdiem.

-   Vai tas tiesa, ka jūsu sektu sauc "Sudraba zvaigzne"? draugs iesāka.

-    Jā. Vai tur būtu kas krimināls?

-    Viss atkarīgs no tā, kas tajā norisinās.

-   Nekas īpašs nenotiek. Mēs mācām saviem sekotājiem dzīves ētiku, kas balstās uz individuālo brīvību.

-    Vai jūsu draudzē ir svarīga loma kādai sievietei?

-    Jā. Rozei. Vissvarīgākā. Viņa ir mūsu dižmestre.

-    Kas ir šī Roze?

-    Mana sieva.

Šajā reizē mēs laikam bijām kaut ko uztaustījuši Holmss kļuva uzstājīgāks.

-    Vai mēs varētu viņu satikt?

Tikai tagad čūskas skatiens zaudēja kaut ko no sava spēka.

-   Roze ir… sasirgusi. Viņa nav tādā formā, lai varētu jūs pieņemt.

-    Kad mēs varēsim viņu sastapt?

-    Manuprāt, pēc dažām dienām.

-    Kas viņai noticis?

-    Viņa atkopjas pēc grūta ceļojuma.

-   Tātad viņa bijusi kaut kur projām?

-    Jā… Hm, nē…

Šis tips sāka mani kaitināt. Es prātoju, vai man nevajadzētu viņu pataustīt.

-    Paskaidrojiet, Kroulij! Kāpēc mēs nedrīkstam apmeklēt jūsu sievu?

-   Viņa vēl ir zāļu iespaidā lēnām attopas no komas.

-    Vai jūsu sieva lieto narkotikas? Kroulijs auksti uzlūkoja Holmsu.

-   Tā gadās pat ar viscienījamākajiem ļaudīm, vai ne? Mans draugs palika nesatraucams. Es turpināju izjautāšanu.

-   Vai jūs pazīstat cietumnieku, vārdā Marks Dugans, to, kurš bija ieslodzīts Milbenkas cietumā?

-    Kāpēc man būtu šis jāpazīst?

Kroulijs allaž pamanījās uz mulsinošu jautājumu atbildēt ar citu ne mazāk neērtu. Tāda stratēģija man nepatika.

-    Cik noprotu, pie jums nonāk tieši tādi nelaimīgie?

-    Jūs kļūdāties, doktor Vatson. Mūsu draudzē ir cilvēki no valsts intelektuālās elites. Mūsu ziņā ir iedibināt taisnību. "Sudraba zvaigzne" var lepoties ar saviem piekritējiem daudziem aktieriem, rakstniekiem un dzejniekiem.

Es pacēlu balsi, uzsverot savu apņēmību.

-    Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

-    Nē, es nepazīstu to Marku Duganu.

-    Varbūt jūsu sieva pazīst?

-    Nezinu, būs viņai jāpavaicā. Bet vai es drīkstētu noskaidrot, par ko īsti jūs mani apsūdzat?

-    Vai esat dzirdējis par bēgšanu no Milbenkas cietuma?

-    Es par to izlasīju presē tāpat kā visi.

-    Vai Marks Dugans ir jūsu sektas loceklis?

-    Tas ir iespējams.

-    Jūs to atzīstat?

-    Es teicu tikai tas ir iespējams. Daži no mūsu biedriem reģistrējušies ar svešiem vārdiem, lai saglabātu anonimitāti.

-    Kāpēc jūs to pieļaujat?

-    Neviens likums to neaizliedz, Vatsona kungs.

Es jau gribēju uzsākt strīdu. Dažas minūtes aizritēja šauboties. Holmss tūlīt nāca man palīgā.

-    Ko jūs zināt par mazo Mēriju Kinsliju?

-   Vai jūs runājat par to nabaga meitenīti, kuru zvērīgi noslepkavoja viņas tēvs?

Mans draugs piekrītoši palocīja galvu.

-    Es lasīju par šiem notikumiem avīzēs, bet…

Kroulijs izslējās. Viņa piere piesarka purpursārta.

-    Jūs taču nedomājat, ka esmu iejaukts šajā netīrajā lietā?

-    Heizelvuds apsūdz šajā noziegumā sātanistus… es iesāku.

-    Kornēliuss Heizelvuds ir tikai uzpūtīgs kretīns. Viņš neko nezina par sātanismu. Mūsu reliģija ir tikai protests pret represīvo kristietību, nekas vairāk.

-    Es nezināju, ka kristietība ir represīva.

-    Tā drīzāk ir ticība grēkam un piedošanai. Gadsimtos tā mācījusi cilvēkiem nonievāt savu paša personību, noliegt un apspiest savu īsteno dabu, aizbildinoties ar iluzoru un kastrējošu morāli. Dievs ir attālinājies no pasaules.

-    To sakāt jūs.

Bija skaidrs, ka Kroulijs cenšas aizvilt mūs tādā jomā, kas vēlama viņam. Holmss vēroja šo vīru, ļaudams viņam runāt.

-    Dažkārt pietiek pavērties apkārt, lai par to pārliecinātos, namatēvs turpināja. Šajā nožēlojamajā zemes dzīvē nekas nevēstī par Kristus valstību. Pretēji melīgajam Dievam, kas runā par mīlestību cietsirdīgajā pasaulē, sātans vismaz ir atklāts un patiess, viņš ir brīvs. Sātanisms piedāvā alternatīvu doktrīnu.

-    Un tā ļauj noslaktēt savu tuvāko?

Kroulijs izlikās apskaities. Vai arī tiešām bija aizkaitināts.

-    Blēņas! Mūsu reliģija pamatojas uz cilvēka dabisko instinktu apmierināšanu. Pretēji kristietībai ar tās maldinošajiem solījumiem un liekulīgo tikumību, mēs lūdzam savus piekritējus ļaut brīvu vaļu savām likumīgajām vēlmēm, kas pārāk ilgi bijušas apspiestas viņu būtnes dziļumos. Mūsu devīze ir: "Dari to, kas tev patīk!" Vai tas ir kāds noziegums uzdrīkstēties dzīvot?

-   Nē. Skaidrs, ka ne, es biju spiests atzīt. Tomēr tikai tik ilgi, kamēr viņi tādējādi netraucē citus. Tas ir vienīgais jautājums, kas mums svarīgs. Bet Heizelvuds apliecina, ka jūs zaimojot kristiešu reliģijas, it īpaši katoļus, piemēram, aptraipot dievmaizītes, noturot mesu otrādā kārtībā un novietojot uz altāra otrādi apvērstu krustu.

-    Bet tā taču jābūt, ja jau mēs nostājamies pret kristīgo pārliecību! Mēs savos rituālos apgriežam otrādi tos ticības simbolus, pret kuriem vēršamies! Ar ko gan tie ir nosodāmāki?

-    Esiet taču godīgs tas viss izklausās gana slimīgi! Tādām izdarībām var būt smagas sekas un jūsu mācekļiem var iešauties prātā nelāgas idejas.

Kroulijs nīgri ieķiķinājās.

-    Un ko lai saka par reliģiju, kas liek saviem uzticīgajiem sekotājiem būt kā bērniem un pielūgt agonizējošu dievu? Vai esat aplūkojuši, kāda ir Kristus seja pie krusta? Viņa mute ir sāpēs saviebta! No ērkšķu kroņa pil asinis! Viņa miesa ir izmērdēta badā un atteikšanās izvārdzināta, vēders iekritis, ribas savainotas… Vai tas jums nešķiet slimīgi?

Čūskas skatiens bija izvērtējis šo vārdu iedarbību un ieurbās manās acīs.

-    Vai jūs nedomājat, ka arī šāda aina var radīt dziļas traumas un nevēlamu iespaidu?

Šim viltniekam piemita spēja uztaustīt klausītāja vājo vietu. Nebija jāšaubās, ka ar tādām pārliecināšanas dāvanām apveltītam vīram nebūtu grūti savervēt sev daudz jaunu piekritēju.

Es negrasījos ļauties viņa spēlītēm un turpināju iztaujāšanu.

-    Heizelvuds raksta, ka sātanistu rituāla laikā otrādi apvērstais krusts tiekot iedurts bērna sirdī.

Kroulijs paraustīja plecus.

-    Tas taču nav nopietni. Tādi stāsti saglabājušies no viduslaikiem. Tā bijis vienmēr kad savajadzējies nomelnot kādu sektu, par to izplatīti visbriesmīgākie meli un allaž stāstīts, ka upuri esot bērni. Tas ir apkaunojoši.

-   Jums pārmet arī vaļīgus tikumus un apšaubāmu dzīvesveidu. Vai jūs to noliedzat?

-    Heizelvuds ir stulbs un pakaļa, viņam īsa atmiņa. Es teiktu, lai viņš iepazīstas ar savu paša ticību… ja vispār šajā gadījumā var par tādu runāt. Es jums atgādinu, ka pāvests Jānis Divpadsmitais gāja bojā kādas sievietes gultā, kur viņu nogalināja dāmas vīrs, Pijs Ceturtais ņēma galu kurtizānes skavās, bet Leonu Desmito pieveica apkaunojoša kaite. Kuram tad te var pārmest vaļīgus tikumus?

-    Tā taču ir pagātne.

-    Varam apspriest tagadni, ja vēlaties. Nesena valdības atskaite vēstī, ka naktīs Londonas ielās klīst astoņdesmit tūkstoši kritušu meiču bieži vien pavisam jauniņu. Grūti pateikt, cik ir tādu miesas prieku kārotāju. Tā ir viena milzīga liekulība no vienas puses nosodīt prostitūciju, no otras pavairot šo nodarbi visos tās veidos. Es jums uzdodu pretjautājumu, mister Vatson, vai mani vajātāji ir tiesīgi mūs nosodīt?

Velna zellim bija atbilde uz jebko. Atkal viņš izlocījās, veikdams izvairīgu pirueti. Holmss noklausījās šajā domu apmaiņā, tajā neiesaistīdamies, pētīdams namatēvu un apsvērdams viņa uzvedību. Taču es vēl gribēju viņam izsacīt dažus iebildumus.

-    Vai jūs noliedzat arī kapu un zārku apgānīšanu, tos atrokot un iztukšojot? Kurš gan vēl varētu kaut ko tādu izdarīt, ja ne sātana pielūdzēji?

-    Jūs taču nedomājat ka esmu kāds līķu aplaupītājs? Kāds jums noteikti būs norādījis, ka to dara miroņu zagļi? Tie, kas izvelk šos no kapiem, lai pārdotu anatomijas studentiem. Šiem ļautiņiem nav nekāda sakara ar mums. Viņi nav piederīgi nekādai ideoloģijai. Tikai ļaujas alkatībai un mantrausībai, kas vedina uz šādām galējībām.

Ja viņš domāja, ka mani varēs tik viegli atbruņot, tad maldījās. Es nolēmu doties izšķirīgajā uzbrukumā.

-    Heizelvuds apgalvo, ka jūsu sektai ir sakars ar kriminālām norisēm, kas satraukušas visu Londonu. Nevar būt, ka viņš to rakstījis ne no šā, ne no tā.

Kroulijs nicīgi atvēcinājās.

-    Varbūt mani sāks dēvēt par cēloni katrai dabiskajai nāvei, kad nomirs kāds Londonas iedzīvotājs?

-    Iespējams, ka mūsu uzskati par dabisku nāvi ir dažādi. Vai dzīvu bērnu aprakšana jūsu uztverē arī ir tāda?

-    Protams, ne. Es zinu, par ko jūs runājat. Esmu lasījis avīzēs par šiem briesmīgajiem notikumiem un visu citu. Tur man nav nekādu nopelnu.

Pēc tam viņš pieliecās tuvāk manam draugam ar tādu kustību, ko varētu noturēt par sirsnīgu.

-    Es vēlos jums palīdzēt šajā izmeklēšanā.

Holmss viņu izbrīnīti uzlūkoja.

-    Kāpēc jums tas būtu jādara?

-    Man pievērsta pārlieka uzmanība. Es gribētu atbrīvoties no nepamatotām aizdomām, kas par mani izplatītas un met ēnu uz "Sudraba zvaigznes" vārdu.

Šis piedāvājums bija tikpat piepešs, cik negaidīts. Kroulijs bija pēdējais cilvēks, no kura mēs būtu cerējuši sagaidīt kādu palīdzību. Bet vai mēs varējām paļauties uz tādu veiklu muldoņu? Es šajā ierosinājumā visdrīzāk tiecos saskatīt viltus manevru, lai atvairītu mūs no viņa paša un apkārtnes.

Es iejaucos atkal.

-    Vai tad ir kādi pierādījumi, ka jūs neesat slepkava?

-    Vai gan es jums piedāvātu savu līdzdalību, ja būtu vainīgais?

Kā jau paradis, Kroulijs atbildēja uz jautājumu ar jautājumu.

Holmss viņu vēroja gan ziņkāri, gan ar neuzticēšanos. Un tomēr šķita, ka viņš kaut kādā mērā ir šī zeļļa daudzpusīgās personības savaldzināts. Abi novērtēja viens otru.

Kroulijs veltīja mums liesmainu skatienu.

-    Mūsu sadarbībai jābūt ciešai un abpusējai. Jums būtu man jāpastāsta, ko zināt par bēgšanu no Milbenkas, par mazās Mērijas Kinslijas slepkavību un pārējām lietām.

Šiem vārdiem sekoja ilgāks klusumbrīdis. Tad, man par lielu izbrīnu, Holmss sniedza viņam roku.

-    Es pieņemu jūsu piedāvājumu. Tikai baidos, ka jūs gaida vilšanās. Mani secinājumi ir saraustīti un dažkārt pretrunīgi. Patlaban tie rada vairāk jautājumu nekā sniedz atbilžu. Tomēr, ja vēlaties, esmu gatavs jums tos atklāt.

Kroulijs palocīja galvu, it kā šis solījums viņu apmierinātu.

-   Jebkurš jūsu pieņēmums, mister Holms, pat visnecilākais, tik un tā būs jēdzīgāks par nožēlojamajām Skotlendjarda atskaitēm.

Kroulijs izrunāja šo teikumu visparastākajā tonī, taču tas skanēja kā apgalvojums. Es pārāk labi pazinu savu draugu, lai saprastu, ka šī atzinība viņam nebija vienaldzīga. Taču es nospriedu, ka mūsu namatēvs liek lietā glaimus tieši tāpēc, lai iegūtu viņa uzticību.

Holmss visos sīkumos izstāstīja par bēgšanu no Milbenkas, Fostera slepkavību, cietumnieka pārģērbšanos par sargu, tā apmānot policiju. Pēc tam attēloja arī pārējās slepkavības, tomēr nepieminēdams šādus tādus svarīgus sīkumus.

Bet runādams Holmss vēroja ikkatru pat visniecīgāko klausītāja kustību, reakciju, vaibstus, šad tad pārtraukdams un atstādams šo to nepateiktu.

Visu šo laiku Kroulijs izturējās ar neatslābstošu uzmanību un vērību.

Kad Holmss bija beidzis, vīrs paziņoja:

Atnāciet pie manis pēc trim dienām. Ceru, ka varēšu jums sagādāt dažas atbildes. Jūs varēsiet arī iepazīties ar Rozi un viņas īpašajām spējām.

Ja šī dāma ir viņam līdzīga, es domāju, tad gan ies jautri!

22

Mūsu brašā saimniece bija pamanījusi, ka es, būdams ārkārtēja uzbudinājuma stāvoklī, vairs nespēju kārtīgi paēst. Viņa bija pagatavojusi vienīgo maltīti, ko es nevarēju noraidīt, pildītas paipalas, kurām sekoja gardas Savojas kūciņas.

Kad vakariņas bija ieturētas, mēs ierīkojāmies pie svētīgā kamīna. Holmss sūca savu pīpi, kas omulīgi sīca. Es nogaršoju mazā glāzītē ielietu brendiju. Mans vēders bija pilns, bet garu nomāca daudzi neatbildēti jautājumi.

-   Vai jūs pārmērīgi neriskējat, atklājot to, ko mēs zinām par Krouliju? es uzrunāju Holmsu.

-    Es apsvēru risku un rūpīgi apdomāju savus atklājumus, Vatson. Vēl jo vairāk tāpēc, ka tas bija labākais veids, kā iegūt Kroulija uzticību un pārbaudīt viņa attieksmi. Es viņu vēroju visu sarunas laiku. Es jau jums teicu, ka seja lieliski atklāj, ko cilvēks domā.

-    Un ko viņa ģīmis jums pavēstīja?

-    Es pamanīju tikai izbrīnu un sašutumu, bet nekādu vainas sajūtu, pat mulsumu ne.

Šāda atbilde darīja mani šaubīgu. Vai Kroulijs būtu pratis noslēpt savu noskaņojumu un apmānīt manu draugu?

Holmss aizvēra acis un sacīja tik klusi, it kā viņš runātu pats ar sevi:

-    Kādēļ ne? Taču ir arī citi izskaidrojumi.

-    Tā? Un kādi?

-    Holms?

-    Holms?

Dziļi iegrimis domās, Holmss mani neklausījās. Viņa galva atdusējās uz klubkrēsla atzveltnes. No viņa pīpes ik pa laikam izvijās dūmu mākuļi, kas cēlās augšup un pajuka pie griestiem.

Es paliku viens ar saviem jautājumiem un veco brendiju. Mazpamazām mani pārņēma maigs gurdenums. Es atvilgu, aplūkojot kamīnā dejojošās liesmas, tās bija labākās zāles, lai rosinātu pārdomas. Es aizvēru acis tāpat kā Holmss un arī mēģināju koncentrēties.

Uz kādiem māžiem Kroulijs cerēja, spēlējot tādas spēlītes? Izlikdamies, ka mums palīdz, viņš varbūt centās novērst aizdomas no sevis un novirzīt tās uz citiem? Jutos pārliecināts, ka no šī "lāga zeļļa" jāvairās kā no mēra…

Ko Holmss gribēja sacīt, kad teica, ka esot arī citi izskaidrojumi? Kam savajadzējās nogalināt šo nabaga mazo meiteni? Un kāda loma tajā visā ir Heizelvudam? Vai viņš būtu piedabūjis kādu izdarīt šādus noziegumus, lai tie pierādītu viņa pieņēmumus? Ir skaidrs, ka šis tips būtu gatavs uz visu, lai tikai uzturētu spēkā savu lietpratēja slavu… tomēr tādas slepkavības… Kurš gan varēja raustīt aukliņas šādā marionešu lugā ar asinsizliešanu? Noslēpumainā Roza Kroulija?

-    Mēs to zināsim pēc trim dienām, Vatson.

Drauga balss mani atmodināja no apcerēm.

-    Holms! Beidziet taču lasīt manas domas! Man vairs nav iespējas baudīt nekādu intimitāti!

-    Es nelasu jūsu domas, manu dārgo Vatson. Es tikai sekoju jūsu aizraujošajam monologam. Nav mana vaina, ka jūs sapņojat skaļi. Jūsu gremošana laikam ir apgrūtināta. Tiesa gan pildītas paipalas un Savojas kūkas vakaram ir pārlieku smaga maltīte.

23

-   Tas ir par traku! piepeši iesaucās Lestreids. Tie taču ir murgi!

Notārs Holborns pārtrauca lasīšanu un pāri degunkniebja malai nopētīja policistu.

-    Kas ar jums notiek, Lestreid?

-   Šis stāsts ir pilnīgi nesakarīgs! Ar neskaitāmām atkāpēm un novirzēm no tēmas.

-    No tēmas? Kur jūs to ņēmāt? es sašutu.

Lestreids piecēlās un nopētīja mani no saviem augstumiem (viņa auguma garums viens metrs sešdesmit).

-   Es teicu tā ir atkāpe no sižeta! Jūs veltījāt vismaz trīs nodaļas Harijam Hudīni, un mums vēl jāklausās par viņa vājprātīgo izrādi. Un tas viss tāpēc vien, lai nolemtu, ka lāga zēns ir dižs triku meistars. To mēs jau zinām!

Maikrofts Holmss un Viljams Holborns pagriezās pret mani un gaidīja, ko teikšu.

-   Mans nabaga draugs! es attraucu. Jūs esat izgājis ārpus sižeta! Jūs nesekojāt stāstam, jo pretējā gadījumā būtu sapratis, ka Anna Eva Faja pilnībā atbilst Fostera aprakstam par dāmu melnā.

-   Bet par dāmu melnā taču nebija nekādas runas! Vai jūs bijāt aizmidzis, kamēr Holborna kungs par to lasīja? Rakstā, ko publicēja Fantastica, Fosters atklāj, ka pētījis noslēpumainu organizāciju, kurā svarīga loma esot kādai sievietei. Un devis pat diezgan precīzu viņas aprakstu: vidēja auguma, ģērbusies melnā kā atraitne, atgādina pitiju. Daļēji šīs līdzības dēļ mēs sākām interesēties par Hudīni.

-   Lai būtu, Lestreids piekrita. Aizmirsu. Bet tas ir nesvarīgs arguments, doktor Vatson.

-    Tas nav vienīgais. Hudīni piekopj buršanu un hipnozi. Atzīstiet, ka tādas izdarības ir vairāk nekā aizdomīgas. Tas cilvēks var kļūt visnotaļ bīstams, ja liks lietā savas neapšaubāmās mākas, lai kalpotu ļaunumam. Protams, jūs vēl dzirdēsiet par viņu runājam arī turpmāk. Jums taču tas būtu jāsaprot!

Lestreids nervozi atvēcinājās.

-    Labi, labi, atzīstu! Bet jūs to pašu apgalvojat arī par to otru tirgus kumēdiņrādītāju kā viņu tur sauca? Aleisteru Krouliju!

-    Nekādā ziņā! es iebildu. Kroulijs nav triku rādītājs. Daudz ļaunāk viņš ir sātana kalps! Idejas, ko viņš izplata, ir biedējošas. Es domāju, ka tāds cilvēks ir sabiedrības kauna traips. Viņš ne tikai cieti tic visam, ko saka, bet ir arī spējīgs piesaistīt desmitus fanātisku sekotāju.

-    Tāpēc vien viņš nav noziedznieks.

Notārs un Maikrofts Holmss vērās te uz mani, te uz Lestreidu gluži kā tenisa mača laikā.

-    Vai jūs būtu aizmirsis arī to, Lestreid? Es jums atgādinu, ka pats Heizelvuds nodēvējis Aleisteru Krouliju un viņa sektu "Sudraba zvaigzne" par aizdomīgu. Roza Kroulija, protams, šajā organizācijā spēlē gana iespaidīgu lomu.

-   Vajadzētu tikt skaidrībā, doktor Vatson. Vēl nupat jūs apsūdzējāt to spiritisti Annu Evu Faju, un tagad pienākusi kārta Rozai Kroulijai. Tādu maisījumu jūs man neiebarosiet! Es neesmu tik vientiesīgs, kā jums šķiet!

-    Ak tā? Cik vientiesīgs tad jūs esat?

-    Esmu no tādiem, kas nemaina uzskatus kā kreklus.

Strīds bija ievilcies. Misters Holborns nolēma, ka pienācis

izdevīgs brīdis, lai iejauktos.

-    Iespējams, labāk būtu tagad lasīšanu pārtraukt un turpināt vēlāk. Ir pienācis tējas dzeršanas laiks.

Tikko notārs bija beidzis iesākto teikumu, pie durvīm pieklauvēja.

-    Ienāciet! viņš uzaicināja.

Parādījās durvju sargs tik nopietns kā karaļa kambarkungs, un viņam kā ēna sekoja izpalīdze ar paplātēm rokās.

-    Vai jūs vēlaties iebaudīt tēju tagad, kungi?

-    Jā! Jūs nākat īstajā brīdī.

Šerloks Holmss kārtējo reizi bija visu paredzējis. Šī tējas dzeršana arī apkalpotāju nevainojamā stila izjūta bija labāko Londonas salonu cienīga.

Lestreids aprija dažas maizītes, tomēr neatmeta savas iedomas.

-   Tātad es vienīgais uzskatu, ka šis stāsts ir nesakarīgs?

Viņš jautājoši uzlūkoja Maikroftu Holmsu. Tas, iegrimis savā

klubkrēslā, satvēris roku balstus, saglabāja nesatricināmu mieru. Likās, ka viņš visu vēro no tālienes, it kā notiekošais uz viņu neattiektos.

-   Jūs neizsakāt savu viedokli, mister Holms. Kāpēc šāda nerunība?

-   Tāpēc, ka es gribu nesteidzīgi izgaršot tēju. Nobaudiet to, veco zēn, tā jūs atvēsinās.

Redzēdams, ka no šīs puses nekādu atbalstu nesaņems, policists pagriezās pret mani.

-    Atzīstiet, doktor Vatson, ka tas viss nav nopietni, it īpaši tad, ja zinām, kādas bija beigas.

-    Un ja nu šīs beigas ir tikai briesmīgs pārpratums?

Lestreids māksloti iesmējās, izsprauslodams visapkārt veselu

mākuli drupaču.

-    Vēl labāk! viņš iesaucās. Doktor Vatson, vai jūs gatavojaties pārrakstīt vēsturi?

Tā kā par šo joku neviens nesmējās, policists noprata, ka pats kļūst komisks. Viņš nīgri iebāza degunu tasē.

Vakariņas tuvojās noslēgumam. Ārā pēdējie dienas gaismas stari zaudēja kauju tos pamazām pieveica ēnu armija. Krēslas stundas greznojumi sārtās rieta lentes izritinājās debesīs. Namu fasādes apskaloja savāds spožums, piešķirot tiem dīvainu izskatu.

Durvju sargs sakruķēja uguni, kas bija noplakusi. Pēc tam viņš aizvilka aizkarus, un istabā iestājās ļaunu vēstoša pustumsa. Visus kabineta kaktus tagad pildīja draudīgas ēnas. Es atgriezos savā vietā, un neviļus mans skatiens pievērsās gleznām, kas rotāja sienas. Kad ierados, tās man bija likušās drūmas un bez dzīvības.

Bet tagad tajās iezīmējās asi akcenti, izstarojot slimīgu, gandrīz biedējošu skaistumu. Man šermuļi pārskrēja pār muguru. Jo vai tās neatainoja pilsētu, kurā risinājušies šie šausmīgie noziegumi?

Izpalīdze novāca mūsu maltītes atliekas un aiznesa paplātes, nozuzdama kā klusējoša ēna.

Misters Holborns atgriezās pie sava galda.

Lestreids ar skābu ģīmi iegremdējās savā klubkrēslā.

Notārs atkal uzlika pensneju, noklepojās un sāka lasīt nākamo nodaļu.

24

Atmiņa reizēm līdzinās pusaizmirstam sapnim.

Mans kolēģis un draugs Londons Keils tika brīdinājis: tāda šo zāļu zirga deva izdziedēs mani dažu dienu laikā, bet blakus parādības varot būt diezgan negantas. Tādas tās arī bija.

Mani no galvas līdz kājām kratīja drudzis. Tomēr, neraugoties uz to, es negribēju palikt viens pats Beikerstrītā. Vēlējos tikt skaidrībā un saprast. Tāpēc nolēmu, par spīti nogurumam, sekot savam draugam.

Viss sākās ar anonīmu vēstuli, kas bija adresēta Šerlokam Holmsam. Tā norādīja slepkavības vietu māju, kur it kā spokojoties, Londonas īstendas galā, uz lauku un pilsētas robežas.

Tālāk viss risinājās ļoti ātri. Mēs ielēcām pirmajā piebraukušajā fiakrā. Es drīz iegrimu miegā tādā kā pusbezsamaņā, ko lāgiem pārtrauca ekipāžas zvalstīšanās. Tad fiakrs uz mirkli apstājās. Es atvēru acis. Holmss bija pazudis. Mana galva noslīga. Sausi noplīkšķēja pātaga, atkal mani pamodinot. Holmss bija apsēdies man pretī. Mēs atsākām braukt, kratīdamies vēl niknāk nekā pirmāk. Zem riteņiem vairs nebija bruģis, bet dziļas grambas. Es gan pamodos, gan iesnaudos, un mans gars lidinājās kaut kur starp sapni un īstenību.

Kad mūsu pajūgs beidzot apstājās, es pamanīju, ka mums seko vēl otrs fiakrs. No tā izkāpa Lestreids un Heizelvuds, steigšus mums pievienodamies.

Nakts bija vējaina pūta negantiem brāzieniem. Likās tie vēstī briesmas. Saltums bija tik kodīgs, it kā būtu bruņojies ar bārdasnažu asmeņiem. Debesīs drūzmējās tik melni mākoņi, it kā tuvotos pasaules gals. Trīs lielas lietus lāses sašķīda uz manas pieres kā dievišķs svaidījums.

Pēkšņi nakts tumsību pāršķēla žilbinošs zibens, pieliedams to ar drebelīgu gaismu. No ēnas uz mirkli iznira drūma un biedējoša ainava. Šī vieta likās nākusi no pasaules sākumiem un saglabājusi kaut ko no šīs pirmatnības, no tām bailēm, ko cilvēki ne ar kādām pūlēm nav spējuši pārvarēt. Neganti nodārdēja pērkons. Varētu domāt tur ārdās kāds ļaunais gars, izspļaudams savu naidu pār šo zemes stūrīti. Vētra auroja milzīgajos kokos, kas locījās kā niknās sāpēs. Es tik tikko paspēju ievērot, ka mans draugs ar pirkstu norāda uz mazu aizdomīga izskata mājiņu tādā kā lepras saēstā uzkalnā.

Uz turieni! viņš uzsauca. Skrienam!

Viņa runu pārtrauca pērkona grāviens. Mēs sasniedzām namiņu, ko tricināja vēja belzieni.

Zibens izgaismoja visu pilnīgi nereāli, tik ļaunā noskaņā, it kā vieta, kurp gājām, grasītos mūs aprīt. Redzokļi īsā sekundes desmitdaļā paguva uztvert šo netīkamo skatu, taču es nespēju to pietiekami atbilstoši aprakstīt. Tas tūlīt atkal nozuda ēnā. Kaut kur augšstāvā vējš atrāva logu, un tas saplīsa, rāmis lūza, rūts izbira, un gan stikla, gan koka šķembas nobira zemē. Ik kaktiņš mūsu patvērumā trīcēja un drebēja tā ārdījās satrakotie dabas elementi. Ūdens straumes pātagoja māju, itin kā gribēdamas to sodīt par sazin ko. Man bija tāda sajūta, it kā es zvāļotos uz grimstoša kuģa.

Nākamais zibens vēl garāks aizlocījās, žilbinoši izgaismodams notikuma vietu. Vīrietis karājās, viņa rokas bija vertikāli izstieptas virs galvas. Nāve bija iegravējusi viņa sejā ilgstoši ciesto sāpju izteiksmi. Acis bija izvalbījušās mokās. Tā kā visu viņa svaru turēja roku locītavas, ķermenis likās neticami garš. Uz viņa vēdera kaut kas bija piestiprināts.

Uzšķīlās trešais zibens. Visi jau atradās citās vietās. Heizelvuds pacēla rokas pret debesīm. Holmss bija piegājis pie līķa un pārbaudīja ar lielu lupu. Arī es neviļus tuvojos līķim. Telpas sienas klāja dīvaini burti, kas atgādināja ķīļu rakstus.

Pēc dažām minūtēm pērkona dārdi noklusa tālumā un mitējās zibsnīt. Mākoņi pašķirās. Bālganā mēness gaisma apspīdēja ellišķīgo izrādi tagad es varēju to redzēt visā tās šausmīgumā. Priekšmets bija būris, līdzīgs lamatām, kādas cilvēki uzrīko mazu mājas grauzēju ķeršanai, ar ādas sloksnēm piesiksnots pie nelaimīgā upura vēdera. Vietā, kur tas saskārās ar miesu, bija apaļš caurums dūres lielumā.

Holmss pagrieza pakārto, aplūkodams atveri ar lupu.

-    Tas atkal ir maniaka darbs.

Lestreids vērās apkārt ar satrauktu skatienu.

-    Ko… ko tas nozīmē?

Holmss norādīja uz līķi ar pirkstu.

-    Vīrietis pakārts aiz roku locītavām, un tas pierāda, ka slepkava nav gribējis viņu nogalināt vienā mirklī. Redziet, cik smags viņš ir. Upuris nevarēja ne pakustēties, ne atbrīvoties.

Holmss nokabināja slazdu un atkal pagrieza nelaiķi. Mēs ieraudzījām pakārtā vīra mugurā lielu brūci tieši zem plecu lāpstiņām tā šķērsoja visu krūškurvi. Holmss vēlreiz tuvināja tai palielināmo stiklu un ar pirkstiem satvēra melnu, glumu aukliņu. Pēc dažām sekundēm viņš aiz astes izvilka no cauruma asiņainu, lipīgu žurku.

-    Būrī bija izsalkušas žurkas. Dzīvniekiem nebija citas izejas tikai grauzties uz priekšu. Un izurbināt nelaimīgajam miesā alu, lai tiktu ārā. Dažai nav izdevies šī te nosmakusi iekšās, kurās izdzinusi tuneli kā kalnracis.

Es aizspiedu muti ar labo roku, velti pūlēdamies nomākt nelabumu, kas no kuņģa lauzās augšup. Asinis klauvēja man deniņos. Es drebēju, vairs netikdams skaidrībā, kas rada trīsas aukstums, bailes vai drudzis. Gribēju iziet, bet nevarēju atrast durvis. Nepietika gaismas, lai kaut ko saskatītu. Tomēr šajā brīdī es apjēdzu, kādi uzraksti klāj sienas. Uz tām bija sazīmēti sarkani, otrādi apvērsti krusti. Visur lai kurp mēs pagrieztos, bija atstātas sātana zīmes. Mani pārplūdināja bailes neizsakāmas un necilvēcīgas. Paliku stāvam kā sastindzis, blenzdams šajā šaušalīgajā izrādē, it kā būtu ieslēgts izbīļa sarkofāgā.

Pārējais manā apjukušajā prātā veidoja visnotaļ dīvainu scenāriju. Es laikam atlaidos uz fiakra soliņa, apsegts ar biezu mēteli.

Otrais pajūgs attālinājās, droši vien aizvedot Lestreidu un Heizelvudu.

Ks dzirdēju, ka Holmss kā buramvārdus atkārto dīvainu frāzi:

-   Allakabal, Silkini et Mordora!

Tā ilgi skanēja man galvā satraucoši, biedējoši, noslēpumaini. Viss mans ķermenis drebēja tā, ka šķita nekas šīs trīsas nespēs apturēt. Man likās, ka es grimstu ledainu ēnu valstībā ar ķēmīgiem radījumiem, kuru skatieni bija pašpārmetumu un izmisuma pilni. Mani pārņēma neizmērojamas skumjas. Es jutos viens un apmulsis ļaunuma spēku priekšā.

Kad atmodos gultā, jau bija satumsusi nakts. Es sapratu, ka esmu visu dienu murgojis, atjēgdamies tikai vakarā. Es piecēlos, taustīdamies devos uz priekšu un nokļuvu salonā. Man reiba galva, it kā es būtu pamatīgi iedzēris.

Allakabal, Silkini et Mordora. Holmss bija izrunājis šos neticamos velnišķīgos buramvārdus no elles dziļumiem. Ko gan tie varēja nozīmēt? Varētu domāt, ka tā ir maģiska formula, ko pielieto burvis, lai izsauktu garus, izzīlētu vai nožāvētu, vai varbūt sāktu kādu ķecerīgu sprediķi?

Vai man vajadzēja saņemties un uzdot viņam jautājumu? Nolēmu izmantot pārsteiguma mirkli, metot šo teikumu viņam sejā un novērojot izturēšanos. Tad redzēsim, ko viņš darīs.

-    Allakabal, Silkini et Mordora!

Holmss pat uzaci nepakustināja.

-    Holmsl es atkārtoju. Es saku: Allakabal, Silkini et Mordora!

Draugs beidzot pavēra aci. Es viņu caururbjoši nopētīju un

vēlreiz noskaldīju, uzsverot ik zilbi:

-    Al-la-ka-bal, Sil-ki-ni et Mor-do-ra! Ko jūs par to visu domājat, Holms?

Viņš piecēlās un nesteidzīgā gaitā devās uz savas istabas pusi.

-    Manuprāt, jums būtu labāk doties atpakaļ gultā.

Es paliku viens kaktā pie uguns ar šo viņa noslēpumaino: Allakabal, Silkini et Mordora, kas skanēja man galvā. Vai es tiešām vakar biju spējīgs saprast, ko Holmss teica? Tikpat labi viņš varēja sacīt: "Uz Beikerstrltu! Te mums vairs nav ko darīt!" Vai ari: "Ejam uz pludmali, lai dzīvo vakariņas pie ūdeņiem!" Taču pēdējā iespēja man likās pārāk neticama, ja ņemam vērā gadalaiku un kopsakarības.

Holmsam bija taisnība, man tiešām būtu jāatpūšas. Nokļuvu gultā un tūlīt iegrimu nemierīgā miegā. Mani sapņi bija pilni burvjiem, nenotveramām raganām un naidīgi noskaņotām žurkām.

25

Drudzis beidzot bija rimies, un es jutos mazliet labāk. Pakārtā vīra lietas izmeklēšana gāja savu gaitu. Nelaimīgā vārds nevienam nebija zināms. Tie retie ļautiņi, kas bija ar mieru sniegt liecības policijai, apstiprināja vien to, ka māja esot spoku apsēsta. Lestreids greizsirdīgi sargāja šo faktu kopumu, riskējot noslāpēt jebkādas atklāsmes.

Kopš mūsu iegriešanās pie Kroulija bija aizritējušas tieši trīs dienas. Bija pienācis laiks viņu atkal apmeklēt kā jau vienojāmies -, lai iepazītos ar viņa sievu un tās neticamajām spējām.

Kroulijs mūs uzņēma kā vecus draugus. Viņš mums piedāvāja tēju, izpildīdams visas pieklājības prasības. Viņš man vairs nešķita tik noraidošs. Tērzēšanas tonis bija daudz nepiespiestāks nekā iepriekšējā tikšanās reizē. Namatēvs bārstīja banalitātes par bargo ziemu, uzplijīgi neizklīstošo miglu un pavasari, kas nenāk. Sarunai risinoties par meteoroloģiskajiem apstākļiem, mani neatstāja sajūta, ka viņš cenšas iegūt laiku. Vai čūska tā mēģināja iemidzināt laupījumu?

Šajā reizē es nebiju noskaņots pieļaut, ka mani apmāj šis muldoņa, un pēc gara monologa par postošo ogļu putekļu ietekmi uz pilsoņu bronhiem es nolēmu iejaukties.

-    Vai mēs varētu satikt Rozu Krouliju?

Kroulijs pēkšņi izslējās.

-    Pēc mirkļa jūs viņu redzēsiet. Tad, kad viņas gars būs atgriezies miesā.

-    Gars? Atgriezies?

Saimnieks izlikās, ka nav dzirdējis.

-    Vispirms es gribēju jums kaut ko pastāstīt.

Kādus brīnumus viņš atkal grasījās mums vēstīt? Es cerēju, ka nesekos vēl kādi pārspriedumi par Londonas klimata nebūšanām.

-    Tas, ko jūs piedzīvosiet, nav nekas parasts. Daudzi cilvēki neparko neatzīst, ka tas ir iespējams. Tie, kuri ir aizspriedumu pilni, skaišas un rāda neticamas cietpaurības piemēru. Bet, ja būsiet pacietīgi, esmu tādā pārliecībā, ka Roze varētu jums palīdzēt, ja gribat atrast atbildes uz jautājumiem, kas radušies šīs izmeklēšanas laikā.

Tāda runāšana radīja aizdomas, ka viņš mēģina mūs apvest ap stūri. Čūskas lomā vai ne, šis zellis mani tracināja, un es jutu, ka diez vai būšu spējīgs savaldīties.

-    Atgriezīsimies pie faktiem. Kas tās par neparastām norisēm?

-    Fiziskā dubultošanās.

-    Piedodiet, lūdzu?

-    Sava dubultnieka veidošana! Ļaujot garam atstāt ķermeni un uz kādu laiku attālināties no tā. Atgriezies miesas apvalkā, atnes sev līdzi visu, ko viņa dubultnieks redzējis, dzirdējis un darījis.

Es nebiju ar mieru šo murgojumu ņemt par pilnu.

-    Mēs neesam nākuši šurp klausīties šādus pekstiņus! es aizrādīju.

Holmss un Kroulijs aši saskatījās, gluži kā sazvērējušies. Man par lielu izbrīnu, mans draugs pamāja ar roku, aicinādams saimnieku turpināt.

-    Dubultošanās ir pilnīgi reāls fenomens. Vai jūs nekad neesat dzirdējis par autoskopiju, doktor Vatson? atsāka misters Kroulijs.

-    Auto… kā?

-   Autoskopiju. Tā ir dubultnieka atpazīšana. Vai sevis aplūkošana no malas, ja vēlaties.

-   Tātad ikreiz, kad skatos spogulī, es piekopju autoskopiju? es noprasīju.

-    Nav runa par atspulgu, bet gan par atsevišķu vienību autonomu, tomēr reālu. Tā notiek šādi: aizmigušam cilvēkam rodas iespaids, ka viņš paceļas gaisā, ieraugot savu paša ķermeni no augšas. Tā ir viena dublēšanās iespēja.

Holmss, šķiet, ļoti ieinteresēti klausījās Kroulija paskaidrojumos.

-    Patiesi es arī esmu kaut ko tādu izjutis, viņš apliecināja. Tomēr, lai cik īsti viss likās, es nolēmu, ka tas bijis tikai sapnis. Tāpat kā galvu reibinošā lidošana ar pēkšņo krišanu.

-   Tas bija nevis sapnis, bet fiziska darbība, kas patiesi notika. Dubultošanās ir no tām iemaņām, ko cilvēks gadsimtu gaitā zaudējis.

Kroulijs devās pie sava iespaidīgā grāmatu krājuma un izvilka no plaukta vairākus sējumus, kurus izvēlējās bez ilgas šaubīšanās. Atgriezies pie salona galda, viņš nolika tos mums pretī.

-    Lūk, Žana Bodēna "Demonomānija", kas izdota 1576. gadā! Un te ir Magia Naturalis Libri. Tās vēstī par vienu un to pašu. Par kataleptiskiem un komas stāvokļiem, kas radušies pēc slimības vai miegā, kad dubultnieks atstājis ķermeni un devies, kurp gribējis, sev par prieku vai atbildot uz kādu aicinājumu. Jebkurš no tiem, kam ir šādas zināšanas, var smalkajā līmenī pa kanālu sazināties ar šo dubultnieku. Tā pastāvēšanai tic daudzi. Esmu savācis simtiem liecību par to gan mūsdienu, gan antīkajā literatūrā. Nodošu tās jūsu rīcībā, lai paši varat spriest. Visas šīs ziņas saistās ar to autoru iztēles un viedokļu īpatnībām. Kristiešu vizionāriem tā ir Dieva griba, magiem un alķīmiķiem zinātne. Šā vai tā nosacījums sine qua non šādam ceļojumam ir komas stāvoklis. Gan pagānu, gan kristiešu tradīcijas nāk no viena avota, un katra no savas puses izgaismo izpratni par dubultnieku.

-   Ja jūs stāstāt patiesību, Holmss noteica, tad ikviens no mums var… dubultoties.

-    Tā gan. Bet cilvēks gadu simtiem bija ieslēdzies zinātņu un pragmatisma izraktajā alā. Aizmirstot īsto pasauli, no kuras spēja uztvert tikai detaļas. Un zaudējot tēvutēvu iemaņas. Mūsu dienās nav daudz tādu, kuri zina, ka viņiem ir otrais "es". Tikai daži izredzētie pārvalda tehniku, kas ļauj tiem atbrīvot gribu. Ir tādi, kuriem piemīt dabas dotas īpašas spējas šajā jomā. Citi savukārt pie tām nonāk ar palīglīdzekļiem alkoholu vai narkotikām.

Es brīnījos, kā mans draugs var klausīties tādas muļķības. Mani gan Kroulijs nepārliecināja.

-   Tas viss atgādina vistīrākās fantāzijas un nesakarīgu muldēšanu.

-    Kas patlaban šķiet bezjēdzīgs, rīt var kļūt saprātīgs, doktor Vatson.

Es pavēros griestos.

Kroulija seja savilkās stingas nopietnības grimasē.

-    Šodien ir iespējams izskaidrot tādas lietas, kas agrāk likās neizprotamas. Ir daudz tādu piemēru. Senatnē grieķi piedēvēja garīgumu minerāliem, kas spēja piesaistīt citus. Tagad magnetizēšanas princips vairs nevienu nepārsteidz. Viduslaikos parasta epilepsijas lēkme tika uzskatīta par paša nelabā apsēstību. Šo parādību neizprata pat zinātnieki, tie ar naidu un vardarbību apkaroja šo kaiti, kas iedvesa bailes. Nemaz nerunājot par apsūdzībām ķecerībā, kuras tika uzrādītas Galilejam.

-    jūsu apgalvojumi ir pamatoti, Holmss apstiprināja. Bet es gan labprātāk turos pie faktiem.

-    Es arī! Kroulijs piekrita. Taču ir tādi, kurus vēl šodien oficiālā zinātne nespēj izskaidrot. Mēs visi esam sava gadsimta, kartēzisma, mantotu ideju un aizspriedumu gūstekņi. Un zinātnieki lielākā mērā nekā citi cilvēki izturas skeptiski, kad ir runa par jauniem atklājumiem, kas var satricināt jau iedibinātos viedokļus.

Holmss uzmanīgi klausījās. Bija skaidrs, ka Kroulija stāstītais kaut kā sasaucas ar viņa paša pieredzi. Jo vai tad viņš netika uzlūkots par ķeceri un zaimotāju gan policistu, gan baznickalpu vidē?

Bet jebšu Holmss likās šī dīvainā vīra apmāts, ar mani gan bija citādi.

-   Ja pareizi esmu sapratis, es ironiskā tonī turpināju, katram indivīdam ir pieejama dublēšanās, ja vien zāļu vai drudža iespaidā izdotos sasniegt kataleptisku stāvokli?

-    Patiešām.

-   Un šis otrais var pārvietoties, kur vien vēlas, uzklupt kādam un piespiest to rīkoties pēc savas gribas?

-    Tā ir.

-    Tātad ja ticam jums, tad noziedzniekam atliek tikai iemigt un izrīkot kādu citu, lai šī persona, ar kuru viņš manipulē ar sava dubultnieka starpniecību, pastrādātu slepkavību. Vai kaut ko tamlīdzīgu…

-    Jā. Bet, ja ņemam vērā jūsu izsmējīgo toni, kā šķiet, jūs manis teikto neņemat nopietni, doktor Vatson. Jo ir ērtāk šādus pieņēmumus atbīdīt sapņu un fantāziju pasaulē, nevis uzveikt savus aizspriedumus, vai tad ne?

-    Es labprāt jums ticētu, Kroulij. Tikai atnesiet mums kādu taustāmu un pārbaudāmu pierādījumu saviem apgalvojumiem un es būšu jūsu dedzīgākais piekritējs!

-   Tieši tāpēc es jūs šodien šeit ielūdzu. Vai esat gatavi man sekot, kungi? Roze droši vien jau ir pamodusies.

Kroulijs veda mūs uz savas mājas pagrabu. Mēs nokāpām pa vītņu kāpnēm šaurām un slikti apgaismotām pēc tam šķērsojām divas aptumšotas istabas un iegājām plašā, velvētā zālē, kuru apgaismoja divas lāpas, kas tik neganti sprakstēja un lāktīja, ka mums šermuļi skrēja pār muguru.

Telpas vidū, saspringti klusēdami, stāvēja kādi divdesmit cilvēki. Visi bija tērpušies garos, melnos apmetņos, viņu galvas apslēpa milzu kapuces, bet rokās kūpēja melnas sveces. No turienes, kur mēs stāvējām, nebija iespējams saskatīt to, ko šie silueti ielenca.

Kroulijs piespieda rādītājpirkstu pie lūpām, tā liekot noprast, lai nesaceļam troksni. Šajā vietā valdīja dīvains spriegums, it kā būtu gaidāms kas sevišķs. Man pamazām sāka uzmākties šķebinošs nelabums.

Mēs pievienojāmies grupai. Tikai šajā mirklī es ieraudzīju sievieti, kas gulēja, izstiepusies uz marmora plāksnes, acis aizvērusi. Man pār ādu pāršalca ledainas trīsas, un es pārsteigumā noelsos: Ak! Taču tūlīt atskanēja daudzbalsīgs: Kuš!

Sieviete, kas dusēja uz akmens, pilnībā atbilda Redžinalda Fostera atstātajam melnā tērptās dāmas aprakstam. Viņas seja bija līķa bālumā, tāpēc vēl skaidrāk iezīmējās uz apmetņa fona. Ap viņas acīm ēnojās loki, kas liecināja par milzīgu nogurumu. Viņas plānās lūpas bija cieši saspiestas kopā, tām trūka jebkādas krāsas. No šīs būtnes plūda kādas savādas uguns starojums gluži kā no izdegošas sveces.

Kroulijs kopā ar mums tuvojās viņai.

-    Lūk, šī ir Roze mana sieva. Viņa jau vairākas stundas ir kataleptiskā stāvoklī. Patlaban viņa veic eksperimentu ar dubultošanos vairāku mūsu sekotāju klātbūtnē.

Kroulija seja pārvērtās. Viņš pēkšņi likās norūpējies.

-    Kas lēcies? Holmss noprasīja.

-    Es… es nesaprotu. Viņai vajadzēja beigt astrālo ceļojumu jau pirms stundas.

Holmss tuvojās melnā tērptajam sievietes augumam un sarauca uzacis. Par spīti vēsumam, kas valdīja telpā, uz Kroulija pieres mirdzēja lielas sviedru lāses. Pamatīgi satraucies, viņš piebilda itin kā cenzdamies nomierināt sevi pašu:

-   Tas droši vien bija neizbēgami. Šodien šis stāvoklis turpinās ilgāk nekā parasti… Bet viņai jāattopas. Viņa vienmēr ir atgriezusies. Lai liecinātu, kur bijusi un ko darījusi.

-   Viņa nekad vairs to nepastāstīs, Holmss paziņoja. Šī nelaimīgā ir mirusi.

Kāds vīrietis salēcās un pievērsās mums.

-    Ko? Ko jūs sakāt? Roze ir pagalam?

Es savukārt nodrebēju, sveces gaismā ieraugot šī cilvēka seju. Viņa redzokļos atspīdēja itin kā zelta vizla. Un āda izskatījās kā kustonim. īsu mirkli man likās, ka esmu sastapies ar vilku. Radījums nodzēsa sveci, un viņa ģīmis nozuda tumsā zem kapuces. Manu kuņģi it kā saspieda neredzama roka. Notikumu gaita paātrinājās. Neskaidrā, raižpilnā murmināšana izvērtās par izmisīgu kņadu.

Holmss saķēra Kroulija rokas, cenzdamies viņu pārliecināt.

-    Es jūs lūdzu, ļaujiet Vatsonam izmeklēt šo nelaimīgo!

Kroulijs kļuva bāls un izbīlī uzlūkoja sievu, it kā būtu apjautis,

cik šausmīgā stāvoklī nokļuvis. Pēc ilgāka šaubu brīža viņš beidzot piekrita, tikko jaušami palocīdams galvu.

Maskējies vīrietis mēģināja stāties man ceļā.

-    Nedariet to, nelādzi! Viņu var nogalināt ar vienu pieskārienu! Viņas gars vairs nespēs tikt atpakaļ un būs spiests mūžīgi klīst apkārt.

-    Muļķības! Laidiet mani garām! es iebļāvos.

Pēc nelielas grūstīšanās tiku pie mirones. Pieskāries nostieptajai un ledainajai ādai, es notrīsēju.

-    Konstatēju līķa stingumu! es pavēstīju. Varu sacīt, ka šī sieviete ir mirusi apmēram trīs stundas!

Pēc šī paziņojuma sekoja neaprakstāma panika. Mācekļi nometa sveces un talismanus zemē, ātri traukdamies uz izeju. Eksperimentētāji spruka uz visām pusēm kā zvirbuļu bars. Kroulijs atkāpās plašās telpas kaktā un sakņupa embrija pozā, izliecis muguru un saķēris galvu rokās, iespiezdams to starp ceļiem.

Es pagriezos un atklāju, ka esmu viens pats šajā biedējošajā pagrabā kopā ar Krouliju un viņa laulātās draudzenes spoku. Pat Holmss bija projām!

Man ar pūlēm izdevās uzdabūt Krouliju kājās. Taču mani mierinājuma vārdi nespēja viņam palīdzēt. Šis vīrs bija kļuvis par sevis paša ēnu. Aizvedu viņu līdz viņa istabai un noguldīju gultā. Kroulija sejas izteiksme likās tik murgaina, ka es nospriedu viņš laikam zaudējis realitātes sajūtu.

Pēc tam biju spiests atgriezties pie nelaiķes. Pēc vairākām stundām man izdevās sazināties ar morgu un ieradās nelaiķu vedēji. Kāds dūšīgs zellis ietina Rozas Kroulijas mirstīgās atliekas baltā līķautā un, pacēlis uz muguras, aiznesa.

Mūsu dzīvoklī es nokļuvu nakts vidū, pārguris pēc smagās darba dienas. Atradu tur Holmsu, kas kūpināja pīpi, iekārtojies kaktā pie uguns.

-    Ak tas esat jūs, Vatson? Beidzot! Kur jūs tik ilgi bijāt pazudis?

-    Holms! Es taču tur tā nomocījos…

-    Kādi ir jūsu secinājumi par Rozu Krouliju?

-    Mani… Tātad manuprāt, viņa pārcietusi sirdslēkmi. Viņas fiziskais stāvoklis bija nožēlojams. Tā sieviete indējusies ar narkotikām uz nebēdu, lai nonāktu komā, kas vajadzīga tiem bīstamajiem izmēģinājumiem. Tādu praksi atkārtojot, viņas veselība kļuva pavisam trausla.

Es sabruku klubkrēslā un pastiepu rokas tuvāk sprakstošajai ugunij, lai tās sasildītu.

-    Un jūs, Holms, kur jūs palikāt? jūs mani pamētāt tādā vietā bez kādiem paskaidrojumiem!

-   Tiem nebija laika, Vatson. Es džinos pakaļ Semjuelam Boktonam žurnāla Fantastica redaktoram. Vai tad jūs viņu nepamanījāt?

-    Es īsu mirkli šaubījos, vai tas ir viņš. Tas viss taču notika ļoti ātri. Vai jūs viņu nopratinājāt?

-   Jā. Semjuels pastāstīja, ka esot brālības "Sudraba zvaigzne" biedrs jau kopš sektas rašanās laikiem. Jo cerējis tur sastapt slavenus māksliniekus un rakstniekus tādus kā Brems Stokers.

-    Romāna "Drakula" autors?

-   Tas pats. Boktons apgalvo, ka esot lieliski sapraties ar šiem ļautiņiem. Viņš uzskata, ka piederība sektai ļauj iepazīt sabiedrību.

-    Kad mēs bijām pie viņa, viņš mums neko tādu neatklāja.

-    Kāpēc lai viņš ar mums par to runātu? Taču vai atceraties, ko viņš sacīja? Apmēram to pašu, ko Kroulijs. Viņi abi slavināja personības kultu. Iedomājieties Kroulija kredo: "Dari, kas tev patīk!"

Es labi atminējos Boktona apmeklējumu. Netiku gudrs, ar ko gan Kroulijs un viņa sekotāji atšķīrās no tiem, kurus noliedza? Vai tad viņi nebija pacēluši egoismu un cinismu doktrīnas līmenī?

Holmss apklusa un no jauna aizdedza apdzisušo pīpi.

Es izstiepu kājas pret pavardu. Pēdējā laikā mans ceļgals bija sāpīgs.

Labdarīgajā siltumā atvildzis, es turpināju apceri.

Tātad pamazām parādījās saiknes starp šiem cilvēkiem. Semjuels Boktons un Redžinalds Fosters sadarbojās žurnāla redakcijā. Fosters un Heizelvuds kopā strādāja pie noslēpumainas krimināllietas. Kroulijs un Boktons bija seni draugi. Un Hudīni trijotne viņu ļoti interesēja. Palika tikai viens neizprotams fakts…

-    Holms, es vēlreiz vaicāju kāda loma šajā lietā ir jūsu brālim iMaikroftam?

Mana biedra sejā parādījās pārsteiguma izteiksme.

-    Maikroftam? Viņš strādā kopā ar Heizelvudu! Bet to mēs zinām kopš paša sākuma! Ir skaidrs, ka manam brālim šajos notikumos nav nekādu nopelnu.

Vai tiešām viņam tas likās tik nepārprotami?

26

Tiesu mediķi apstiprināja manu diagnozi: bojāejas cēlonis bija sirdslēkme un spēcīgu narkotisku preparātu lietošana lielos daudzumos. Pārliecīgā vēlmē flirtēt ar nāvi Roza Kroulija bija kritusi tās nagos.

Mēs vairākkārt apmeklējām Krouliju. Viņa psiholoģiskais stāvoklis bija kritisks. Šajā vīrā vairs nebija nekā no augstprātīgā un iedomīgā indivīda, ar kuru mēs iepazināmies. Laikam jau viņš nespēja samierināties ar sievas nāvi. Visu dienu viņš bija dzēris zāles, cerēdams transā sazināties ar nelaiķi.

Reizumis viņš sāka runāt gluži nesakarīgi. Varbūt tie medikamenti nebija viņam piemēroti. Mēs joprojām nezinājām, ko viņš bija grasījies mums atklāt par slavenajiem dubultošanās seansiem, kas laupījuši dzīvību viņa sievai.

Šajā pēcpusdienā Holmss nolēma atkal viņu apraudzīt. Viņš cerēja tomēr izdabūt no Kroulija kādu derīgu informāciju. Draugs lūdza, lai viņu pavadu un izsaku slēdzienu par Kroulija veselības stāvokli.

Mēs atradām šo zelli atstiepušos gultā, gluži nevarīgu, ar aizmiglotu skatienu lūkojamies tukšumā. Viņš negulēja, bet viņa gars, šķiet, klīda citā pasaulē. Kroulija seja bija līķa bālumā. Likās, ka ik kustība viņam bija vesels pārbaudījums. Holmss uzrunāja viņu tik iejūtīgi, ka es pabrīnījos.

-    Kā jūs šodien jūtaties?

-    Paldies, labāk. Es daudz strādāju. Cenšos stāties pretī briesmīgajai patiesībai.

Protams, Kroulijs jutās ļoti vārgs, taču spēcīgu zāļu iedarbību vairs nemanīja. Holmss to ievēroja un tvēra izdevību vīru izjautāt.

-    Man žēl, ka esmu spiests atgriezties pie tik bēdīgiem notikumiem, taču izmeklēšanas nolūkos tas ir jādara.

-    Es jau apsolīju jums savu palīdzību un vārdu turēšu.

Draugs mierīgā un līdzsvarotā balsī lūdza viņu turpināt.

-    Ko mums gatavojās izstāstīt Roza Kroulija?

-   Nelaime tā, ka es par to neko nezinu. Es uzdevu viņai visu noskaidrot dublēšanās seansā.

-    Ko tad jūs viņai likāt izzināt?

-    Atrast slepkavu, protams.

Holmss mani domīgi uzlūkoja.

-    Tā, skaidrs…

Kroulijs turpināja, juzdamies drošs, ka atradis dzirdīgas ausis:

-   Tāpēc varat nešaubīties mēs neesam vainīgi. Taču manas pūles nodibināt sakarus ar Rozi bija veltas.

Es iepletu acis.

-    Sakarus? Bet viņa ir mirusi!

Holmss nīgri pavērās manī. Kroulijs sacīja, nelikdamies neko dzirdējis:

-    Mums, izredzētajiem, tas nav svarīgi. Es nodarbojos ar spiritismu kopš laika gala. Principā man nav nekādu grūtību sazināties ar mirušo gariem. Tā ir gandrīz vai ikdiena.

Es gatavojos vēl kaut ko piebilst, bet Holmss uzmina man uz kājas.

-    Es sapratu, norūcu, savilcis seju sāpju grimasē.

Patiesībā gan apjēdzu vienīgi to, ka mēs zaudējam dārgo laiku,

klausoties narkomāna slimīgajos murgos.

-    Bet šajā reizē jums neizdevās nodibināt kontaktu? Holmss noprasīja, it kā tas viss viņam liktos ticami.

-    Jā, un es esmu pārliecināts, ka Roze iekritusi slazdos.

Holmss tuvojās Kroulijam.

-    Kur?

-    Es, protams, domāju viņas dubultnieci.

-    Kā tad, es atbildēju gluži kā atbalss.

-   Tā vairs nespēja atgriezties manas sievas ķermenī. Tas nozīmē, ka dvēsele kaut kur nokļuvusi gūstā. Un lemta klīšanai starp dzīvo un mirušo pasauli.

Šim Kroulijam gan bija aizraujošas teorijas par nāvi. Un likās, ka Holmsu tās ieinteresējušas. Es tiešām brīnījos.

-   Jā gan, esmu par to pārliecināts! Kroulijs papildināja. Roze atklājusi kaut ko svarīgu. Kāds viņai neļāva runāt… un joprojām aiztur viņu dzīvajiem nepieejamajā sfērā. Man viņa jāatbrīvo!

Kroulijs piecēlās. Viņa skatiens bija kā cilvēkam, kuru moka halucinācijas. Viņš sagrīļojās. Holmss saķēra viņa elkoni.

-    Kā jūs to domājat izdarīt?

-    Es uzrīkošu lamatas mūsu ienaidniekam.

Kroulijs zvāļodamies devās uz plašās bibliotēkas telpas pusi. Viņš izvilka no plaukta iespaidīgu sējumu, tas bija jūtami nobružāts cilāts daudz biežāk nekā citi. Starp lappusēm rēgojās vairākas grāmatzīmes. Kroulijs nolika to uz galda tieši mums pretī. Es ieraudzīju virsrakstu reizē ar draugu: "Slepeno sektu vēsture". Tās autors bija profesors Kornēliuss Heizelvuds.

-    Kā pie jums nokļuva šī grāmata?

-   To man sagādāja redaktors Semjuels Boktons, pie kura strādāja mani draugi. Viņš bija dabūjis pašus pirmos eksemplārus, kad visa tirāža vēl nebija iznākusi. Veikalos tā nokļuva vēlāk.

Holmss veltīja man sazvērniecisku skatienu. Šī piepešā atzīšanās apliecināja, ka Kroulijs ar Boktonu bija ļoti labi pazīstami.

-    Vai jūs interesē tas, ko raksta Heizelvuds? es iesaucos.

-   Esmu spiests to lasīt. Ja gribu aizstāvēties, man jāzina, kādos noziegumos viņš mani apsūdz.

Kroulija seja sadrūma, tās izteiksme pēkšņi bija kļuvusi rūgta un nepatikas pilna.

-    Šī grāmata ir īsta noteka. Tajā apkopotas visas klišejas un meli, ko vien par šo tēmu iespējams savākt. Nemaz nerunājot par anahronismiem, kādus nepieļautu pat skolaspuika…

Es centos gūt kādu skaidrību.

-    Tātad jūs neņemat šo darbu nopietni?

-   Tas būtu gana maigi sacīts. Tas ne tikai ir neizdevies, bet arī plaģiāts, norakstīts vārds vārdā no raganu atmaskošanas rokasgrāmatas.

-    Raganu… rokasgrāmatas?

-   Jā, tā ir bēdīgi slavena. Tajā aplūkotas pamācības inkvizitoriem divu gadsimtu garumā. To tūkstoš četrsimt astoņdesmit sestajā gadā sarakstījuši Anrī Enstito un Žaks Šprengers divi teoloģijas doktori no Brāļu Sprcdiķotāju ordeņa. Darbā uzskaitīti apgalvojumi, ka pastāv gan buršana, gan sātanisms, un dotas precīzas norādes, kā atklāt tos, kuri šīs mākas piekopj. Pēc šiem ieteikumiem tika spīdzināti un nobeigti simttūkstoši šķietamo ķeceru. Visbiežāk viņu vaina bija kādos iebildumos pret oficiālo katoļu baznīcas doktrīnu.

-    Un jūs uzstājat, ka Heizelvuda sacerējums norakstīts no šīs… rokasgrāmatas?

-    Lielākoties jā! Un pārējo mūsu slavenais zinātnieks ir sagrābstījis sazin no kurienes. Man ir pierādījumi sekojiet man!

Kroulijs atkal devās uz bibliotēkas pusi un izvilka apskrandušu sējumu, kas izskatījās pēc maģijas pamācību krājuma.

-    Paklausieties vien: "Nožņaugti, pēcāk saraustīti gabalos, sātanistu rituālu upuri nonāk katlā, kur burves gatavo slaveno velna ziedi, kurā noteikti jābūt cilvēka taukiem. Lūk, recepte pilnībā: izvārīt bērnu vara kastrolī un nosmelt taukus, kas peld pa virsu, pēc tam tumēt buljonu, līdz iznāks biezenis. Piejaukt maijpuķīšu uzlējumu, papeļu lapas un sodrējus šī pekles dzira derēs, lai sabojātu ražu, lopus un uzlaistu ienaidniekus…" Heizelvuds pārrakstījis šīs stulbības ik vārdu un piedēvējis tādas barbariskas izdarības Sudraba zvaigznes ordenim. Ne vairāk, ne mazāk. Kroulijs dusmās tikko jaušami piesarka. Viņš sāka atgūt savu parasto neapmierinātību un kaujinieciskumu. Viņa balss jau skanēja par toni augstāk. Taču tam nav nekādas nozīmes, salīdzinot ar to, ko es grasos jums parādīt. Šajā grāmatā ir šis tas daudz nepatīkamāks gluži kā apsūdzība tās autoram, tāpēc es varu apgalvot, ka esmu kļuvis par nelāgas sazvērestības upuri. Ir pienācis laiks norādīt uz īsto vainīgo. Gatavojieties nepatīkamiem pārsteigumiem!

Kādu biedējošu atklājumu vēl viņš mums sagatavojis? Tāds manipulators kā Kroulijs noteikti ir spējīgs iztēlot sevi par cietušo, lai neviens neuzskatītu viņu par vainīgo.

Kroulijs atvēra Heizelvuda darbu citā vietā, kur bija ielicis grāmatzīmi, un norādīja ar pirkstu uz kādu nelielu gravīru.

-    Izlasiet šo, Holmsa kungs, un uzmanīgi apskatiet ilustrāciju!

Mans draugs noliecās pār sējumu.

-    "Ēģiptē Amenhotepu dinastijas valdīšanas laikā pastāvēja paradums, ka Nīlai tika ziedota nevainīga meitenīte, lai izlūgtos aizgādību un varētu cerēt, ka upe apūdeņos ieleju. Upura rokas tika nogrieztas, iebalzamētas un atsevišķi piedāvātas Setam ēģiptiešu nelabajam. Šo drausmīgo paradumu ir pārņēmusi pseidoēģiptiskā sekta "Sudraba zvaigzne", ko vada atbaidošais misters Kroulijs."

Pēc tam viņš izvilka lielu lupu un kādu brīdi pētīja zīmējumu. Piepeši viņa seja saviebās. Viņš mulsi uzlūkoja Krouliju, nometa palielināmo stiklu un bezspēcīgi atkrita krēslā.

Es paķēru lupu un metos pie ilustrācijas. Tas, ko es ieraudzīju, pārsniedza jebkādu pieņēmumu robežas. Tajā attēlotais rituāls nenotika vis Ēģiptē, bet gan Londonā tieši tajā nostūrī, kur bija gājusi bojā mazā Mērija. Es pazinu krastmalu ar sliedēm, pa kurām ripoja ogļu ratiņi, līdz pat slavenajam tiltam, zem kura bijām satikuši ubagu Džeku.

-    Tas taču nav iespējams! es iesaucos.

Un atkal tuvināju gravīrai lupu. Slepkava bija attēlots kā Sets ēģiptiešu sātans.

Es savukārt jautājoši uzlūkoju Krouliju.

Viņš lēnām pāršķīra lapas līdz nākamajai grāmatzīmei.

-    Ar citām ir tāpat.

-    Ar citām? es pārprasīju.

Viņš atvēra sējumu vietā, kur bija raksturots kāds sengrieķu rituāls, aprokot dzīvus piecus zēnus! Mēs viņus uzmanīgi aplūkojām. Es pazinu kapsētu un nelaimīgā Maligena būdu pie ieejas. Šajā zīmējumā viss bija attēlots sīki un smalki.

Kroulijs atkal pāršķīra lapas.

Es pazinu velvi, kur uz otrādi apgrieztā krusta tika atrasta Džeina Berningtona. Piespiedu aci ciešāk pie lupas. Vienā stūrī varēja ieraudzīt riebīgi ņirdzošu velnu, kas šķietami priecājās par šo ainu.

Mēs atradām ilustrācijas arī visām pārējām slepkavībām!

Kroulijs aizvēra grāmatu, atgriezās pie gultas un spēku apsīkumā saļima tajā.

Laiks likās sabiezējis.

Šī atklājuma svars mūs māca zemē.

Holmss ar tukšu skatienu vērās nekurienē.

27

Mēs vairs nevarējām atlikt tikšanos ar Heizelvudu. Mans draugs nespēja noslēpt saspringumu. Bet viņa apņēmība izdibināt patiesību bija skaidri redzama.

Apmēram stundu pēc tam, kad šķīrāmies no Kroulija, mēs jau bijām pie Heizelvuda.

Holmss sparīgi piedauzīja pie durvīm. Tās gandrīz tūlīt atvēra salti augstprātīgs virssulainis.

-    Holmsa kungs, Vatsona kungs, vai jūs būtu tik laipni un sekotu man, lūdzami? Tie cilvēki jūs jau gaida.

-    Tie… cilvēki mūs gaida? es apstulbis atkārtoju.

Kalpotājam nebija laika atbildēt. Mums pretī nāca stalts vīrs

ar iespaidīgu stāju. Es apjuku vēl vairāk, kad pazinu Maikroftu Holmsu. Kādi neparasti notikumi varēja izvilināt šo lāci no midzeņa?

-    Šerlok! šis vīrs uzsauca brālim. Un tu ierodies tikai tagad?

-    Mans prāts nestrādā tik ātri kā tavējais, Maikroft, tu taču to zini! draugs nevērīgi atbildēja.

Maikrofts Holmss rādīja mums ceļu uz salonu. Divi cilvēki bija noliekušies pār grāmatu un žurnālu jūkli uz galda. Viņu saruna bija ļoti dzīva. Es saklausīju dažus teikumus.

-    Ciktāl tad viņi patlaban tikuši?

-    Pie grāmattirgotājiem. Izlikšana plauktos ir paredzēta rīt.

-   Tā ir katastrofa! Un ko tad prese?

-    Reklāmas kampaņa jau sākta. Avīzes jau tiek iespiestas.

-    Varbūt to visu vēl var apturēt?

-    Nē, ir jau par vēlu.

Abi viri, pamanījuši mūsu tuvošanos, pagriezās. Mūs gaidīja pārsteigums pēc pārsteiguma. Es pazinu Semjuelu Boktonu izdevuma Fantastica redaktoru. Otrs droši vien bija Heizelvuds.

Pēdējais vienā rāvienā piecēlās un steidzās mums pretī. Pats nezinu, kāpēc tā, bet es allaž biju iedomājies, ka šāds vārds Kornēliuss Heizelvuds ir piemērots vecam, nīgram un valdonīgam profesoram. Vīram, kas nāca mums pretī, nebija vairāk par piecdesmit gadiem. Viņš bija ģērbies atturīgi un eleganti. Augumā viņš bija mazliet īsāks par mani, bet es atzīstu arī tievāks. Viņš noteikti nodarbojās ar kādu sportu, lai saglabātu tik jauneklīgu un lokanu stāvu. Viņa caururbjošais skatiens aiz mazajām, apaļajām acenēm metāla rāmjos piešķīra sejai bargu izteiksmi brilles mums atgādināja, ka šis indivīds vispirms ir intelektuālis un tikai pēc tam rīcības cilvēks. Plikgalvība bija skārusi viņa matus līdz deniņiem, tādējādi atklājot pieri, kas atlikušo sprogu ietvarā šķita vēl augstāka. Manu uzmanību piesaistīja kāda senatnīga iezīme: viņa smailā musketiera bārdiņa, ko Heizelvuds nemitīgi glaudīja.

-    Holmsa kungs! Paldies, ka jūs tik ātri ieradāties.

Mans draugs nespēja noslēpt izbrīnu.

-   Tik ātri? Es ne…

-    Nevajag liekus vārdus! namatēvs noskaldīja un sniedza Holmsam roku. Salīgsim mieru! Es atzīstu savas pagātnes kļūdas.

Šerloks Holmss neatrada, ko sacīt, izbrīnījies par šādu negaidītu uzņemšanu. Kornēliuss Heizelvuds likās ļoti uztraucies.

-    Laika ir maz. Asinspirts jānovērš par katru cenu. Šī lieta jau tāpat aizgājusi par tālu. Un izraisījusi psihozi. Valdības pastāvēšana ir apdraudēta. Un pie viena, tā sakot… arī manējā.

-   Bet vai jūs man nepastāstītu, kas īsti notiek? mans draugs noprasīja.

Maikrofts Holmss devās palīgā brālim.

-   Šerloks, šķiet, nezina visus faktus. Izskaidrosim viņam stāvokli, lūdzami.

Mēs sapulcējāmies ap galdu. Maikrofts Holmss turpināja:

-    Lūk, viss izskatās tā: pirms kāda laiciņa neatkarīgais žurnālists Redžinalds Fosters ieradās pie Semjuela Boktona izdevuma Fantastica redakcijā, lai…

Šerloks Holmss pārtrauca brāli ar rokas mājienu.

-    …Lai piedāvātu savas izmeklēšanas rezultātus, ietērpjot to feļetona formā. Fosters bija ticis uz pēdām kādai kriminālai organizācijai, kuras klēpi nozīmīgu lomu spēlēja kāda sieviete, kas allaž tērpusies melnā. Viņš bija paredzējis tikties ar Marku Duganu pētnieciskos nolūkos…

-    Vai tu to zināji?

Mans draugs paraustīja plecus.

-    Man ir lēnā domāšana. Tomēr tā reizēm darbojas.

-    Ko vēl tu zini?

-    Ka jūs iekārtojāt Fosteru par sargu Milbenkā. Taču katrs, kas grib, nevar kļūt par spiegu. Fosters par ziņkārību samaksāja ar savu dzīvību. Kā tu varēji šādu uzdevumu uzticēt amatierim, Maikroft?

-   Man nebija izvēles. Pat nepaguvu to Fosteru satikt, jo tad būtu viņam devis dažu noderīgu padomu. Profesors man viņu, tā sakot…

Pieminētais, jūtami satraucies, noklepojās dūrē un vairākkārt noglaudīja bārdiņu.

-   Nebaidīsimies no vārdiem, Maikroft, es jums viņu uzmācu, liekot lietā savu ietekmi. Fosters man šķita piemērots cilvēks. Es gribēju dalīties ar viņu atklājumos un slavā.

Šerloka Holmsa lūpās uz mirkli pavīdēja smaids.

Heizelvuds turpināja:

-   Nelaimīgā kārtā Fosteram nepaveicās, viņa slepkava izmuka apstākļos, kas jums zināmi. Un šai bēgšanai sekoja vesela sērija dīvainu noziegumu.

-   To visu es jau dzirdēju, mans draugs viņu pārtrauca. Bet vispirms kā jūs zinājāt, ka es ieradīšos te?

-   Tas likās neizbēgami! sacīja Maikrofts Holmss. Tu tāpat kā mēs atklāji graviras profesora grāmatā. Un bija skaidrs, ka šādā gadījumā tu tūlīt dosies prasīt paskaidrojumus.

Šerloks Holmss nomērīja profesoru ar nosodošu skatienu.

-    Tā arī ir.

Heizelvuds likās satriekts.

-   Es varu visu paskaidrot. Es rīkojos steigā. Nemēģinu attaisnoties, bet ir apstākļi, kas var kalpot man par aizbildinājumu, administrācija un sabiedrības viedoklis mani piespieda nemitīgi publicēt jaunus materiālus un atskaites par rezultātiem. Slava prasa upurus. Jūs droši vien to zināt, mister Holms?

Holmss neatbildēja.

Heizelvuds mulsi pasmaidīja.

-   Es atzīstu, ka tā bija kļūda sūtīt turp Fosteru un iesaistīt jūs šajā lietā. Taču mums nav laika strīdēties. Mums jāapvieno spēki, lai cīnītos ar neredzamo, nekaunīgo ienaidnieku.

Holmss kļuva nepacietīgs.

-   Atgriezīsimies pie faktiem. Sakiet kur jūs atradāt tās gravīras, kas ilustrē jūsu darbus?

-   Es tās nopirku no Fostera. Viņš apgalvoja, ka esot ieguvis daudzus neizdotus materiālus par sektu rituāliem. Viņš likās ticis par tiem skaidrībā un drošs par sevi. Es nepūlējos pārbaudīt katru informāciju. Nebija laika, un tad vēl spiediens…

Semjuels Boktons, kas vēl nebija ticis pie vārda, norādīja uz žurnālu kaudzi uz galda.

-    Izdevuma Fantastica arhīvos.

Holmss salika kopā pirkstgalus un sarauca uzacis.

-   Un Fosters jums nekad netika atklājis savus ziņu avotus, profesor?

-    Nē. Taču tā daļēji ir mana vaina.

-    Kā tā?

-   Es uzkrāvu viņam plecos pārmēru smagu nastu. Zināju, ka viņam vajadzīga nauda, lai turpinātu izmeklēšanu. Mēs noslēdzām līgumu. Es vēlējos, lai viņš man sagādā sensacionālu materiālu pret finansiālu atbalstu. Viņš pēc šī kontrakta man sarūpēja dokumentus no izdevuma Fantastica krājumiem.

Šerloks Holmss pagriezās pret Semjuelu Boktonu.

-   Mēs allaž atgriežamies pie tā paša jautājuma. Kurš īsti radījis šīs gravīras un tekstus pie tām?

Profesora sejā noraustījās muskulis, viņa seja uz mirkli atgādināja vilka purnu it kā acis būtu apžilbinājis gaismas zibsnis.

-   Autori ir vairāki. Lielākoties tie ir maz pazīstami vai nezināmi rakstnieki. Es nekad neesmu viņus saticis. Mēs apmainījāmies pasta sūtījumiem. Viņi man adresēja nelielus stāstiņus ar ilustrācijām par asiņainām mīklām un okultajiem spēkiem.

-    Un kur viņi atrada tēmas?

Boktons lēni pagrieza galvu mēs ieraudzījām viņa bažīgo profilu.

-    Nav ne jausmas. Tas ir noslēpums. Es domāju, ka viņi būs likuši lietā iztēli. Un leģendas, kas mājo kolektīvajā atmiņā.

-    Vai jūs esat saglabājis autoru parakstus, vārdus un datus par viņiem?

-    Nē. Kad pārvācos, izmetu lielu daļu apgrūtinošā arhīva. Turklāt vairāki no viņiem bija minējuši tikai pseidonīmus. Tāpēc es viņu īstos vārdus pat nezinu.

-    Vai jūs vēl strādājat ar kādu no viņiem?

-Nē.

Viņš saminstinājās.

-    Ja tā, tad viņi laikam vairs nenorāda tos pašus segvārdus. Fantastica tagad publicē gargabalus turpinājumos. Apmēram tā, kā Strand Magazine.

Nevienam jau sen nebija noslēpums, ka Boktons vienmēr sapņojis izspiest šo izdevumu no tā nišas, jo uzskatīja to par ideālu savā jomā.

-    Un kad sākās pirmās šāda veida publikācijas?

-   Aptuveni pirms trim gadiem, sacīja Semjuels Boktons, pasniegdams Šerlokam Holmsam vienu žurnālu. Lūk, pirmais numurs.

Šerloks Holmss izvilka lupu un apskatīja tajā ievietoto gravīru. Viņa seja sadrūma.

-    Šis zīmējums, šķiet, attēlo…

-    Fostera slepkavību. Arī mēs tā domājam.

-    Vai jūs ziņojāt par šo atklājumu policijai?

-    Protams. Tagad ar to nodarbojas mūsu labākie speciālisti. Tomēr daži cilvēki tajā visā redz tikai nejaušību ķēdi, kurai nav tieša sakara ar noziegumu.

Es uzmanīgi nopētīju attēlu. Tajā bija redzams tāds kā viduslaiku cietoksnis. Es nešaubījos, ka tā ir Milbenka.

-    Kā jūs zinājāt, ka jūsu teksti iekļauti profesora Heizelvuda grāmatā? Holmss neatlaidās.

-   Tā ir tikai apstākļu sakrišana. Mans draugs Kroulijs lūdza pagādāt šo darbu, kamēr tas vēl nebija laists klajā. To paveikt man nebija grūti biju pazīstams ar vairākiem redakcijas ļaudīm. Pašķirstīju izdevumu un attapos, ka dažas ilustrācijas man nav svešas. Es sarūpēju vienu Kroulijam. Tikai vēlāk, pārlapodams savus arhīvus, atklāju neticamo patiesību.

Šerloks Holmss izbrīnīti uzlūkoja Boktonu.

-    Bet kāpēc jūs ieradāties šeit? Heizelvuds taču savā grāmatā atklāti apsūdz jūsu draugu Krouliju.

-    Tieši tāpēc, lai aizstāvētu Krouliju un novērstu briesmīgu juridisku kļūdu. Viņu pilnīgi satriekusi Rozas nāve, viņš pats nav spējīgs atkauties. Es šo viru labi pazīstu. Viņa idejas var pārsteigt, taču tas nav slepkava.

Pēc šī paziņojuma sekoja ilgāks klusumbrīdis. "Vilks un čūska," es prātoju. "Cik lieliska savienība!"

Semjuels Boktons samiedza acis, viņa mute sašķiebās, it kā būtu gaidāms kāds būtisks atklājums.

-   Fantastica ir iknedēļas žurnāls, Boktons iesāka. Mēs tajā ievietojām šādas ziņas jau gadus trīs.

Heizelvuds savilka nopietnu seju, sekodams Boktona domas pavedienam.

-    Kopā tātad būtu apmēram simt piecdesmit ilustrētu rakstu par visdrausmīgākajiem noziegumiem. Mūs gaida milzu darbs. Būs jāizvētī ik materiāls, lai lūkotu noteikt nākamo slepkavošanas vietu. Ja ļaundaris vadās pēc šis loģikas, tad šajos atstāstos droši vien ir minētas atbaidošo notikumu vietas. Ja mēs tās atradīsim, varbūt pagūsim ātrāk un izliksim slazdus. Es apņemos izanalizēt gravīras, kas iekļautas šajā grāmatā.

Profesors aprāvās un saminstinājās.

-   Viss notikušais ir mana kļūda. Es nemūžam nedrīkstēju uzticēt šādu misiju Fosteram.

-    Mana vaina ir tikpat liela kā jūsējā! iejaucās Maikrofts Holmss. Man vajadzēja strīdēties pretī un nepieļaut šo pasākumu. Tas bija pārāk riskants.

Semjuels Boktons vērās grīdā.

-   Ari man jāuzņemas sava daļa atbildības. Turpmāk pirms publicēšanas uzmanīgāk izvērtēšu ievietojamos materiālus un…

Holmss pacēla roku.

-    Diezgan! Kāda velna pēc meklēt tos, kas būtu varējuši kaut ko novērst? Ļaunums jau ir nodarīts. Un katrs savu paveicis. Mums vajadzētu paraudzīties uz to visu no jauna redzes punkta.

Profesors pagriezās pret manu draugu.

-   Tāpēc es iedomājos jūs, mister Holms.

-    Mani?

-     Jā. Laikam ir kādi sīkumi, ko mēs neesam pamanījuši. Nav nekādu svarīgu norāžu, kas viestu skaidrību šajā lietā.

Un atkal izmeklēšana ievirzījās negaidītā gultnē. Šerloks Holmss bija ieradies prasīt paskaidrojumus Heizelvudam, un tagad profesors lūdza viņa palīdzību. Pēc Šerloka Holmsa atbalsta vaicāja tie, kas bija viņu tirdījuši. Te neko nevarēja saprast.

Klusums kļuva nomācošs. Boktons veltīja Heizelvudam raižpilnu skatienu. Profesors novērsās, satraukti glaudīdams savu bārdiņu.

Šajā vietā nebija nekāda patīkamā gaisotne.

Pēkšņi man radās neskaidra apjausma, ka mūsu vidū ir kāds, kas zina daudz vairāk nekā saka. Vai varbūt slepkava atradās tepat pie šī galda?

28

Pie salona durvīm trīsreiz pieklauvēja. Holmss nolika avīzi.

-    Lūdzu, ienāciet, misis Hadsona!

Jau pasen bija satumsis. Es ielūkojos sienas pulkstenī. Bija pusdivpadsmit.

Saimniece pabāza galvu durvju spraugā.

-    Piedodiet, ka jūs traucēju tik vēlā nakts stundā, bet es iedomājos, ka tas var būt svarīgi…

-    Kas noticis?

-    Es beidzu mājas soli apakšstāvā, kad izdzirdu pie durvīm dīvainu troksni. Traucos turp un ieraudzīju kādu, kas pabāza zem durvīm šo papīru.

Viņa pasniedza Holmsam četrās daļās salocītu lapiņu.

-   Kad atvēru, mūsu noslēpumainais pastnieks jau bija pazudis miglā.

Holmss paņēma zīmīti, pateicās misis Hadsonai un skaļā balsī izlasīja:

-    "Misteram Šerlokam Holmsam zināšanai. Dauningstrītas septiņdesmit astotajā numurā notiek baigas lietas. Pa tumsu tur iet iekšā visādi cilvēki. Un vēlāk šie slāj gar maniem logiem ar lieliem džutas maisiem pār pleciem. Nespēju pat iztēloties, kas šamējos ir. Manīju jauno Džeimsu Paikoksu ieslīdam šitanī savādajā miteklī. Bet viņš nekad nav nācis ārā, vismaz savām kājām ne. Es nepaļaujos uz policiju tāpēc ziņoju jums, mister Holms. Izvelciet gaismā šito būšanu un beidzot atbrīvojiet pilsētu no briesmoņa. Uzmanieties, tas nostūris ir aplam bīstams." Skaidrs, ka neviens nav parakstījies.

-   Tas ir saprotami. Londona ir nobažījusies. Šīs vēstules autors labprātāk paliek nezināms, baidoties no atmaksas. Visi ir izbijušies.

Es ne, Vatson.

Holmss uzvilka savu biezo mēteli un uzlika galvā silto cepuri, lai ledainajā naktī nesaltu. Es nolēmu sekot viņam. Holmss ieslidināja sev kabatā pistoli, un es dariju to pašu.

Petrolejas lampas mūsu fiakrā šūpojās šurpu turpu, izgaismojot biezo miglas sienu, ko šur tur caursita māju apmetums vai ielas lukturis, ap kuru virmoja zilgans nimbs. Pēc mana drauga pavēles fiakrs iznira Dauningstrītā iepretim sešdesmitajam numuram. Pārējo ceļa gabalu mēs veicām, lavīdamies gar mūriem.

Vējš pielīmēja drēbes pie mūsu miesām, tāpēc gaiss likās vēl saltāks. Mūsu dvaša itin kā sasala turpat pie lūpām.

Drīz vien mēs sasniedzām septiņdesmit astoto numuru. Tas bija taisnstūrains nams, kas vedināja uz domām par noliktavu. Ārdurvīm priekšā bija ar priekškaramo atslēgu nodrošināti metāla režģi. Mēs devāmies apkārt, meklējot vēl kādu ieeju. Holmss pielika rādītājpirkstu pie lūpām. Tad viņš norādīja uz logu bez restēm tas bija pieejams, un Holmss ar dažām kustībām ļāva noprast, ka gribētu rāpties iekšā. Es atspiedos pret ēkas sienu, klusībā cerēdams, ka mūsu bīstamo pasākumu neviens nepamanīs, un tēloju kāpnes. Draugs uzrāpās uz maniem pleciem. Dzirdēju, kā Holmss nopūlas, cenzdamies atvērt nepadevīgo rāmi. Piepeši krēslā atskanēja plīstoša stikla šķinda, kurai gandrīz tūlīt sekoja tālīnas suņa rejas.

Mēs sastingām šajā neērtajā pozā. Kveksis vēl kādu brīdi žēli gaudoja, tad beidzot apklusa. Mēs iegrimām nomācošā klusumā. Mani pirksti bija gluži stīvi no aukstuma. Es drīz vien jutu tikai kāju, kas balstījās uz mana kreisā pleca, pēc tam vairs neko. Es nopratu, ka Holmss pamanījies ielīst iekšā. Pavēros augšup viņš no augšas stiepa man pretī roku. Es bez lielām grūtībām pievienojos viņam.

Holmss novicināja man gar acīm ieroci, tā norādot, ka es darītu prātīgi, izvelkot savējo. Ar drebošu roku salūkoju pistoli.

Mēness spēlēja paslēpes ar mākoņiem un lēja pār šo vietu rēgainu gaismu. Es centos saprast, kas šajā nostūrī slēpjas. Gaisā plīvēja skāņa un nelāga smaka. Šur un tur tumsā mirgoja dīvainas zilganas gaismas. Es devos uz to pusi. Mana roka pieskārās sienu velvējumiem, kas starveidīgi šķērsoja sienu paneļus. Taustīdamies uzdūros plauktiem, vēl nespēdams uzminēt to saturu. Es atskārtu, ka tajos sarindotas dažādu izmēru burkas ar etiķetēm gluži kā pieliekamajā, kur glabājas ievārījumi. Spokainā gaisma neskaidri apspīdēja dažus no šiem noslēpumainajiem priekšmetiem, un likās, ka tie fosforiski laistās.

Drīz mēness pilnīgi nozuda, pametot mūs tumsā. Es apjuku. Dažu soļu attālumā no manis Holmss lūkoja uzvilkt sērkociņu. Liesmiņa uzsprakstēja, pēc tam izlīdzinājās. Mēs ieraudzījām telpu bez mēbelēm ar lielu galdu vidū. Uz tā vīdēja kaut kas balts.

Holmss tuvināja uguntiņu plauktiem.

Burku bija desmitiem, tās likās sakārtotas vairākos līmeņos. Mēs šausminādamies apskatījām to šaušalīgo saturu, ledaina sviedru lāse ritēja lejup pa manu mugurkaulu. Augšējās slēpa sevī visādu lielumu smadzenes veselas vai savainotas. Holmss ar vārgo liesmiņu izgaismoja plauktu visā garumā. Mazliet tālāk platā traukā ar augstām malām peldēja cilvēka acis. Kādā citā es pazinu aknas, nieres un plaušas. Tur bija ari sirdis un vēl kādi orgāni, kurus es iztālēm nespēju identificēt.

Sērkociņš apdzisa, un mēs atkal iegrimām viendabīgā un necaursitamā tumsā.

Nebija šaubu, ka esam nonākuši briesmoņa midzeni.

Holmss uzvilka otru un devās pie galda, kas atradās istabas vidū. Zem balta palaga gulēja cilvēka stāvs.

Piepeši mūs apžilbināja spilgta gaisma. Durvju četrstūri iezīmējās naktstērpā ģērbts stāvs, kas tēmēja uz mums ar ieroci. Viņa seja bija tik rupji tēsta kā granīta bluķis. Taču skatiens bija tiešs un skaidrs. Neraugoties uz miesnieka stāju, vīrs nelikās bīstams.

-    Rokas augšā! Nekustēties!

Mēs palikām sastinguši turpat, kur stāvējām.

-    Kas jūs esat?

-    Esmu Šerloks Holmss, un šis ir mans draugs doktors Vatsons! līdzgaitnieks uzsauca, pamādams ar zodu uz manu pusi.

Vīrs aizdomīgi mūs nopētīja un piesardzīgi tuvojās.

-    Tiešām, es jūs pazīstu. Ko jūs šajā stundā darāt manā namā?

Holmss iepleta acis.

-    Jūsu namā? Bet kas jūs esat?

-    Esmu profesors Džons Paikokss, ķirurģijas doktors!

-    Paikokss? es izdvesu. Bet kas ir tur, tajās burkās?

Es norādīju uz plauktiem.

-   Tikai daži cilvēku orgāni, kas iekonservēti formalīna un fosfora maisījumā.

-   Mums likās… Redziet, klīst baumas… Vai jūs patiesi esat ķirurgs? es nomurmināju.

Paikokss nolaida roku un atvēra skapi, kurā bija zāģi, mikroskopi un nodzeltējuši skeleti, uzvērti zīda auklās.

-   Šķiet, ka jūs esat satraucies, doktor Vatson. Manuprāt, šī nav pirmā reize, kad jūs redzat anatomikuma zāli.

Arī mūsu ieroči noslīdēja mēs kaunējāmies par savu neizpratni.

-   Man ir maza istabiņa augšstāvā, turpināja Džons Paikokss. Dzirdēju rūti plīstam un suni rejam. Jūs esat ielauzušies manā mājā. Es gaidu paskaidrojumus.

-   Varat nešaubīties par mūsu nolūkiem, sacīja Holmss. Mēs saņēmām vēstuli ar norādi, ka jaunais Džeimss Paikokss te iekritis kādos slazdos un ņēmis galu.

-   Smieklīgi! ķirurgs iespurdzās. Varu apgalvot, ka mans dēls ir sveiks un vesels.

-    Kur viņš patlaban ir? mans draugs noprasīja.

-   Viņš aizvakar aizbrauca uz laukiem pie maniem vecākiem. Esot nolēmis tur atpūsties un sakārtot domas pirms eksāmeniem. Viņš kļūs par ķirurgu tāpat kā es.

Holmss šķita apmulsis. Es pamāju uz to pusi, kur uz operāciju galda gulēja kaut kāds ķermenis.

-    Un tur? Zem pārklāja?

-    Večiņa, kas vakar nomira. Viņa ziedojusi savas miesas medicīnai. Morga sanitārs to nedēļas nogalē atgādāja šurp. Esmu nodomājis rīt to parādīt savā anatomijas lekcijā. Jo šeit notiks nodarbības kādiem divdesmit studentiem.

-    Vai mēs varētu to apskatīt?

Ja jūs no tā gūsiet atvieglojumu…

Doktors Paikokss tuvojās galdam un ar ātru kustību norāva pārklāju. Viņa seja izvaikstījās. Vīrs sagrīļojās, viņam bija jāatbalstās pret sienu, lai nesabruktu.

Uz galda gulēja sakropļots gadus divdesmit veca jaunekļa līķis. Viņa marmora seju rotāja zilganu vēnu tīkls, zem iegrimušajām acīm pletās tumši loki. Uz viņa pieres bija iegriezts otrādi apvērsts krusts, ap kuru bija sacietējusi atbaidoša, brūna krevele.

29

Holmss novilka mēteli un iegrima klubkrēslā. Es nepacietīgi gaidīju pārstāstu par izmeklēšanas norisi. Nepaguvu neko pavaicāt, kad viņš jau sāka runāt.

-   Nogalinātais jauneklis, protams, ir doktora Paikoksa dēls. Slepkava viņam injicējis holeras vīrusu, tāpēc viņa āda ir tādā krāsā.

-    Holeru? Patiesi, viņš bija zilgans, ar dziļi iegrimušām acīm. Bet kur gan iespējams sadabūt aktīvu vīrusu?

-    Viņa tēvs pētīja šo kaiti. Lestreidam ar to pietika, lai ārstu arestētu.

-    Vai tad ķirurgs ir atzinies?

-    Nē. Viņš ir satriekts. Un apgalvo, ka neko nesaprotot. Kāds esot apmainījis vecās sievietes mirstīgās atliekas pret viņa dēla līķi.

-    Kurš gan būtu varējis kaut ko tik briesmīgu pastrādāt?

-    Pēdējais cilvēks, kurš bijis šajā telpā, esot morga sanitārs. Tas pievakarē ieradies ar večiņas līķi. Durvis tam atvēris kalpotājs. Novietojis nelaiķi uz galda, sanitārs devies projām. Ja ņemam vērā doktora Paikoksa nodarbošanos, tā ir ikdienišķa norise.

-    Vai līķi pēc tā atvešanas neviens nav aplūkojis?

-    Nē. Tas bijis ietīts līķautā no galvas līdz kājām, lai neizplatītu infekciju. Turklāt sulainim ir paniskas bailes no miroņiem. Viņš allaž atstājis pārsega pacelšanu doktora ziņā. Tāpēc, iespējami ātrāk atbrīvojies no piegādātāja, viņš nav modinājis saimnieku, lai paziņotu par sūtījumu.

-    Un kā ar morga sanitāru?

-   Es apklaušinājos. Vīrs, kas atvedis šo līķi, tur nestrādā. Večiņa būtu jānogādā tikai nākamajā dienā īsi pirms doktora Paikoksa anatomijas lekcijas.

-   Tātad jūs neticat, ka doktors Faikokss ir vainīgs?

-    Nē. Ir pārāk daudz šķietamu viņa vainas pierādījumu. Ja gribēts padarīt viņu par grēkāzi, šo darbiņu nebūtu iespējams paveikt labāk.

Es turpināju pārdomas skaļā balsi.

-   Tiešām gan. Varbūt slepkava nolaupījis jauno Paikoksu bridi, kad viņš fiakrā devās uz laukiem. Pēc tam nogalinājis un aizvedis līķi tēvam. Vai sulainis var attēlot, kā šis viltus sanitārs izskatījies?

-   Nelaimīgā kārtā nevar. Tam vīram uz sejas bijusi maska tāda, kādu mēdz lietot ķirurgi. Viņš teicis, ka negribot aplipt ar sērgu.

-    Vai jums izdevies uziet kādu norādi?

-    Jā gan, desmitiem, Vatson.

-Tā?

-   Taču tās visas skar doktoru Paikoksu un liecina pret viņu. Slepkava ir īsts noziedzības ģēnijs. Tātad mani gaida dubultīgi pūliņi. Būs jāpierāda Paikoksa nevainība un, kas vēl grūtāk paveicams…

-    Kas tas būtu, Holms?

-    Kārtējoreiz jāmēģina iestāstīt Lestreidam, ka viņš kļūdās.

Tajā pašā mirklī apakšstāvā misis Hadsona grozījās uz vietas kā liels vilciņš, vicinādama slotu. Taču viņai neizdevās aizbiedēt trokšņaino drūzmu, kas iebrāzās kāpnēs.

Kāds puika ar nekaunīgu skatienu un cepuri uz vienas auss iesoļoja salonā.

-    Mister Holms! Mister Holms!

Es uzlēcu kājās un atgrūdu krēslu, gatavodamies aizgainīt iebrucēju ar spieķi, taču Holmss satvēra manu roku.

-    Lai paliek, Vatson! Jūs taču redzat, ka tie ir ierastie Beikerstrītas apmeklētāji.

-    Ko?

-   Viņi man nes jaunas ziņas. Es liku viņiem uzmanīt veco tiltu, zem kura tas ubags Džeks sameistarojis savu lažu.

Mans draugs it kā uzlika valdonīga komandiera masku tāds varētu izskatīties vīrs, kas izrīko viņam padotos kareivjus. Viņš ar zoda mājienu norādīja uz zēnu, kurš bija mazliet lielāks par citiem un atgādināja bandas vadoni.

-    Klāj vaļā, Higins!

-    Mēs šo redzējām, ser, tikpat skaidri kā es tagad saskatu jūs.

-    Ubagu Džeku?

Par Higinsu dēvētais šausmās izbolīja acis.

-    Nē, ser. Velnu.

-    Ko, ko? Kur tad?

-    Pašā Londonas vidū, kungs. Vienā pagrabā, kas atgādina Alibabas mitekli. Esmu drošs, ka tur notiek briesmu lietas.

Puisis runāja visnotaļ pārliecinoši.

-    Ved mūs turp, mans jaunais draugs!

Holmss iedeva "bandas vadonim" naudas gabalu, un tas viņam neskaitāmas reizes pateicās. Viss bars devās lejā pa kāpnēm un izbira uz ielas, neklausoties misis Hadsonas piktajos uzsaucienos. Tikai brašais Higinss palika kopā ar mums.

Mēs paaicinājām fiakru. Zēns ierīkojās līdzās kučierim un rādīja ceļu slikti apgaismoto ieliņu labirintā, kuru viņš laikam pazina kā savu kabatu.

Ekipāža drīz apstājās, jo brauktuve kļuva pārāk šaura. Mēs izkāpām un kādu mirkli soļojām pa eju starp divām mājām, kuru slīpie, stāvie jumti likās savienojamies. Ieliņa beidzās ar tumšu un netīru strupceļu. īstenu rīkļu griešanas kaktu. Es sažņaudzu dūrē savu veco pistoli, gatavs likt to lietā, tikko radīsies kādi draudi.

Higinss norādīja uz melnu caurumu apskretušas mājeles vēdlodziņu.

-    Tur, kungs!

Puika plati iepleta baiļpilnās acis un atkāpās vairāku soļu attālumā.

-   Atvainojiet, mister Holms, bet tuvāk es neiešu. Esmu gauži izbijies.

Un zēns nozuda miglā, kas viņu aprija. Holmss uzsauca viņam nopakaļ:

-   Nezaudē modrību, Higins, es joprojām gaidu ziņas par to ubagu!

Mēs nokāpām pa dažiem pakāpieniem. Šis nostūris oda pēc pelējuma un trūdiem augu un dzīvnieku atliekām. Kolīdz biju spēris kāju pagraba tumsībā, man uzmācās nepārvaramas šausmas. Holmss uzšķīla sērkociņu. Mēs ieraudzījām plašu velvi, pilnu salauztiem un pusizjukušiem priekšmetiem, tādu kā plēsoņas migu. Holmss pēkšņi saķēra manu roku, un es salēcos.

-    Ieklausieties, Vatson!

Es saausījos un patiesi izdzirdu dobju murdoņu nebija skaidrs, vai tā ir tuvu vai tālu. It kā krēslā drebinātos kāda būtne ne no šīs pasaules, tricinādama gaisu visapkārt. Man pār muguru pārskrēja saltas trīsas.

Virzoties tālāk, man sāka ļodzīties kājas, jo vibrācija pastiprinājās. Tur zumēja un murmulēja kaut kas neizprotams. Prātā neveidojās nekāds attēls, papildinot skaņu, ko uztvēra ausis. Ne ar kādiem vārdiem nebūtu attēlojams šis kaut kas un mēs tam bailīgi tuvojāmies. Sērkociņš nodzisa, atstājot mūs piķa melnumā. Nekaunos atzīties, ka izbijos, pat šausminājos. Visu manu būtni bija pārņēmušas šaušalas, ko iedvesa nezināmais un nepazīstamais, tās aizvien pieauga.

-   Man vairs nav sērkociņu, Vatson. Vai jums vēl ir?

-    Jā, es… es domāju, ka ir.

Grābājos vestes kabatā un ar atvieglojuma sajūtu sataustīju stūraino kastīti. Paberzēju pret tās sānu viena sērkociņa galviņu, uzsprikstēja dzirksts un tajā pašā mirklī manu seju ietina tāds kā zuzošs mākonis, kas pielipa matiem. Es vienā lēcienā atkāpos, plātīdamies pa gaisu, lai padzītu netveramo un nesaskatāmo ienaidnieku. Liesmiņa nodzisa, kārbiņa nokrita zemē. Atkal iestājās šausmīgs klusums. Biedējošais bija tepat klāt, varbūt tikai dažu centimetru atstatumā. Kādā ellišķīgā apveidā tas parādīsies?

-    Kur jūs esat, Vatson? Kāpēc nodzēsāt sērkociņu?

-    Kas… kastīte… Tā izšļuka man no rokas.

-   Sameklējiet to, vecīt!

Es taustījos pa ledaino tumsu un pēkšņi pieķēros kaut kam glumam un virmuļojošam. Šis priekšmets nebija no šīs zemes vismaz vairs ne. Es tūlīt atrāvu roku un vairākkārt noslaucīju to pret vestes atloku. Dzirdēju, kā draugs kūņojas gabaliņu tālāk, pa kreisi. Viņam neizdevās neko salūkot.

-    Ei, Vatson, kur ir tie sērkociņi?

Es noliecos un grābājos, pūlēdamies atrast nolādēto kārbu, līdz izdzirdu tikko saklausāmu krakšķi zem labās kājas kurpes.

-    Te tā ir, Holms.

Šajā reizē biju nolēmis neļauties iebiedēšanai. Atkal aizdedzu sērkociņu.

Joprojām salicis, es sastingu tik neticami pretīga bija aina, kas pavērās manu acu priekšā.

Asinis sastinga man vēnās, tās kļuva smagas un aukstas kā dzīvsudrabs.

Elpa aizrāvās, es vairs nespēju atliekties, bēgt vai kaut ko sacīt.

Bālganās uguntiņas gaismā Holmss drīz man pievienojās.

-    Velns un elle, Vatson, kas tad tas?

Pavisam tuvu manai sejai gulēja "tas" satrunējušas un apskapstējušas cilvēka galvas atliekas, mušu un tārpu apsēstas. Ādas un miesas stērbeles vēl turējās pie kaula, taču vietumis seja jau bija nograuzta. Uzbrucēju armija bija iznīcinājusi redzokļus un pa visām atverēm salīdusi galvaskausā. Tikai garie, melnie mati bija palikuši neskarti laikam tie visēdājiem negaršoja.

Holmss palīdzēja man izslieties. Es novērsos, cenzdamies attapties, taču atkal sagrīļojos šis pats skats rēgojās arī man aiz muguras.

Sajutu pēkšņas sāpes starp īkšķi un rādītājpirkstu, iekliedzos un atgriezos dzīves īstenībā. Uzpūtu apdedzinātajiem pirkstiem un tvēru pēc jauna sērkociņa. Nopratu, ka upuris ir tikai viens, un tā attēls redzams lielā spogulī. Tā bija sieviete. Viņas rokas un kakls atradās tādā kā siekstā līdzīgus moku rīkus lietoja agrākajos laikos, sodot nelaimīgos notiesātos pilsētas laukumā, kur šo izrādi vēroja naidīgi noskaņotie iedzīvotāji.

Holmss ar savu milzīgo lupu aplūkoja sagrauzto galvu un tās apkārtni. Palielinājumā tas viss noteikti likās vēl riebīgāk.

Tas bija īsts murgs nomodā. Kad reiz beigsies šī slepkavību sērija? Kad mitēsies šīs šausmas? Jābūt niknākajam cilvēces ienaidniekam, lai gūtu prieku no tādas miesu un dvēseļu pazemošanas.

Mana drauga sejā atainojās riebums un satraukums.

-   Mēs esam nonākuši līdz galējībai, manu nabaga Vatson. Nekad mūžā neesmu sastapies ar kaut ko tādu. Nekādas ciešanas nav samērojamas ar tām, kuras vajadzēja izturēt šai būtnei līdz brīdim, kad viņa aizgāja.

Man nebija spēka neko piebilst. Rīklē kāpa žults rūgtums. Holmss turpināja runāt, itin kā risinot domu tālāk monologa veidā.

-   Mums ir darīšana ar vājprātīgo, Vatson, ar bīstamu slimnieku, kurš nokļuvis ļaunuma varā.

Holmss norādīja uz nelielu, tikai dažus centimetrus augstu podiņu, kuram es nebiju pievērsis uzmanību. Uz tā bija dīvains ģerbonis ar lauvu, kuram pie kakla pieritinājusies čūska.

-   Tajā bijis medus, Holmss paskaidroja. Nabaga meitenes seja bijusi ar to noziesta vairākkārt. Lipīgā un cukurotā viela pievilinājusi visus kukaiņus, cik to šajā pagrabā bijis. Mušas, prusakus, tārpus, kas dienām urbinājuši viņas vaibstus un ierīkojuši tajos perēkļus.

Holmss norādīja uz tārpu maltītes atliekām, kurām blakus bija šķīvis un galda piederumi ar to pašu ģerboni. Man uzmācās nelabums.

-    It kā ar šīm mocībām vēl nebūtu diezgan, Holmss turpināja, bende dzirdījis un ēdinājis savu upuri, tā paildzinot agoniju. Un šis sadisms novedis tiktāl, ka viņš uzrīkojis pretī spoguli, lai nabadzīte novērotu savu sāpīgo bojāeju. Un uz spoguļa uzvilkts otrādi apvērsts krusts.

Likās, ka telpā vairs nav gaisa. Bija iespējami ātrāk jāsteidzas ārā.

Es traucos uz izeju, kad mani pēkšņi apžilbināja spoža gaisma.

-   Ne no vietas! Jūs esat iekrituši lamatās!

Es instinktīvi aizsedzu acis ar rokām. Šajā mirklī mani sakampa divi vīri. Trešais spīdināja man sejā luktura staru kūli.

-    Doktor Vatson!

Es pazinu Lestreida balsi.

-    Jūs esat pēdējais cilvēks, ko es būtu turējis aizdomās!

Laimīgā kārtā mums piebiedrojās Holmss, kurš centās šo pārpratumu nokārtot. Policists uzklausīja mūsu paskaidrojumus vēsi un šaubīgi. Kad atklājās briesmīgā aina, viņa seja kļuva pavisam barga.

Lestreids un viņa viri pārbaudīja notikuma vietu. Pēkšņi policists apsūdzoši norādīja uz mums ar pirkstu un iesaucās:

-    Vai tas līķis… jau bija miris, kad jūs to atradāt?

-    Es nezināju, ka ir ari dzīvi līķi, dārgais Lestreid.

Policists piepūtās kā saniknots gailis. Tomēr viņa viltīgais

ģīmis pauda tādu kā nīgru apmierinājumu.

-    Es gribu jūs abus rit no rīta redzēt savā birojā!

-    Kādā sakarā? Holmss neapmierināti noprasīja.

-    Jūs esat galvenie liecinieki.

Pēc atgriešanās Beikerstrītā Holmss traucās pie Heizelvuda grāmatas, sāka to nemierīgi šķirstīt un uzsita ar roku pa lappusi, kuru bija meklējis.

-    Lūk! Man jau likās, ka esmu šo ainu jau agrāk redzējis. Skatieties, Vatson!

Gravīra, uz kuru viņš norādīja, precīzi atainoja šaušalīgo vietu, kuru mēs nule bijām atstājuši. Holmss izlasīja parakstu:

-    "Persiešu galvenā nāves priesteriene nespēja paciest, ka būtu kāda cita, kas izskatītos skaistāka par viņu. Visas valsts sievietes un jaunās meitenes nopūlējās, lai liktos iespējami neglītākas un neizraisītu viņas dusmas. Reizēm gadījās, ka jaunava kļuva bezrūpīga vai neapzinājās savu daiļumu, tāpēc aizmirsa šo likumu. Tad nelaimīgā tika ieslēgta siekstā, no kuras rēgojās ārā galva, un viņas seja noziesta ar medu, lai kukaiņi to saurbinātu. Priesteriene piespieda viņu ēst un dzert, lai nāve nāktu lēni. Un, priecājoties par to, viņa nolika pretī spoguli, lai upuris varētu vērot, kā ilgi un sāpīgi iet bojā skaistums. Klīst valodas, ka šis briesmīgais paradums gadsimtu gaitā izpušķots un izkrāšņots ir pamatā pasakai par Sniegbaltīti. Dažas sātanistu sektas joprojām piekopjot šos rituālus, lai sodītu būtnes, kuras sacenšas ar dižo priesterieni."

Holmss aizvēra grāmatu, ielika to atpakaļ plauktā un paņēma savu lielo heraldikas noteicēju, kurā bija atrodami visā Anglijā izplatītie ģerboņi.

-    Lauva, čūska… Tas ir Vīleru ģimenes ģerbonis.

Viņš atkrita krēslā, salika kopā pirkstu galus un sakoda zobus tas nozīmēja, ka saspringti noris domāšana.

Aizritēja vesela stunda, viņam nebilstot ne vārda. Es jau nezin kuro reizi lasīju jaunā romāna priekšvārdu, joprojām nesaprotot, par ko īsti ir runa. Aina ar sagrauzto un satrunējušo seju mani vajāja, traucējot pievērsties jebkurai tēmai.

Pulkstenis nozvanīja vienu reizi. Jau sen bija pienākusi nakts. Mani mocīja drudžains nemiers. Es centos atgainīt miegu, jo zināju, ka man līdz ausmai uzmāksies atbaidoši murgi.

Mans draugs paņēma piezīmju bloknotu un ierakstīja tajā: "Lieta numur 10. Lēdijas Vīleres slepkavība. Iespējama vīra vaina."

Pēc tam Holmss piecēlās un devās uz savas istabas pusi.

-    Viss sakrīt. Tas ir gandrīz vai pārāk vienkārši.

30

Nākamajā dienā Holmss devās uz nopratināšanu pie Lestreida. Es nevarēju viņu pavadīt, jo man bija temperatūra un drudzis. Mana drauga Londona Keila zāles iedarbojās lēni un ilgi.

Pavadīju dienu, bez kāda mērķa klīstot pa dzīvokli un pārvietojoties no gultas līdz klubkrēslam pie loga un atpakaļ. Mana piere degtin dega. Reizumis visu ķermeni kratīja neganti drebuļi. Es nespēju sakopot domas, jautājumi ņudzēja man prātā un, tikko aizvēru plakstus, acu priekšā rādījās biedējošas ainas.

Pulkstenis rādīja tikai pieci, bet jau pasen bija satumsis. Jau kuroreiz šajā nedēļā es izklaidīgi paraudzījos ārā. Tūkstošiem skursteņu kūpēja vienlaikus, spļaudami pār pilsētu melnus kvēpus. Celtnes izskatījās draudīgas, tās grima netīrajā miglas vatē kā baiļu kūniņā. Iela bija gandrīz tukša. Dažas bezsejas ēnas slīdēja pa ietvēm, galvu plecos ierāvušas.

Pēkšņi es izdzirdu veramies ārdurvis, pēc tam atskanēja pazīstamie kāpņu kraksti. Pa salona durvīm ienāca Holmss. Viņš pakāra izmirkušo lietusmēteli uz āķa un pastiepa plaukstas pretī ugunij.

-    Es biju pie Lestreida.

-    Vai viņš satraucās par manu neierašanos?

-    Man šķiet, ka viņš to pat nepamanīja.

-    Vai viņš jūs nopratināja?

Mana drauga lūpās pavīdēja noslēpumains smaidiņš.

-   Viņš centās. Bet viņam tāda nodarbe lāgā nevedas. Un beigās man vajadzēja viņam skaidrot, kas un kā.

Holmss pagriezās, noliecās uz priekšu, pacēla svārku stērbeles un ļāva ugunij sildīt mugurgalu.

-    Policija jau meklēja lēdiju Vlleri pēc iesnieguma par viņas pazušanu.

-    Kā Lestreidam izdevies viņu atrast? Viņam taču nebūs devis ziņu Higinss ar saviem izlūkotājiem?

-    Nē. Mūsu biedrs saņēmis anonīmu zīmīti, kurā rakstīts par lorda Vllera dīvainajām izdarībām. Viņš neesot nevienam neko teicis. Protams, cerējis, ka lēdiju kāds atradis. Ziņojumā minēts, ka lords Vllers uzturējis kaislīgas attiecības ar dejotāju, vārdā Lulū Lielmute. Lēdija Vīlere esot to uzzinājusi un samaksājusi ļaundariem, lai tie ielietu jaunajai dāmai sejā skābi. Šī Lulū tomēr no vajātājiem izbēgusi un izdzīvojusi. Viņa meklējusi glābiņu pie lorda Vīlera, kuram pastāstījusi par savu briesmīgo piedzīvojumu. Vai traks no dusmām, viņš droši vien nolēmis pats sodīt sievu tā, lai viņai būtu jāizcieš vēl necilvēcīgākas mokas. Vēstulē precīzi norādīta arī notikuma vieta.

-    Kurš varēja to sacerēt?

Holmss izslējās un atvirzījās no pavarda. No viņa plūda spēcīgs apsvilušas veļas smārds.

-    Kā lai es to zinu, Vatson? Anonīmus sūtījumus neviens nemēdz parakstīt. Teikumi man likās juceklīgi, dīvaini, sarežģīti…

-   Vai jūs gribat teikt, ka tās autors ir plānprātīgs?

-    Nē. Es tikai nespēju izanalizēt galvenās šī rakstījuma īpatnības. Burtu forma nemitīgi mainās, it kā tos būtu uzvilkušas daudzas dažādu vecumu un dzimumu personas.

-    Šā vai tā, kāds būs pamanījis lorda Vīlera dīvainās izdarības un par tām ziņojis. Derētu noskaidrot, kurš. Vai grasāties iztaujāt viņa kalpotājus?

Holmss saņēma rokas aiz muguras, turēdamies saprātīgā attālumā no uguns.

-    Es gribēju kaut ko tādu uzsākt, bet iejaucās Lestreids. Viņš solīja sagādāt man nepatikšanas, ja es pārlieku interesēšoties par šo lietu. Jo es esot potenciālais aizdomās turamais, un jūs tāpat.

-    Tas taču ir bezjēdzīgi.

-   Šaubu nav. Bet viņam neiešāvās prātā nekas labāks, lai aizdabūtu mūs projām no šīs izmeklēšanas. Jūs taču pazīstat Lestreida metodes. Viņš lūdz manu palīdzību, kad pašam labpatīk. Un pārējo laiku cenšas turēt mani patālāk, lai es viņu neaizēnotu.

-    Un tā, gaidot sazin ko, mēs atkal esam strupceļā.

-    Es tomēr šo to izdibināju. Ģerbonis, ko mēs redzējām pagrabā, ir Vīleru. Lestreids ar saviem vīriem visu velvi kā ķemmēt izķemmējuši un atraduši daudz ko lordam Vīleram piederošu. Viņš pat licis lordu aizturēt un ieslodzīt. Policija joprojām viņu pratina.

-    Vai viņš ir atzinies?

Mana drauga pierē iezīmējās rieva.

-   Viņš apgalvo, ka esot nevainīgs. Ka viņam nekad neesot bijis nekādas mīļākās, jo viņš neprātīgi mīlējis sievu. Kliedz, ka esot sazvērestības upuris, tieši tāpat kā doktors Paikokss.

-    Vai jūs ieminējāties par otrādi apvērsto krustu uz spoguļa?

-    Jā. Bet Lestreids neatkāpjas no savas pārliecības. Bulbabas sindroms.

-    Tas viss ir smieklīgi. Turklāt ir vēl kaut kas neizprotams. Kā vecajā gravīrā tik sīki varēja attēlot noziegumu, kas tika izdarīts vēlāk? Ko Lestreids saka par to?

-   Viņš analizēja šo pretrunu. Un stāsta, ka ilustrācijām neesot nekāda sakara ar faktiem. Viņa argumenti ir pavisam vienkārši. Sak, atveriet jebkuru grāmatu par slepkavībām, kas Londonā notikušas. Mazliet iztēles un vienmēr var atrast kādu saistību ar izmeklējamo lietu. Viņš man parādīja kādu noveļu krājumu, kas izdots pagājušajā gadsimtā. Un, vai zināt, viņam ir sava taisnība. Taču es neticu nejaušībām, Vatson. Visās šajās lietās ir kaut kas…

-    Velnišķīgs.

Holmss neatbildēja. Viņš pievērsās kamīnmalai, paķēra kārbu ar šļirci un nozuda savā istabā. Varētu domāt, ka tā viņš pielicis punktu sarunai, kas viņa prātā, iespējams, nozīmēja tikai monologu.

Naktī kaut kas kaut kur dobji murdēja. Pamazām šī skaņa pieņēmās spēkā, tuvojās, kļuva noteiktāka. It kā dūktu milzīgs torņa zvans ass un nomācošs. Tā nāca no visurienes un ne no kurienes. Tagad tā jau bija tuvu. Un pletās plašumā līdz bezgalībai. Tomēr baznīcas zvanoņa tā nebija, lai gan turpinājās, un tās melodija bija ļaunu vēstoša. ŠI duna nesa kādas lielas nelaimes priekšnojautu.

Tālumā zuzoņa auga augumā, to ik pa brīdim pārtrauca tādi kā sprādzieni.

Kaut gan es sapratu, ka tas ir tikai sapnis. Sapnis dažkārt nokaitētā prātā spēj radīt gluži apdullinošas halucinācijas. Kā izkļūt no šī murga? Kā pamosties? Man gribējās saukt palīgā, taču joprojām biju aizmidzis, un bailes pieņēmās. Tās sastindzināja locekļus, durstot kā ar ledainām adatiņām.

Dūkoņa kļuva neizturama.

Un tai pievienojās visādi citādi šaušalīgi trokšņi. Sienu paneļi krakstēja, it kā tuvotos pasaules gals. Ļaudis kliedza un sauca palīgā. Tumsā brikšķēja un brakšķēja tās bija gluži velnišķīgas skaņas. Nabaga ļautiņi izbīlī muka uz visām pusēm. Daži nokrita zemē un vairs nespēja piecelties. Citi salika rokas un vērās debesīs, lūdzot Dieva žēlastību. Šajā haosā locījās miesu jūklis.

31

Kaukoņa kļuva krampjaina. Man likās, ka ausu bungādiņas pārplīsīs. Pat nāve būtu tīkamāka par šo elli.

Kā izbēgt no šīs nejēdzības?

Es pēkšņi atvēru acis.

Pie manas istabas loga stāvēja kāds vīrs un raudzījās ārā, gan šausminādamies, gan brīnīdamies vienlaikus.

Kad bija aizritējušas vairākas sekundes, es apjēdzu, ka tas esmu es.

Es vairs negulēju.

Biju pamodies un drebinājos no aukstuma un bailēm, piebāzis degunu pie rūts un nesaprazdams, kas notiek.

Iela bija nonākusi neizprotama trakuma varā. Kāds neredzams spēks aizslaucīja prom pa gaisu vecas avīzes, krāmus, nojumes, dubļiem un asinīm klātus cilvēkus. Kāda milzīga metāla plāksne pacēlās gaisā un ar apdullinošu blīkšķi nokrita dažus metrus tālāk. Dakstiņi, ar visām saknēm izrauti koki, akmens bluķi, jumtu klājumi un celtniecības materiāli brāzās pa ietvi, atsitoties pret māju fasādēm un vājprātīgajā skrējienā aizraujot līdzi citus priekšmetus. Man virs galvas laistījās zibeņu nagi tās bija apokalipses debesis.

Pēkšņi manas istabas durvis ar blīkšķi atsprāga vaļā.

Uz sliekšņa parādījās Holmss, tērpies naktskreklā, un parāva mani aiz piedurknes.

-   Vatson! Jūs esat jucis! Atkāpieties!

-    Kas lēcies?

-   Vētra posta pilsētu! Ja tiks izsistas rūtis, stikli sprāgs visapkārt. Palīdziet man aizkraut logus.

Holmss atspiedās ar muguru pret vienīgo skapi, kas atradās manā istabā. Pēc tam viņš atspērās pret sienu un aizgrūda mēbeli līdz pašam logam. Tās kājas strlķējās pret parketu, saceļot griezīgu troksni, taču tas nepārmāca vēja kaukoņu.

Pēc stundas ceturkšņa visi dzīvokļa logi abos stāvos bija nosprostoti.

Kādu brīdi mēs palikām ieslodzījumā, lūdzot Dievu, lai briesmas attālinās.

Pēc tam iestājās pilnīgs klusums. Vairs nekas nebija dzirdams, pat ne atbalss. Un šī baisā, neizprotamā noskaņa likās vēl biedējošāka par jezgu, ko bija sacēluši lidojošie priekšmeti.

Mēs pamazām apjēdzām, ka draudi beigušies.

Vēl bija vajadzīga stunda, lai miteklī ieviestu kārtību. Neviena rūts nebija cietusi.

Mums ir paveicies, sacīja Holmss. Vējš pūta ielas virzienā. Nespēju iedomāties, kādā stāvoklī būtu dzīvoklis un pat viss nams, ja mēs atrastos tam pretī.

Rīts bija klāt. Dienas gaisma ausa nedroši, it kā neuzdrīkstētos atklāt naktī notikušo.

Tad sāka līt lietus. Tā, protams, nebija pirmā reize, kad Londonā lija, taču tagad gāza straumēm. Kā spaiņiem veseli ledaini burzguļojoši ūdenskritumi plūda lejup pa sapostītajām māju sienām un tecēja prom pa slīpo ielu. Dažās dienās pilsēta pārvērtās milzīgā lipīgu dubļu purvā.

Presē mēs varējām izlasīt, kas šajā naktī bija noticis. Briesmīga vētra bija uzbrukusi pilsētai, radot negantus postījumus gan cilvēkiem, gan lietām. Bija iegruvušas un izskalotas daudzas ielas, vairāki cilvēki gājuši bojā. Namu jumti bija noslaucīti, norauti kā papīrlapas. Balkoni sabrukuši. Simtiem celtņu bija izļodzījušās kā pēc zemestrīces.

Vēl sliktāk slavenā Šekspīra statuja, kas atradās Londonas tilta vidū, pēc viesuļa brāziena bija iekritusi Temzā. Krītot tā bija ielauzusi ledus kārtu. Dažu minūšu laikā desmitiem gājēju, kas agrajā stundā bija uzslējuši savas tirgotavas, nonāca melnajos, saltajos upes ūdeņos.

Kāds negaidīts apstāklis vētras laikā tika izkustināti visi baznīcu zvani, kuri reizē sākuši zvanīt. Varēja domāt šī briesmīgā skaņa vēstī Londonas galu. Vestminsteras zvans saplaisājis tik neganti mēle bija pa to zvetējusi. Lūk, kā radās dīvainā rēkoņa, kuru biju dzirdējis vētras laikā.

Sākās tas, ko bija gaidījis Heizelvuds. Vispārējā psihoze, ko izraisīja prese. Kā neticēt šai debesu vēstij pēc šaušalīgajām slepkavībām, kas risinājušās pilsētā?

"Labi informētu" žurnālistu spalvas zibēja izplatījās visneprātīgākās teorijas. Tās nāca "no drošiem avotiem" un ziņoja, ka izbēgušais no Milbenkas esot paša nelabā izsūtāmais, ko velns palaidis zemes virsū sludināt tumsas valstības iestāšanos.

Vairāki reliģiskie darbinieki skaidroja, ka Londona pati vainojama tai uzbrukušajās nelaimēs, ka noziegumi ir neizbēgamās jaunmodīgā dzīvesveida sekas, jo tas ved pretī norietam. Londona saslimusi un aplipinājusi ar sērgu arī savus iedzīvotājus. Kāds pirmatnējs spēks, izniris no mūžības dziļumiem, satrakojies un gatavs pārņemt visu zemi gluži kā epidēmija. Tas ir ļaunais gars, kas palaists vaļā.

Izdevumā Pali Mali Gazette kāds žurnālists salīdzināja Londonu ar Mīnotauru, kas prasa upurus cilvēku dvēseles. "Mīnotaura ēstgriba ir nepiesātināma," viņš precizēja. "Londona ir kā plēsīgs zvērs, kas norāvies no ķēdes."

Ielu stūros halucināciju apmāti pareģotāji hipnotizēja izbiedētos pūļus. Pasaules gala vēstītāji un praviešu mācekļi sacentās, kurš kuru pārspēs iztēles jomā, stāstot briesmu lietas. Tie vienā balsī klaigāja, ka slepkavības esot izdarītas elles spēku iespaidā. To pasūtītājs esot pats velns.

Tiem pievienojās arī pastardienas fanātiķi, brēkādami par pastarās tiesas rēgu.

Tauta kurnēja par policijas nevarību, un saprātīgāki cilvēki sprieda, ka vajadzētu ņemt visu savās rokās. Dibinājās zemessardze un milicija, kas vadījās no šaubīgas ideoloģijas. Tās rīkoja slimīgas vajāšanas un raganu medības.

Kādu veču pūlis gandrīz nolinčoja tāpēc, ka tik smirdīga elpa kā viņai varot būt tikai nelabajam. Policija gauži nopūlējās, iestāstot tiesātājiem, ka sievietei ir smagi gremošanas traucējumi, turklāt dvašu vēl pasliktinājis džins kopā ar kapātiem sīpoliem.

Uz skatuves parādījās dažādas sektas piemēram, "Tā Kunga vēstneši", kas draudēja ar Dieva sodu. Ik svētdienu valsti pārņēma sastingums: drūmas pārdomas par grēku nožēlu. Vietas, kur parasti mēdza pulcēties daudz ļaužu, tika slēgtas, aizrestotas un aizbarikādētas. Jebkādas izklaides, ja tās nebija reliģiskas, tā Kunga dienā bija aizliegtas tās kļuva par pārkāpumu, bezmaz vai noziegumu. Londona likās mirusi kā liels organisms, ko apsēduši izbiedēti spoki.

Itin kā cenzdamās sniegt atbalstu Heizelvudam, sektas dīga kā suņusēnes rudenī uz mēslojuma kaudzes. Viltus pravieši patiesībā rūdīti blēži par naudu solīja jebko, vispirms jau grēku atlaišanu tiem, kas piebiedrosies viņu sekotājiem. Ļautiņi, kurus plosīja gan bailes, gan šaubas, vairs nesaprata, pie kā vērsties, lai paglābtos. Tie apjēdza tikai vienu: labi ātri jāatpērkas un jālabo pieļautās kļūdas.

Pēkšņi paklīda baumas un tās tūlīt pārķēra skandālu prese, kas ziņoja par brīnumu.

Mēs par to izlasījām gluži nopietnā izdevumā Times Magazine, un reizē ar mums visi valsts iedzīvotāji. Mans draugs atkārtoja skaļā balsī:

"Neticamais noticis apmēram pirms nedēļas mazā, pa pusei pamestā kapelā Perntornstrītas trīsdesmit ceturtajā numurā. Tēls, ko dēvē par Lukulla Dievmātes statuju, sācis raudāt sarkanas asaras. Asiņojušas arī viņas kājas un rokas, tāpat kā dažas citas ķermeņdaļas. Vērā ņemami liecinieki ieraudzījuši, ka šķidrums krājas tēla pakājē, un bijīgi savākuši to traukā. Šo parādību izpētījuši ārsti un ķīmiķi. Analīzes vēstī: asinis ir cilvēka.

Patlaban zinātnieki nespēj šo fenomenu izskaidrot. Ticīgie par šādām norisēm nebrīnās. Tādas esot notikušas jau agrāk. Šajā reizē runa būšot par Dieva sūtītu zīmi, lai katram norādītu ceļu uz grēku izpirkšanu un nožēlu. Reliģijas aizstāvji sargājot statuju dienu un nakti. Tie apgalvo, ka vairākkārt dzirdējuši vaidus un nopūtas.

Tas nav parasts atveids, jo ataino Svēto Jaunavu viņas dzīves rudenī, kad sejas panti liecina par mokām un ciešanām. Tai pie kājām sēdošajam eņģelītim ir apaļi vaigi un sejas izteiksme cerību pilna tā vēstī par dzīvespriecīgām cerībām, simbolizējot nākotni un atdzimšanu. Ķerubs pagriezis starojošo, drošas pārliecības apgaroto ģīmīti pret Svēto Jaunavu. Mazās, apaļās roķeles grib tikai vienu apglāstīt un apmīļot šo mūsu visu māti. Viņa skatiens apliecina uzticību un pieķeršanos. Labajā rokā viņš tur paceltu krucifiksu, it kā aicinātu uz lūgšanu ikvienu, kas aplūko šo darbu.

Kopš noticis brīnums, pie tēla katru dienu pulcējas nebeidzamas cilvēku rindas. Ļaudis plūst no visām pusēm un dažkārt pat no tālienes, jo tie jūtas droši, ka Dievmāte atbrīvos viņus no grēkiem un ļaunuma. Dažu dienu laikā kapela kļuvusi par svētceļojumu galamērķi. Šajā baiļošanās laikā, kad sabrūk jebkura pašpārliecība, tauta saista ar to savas cerības. Kaut kādā ziņā tās palīdz līdzsvarot garīguma trūkumu.

Tagad, kad mēs ievietojam avīzē šo rakstu, statuja vairs neasiņo un nevaid, nerādot nekādas dievišķīgu ma zīmes. Un no tās nāk tikko jaušams nāves smārds. Tai pie kājām trauciņā vairs ir tikai sarecējušas asins lāses. Šķiet, ka Lukulla Dievmāte vēl nav atklājusi visus savus noslēpumus."

Holmss nometa laikrakstu uz galda, piecēlās no krēsla un devās turp, kur stāvēja Heizelvuda grāmata. Viņš sparīgi sāka to šķirstīt, kādā vietā atvēra un uzlika plaukstu uz lappuses.

-    Lukulla Dievmāte!

Holmss ar skaļu plakšķi aizsita sējumu ciet. Es tik tikko paspēju paķert mēteli, lai sekotu viņam kāpnēs.

-    Es iešu jums līdzi!

-    Jūsu veselības stāvoklī? Jums taču būtu jāatpūšas!

Nonācis uz ielas, mans draugs ar kundzisku rokas mājienu

apturēja fiakru.

-    Uz Perntornstrītu trīsdesmit četri, cik ātri vien iespējams!

Sausi noplīkšķēja pātaga, un mūsu pajūgs straujā solī aiztraucās

mitrajā, nomācošajā miglā.

-    Ko jūs ieraudzījāt tajā grāmatā, Holms?

Viņa skatiens lika man nodrebēt.

-    Lukulla Dievmāti visā tās šausmīgumā!

Es neko vairāk nejautāju. Protams, es nebiju drošs, ka dzirdēšu kādu paskaidrojumu.

Piebraukuši pie kapelas, mēs izkāpām. Avīzē minēto pūli nekur nemanīja, ap celtni klusi ložņāja tikai daži dīkdieņi. Likās tie gaida, kad kaut kas notiks. Viņu sejās varēja samanīt drūmu izmisumu. Kāds uzstājīgs policists aizšķērsoja ieeju bazniciņā, rokas uz krūtīm sakrustojis. Piepeši aiz viņa muguras parādījās mazs, nervozs vīrelis. Labajā rokā viņš turēja mutautu, ar kuru bija aizklājis seju. Mūs ieraudzījis, šis cilvēks steidzās mums pretī.

-    Holms, Vatson! Ko jūs te darāt?

Viņš noņēma kabatlakatu no deguna un nopurināja, it kā gribētu izpurināt no tā izgarojumus. Mēs tūlīt pazinām vecā žurķa Lestreida ģīmi. Atbildi negaidīdams, viņš piebilda:

-    Cik neciešama smaka! Tas tēls ož pēc nāves. Heizelvuds cenšas atklāt tā noslēpumu. Mēs likām visu izvākt no kapelas.

Mans draugs nebūt nelikās pārsteigts, dzirdot, ka profesors mūs apsteidzis. Viņš paspēra soli uz Lestreida pusi.

-    Ļaujiet man ieiet, un es atrisināšu to jūsu miklu!

Šerloks pavadīja šo priekšlikumu ar sibillas cienīgu mājienu -

gluži kā lielkungs, pavēlot krodziniekam piepildīt viņa glāzi.

Lestreids paraustīja plecus.

-    Kā vēlaties. Taču es jūs brīdinu oficiāli esmu…

-    …atbildīgs par šo izmeklēšanu, Holmss nobeidza, pastumdams sānis policistu.

Mēs iesteidzāmies kapelā. No vitrāžām krita nespodra gaisma, kas uzdvesa nelāgas nojautas. Smirdoņa bija neciešama.

Mēs pēkšņi pamanījām Heizelvudu. Viņa sejai priekšā bija bieza maska gluži tāda kā tiesu mediķiem. Viņš klauvēja pa statuju ar garu metāla nūju, it kā cerēdams izraisīt kādu cilvēcisku reakciju. Viņš pagriezās un aicināja mūs tuvoties. Viņa seja bija pietvīkusi no karstuma, kas valdīja zem maskas. No augstās pieres uz deniņiem ritēja sviedri. Viņš izvilka mutautu, noslaucījās un aizžņaugtā balsī izdvesa:

-    Mums jārīkojas ātri, Holms. Tūkstošiem cilvēku ierodas skūpstīt šo akmeni. Mēs riskējam, ka izplatīsies tīfs vai mēris. Es jau stundu nesekmīgi pūlos tēlu izklauvēt, cīnīdamies ar sliktu dūšu. Manuprāt, vajadzēs to sadauzīt.

Es aizspiedu nāsis un aizturēju elpu, lai nejustu briesmīgo dvaku. Holmss izvilka lielo lupu un sakopoja uzmanību, aplūkodams smieklīgo punduri, kas irgojās pie Jaunavas statujas kājām.

-    Tas nebūs nepieciešams.

Šerloks sasprindzināja muskuļus un pagrieza eņģelīša rokas locītavu. Krusts, ko šis bērnelis turēja rokā, pārvietojās. Atskanēja kluss klikšķis gluži kā reizēm sienas pulkstenī, kad tas gatavojas zvanīt stundu. Mēs neviļus atkāpāmies. Heizelvuds pārkrustījās.

-    Ak Dievs! Kā gravīrā!

Statujas šuve bija pavērusies apmēram par centimetru. Holmss iebāza spraugā Heizelvuda bakstīkli. Atskanēja ilgs, žēls čiksts, un tēls sadalījās divās daļās. Mēs palikām stāvot kā sastinguši, lūkodamies šausmās, kuras bija atklājušās mūsu skatienam. Tukšajā dobumā atsedzās metāla spieķi, uz kuriem bija uzkabināts trūdošs sievietes līķis. Tas pēkšņi atdalījās no šiem iesmiem un nokrita uz grīdas tādā pašā pozā, kādā bijis.

Mums aiz muguras piepeši atskanēja apslāpēts kliedziens. Tas nāca no biktskrēsla, kas pustumsā tik tikko bija saskatāms. Holmss atkāpās un nomērķēja savu ieroci uz to pusi.

-   Tūlīt nāciet ārā! Rokas aiz galvas!

No nišas iznira kāds vīrs, pacēlis rokas, Harijs Hudīni!

-Es… es tikai gribēju paraudzīties, kas noticis… viņš nomurmināja.

-    Kādā nolūkā? Holmss uzstājīgi noprasīja.

-   Jūs taču saprotat! Es meklēju iedvesmu, lai radītu jaunus numurus… Es jau jums paskaidroju savas darbības!

-    Bet kāpēc jūs slēpāties?

-    Man nebija izvēles. Policija dzina visus ārā. Un biktskrēsls man kļuva par necerēti labu slēptuvi.

Burvju mākslinieks tika pārmeklēts un palaists vaļā, neuzrādot apsūdzību. Kā gan šis velna zellis varēja izsprukt no Holmsa dzinējsuņu uzraudzības?

Es paredzēju, ka tam visam būs briesmīgas sekas. Un ja nu mans draugs jau kopš paša sākuma meties uz viltus mērķi, tādējādi atstājot brīvu darbības lauku īstajam Hudīni?

32

Kad iznācām uz ielas, mūsu galvas bija nolīkušas. Pār pilsētu klājās drūmas nolemtības mākulis. Likās bailes un cerību sabrukums tiešām valda it visur. Londona zaudēja ilūzijas ar katru dienu vairāk.

Hudīni turpināja daudzkāršot savējās un izrādīja tās katru vakaru, Princeses teātrī pulcinot pilnas skatītāju zāles. Pieci Holmsa izsūtāmie dienu un nakti sekoja burvju māksliniekam kā ēnas vismaz viņš jutās drošs, ka tā ir.

Šķita, ka šis vīrs īpaši aizraujas ar informāciju par noziedzību valstī. Taču nebija nekā tāda, par ko viņu varētu apsūdzēt.

Beikerstrītas censoņi nepagurstoši uzraudzīja Džeka Ubagotāja migu un gaidīja viņa atgriešanos tajā. Taču klaidonis bija pagaisis gluži kā izšķīdis kodīgajā Londonas miglā.

Marks Dugans nebija atrodams, lai kā policija nopūlējās.

Holmss augas dienas pavadīja Kroulija sabiedrībā. Viņš atgriezās aizvien vēlāk ar aizmiglotām acīm un juceklīgām kustībām. Kad Holmss nekur negāja, viņš iegrima darbā, pārbaudot un kārtojot savu milzīgo kartotēku, meklējot pagātnē kaut ko saistītu ar nesenajām slepkavībām.

Es nespēju saskatīt iemeslu pārmērīgajam drudzim, kas mani mocīja gan garīgi, gan fiziski. Par spīti ilgajai ārsta praksei un zālēm, kas bija manā rīcībā, netiku skaidrībā par tā cēloni. Sazinājos ar daudziem amatbrāļiem, kuri man parakstīja citus tikpat neefektīvus medikamentus.

Vieniem likās, ka esmu kritis par upuri kādai retai kaitei, ar kuru esot aplipis Afganistānā, tā pēc vairākiem inkubācijas perioda gadiem pēkšņi atkal parādījusies. Otriem šķita, ka šis stāvoklis radies manas agrākās nodarbošanās dēļ, sirgu ar dažādām ligām pēc slimnieku apmeklējumiem īstendā, kur kādu laiku praktizēju. Jo kopējā aina atgādināja vairāku atšķirīgu simptomu kopumu, ko nebūtu iespējams nosaukt vienā vārdā. Vēl citi sprieda, ka es esot saaukstējies šajā negantajā ziemā ar mitrajām miglām, slāpējošajiem dūmiem un smirdoņu, kas māca salstošo Londonu. Viņi solīja, ka tas viss pavasari pazudīšot, un tad man vajadzētu atpūsties laukos.

Mani kolēģi izteica cerības, ka es pārtraukšu sadarbību ar Holmsu un pierakstīšu pašreizējo izmeklēšanu norises vēlāk. Taču ne par ko tādu nevarēja būt ne runas. Skaidrāk nekā jebkurš cits es sapratu, ka patlaban esmu draugam nepieciešams.

Šīs domas iespaidā paņēmu spalvu un nolēmu uzmest Heizelvuda teikto par Lukulla Dievmāti.

"Pirmie kristieši Romā tika vajāti un nogalināti. Pretēji dažu apgalvojumiem, romieši tos apspieda un ņirgājās par viņu reliģiju, jo saskatīja tās piekritējos bīstamu spēku, kas varētu sakūdīt tūkstošiem cilvēku pret impēriju. Šī iemesla dēļ tie izķēra kristiešus un centās padarīt viņu ticību smieklīgu. Un nežēlībai nebija mēra. Visciniskākais un cietsirdīgākais bija imperators l.ukulls. Viņam patika mocības, kas atnesa lēnu nāvi. Senie teksti liecina, ka l.ukulls licis izgatavot zaimojošu tēlu, kurā attēlota Jaunava Marija ar rupjiem un neglītiem sejas pantiem, kas drīzāk atgādina izbijušu staiguli nekā svēto. Pie viņas kājām tup uzpūsts eņģelītis ar Bakha vaibstiem un neķītri, perversi uzlūko statuju. To veidoja divas izdobtas puses, kas nevainojami saderēja kopā. Iekšpusē bija dzelzs spieķi, kuru smailes mēdza saindēt. Statuja atvērās un aizvērās, kad to darbināja nezināms mehānisms. Teksti liecina, ka Lukulls pacēlis labo roku, pavēršot īkšķi lejup, tā izlemdams upura likteni. Tas tika ievietots statujā. Tur tas mocījās ilgas stundas, saindēto adatu caurdurts. Nelaimīgā asinis pilēja, ritēdamas tālāk pa slēptām renēm, un sakrājās traukā tēla pakājē. Citiem kristiešiem pavēlēja tās dzert, ņirgājoties par viņu ceremonijām, ši norise simbolizēja pagānisma uzvaru pār šo reliģiju."

Starp citu, Holms, kā jums izdevās atklāt dobuma atvēršanas mehānismu?

Holmss pacēla galvu, atraudams skatienu no savām kartītēm, un pavērās manī stiklainām acīm.

-    Vai pamanījāt to pretīgo punduri, kas apmeties pie šīs pseidojaunavas kājām?

-    Kā tad. Es sacīju sev, ka viņš ir pārāk uzblīdis, lai būtu bērns. Tas šķita priekšlaikus novecojis un pārāk pilnmiesīgs. Teiksim, kā Bakhs.

-   Tas nav Bakhs, bet pats Lukulls. Es to salīdzināju ar attēliem no Antīkās vēstures grāmatas. Heizelvuda citētais raksts vēstī: "Lukulls pacēla labo roku un pagrieza īkšķi pret zemi…" Es darīju to pašu. Mehānisms gan ierūsējis, taču joprojām ir kārtībā.

Pēc tam kad Holmss bija paskaidrojis, viss likās pavisam vienkārši.

-    Un… vai ir atklājies, kas ir tā nelaimīgā?

Holmss labu brīdi vērās griestos, pēc tam viņa domas atkal atgriezās pie manis.

-   Jā. Heizelvuds par to ir parūpējies. Policija saņēmusi iesniegumu par jaunas sievietes pazušanu kādu laiciņu pirms šausmīgā atklājuma.

Es paņēmu tīru papira lapu un iemērcu spalvu tintē.

-    Vai tiešām jums arī tas jāpieraksta, Vatson?

-    Es tikai veicu savus hronista pienākumus, Holms. Ik sīkums var būt svarīgs. Neko nedrīkst palaist garām. Jūs pats man to simtiem reižu esat atkārtojis.

-    Labi, ja vēlaties zināt…

Un draugs man izstāstīja turpinājumu. Mani pirksti ciešāk satvēra spalvu, taču uzreiz nespēju pierakstīt ne vārda tik graujoši viss likās. Man trūka spēka attēlot tādas nelietības. Kā gan šis cilvēks Malkolms Fellovs slavens, darbīgs zinātnieks, iesaistījies šajās šausmās? Kā viņš varējis pieļaut tādas garīgas un fiziskas mežonības pret nevainīgu un neaizsargātu būtni savu paša pameitu? Man acis pēkšņi aizmigloja niknuma un sašutuma asaras.

Holmss šajā brīdī bija nostājies man aiz muguras. Viņš uzlika roku man uz pleca.

-    Es jūs brīdināju, Vatson. Es pats jutos satriekts, atklājot patiesību. Tagad jūs zināt, kāpēc es iebildu pret visu sīkumu pierakstīšanu. Ja lasītāji vēlēsies atrast ko vairāk, viņi allaž var pameklēt Skotlendjarda arhīvos. Es pats neko neaizmirstu ar vai bez jūsu hronikām.

Šī bija pirmā reize, kad es jutos vienisprātis ar Lestreidu. Viņam ir taisnība nabaga bērna spīdzinātājs tiešām jāiesloga cietumā.

Holmss soļoja šurpu turpu pa istabu, galvu nokāris un saņēmis rokas aiz muguras.

-    Tomēr apsūdzētais nodarījumu noliedz, nav atzinies līdz pašām beigām. Esot raudājis un zvērējis, ka neko nesaprotot. Lūdzis sievu ticēt, ka viņš neesot vainīgs, rāpojis pie viņas kājām un sūkstījies. Kāda nožēlojama, pretīga izrāde! Vai zināt, kā viņa atbildēja?

Es būtu pagriezis īkšķi pret zemi kā Lukulls, nolemjot šo ļauno un amorālo cilvēku tūlītējai nāvei.

-    Viņa šim iespļāva sejā, Vatson. Tik smalki audzinātai dāmai tā ir gana daiļrunīga rīcība.

Patiesībā es domāju, ka tas ir tīrais nieks, salīdzinot ar nozieguma smagumu.

-   Nav iespējams atrast nekādus attaisnojošus apstākļus, Holms. Pret šo vīru ir pārāk daudz pierādījumu.

Mans draugs izskatījās norūpējies.

-   Tieši tā, Vatson, to ir par daudz.

Atvēris savu piezīmju grāmatiņu, Holmss atzīmēja: "Lieta numur 11. Agatas Edvardsas Malkolma Fellova pameitas slepkavība. Apsūdzētais jau apcietināts."

/

33

Holmss ar kāju pagrūda durvis un aizelsies iesteidzās salonā ar noputējušiem sējumiem rokās. Viņam sekoja kalpotājs, salīcis zem divu lielu somu svara, arī tās nepārprotami bija pilnas ar grāmatām.

-    Nolieciet tās uz mana rakstāmgalda! viņš pavēlēja pavadonim.

Tas saminstinājās. Galds bija nokrauts ar žurnālu, avīžu, anketu un kartīšu grēdām. Jaunais cilvēks tomēr pamanījās pastumt tālāk kādu ļodzīgu materiālu kaudzi uz apšaubāmiem pamatiem. Ar delnas virspusi noslaucījis pieri, viņš devās laukā no istabas, uzmetis pēdējo raižpilno skatienu savam sastatījumam.

Holmss saberzēja rokas.

-    Kroulijs man beidzot uzticēja savu pētījumu rezultātus. Vai drīkstu lūgt jūsu palīdzību, Vatson?

Šī bija pirmā reize, kad Šerloks aicināja mani talkā. Es klusībā nopriecājos. Turklāt es saskatīju arī necerētu iespēju aizgainīt grūtsirdību.

-    Protams, Holms. Ko jūs no manis sagaidāt?

Mans draugs norādīja uz grāmatu kaudzi.

-    Kroulijs ir pārliecināts, ka visu noziegumu atrisinājums meklējams šajās lappusēs.

-    Kas šie ir par darbiem?

-    Tie ir agrāko sektas izrīcību reģistri.

-    Tāpat kā Heizelvuda grāmata?

-    Jā, taču Kroulijs apgalvo, ka tajā dokumentu klāsts ir nepilnīgāks. Viņa apkopojumā šie materiāli vai nu dublē, vai papildina Heizelvuda savāktos.

-    Un ko jūs domājat darīt?

Holmss pasniedza man vienu sējumu.

-    Kroulijs mums sagādājis darbiņu. Katrā apkopojumā ir desmitiem zemsvītras piezīmju un pierakstu lappušu malās par rituāliem, kas varētu būt ietekmējuši meklējamo slepkavu. Un mūsu uzdevums salīdzināt noziegumus, cenšoties atrast kaut ko kopēju.

Pēc stundas es biju izpētījis materiālus par kādu drausmīgu rituālu roku nociršanu. Tie vēstīja, ka Ēģiptē sievietēm laulības pārkāpējām tikušas nocirstas plaukstas, gluži tāpat kā zagļiem austrumos. Un ka Atēnās rokas esot nocirstas pašnāvniekiem un apraktas atsevišķi. Tādas izdarības piekoptas arī viduslaiku Anglijā. Bet vai tam visam bija kāds sakars ar mazās Mērijas Kinslijas slepkavibu?

Es pētīju nodaļu par medus pielietojumu, kad mani iztraucēja Holmss, likdams man nobīlī salēkties.

-    Paklausieties, Vatson! Karalis Aldeberts Trešais licis dzīvus aprakt piecus bērnus, lai nodrošinātu viņiem mūžīgu dzīvošanu.

-   Vai šim notikumam būtu kāds sakars ar pieciem abata Meredita bāreņiem?

-    Nezinu, Vatson. Šā vai tā, kaut ko tas pierāda gan.

-    Ko tad?

-    Ka cilvēku muļķība nav radusies vakar.

Mani pētījumi noveda arī līdz kādam seram Fejelam, kurš licis savai sievai Gabriēlai de Veržī apēst viņas mīļākā dzejnieka Raula de Kusi sirdi. Atklājusi, kādu drausmīgu mielastu vīrs viņai sarīkojis, nelaimīgā sevi nomērdējusi badā. Izlasīju ari par Indijā novēroto paradumu izrakt un apēst to nelaiķu sirdis, kuriem piedēvētas burvju spējas. Vai šajās izplatītajās izdarībās būtu meklējams aizsākums mūsu baņķiera-antropofaga nosliecēm, kad tas tika pieķerts nozieguma vietā nobaudām noslepkavotās sievas miesu?

Citi rituāli bija vēl biedējošāki gan vēriena, gan cietsirdības ziņā. Tā par godu Lielajai Saules piramīdai Tenočtitlānā uz altāra esot upurēti divdesmit tūkstoši cilvēku. Dievam Kolibri* veltītos ļautiņus

Šeit Uicilopočtli, acteku ciltstēvs ar cepuri, kas attēloja kolibri putniņu. (Tulk. piez.) tā pielūdzēji nožņaudza un pēc tam tērpās to ādās. Tie paši indiāņi upurējuši auglības dievietei' jaunas meitenes, nocērtot tām galvu.

Uzzināju arī šo to par antīkās "medicīnas" praksi. Daži senie barbaru tirāni, kurus piemeklējusi lepra, esot centušies izdziedēties, mazgājoties padoto asinīs. Citi dzēruši uzveikto ienaidnieku asinis, lai vairotu savus spēkus.

Vai šie jaukie paradumi šādā vai tādā izpausmē būtu saglabājušies? Un vēl aizvien dzīvotu slepkavošanu un genocīdu laikmetos atkal izplatoties kāda pareģojuma, ticējuma vai pasludinājuma vārdā?

Mūsu darbs turpinājās vairākas stundas. Beigās Holmss ar vilšanās izteiksmi sejā vēlreiz pārlūkoja visas atzīmes.

-    Kāds ir jūsu slēdziens, Holms?

-    Ir tikai divas iespējas vai nu Kroulijs par mums ņirgājas, vai arī risinājums meklējams citur.

' Tlasolteotla acteku zemes, seksa, grēku nožēlas aizbildne. (Tulk. piez.)

34

Pie durvīm piedauzīja.

Notārs Holborns pārtrauca lasīšanu un izslēja galvu.

-    Ienāciet!

Telpā iesteidzās nevainojamā livrejā tērpies viesmīlis, kuram sekoja vecs, sirms kalpotājs.

-    Vakariņas, kungs.

-Jau?

Četri acu pāri pievērsās sienas pulkstenim. Deviņi!

Pagājušas desmit stundas, kopš Viljams Holborns bija sācis lasījumu. Viņš to darīja izteiksmīgi, jo rakstītais viņu aizrāva. Un mēs kā apmāti sekojām viņa lūpu kustībām arī es, jo biju piemirsis visus daudzos sīkumus no lietas, pie kuras tika strādāts pirms nezin cik gadiem. Tikai Lestreids laiku pa laikam izrādīja dažas nepacietības pazīmes.

Manas labās kājas ceļgalā iemetās sāpe tas bija artrīts. Piecēlos, balstīdamies uz spieķa. Bija vajadzīgs kāds fizisks vingrinājums, lai rosinātu asinsriņķošanu.

Lestreida lūpās iezīmējās indīgs smaids.

-    Es varu saprast, kāpēc Šerloks Holmss negribēja publicēt šo stāstu. Šī lieta viņa karjerai bijusi gluži postoša.

Taču es nebiju noskaņots klausīties policista spriedelējumos.

-   Manuprāt, jūs neesat uzmanīgi sekojis tekstam, manu nabaga Lestreid. Šerloks Holmss nekad nav pretojies materiālu publicēšanai. Viņš tikai vēlējās to darīt pēc tam, kad būs pievienojis nepieciešamās piezīmes.

-    Mani māc neizturama ziņkāre, kādas tās būtu!

-    Nomierinieties tiksim arī līdz tām.

-   Tās gaidot, viss pārējais gabals šķiet tāds nesakarīgs. Es prātoju, kurš izdevējs būtu tik dulns, lai kaut ko tādu laistu klajā.

-    Ir skaidrs, ka šādā izskatā teksts nekad netiktu publicēts.

-    Tad jau jūs atzīstat, ka man ir taisnība.

-    Ja nu vienīgi to, ka jūs no izdevējiem neko nesaprotat. Holborns ceļ mums priekšā tikai jēlvielu darba uzmetumus. Tā drīzāk ir personiskā dienasgrāmata, nevis pabeigts romāns.

Notārs pievērsās Lestreidam.

-    Es savukārt redzu precīzu notikumu atainojumu. Jūs taču negribēsiet pelt doktora Vatsona talantu?

-    Paldies, notāra kungs! es turpināju. Taču es apzinos, ka manām spējām ir robežas. Man ir gadījies, ka draugs Džordžs Ņūns apgāda Strand Magazine direktors licis uzlabot manuskriptu, lai tas būtu derīgs publicēšanai.

Pār mistera Holborna pieri pārslīdēja tāda kā ēna.

-    Un jūs piekritāt stāstā kaut ko mainīt?

-    Tikai stila jomā. Protams, man vajadzēja mīkstināt dažas vietas, lai nesatrauktu pārāk jūtīgus lasītājus.

Lestreids atsāka savus nopēlumus.

-    Ja es būtu Džordža vietā, tad noraidītu šo darbu kā pārāk nesakarīgu.

-    Laimīgā kārtā jūs esat Lestreids. Un es neticu, ka jūs varētu norādīt uz kādu jucekllbu šajā stāstā.

-   Apmēram varu gan. Tā šķietamā fiziskā dubultošanās, kas beidzās ar Rozas Kroulijas nāvi, ir ķēmīga un ārpus sižeta. Protams, man šķiet, ka jūs pats, doktor Vatson, esat ieguldījis šajā darbā pārāk daudz no sevis paša.

-   Tā ir, bet mana pieredze lieliski iekļāvās aprakstā par mūsu izmeklēšanu. Vienmēr ir vieglāk kritizēt, kad viss jau izdarīts, a posteriori.

-   Var jau būt. Bet ir šis tas vēl ļaunāks. Iepriekšējās nodaļās jūs mums parādījāt profesoru Kornēliusu Heizelvudu kā jūsu drauga galveno pretinieku. Un tad pēkšņi Heizelvuds un Šerloks Holmss sāk sastrādāties kā labākie kolēģi. Un tā ir tikai viena no nesakrišanām šajā stāstā.

-    Jūsu atmiņa ir tik izvēlīga, ka tā uzvedina uz domām par amnēziju, mans nelaimīgais draugs. Vai man jums jāatgādina, ka Holmsa palīdzību lūdza Heizelvuds pats, atzinies savos maldos? Protams, jautājums par Heizelvuda vainu notikušajā joprojām nav izvērtēts. Viņam tajā ir diezgan ievērojama loma.

Policists paraustīja plecus.

-    Bet ko tad lai domā par Kroulija pētījumu? Tajā, piemēram, ir lasāms, ka valdniece Otrigilda, vai kā nu viņu tur sauca, pavēlējusi sevi apbedīt kopā ar abiem saviem ārstiem. Kāds sakars pat attāls tam visam var būt ar reālajiem notikumiem?

-    Mēs pētījām, mēs centāmies izprast. Iespējams, kādu mirkli sekojām viltus pēdām, tomēr mums vismaz pietika drosmes izmeklēt. Ar jums bija mazliet citādi.

-   Man nav lieka laika, ko zaudēt. Kad manās rokās bija vainīgais, es to tūlīt stiepu uz tiesu. Un negrasījos skaidroties, vai viņš iespaidojies no nelāgas lasāmvielas.

Kamēr mēs tā strīdējāmies, viesmīlis un vecais sulainis bija uzklājuši vakariņu galdu.

Maikrofts Holmss priecīgi saberzēja rokas, vērodams pasniegto cienastu. Lācis izlocīja savu iespaidīgo augumu no klubkrēsla.

-    Un kā būtu, ja mēs turpinātu šo izskaidrošanos pie galda?

Arī es jutu, ka man kuņģī smeldz, un iedomājos, ka mīļuprāt

būtu ieturējies. Lai gan patiesībā man gribējās ātrāk dzirdēt stāsta beigas. Turpinājumā bija runa par sāpīgākajiem notikumiem manā dzīvē, un es nojautu, ka to pieminēšana pat pēc tik ilga laika mani neatstās vienaldzīgu.

Pēkšņi, neko nevaicājis, vecais sulainis ar sirmo matu kodeļu nolika man pretī uz galda ēdienu, kas atradās uz šķīvja, pārsegts ar vāku. Es ziņkāri nocēlu to.

-    Pildītas paipalas!

Pēc tam es ielūkojos nākamajā traukā.

-    Savojas cepumi!

Lūk, tieši tas bija mielasts, no kura es nespēju atteikties!

Kalpotājs laikam pamanīja manu attieksmi. Viņš pieliecās man tuvāk un gluži kā atvainodamies iečukstēja ausī:

-    Skaidrs, ka vakarā pildītas paipalas un Savojas cepumi nav tas ieteicamākais ēdiens, taču tā ir pavēle, doktor Vatson…

-    Neko labāku jūs nevarējāt atnest, lāga cilvēk.

Pusdienas turpinājās bez traucējumiem. Tas ir Lestreids

muldēja par šo to un neko, notārs Holborns un Maikrofts Holmss apmainījās ar tukšām piezīmēm par aplūkojamo lietu, bet es piepildīju kuņģi. Izmeklētā ēdienu karte man atdeva agrāko optimismu, lai es spētu sekot šim stāstam līdz beigām. Lestreids varēja sacīt, ko vien gribēja.

Maltīte ilga vismaz pusstundu. Nevienam nebija prātā vilcināt laiku pie galda. Mēs pēc kārtas apmeklējām tualeti, jo testamentā, protams, pret to nebija izteikti nekādi iebildumi.

Notārs pirmais atgriezās savā vietā. Viņam aiz muguras kamīnā sprakšķēja uguns, ko bija sakruķējis sulainis. Blāva mēness gaisma sūcās iekšā pa aizkaru spraugām, atgādinot mums, ka ārā jau pasen satumsis.

Misters Holborns atkal uzlika degunkniebi, noklepojās un atsāka lasīšanu tajā pašā vietā, kur bija pārtraucis.

35

Holmsam bēdīgā kārtā bija jācīnās ar kurlajiem un necilvēcīgajiem ierēdņiem. Viņš vairākkārt pūlējās aizstāvēt apcietinātos, taču viņu neviens neuzklausīja. Valdība gribēja ātru tiesu paraugprāvu, lai nomierinātu ļaudis. Tāpēc sēdes bija sasteigtas, sodi citiem par biedināšanu.

Bezspēcīgi un sadrūmuši, mēs bijām liecinieki divkāršām netaisnībām. Slepkavas nodarījumiem klāt nāca tie, ko pieļāva juridiskais aparāts.

Mans draugs nepavisam nešaubījās: vairāki apsūdzētie tiek notiesāti par noziegumiem, kurus nav izdarījuši. Tie, kuriem laimējies, pretīgos cietumos gaida prāvu, kuras iznākums ir zināms jau iepriekš.

Man uzmācās melnas domas, gluži kā nevēlami apmeklētāji, kurus nav iespējams izlikt ārā. Šīs slepkavības man neizgāja no prāta. Nezinu, kāpēc, bet es jutos vainīgs, jo nespēju neko darīt, lai palīdzētu upuru vecākiem un tuviniekiem, kuriem bija jāpiedzīvo šie atbaidošie nodarījumi.

Laiks ritēja, un es nopratu, ka mans slavenais draugs sāk zaudēt tvērienu. Tagad jau bija skaidrs, ka viņš no lielā informācijas lēruma nav spējis izdabūt nozīmīgas norādes, kas ļautu atrast slepkavu un atklāt viņa dzinuļus.

Tomēr Holmss jutās pārliecināts, ka šīs slepkavības ir savā starpā saistītas. Viņaprāt, upuru izvēle nebija nejauša. Viņš veltīja visu savu cīņas sparu sakaru noskaidrošanai, taču pagaidām jautājumi palika neatbildēti un katra jauna slepkavība tikai pastiprināja neizpratni. Kas gan varēja saistīt skolnieci, nākamo ķirurgu un baņķiera kundzi, kura kļuva par cepeti? Vai noziedznieks bija

bēglis, kas izmuka no Milbenkas? Vai viņš rīkojās viens pats? Vai klausīja kāda pavēlēm? Kāpēc šis mežonis tik nežēlīgi nogalināja mazo Mēriju Kinsliju un nevis viņas tēvu? Kāpēc viņš nobeidza tieši topošo ārstu, kuram priekšā bija spoža nākotne, nevis tēvu? Kāda loģika vadīja tik slimīgu izvēli?

Satraucies ne pa jokam, es klusībā murmināju:

-    Patiesībā īstie upuri laikam ir tie, kuri paliek…

Piepeši man aiz muguras atskanēja negants brīkšķis, kas lika man palēkties. Es pagriezu galvu un ieraudzīju satriecošu skatu: Holmss stāvēja papīru un salauztu krāmu kaudzes vidū. Viņš bija piecēlies tik strauji, ka apgāzis darba galdu ar visu, kas uz tā atradās. Holmsa skatiens bija aizmiglots, lūpa drebēja, viņš apsūdzoši norādīja uz mani ar pirkstu.

-    Atkārtojiet, ko jūs nupat teicāt, Vatson!

Es izslējos krēslā.

-    Ak, tas nebija nekas svarīgs, Holms.

-    Atkārtojiet, es lūdzu!

Runāt viņam pretī nebija jēgas.

-   Es tikai skaļi domāju. Sacīju sev, ka visās šajās lietās ir vairāk žēl dzīvajos palikušo, nevis mirušo.

-    Un kāpēc tā?

-   Tāpēc, ka tas ir acīm redzami: viņiem līdz savai nāves stundai būs jāapraud visdārgākais. Jā, es turpinu domāt, ka īstie upuri ir viņi.

Holmss palēcās uz vienas kājas, pēc tam uz otras, it kā izpildot kādu dīvainu deju.

Es izslēju galvu, ko biju ierāvis plecos.

-    Vai esat pārliecināts?

Pilnīgi. Jūs esat gluži ģeniāls. Esmu izbrīnījies par jūsu gaišredzību.

Pēc tam viņš izvilka no zemē nokritušās mapes kādu dokumentu, steigā uzkricelēja dažus vārdus un pasniedza to man.

-    Lūk, šī slepkavas upuri!

Es izlasiju:

1)  Džons Kinslijs komersants;

2)   Henrijs Kārdvels baņķieris;

3)   Džeimss Bārnss pensionēts tirgotājs;

4)  Abats Pols Meredits;

5)  Ričards Ebensons rūpnieks;

6)  Lēdija Berningtona;

7)  Nezināms pakārtais;

8)  Džons Paikokss ķirurgs;

9)  Lords Vīlers;

10) Malkolms Fellovs zinātnieks.

Mans draugs vēlreiz palēcās no vienas kājas uz otru.

-  Kāpēc es neiedomājos par to agrāk? Ja šis pieņēmums ir pamatots, tas nozīmē, ka Marks Dugans gribējis sagādāt šiem vīriešiem un sievietēm tikpat negantas ciešanas, kādas piedzīvojis pats. Tā ir viņa nodotā ziņa. Atcerieties, Vatson, viņš brīdināja, ka atriebība būšot viņa moku vērta un bendes iepazīšot elli… Varbūt tad šie sapratīšot, ko viņš pārlaidis…

Tā bija šausminoša un nelāga patiesība, es nopratu:

-  Viņš nogalināja mazo Mēriju ar vienu vienīgu mērķi lai sagādātu sirdssāpes Džonam Kinslijam. Un nobeidza piecus bāreņus, lai apsūdzēts un apkaunots tiktu abats Meredits. Un ar Kārdvelu, Bārnsu un citiem ir tāpat. Tas nozīmē, ka visi šie cilvēki kādreiz apvienojušies, lai sagādātu viņam nepatikšanas. Lūk, ari saskares punkts, ko mēs meklējām jau kopš paša sākuma!

-  Tieši tā, Vatson! Jūs pacēlāt vienu tā plīvura maliņu, kas sedza šo lietu, bet atrisinājums mums vēl nav rokā. Būtu jāparakņājas šo ļaužu pagātnē, lai saprastu, ko viņi savārijuši. Un jāsarīko šo iedzīvotāju konfrontācija. Viņiem jābūt savstarpēji pazīstamiem, vismaz vārda pēc. Iespējams, mēs tādējādi varētu uzminēt, kuri būs nākamie upuri, un pieķert slepkavu nozieguma vietā.

Tajā nakti es aizmigu ar sajūtu, ka esmu bijis kaut kam noderīgs. Līdz iegrimšanai miegā aizvadīju daudzas stundas nomodā. Man prātā dzima jaunas hipotēzes un jaunas idejas. Atmiņā atausa dažādi sīkumi. Marks Dugans pēc sievas pazušanas ātri izputējis. Holmss bija noskaidrojis, ka Duganu vajājis parādu piedzinējs. Vai viņa sieva ir dzīva vai mirusi? Vai nolaupītāji būtu viņu nogalinājuši? Ja tā, tad šis varēja būt Dugana vēstulē minēto ciešanu iemesls. Kāda ir saistība starp kreditoru un desmit upuriem? Vai varbūt tie visi aizdevuši un atprasījuši naudu?

Manās domās veidojās sižets: Dugana sievu aizved viens vai vairāki viri. Un pieprasa naudu par viņas atstāšanu dzīvajos. Tad Dugans izpostīts un iekritis parādos nonāk cietumā. Šis cilvēks vai varbūt vairāki saprot, ka no viņa vairs neko nevarēs izvilkt, un cietsirdīgi nogalina sievu. Un tāpēc viņš draud ar asiņainu izrādi, no kuras metišoties nelabi. Jo tad pārējie apjēgšot, ko viņš pārcietis.

Šajā vietā mani secinājumi sāka putroties. Neviens no desmit upuriem neatgādināja šantāžistu un vēl jo mazāk slepkavu. Viņu pagātnē nevarēja pamanīt neko apkaunojošu. Tie bija gluži vai paraugpilsoņi: abats, baņķieris, ķirurgs, zinātnieks, bagātā lēdija Berningtona… Tad kāpēc viņi būtu sazvērējušies pret Marku Duganu daudzsološu advokātu ar spožu nākotni, kurš arī bija bez kādas vainas? Heizelvuds žurnāla Fantastica arhīvā bija uzgājis gandrīz simt piecdesmit slimīgi biedējošu gravīru…

36

Lai gan atļaujas apmeklēt apcietinātos un apsūdzētos slepkavībās pēc likuma pienācās izdot, tās tika pieprasītas un arī saņemtas reti. Administrācija attapīgi piekopa atrunāšanās mākslu un palielināja šķēršļu skaitu līdz bezgalībai.

-    Ir tikai viens cilvēks, kurš var mums palīdzēt, ja gribam piekļūt arestētajiem, sacīja Holmss. Kornēliuss Heizelvuds.

Pēc pusstundas mēs ieradāmies profesora miteklī, un viņš tūlīt mūs pieņēma.

-    Kas jauns, Holms?

-    Kaut kas droši vien ir. Man vajadzētu konfrontēt aizdomās turētos, lai to uzzinātu.

-    Aci pret aci? Kādā nolūkā?

Holmss iedegās:

-    Esmu nonācis pie secinājuma, ka vīrieši un sievietes, kas aizturēti un apsūdzēti nesenajās lietās, ir savā starpā pazīstami.

Kornēliuss Heizelvuds šaubīdamies glaudīja savu bārdiņu.

-    Un kā tad viņi iepazinās?

-   Tieši to es gribētu atklāt. Esmu drošs, ka pagātnē viņiem bijis kaut kas kopējs. Vai jūs zināt, kur viņi sēž?

-    Jā. Visi pārvesti uz Milbenku, kur gaida prāvas.

-    Milbenku?

-    Tie ļautiņi tiek uzskatīti par bīstamiem. Lai nomierinātu sabiedrisko domu, vajadzēja…

-    Man viņi jāsatiek iespējami ātrāk! Tā ir vienīgā iespēja izvairīties no jauniem noziegumiem un notvert slepkavu.

Šis dubultarguments Heizelvudu pārliecināja.

-    Man ir ļauts ieiet pie viņiem, kad vien vēlos! Ejam!

Baltimors Kompostels traucās mums pretī, elsodams kā astmatisks vērsis. Viņa lielo, trekno ķermeņa masu kā oreols apņēma dzīvniecisks smārds. Viņš neticīgi blenza uz šo neiespējamo duetu Šerloku Holmsu un Kornēliusu Heizelvudu.

Pēc tam viņš man pasniedza tik ļenganu roku, kas lika domāt par aizpuvušu gaļas gabalu.

-    Tas ir… tāds gods! Ko es varu darīt jūsu labā, kungi?

-    Mēs gribam konfrontēt aizdomās turamos un viņus izvaicāt. Kompostels noslaucīja pieri ar apšaubāmas tīrības auduma

gabalu.

-    Vienā telpā? Jūsu klātbūtnē? Bet tas taču ir ļoti bīstami! Heizelvuda autoritāte bija tieši pretēja viņa ķermeņa garumam.

Un viņa apņēmība neapstādināma. Viņš runāja, uzsvērdams ik zilbi.

-    Brīdiniet sardzi un nodrošiniet kārtību! Un tūlīt atvediet pie mums apcietinātos!

Baltimors Kompostels lauzīja rokas un nespēja atraut skatienu no savu kurpju purngaliem.

-    Tā sakot… tas nebūs viegli.

Heizelvuds, kurš nebija pieradis pie iebildumiem, neatlaidās:

-    Paskaidrojiet, veco zēn, kas notiek?

-    Vairāki no šiem jau ir pakārti. Holmss caururbjoši uzlūkoja resnuli.

-    Ko? Vai jūs saprotat, ka mēs zaudējam svarīgas liecības? Pa Kompostela lipīgo pieri ritēja lielas sviedru lāses.

-    Es tikai izpildīju tribunāla spriedumu. Tiesneši nolēma, ka šie cilvēki ir vainīgi.

-    Un lēdija Berningtona? Vai jūs arī viņu sodījāt? Kompostels pārvilka lupatu pār seju.

-    Mēs nepaspējām.

-    Kā tā? Holmss iesaucās.

Vīrs atkāpās un paslēpa seju, paceldams tai priekšā delmu, kā puišelis, kas vairās no pļaukas.

-   Tā nav mūsu vaina! Viņa jau pirms prāvas nomērdēja sevi badā.

-    Un pārējie?

-    Džeimss Bārnss ir zaudējis prātu.

-    Un lords Vilers?

-    Viņš ar zobiem pārgrauza pats sev vēnas.

-    Kā? Ko? Un Malkolms Fellovs?

-    Tas ņēma galu, noridams savu mēli.

Heizelvuds veltīja Kompostelam negantu skatienu.

-    Un kā tas gadījās, ka sargi neiejaucās?

Vērsis trīcēja no galvas līdz kājām gluži kā liels želatīna klucis.

-    Sargi? Iedomājieties sevi viņu vietā! ja kāds no ieslodzītajiem mirst, viņiem ir mazāk darba!

-   Diezgan! iebļāvās Holmss šim zellim pie deguna. Kuri vēl ir tik dzīvi un garīgi veseli, lai atbildētu uz maniem jautājumiem?

Cietuma direktors skaitīja, likdams lietā taukainos pirkstus:

-    Hm, baņķieris Henrijs Koldvels, abats Pols Meredits un ķirurgs Džons Paikokss. Viņu prāvas ir atliktas, jo novilcināšanu panākušas kādas augstu stāvošas personas.

-    Es pieprasu tūlītēju iespēju viņus redzēt!

Baltimors Kompostels mūs ieveda mitrā pagrabā, kur tā viņš teica notiekot oficiālās pratināšanas. Spriežot pēc priekšmetiem un aparātiem, kādi tur atradās, es secināju, ka tās ir visnotaļ muskuļotas nodarbes. Šis tas no aprīkojuma varētu noderēt viduslaiku moku riku muzejam. Kompostels droši vien bija godam nopelnījis savu nelāgo slavu.

Mazliet vēlāk tika atvesti trīs nelaimīgie saslēgti roku dzelžos, ar važām ap kājām, un viņus pavadīja četri sargi ar naidīgām sejām.

Ieslodzītie bija tā panīkuši, ka viņu sejas runāja skaidru valodu par dzīves apstākļiem šajā vietā. Mums pretī stāvēja trīs salauzti cilvēki, vraki. Likās, ka viņu spēki ir izsmelti. Es tūlīt pazinu Paikoksu un Mereditu. Nopratu, ka trešais bija baņķieris Henrijs Kārdvels. Tas bija neliela auguma vīrelis ar vēderiņu un tik izvelbtām acīm, ka atgādināja krupi. Viņam uz acīm bija brilles, kuru stikli bija saplīsuši iespējams, kādā iztaujāšanas reizē. Tuvredzīgie redzokļi sejā, kas bija apaļa kā mēness, piešķīra šim vīram izbiedētu izskatu. Viņš bija sakucis it kā ierāvies savās bailēs. Šie cilvēki jau bija zaudējuši visdārgāko, un cietums tos nošķīra no vēl atlikušā pašcieņas.

Tikai Paikokss, kura garums bija metrs deviņdesmit, vērās uz visu no augšas ar apņēmīgi mirdzošu skatienu. Šis vīrs bija nozvērējies cīnīties līdz pēdējam, lai gūtu taisnīgu gandarījumu par dēla bojāeju. Kāds no sargiem viņu rupji izgrūda telpas vidū. Paikokss apcirtās un zibenīgi ar gluži negaidītu spēku belza šim vīram pa ģīmi. Sargs sabruka zemē.

-   Esmu nevainīgs! ķirurgs auroja. Es pieprasu, lai mani uzklausa un izturas pret mani ar cieņu!

Sekas nebija ilgi jāgaida. Trīs pārējie sargi metās viņam virsū un sita gan pa galvu, gan pa kājām. Nelaimīgais nokrita uz ceļiem. Brašuļi izmantoja šo iespēju, lai viņu saliektu ragā. Paikokss vēl mēģināja atkauties, taču blieziens pa skaustu viņu apdullināja. Pa pusei bezsamaņā esošu, tie viņu pieķēdēja pie smaga krēsla, kas bija piekalts pie zemes. Divi pārējie cietumnieki nemēģināja izrādīt pretestību. Taču sargi ar tiem izdarījās tikpat nežēlīgi. Tā turpinājās dažas sekundes pārāk īsu laiku, lai mēs pagūtu iejaukties.

Heizelvuds likās norūpējies. Viņš domās mērīja attālumu no savām teorijām līdz to pielietošanai praksē.

-    Jums nav tiesību! es aizrādīju.

-    Šie ļautiņi ir bīstami vājprātīgie, doktor Vatson! svelpjoši atcirta Kompostels. Mēs to darām jūsu drošības dēļ. Ar šādiem briesmoņiem palīdz tikt galā tikai dzelzs disciplīna. Iesaku jums viņus izjautāt iespējami ašāk, lai varētu šos atkal ieslodzīt kamerās.

-    Briesmoņi ne vienmēr ir tie, par kuriem citi tā domā, es nikni attraucu.

Holmss ar netīksmes pilnu kustību atbīdīja vērsi nost un tuvojās cietumniekiem.

-    Mēs neesam nākuši jūs vajāt, bet jums palīdzēt. Mēs lūdzam jūs sadarboties, jo tā varbūt ir pēdējā iespēja tikt no šejienes ārā un notvert slepkavu.

Paikokss pacēla galvu.

-   Atmaskot slepkavu… Tas ir viss, ko es vēlos. Sev es neprasu neko. Manai dzīvei vairs nav jēgas. Mans lepnums un mana slava bija dēls. Gribu panākt taisnību! Un šiem neaudzinātajiem rupekļiem neizdosies mani atturēt!

Paikoksam vēl pietika spēka uzspļaut vienam sargam. Tas jau pacēla roku sitienam, bet Holmss viņu valdonīgi apturēja. Sargs rūkņādams atkāpās.

Pirmoreiz kopš aresta ķirurgs atguva cerību, ka viņu kāds uzklausīs.

-   Es atbildēšu uz visiem jūsu jautājumiem, Holmsa kungs. Bet es baidos, ka nevarēšu pateikt neko vairāk, kā stāstīju policijai.

Holmss veltīja visiem trim jautājošu skatienu.

-    Vai kāds no jums pazīst Marku Duganu?

Tie noliedzoši pakratīja galvu. Holmss uzrunāja Paikoksu:

-    Vai jūs pazīstat abus šos cilvēkus?

Paikokss pagrieza galvu un ilgi aplūkoja baņķieri un abatu.

-    Nē, šī ir pirmā reize, kad viņus redzu.

Tad mans draugs uzdeva to pašu jautājumu arī abatam un baņķierim.

Katrs atbildēja noliedzoši.

Holmss pievērsās baņķierim.

-   Vai jūs kādreiz pagātnē esat kādam gribējis nodarīt vai nodarījis ko ļaunu?

Tas likās pārsteigts.

-    Ko ļaunu?

-   Vai jums ir kāds personisks ienaidnieks? mans biedrs uzstāja.

Henrijs Kārdvels centās sakopot domas.

-    Nē, neliekas vis. Mana banka aizdevusi daudz naudas rūpniekiem un darījumcilvēkiem. Akcijas bija labākais līdzekļu ieguldīšanas veids. Esmu palīdzējis īstenot neskaitāmas ieceres. Ir gadījies pat maksāt svešus parādus. Man bija daudz draugu, es katru dienu saņēmu pateicības apliecinājumus. Allaž esmu bijis godīgs pret paziņām un ģimenes locekļiem.

Baņķiera balss apsīka.

-    Un es nesaprotu, kas notika… Mana nabaga sieva…

Pār viņa iedubušajiem vaigiem sāka ritēt rūgtas asaras.

Mans līdzgaitnieks pagriezās pret Polu Mereditu.

-    Un jūs, abata kungs?

Viņš apveltīja mūs ar savu tukšo skatienu.

-    Es? Es vadīju palīdzības fondu pamestiem bērniem. Veltīju tam savu dzīvi un sparu. Kurš gan varēja uz mani par to dusmoties? Es jums atkārtoju, ka neesmu izdarījis šos atbaidošos noziegumus. Katru dienu lūdzu Dievu par šo nabaga būtņu dvēselēm un taisnības uzvaru.

-    Un jūs, Džon Paikoks?

Ķirurgs, šķiet, saminstinājās. Viņš cieši pētīja abatu. Likās viņu kaut kas satrauc.

-    Es esmu ķirurgs. Esmu glābis daudzas dzīvības un veselību desmitiem cilvēku, dažkārt pat bez atlīdzības. Nezinu, vai man ir ienaidnieki. Nedomāju, ka savā mūžā esmu nodarījis kādam pāri. Pēc sievas nāves lielāko tiesu laika tiku veltījis dēla audzināšanai un izglītošanai. Viņš bija mans turpinājums, mans lepnums un godkāre. Viņam bija gaidāma spoža nākotne…

Ārsts aprāvās, pagriezās pret abatu un atkal nopētīja viņu.

-   Es nule teicu, ka nepazīstu šos abus. Taču, kad tā padomāju, man nāk prātā, ka esmu abata kungu kaut kur sastapis. Tikai pirmajā mirklī neatcerējos. Laikam cietums mainījis viņa izskatu.

Ņemot vērā nelaimīgā priestera fizisko un psiholoģisko stāvokli, bija skaidrs, ka Paikokss tiešām varēja kļūdīties. Pols Meredits savukārt pievērsās ķirurgam.

-    Varbūt jūs ārstējāt kādu no maniem bāreņiem Sentdžorža namā?

-   Es to nespēju atsaukt atmiņā. Es izmeklēju un operēju slimniekus tikai Karaliskās Akadēmijas slimnīcā. Vai jūs esat tur bijis?

Abats aplūkoja ārsta seju.

-    Vai jūs svētdienās ejat uz baznīcu?

-    Gadās.

-    Arī uz Sentdžordžu?

-    Nekad neesmu tur spēris kāju.

-   Tomēr ir skaidrs, ka mēs kaut kur esam tikušies, abats nobeidza.

Holmss atkal tuvojās baņķierim.

-    Un jūs, mister Kārdvel, vai jūs pazīstat kādu no šiem abiem kungiem?

-    Jā, tiešām, varbūt. Tagad es atceros Paikoksa kunga balss tembru.

Visi trīs vienprātīgi nosprieda, ka jau ir tikušies, taču neviens no viņiem nespēja pateikt, kādos apstākļos. Es nospriedu, ka šī sastapšanās bijusi steidzīga un pavirša.

Holmss apliecināja, ka darīšot visu iespējamo, lai atklātu patiesību un atdotu viņiem brīvību.

Kārdvels, Meredits un Paikokss apsolīja parakņāties atmiņā un ziņot Holmsam, ja izdošoties atcerēties, kā un kur viņi agrāk bijuši kopā.

Cietumnieku trijotne tika aizvesta uz kamerām. Heizelvuds pieprasīja, lai pret viņiem šajā laikā, kad prāvas vēl nav notikušas, izturētos cilvēciski.

Es saskatījos ar Faikoksu un pamanīju viņa acīs uzaustam cerību. Mums nebija tiesību viņu pievilt.

Kad gājām ārā no pratināšanu zāles, mūs ar cieņu un bijību, plati smaidīdams, sveicināja kāds vecs sargs.

Kur es jau biju šo cilvēku redzējis?

37

Mēs dzīvojām ar nebeidzamu zaudējuma izjūtu. Nevienam nebija ne jausmas, kad un kur slepkava atkal kādu nogalinās. Nebija nekādu norāžu, kas mums ļautu izlikt tam slazdus. Marks Dugans nebija atrodams.

Holmss sijāja faktus, it kā dzīvības un nāves jautājums būtu atkarīgs no tiem. Iespējams, ka tā ari bija.

Viņam pretī slējās sagraizītu avīžu kaudze. Tur bija Daily News, Morning Adviser, Morning Herald, Chronicle, South London Observer, Echo un dažādi iecienīti žurnāli. Holmss bija aizpildījis kādu desmitu savu izdaudzināto šifrēto kartīšu. Kad viņš tika galā ar izdevumu Post, jau bija diezgan vēls. Viņš pavērās pulksteni un izstaipījās, atviegloti nopūzdamies. Pēc tam izdauzīja apdzisušo pīpi uz pelnutrauka malas un ar īkšķi piebāza tās galviņu ar tabaku.

Pēc mirkļa pīpe sāka astmatiski sīkt.

Kā parasti, es zināju, ka viņš par paveikto man neko nestāstīs, ja nesākšu izvaicāt.

-    Vai jums ir kādi svaigāki jaunumi, ser?

-    Jā, ir gan. Tikai tie nav diez cik svaigi jāmeklē kāds atbilstošāks vārds. Presē ziņots par diviem jauniem briesmīgiem noziegumiem, kuru rokraksts liecina, ka tos varētu būt paveicis mūsu vājprātīgais noziedznieks…

-    Par ko ir runa?

-    Pirmajā gadījumā kāds virs atrasts miris savā gultā, nosmacēts ar grāmatu.

-    Vai jūs gribējāt sacīt zem grāmatas svara?

-   Nē, noslāpis. Viņš norijis desmitiem lappušu no bieza romāna. Un literārais darbs ir gana zīmīgs!

-    Ko jūs gribat sacit?

-    Tā ir Hermētija Palatīna grāmata De daemonia. Es to pazīstu, jo redzēju pie Kroulija. Uz vāka ir otrādi apvērsts krusts.

-    Vai jūs domājat, ka viņu kāds piebeidzis, likdams apēst šo sējumu?

-    Cik man zināms, literārus darbus rij tikai pārnestā nozīmē, Vatson. Un šajā gadījumā ir skaidrs, ka viņam kāds palīdzējis.

-    Kas ir upuris?

-    Kāds Harolds Batlefīlds izdevējs. Aizraujas ar rakstniecību, kā jau tādam pienākas. Viņam bija gadu sešdesmit. Tas vīrs bijis paralizēts pēc kādas lipigas slimības, viņam cietusi arī redze, un lasīt viņš vairs nav varējis. Večuka meita Mārgareta katru vakaru lasījusi viņam priekšā. Policija arestējusi jauno sievieti un ieslodzījusi cietumā, kur viņa gaida tiesu. Ar izmeklēšanu nodarbojas kriminālpolicija. To vada Lestreids.

-    Atkal viņš!

-    Jā. Un viņa ziņā ir arī otra lieta.

-    Un kāda tā ir?

-    Kāda sieviete atrasta netīrā apšaubāma kvartāla ieliņā Laimhausā, viņa ir nožņaugta.

Holmss pretīgumā noskurinājās.

-    … ar pašas zarnām.

-    Ko?

-    Jūs pareizi dzirdējāt, Vatson. Slepkava uzšķērdis viņai vēderu, izvilcis iekšas un aptinis tās upurim ap kaklu, līdz nosmacējis, ja vien viņa jau nebija mirusi. Kāds liecinieks to visu redzējis pa logu. Viņš dzirdējis, ka vīrietis lamājis sievieti un sācis sist. Tas cilvēks viņai pārmetis sliktu uzvedību šajā kvartālā. Un teicis: "Visi domās, ka tas ir Milbenkas bēglis. Mans gods būs atriebts. Atgriezies renstelē! Tā ir tava vieta!"

-    Kādas šausmas! Un kas ir šis liecinieks?

-    Kaimiņš. Policija nav atklājusi viņa vārdu, jo viņš baidoties no atriebības.

-    Kāpēc viņš nav sacēlis trauksmi?

-    Esot to darījiis, bet pārāk vēlu. Toties devis policijai precīzu slepkavas aprakstu. Pēc izmeklēšanas datiem tas esot jaunās būtnes virs, kāds Viljams Kornvels, vīnu un viskiju mīļotājs. Lestreids pārmeklējis viņa mitekli un atradis notraipītu apģērbu… Un apgalvo, ka virs aizvilcis savu sievu Anitu Kornvelu uz Laimhausu, uz to vietu, kur viņa noziegusies, un nožņaudzis gluži kā kritušo meiču slepkava no Vaitčepelas.

Holmss pamāja.

-    Vēl kaut kas. Raksts vēsti, ka nelaimīgajai bijusi brūce pierē.

-    Vai jūs domājat, ka…

-    Es došos uz morgu, lai pārliecinātos.

-    Un vai šis… Viljams Kornvels ir atzinies, ka izdarījis šo noziegumu?

Mana drauga pierē iezīmējās izteiksmīga rieva.

-    Nē. Rakstā teikts, ka viņš visu noliedz, taču viņam neesot alibi, kas palīdzētu attaisnoties. Tas kretīns Lestreids viņu aizturējis cerībā izspiest atzīšanos.

-    Es neesmu Lestreida atbalstītājs, bet kāpēc jūs sakāt "tas kretīns"? Man šķiet, ka šajā gadījumā jebkurš vispirms turētu aizdomās piekrāpto viru.

-    Es runāju par ziņām, ko mūsu draugs sniedzis presei.

Holmss pagrābājās sašņikāto avižu kaudzē un izvilka vienu

izgriezumu.

-    Palūkosim, kur tas bija? Ak jā, tepat ir: "Lestreids paziņoja, ka viņam kļuvis skaidrs tā neesot pašnāvība, bet ļaundarība…"

-    Kāda gaišredzība!

-    Klausieties tālāk: "Policija dažu soļu attālumā no līķa atradusi garu, asiņainu nazi. Patlaban inspektors Lestreids pieļauj, ka notikusi nonāvēšana neuzmanības dēļ…"

-    Neuzmanības dēļ? Tas Lestreids ir stulbenis!

Vēlāk, nakts vidū, es sajutu netīkamu tirpoņu kņudēja seja un rokas. Es sāku prātot par šo briesmīgo notikumu.

Pēkšņi mans pusnomoda sapnis izvērsās.

Es redzēju nelaimīgo upuri nakts stundā iznākam no apskretuša Laimhausas restorāniņa. Viņa pagāja garām, mani neievērodama, nesot ādas somiņu, kas atgādināja ārsta somu. Ko viņa viena pati darīja šajā nostūrī? Es nolēmu viņai sekot.

Sieviete streipuļoja. Viņas elpa oda pēc džina, smārds iesitās man nāsīs pat pusmiegā. īsu mirkli viņa atspiedās pret laternas stabu, lai atelstos un novilktu kurpes, atvieglojot noberztās pēdas. Pēc tam viņa paspēra vēl dažus nedrošus soļus melnumā un pamazām atguva līdzsvaru. Šī ēna slīdēja pa tumšajām Laimhausas ieliņām un ar pilnu krūti elpoja ledaino gaisu, lai atskurbtu. Viņa bija tā noreibuši, ka nejuta pat sala kodienus pēdās.

Viņai starp diviem dzerokļiem bija iesprūdusi gaļas cīpsla. Tā likās apgrūtinoša. Pēkšņi sieviete izvilka no somiņas garu ķidājamo nazi, lai izbakstītu zobus. Ap viņu sāka riņķot kāda uzmācīga muša. Viņa mēģināja to aizgainīt, taču kukainis nelikās par plātīšanos ne zinis. Tas uzmetās uz klenderētājas vēdera, iepretim nabai. Gājēja gribēja to padzīt un vairākkārt sparīgi blieza sev pa vēderu. Taču aizmirsa, ka viņai rokā joprojām ir nazis. Tas iedūrās, un likteņa ironija uzmācīgais mošķis jau bija paspējis uzlidot, sākdams riņķot ap šīs būtnes galvu.

Attapusies, ko izdarījusi, viņa izrāva nazi no brūces. Taču iekšas bēdīgā kārtā nāca līdzi, aptīdamās ap asmeni. Viņa neganti satraucās. Un bija par ko.

Uzplijīgā kukaiņa saniknota, viņa atkal ņēmās vicināt nazi virs galvas. Taču tādējādi izveidoja sev šalli no pašas zarnām. Spītīgā muša izmantoja šo mirkli, lai klusi nozustu naktī, laimīga un apmierināta.

Nabadzītei atlika tikai nomest nazi un nomirt.

Negadījums neuzmanības dēļ…

Mani pamodināja dūriens vaigā, es salēcos. Un gluži neapzināti belzu pa asinssūcēju kukaini. Beidzot varēju aizmigt.

Lūk, šis vairs manu miegu netraucēs. Man pēc dzēlēja nebija nekādas vajadzības un pēc stulbiem sapņiem arī ne.

38

Holmss bez mitas šķirstīja savu kartotēku, grupēdams kartītes te tā, te šitā. Ko īsti viņš meklēja? Vai viņš pats to zināja?

Jau sen bija satumsis. Mani māca nogurums. Asinsvados vēl kaisa drudzis. Pulss klauvēja deniņos. Piere dega.

Noliku grāmatu uz zemā galdiņa pie kamīna un gatavojos doties uz savu istabu, kad uz salona sliekšņa parādījās misis Hadsona. Viņa izskatījās nobažījusies viņas apakšlūpa kādu mirkli drebēja, it kā viņa gribētu sacīt kaut ko tādu, ko nespēj izteikt.

Tad viņa izdabūja pār lūpām:

-    Pēc jums jautā… kāda… persona…

Es nesapratu, kuru no mums viņa uzrunā Holmsu vai mani. Tajā brīdī es pamanīju aiz brašās dāmas muguras iezīmējamies kādu aizdomīgu ēnu. Noslēpumainais apmeklētājs neapšaubāmi iedzina viņai bijību. Es pastiepos no sava krēsla un sataustīju ieroci. Holmss sarāvās un gatavojās sekot manam piemēram, kad saimniece atkāpās sānis. Kāds vīrietis paspēra pāris soļu un iznāca no ēnas.

-    Aleister Kroulij! es iesaucos.

Ko viņš te darīja tik vēlā stundā?

Varētu domāt, ka tas ir vampīrs, kas izmucis no nez kādas kapličas. Viņa āda bija nāves bālumā. Apsarkušās acis apņēma tumši loki, tās izskatījās biedējošas. Viņš noteikti bija sadzēries kādas zāles vai arī savu noslēpumaino redzējumu varā. Holmss ar galvas mājienu norādīja misis Hadsonai, ka viņa var doties projām. Viņa divreiz nelika sevi lūgt.

-   Es nodibināju sakarus ar Rozi, Kroulijs aizkapa balsī iesāka. Viņa ir briesmoņa gūstā. Un es zinu, kur viņa atrodas.

-    Un kur tad? Holmss laipni apvaicājās.

Kroulijs izlikās nedzirdējis.

-    Man vajadziga jūsu palīdzība, Holms. Jūs esat vienīgais, kas varētu mani atbalstīt. Man jāatbrīvo Roze.

Viņa nesaprātīgais skatiens slīdēja pāri istabai, it kā vērojot nezināmas parādības. Man likās, ka viņa acis izsprāgs no dobumiem.

Tad pēkšņi viņš apcirtās uz papēža un izgāja gaiteni stīvi kā robots.

-   Sekosim viņam! Holmss uzsauca. Man šķita, ka arī viņš ir tādā kā transā.

Nolēmu uzspļaut savam drudzim un rāvu mugurā lietusmēteli. Pagrābājos labās puses kabatā un pārliecinājos par iedrošinošo ieroča klātbūtni. Mēs jau pasen vairs nemēdzām iziet bez šādiem piederumiem. Holmss paķēra lukturīti.

Pēc dažām minūtēm mēs izgājām Beikerstritā nopakaļ Kroulijam. Ledainais vējš virpināja mums apkārt miglas grīstis.

Piepeši dažu metru attālumā no mums iznira fiakra lukturu gaismas. Holmss izstiepa roku. Pajūgs, kas brauca pilnā gaitā, apstājās.

Kroulijs uzbilda kučieri, runādams kā ar rēgu. Es no viņu dīvainā dialoga varēju uztvert tikai to, ka Kroulijs mēģina vārdos attēlot kādu vietu, tomēr nespējot precīzi pateikt, kur tā atrodas. Kučieris nomērīja viņu ar šaubīgu skatienu.

-   Es zinu vienu nostūri, kur tā izskatās, taču tur ir īsts rīkļurāvēju midzenis. Jābūt plānprātīgam, lai dotos turp.

Holmss pasniedza viņam puskronu. Kučieris pamēģināja to uz zoba. Pēkšņi viņa seju apgaismoja smaids.

-   Ar mieru. Bet es jūs atstāšu tā kvartāla sākumā. Man ir bail par savu ādu.

Fiakrs traucās uz Haistrītas pusi. Pēc tam pagriezās pa labi, pa kreisi un atkal pa labi. Tas iebrauca Džordžstrītā, uzņēma gaitu pa Kronēšanas aleju uz austrumiem un tālāk pa Springgārdenleinu.

Šķita, ka migla kļūst aizvien biezāka. Ieliņas sāka līkumot, veidojot neatšķetināmu labirintu. Mēs dārdot kratījāmies pa izdrupušo, dubļaino bruģi. Es drīz atmetu nodomu uzminēt, kur atrodamies, noklīduši naktī un dūmakā. Man radās iespaids, ka arī kučieris šaubās un vairākkārt apriņķo vienus un tos pašus kaktus.

Beidzot fiakrs apstājās. Mēs izkāpām. Kučieris pastiepa pirkstu, norādīdams… uz necaurredzamo tvaiku sienu.

-   Tas ir tur. Vismaz es tā domāju.

Zirgs kļuva nemierīgs, it kā jaušot šeit kādu nolādējumu. Tas piepeši ar pakaviem sāka spārdīt zemi, kāpdamies atpakaļ. Saimniekam bija pamatīgi jānopūlas, lai to savaldītu.

Kamēr mēs devāmies kučiera ieteiktajā virzienā, tumsā atskanēja garš zviedziens, tam sekoja traki auļi. Pēc tam pakavu dipoņa uz akmeņiem noklusa, atstājot mūs šajā naidīgajā tumsā.

Kroulijs pārliecināti devās uz priekšu tik drošā solī, it kā bez grūtībām pazītu šo vietu pat smacējošajos mākuļos, kas mūs ielenca no visām pusēm.

Mēs šķērsojām netīru un šauru ieliņu, kas stiepās kādus simt metrus tālāk līdz mūžsenam laukumam. Es izjutu trulu nomāktību. Manas kājas grīļojās aizvien vairāk. Laikam arī karstumi lika sevi manīt. Kādās briesmās mēs devāmies tagad? Kādas šausmas šajā reizē atklāsim? Mūsu jutekļi jau tāpat bija pārkairināti. Es centos sakopot drosmi un kluburot nopakaļ Holmsam un Kroulijam.

Tad pēkšņi mums pretī pacēlās kāda celtne, iznirdama no dūmakas kā atbaidoša fabrika. Kroulijs tikai gāja taisni uz priekšu ar taisnu muguru un stingu skatienu. Tad piepeši viņš apstājās un pacēla rokas pret debesīm.

-    Dēmona miteklis! Lūk, briesmoņa mītne!

Mēs iegājām pa milzīgiem metāla vārtiem, kas žēli nočīkstēja. Man radās nelāgas aizdomas. Un gribējās bēgt no šī nolādētā kakta, bet mani biedri turpināja iet uz priekšu. Griezties atpakaļ bija par vēlu. Man nebija citas izejas, tikai doties šī metāla un mūra drausmekļa iekšās.

Holmss gainīja tumsu ar luktura staru kūli. Es pamanīju milzu toverus. Dzīvnieku ādas… vai varbūt cilvēku nokarājās puskrēslā. Man dvaša sprūda kaklā. Neciešama smaka traucēja elpot.

Šī vieta atgādināja kādu elles rūpnīcu. Taču ko gan te varēja ražot, ja ne nāvi? Šī doma man stindzināja asinis. Mēs piesardzīgi virzījāmies uz priekšu.

Pēkšņi Kroulijs paātrināja soļus un nozuda ēnā. Es izdzirdu visapkārt tādus kā pūļa čukstus droši vien tie bija sen miruši ļautiņi. Man uzmācās murgaina sajūta, ka pagātne atdzīvojusies un, mums tuvojoties, ceļas augšā aizgājušo gari. Es skaidri saklausīju tikko dzirdamas nopūtas, slāpētu klepu un vaidus.

Pēkšņi krēslā atskanēja sāpīgs bļāviens:

-    Rooooze!

Mēs pazinām Kroulija balsi. Holmss pavērsa lampu turp, no kurienes atskanēja kliedziens.

Tad mēs pamanījām tādus kā dzīvus miroņus, kas slēpās visos šīs milzu kloākas kaktos. Likās, ka pat zemi klāj pussatrunējuši pīšļi. Nostūros bija sastinguši stāvi, citi ar pūlēm kustējās. Kāds biedējošs radījums ar sagrauztu seju pa pusei cilvēks, pa pusei dzīvnieks uz mirkli iznira luktura gaismā, gluži kā apmāts, un pagaisa ledainajā tumsībā. Sasmakums sāka mani smacēt un šķebināt. Kroulijs bija sagumis pie kāda neskaidra apveida un maigi uzrunāja to. Aizgainījis riebumu, es spēru soli uz to pusi. Kroulijs pagriezās un norādīja uz nabaga nelaimīgo skrandaini, kas gulēja uz aukstās zemes.

-    Roze! Tā ir Roze!

Roza Kroulija uzlūkoja mūs ar pārbaidīta dzīvnieka skatienu. Viņas seja nelikās pazīstama tik pārvērtusies tā bija. Es redzēju izbirušos zobus, nāves bālo ādu, izkritušus matus un nolauztus nagus.

Pēkšņi manu roku saķēra kādi pirksti. Es rāvos atpakaļ, mēģinot atbrīvoties. Tā bija meitenīte vismaz kaut kas līdzīgs. Ar izkārtu mēli, zilganām lūpām, siekalodamās. Es izrāvos, taču viņas roķele ieķērās manu bikšu starā. Viņa stiepa augšup nožēlojamu stumbeni, kas bija otras vietā. Bērna acis bija tukšas kā grieķu statujai. Vai viņa gribēja naudu? Ko ar to varēja izdarīt šādā nostūrī? Es viņai steigšus pasviedu savas kabatas saturu. Tad spoks mani atstāja mierā un spiegdams ieskrēja tumsā.

Roza Kroulija pēkšņi izslēja galvu un nezin kāpēc sekoja meitenītei. Kroulijs uzlēca kājās.

-    Steigsimies viņai pakaļ! Viņa jāglābj!

Holmss paspīdināja lukturīti visapkārt. Roza Kroulija un meitenīte bija pazudušas.

Kāda ledaina roka atkal pastiepās no ēnas un sagrāba manējās locītavu. Es jutu, cik tā ir spēcīga, droši vien spētu salauzt kaulus. Man no šī grābiena gura pirksti. Tā bija veca ragana ar novītušu, grumbainu seju. Viņa kaut ko dobji norūca. Jutu sev blakus viņas sasmakušo elpu. Ar lielām pūlēm atkratījos. Tad piepeši man lika salēkties kāds mīksts troksnis, it kā kaut kas būtu nokritis zemē. Holmss apgaismoja zemi. Kroulijs bija saļimis pie viņa kājām.

-    Palīdziet man viņu dabūt projām, Vatson! Tas vīrs ir paģībis.

Dažu metru attālumā no mums sāka kustēties bezveidīgo

radījumu čemuri. Kāds rāpās pa zemi, krampjaini raustīdamies. Neko vairāk es nespēju saskatīt.

-    Saņemiet otru roku, Vatson! Holmss pavēlēja. Iespējami ātrāk jātiek no šejienes ārā! Saglabājiet aukstasinību! Nekādu krasu kustību!

Es apliku Kroulija kreiso roku sev ap kaklu. Holmss darīja to pašu ar labo. Mēs viņu vilkām, turēdami no abām pusēm, gluži kā žūpu, ejot mājup no kāzām. Satraucos, vai tikai kāds no tumsas nebruks mums virsū, bet viss palika mierīgi. Tā mēs aizvirzījāmies līdz milzīgajiem metāla vārtiem, atstājot elles iedzīvotājus tur iekšā.

Iela bija salta un naidīga, taču man tā likās nomierinoša salīdzinot ar vietu, no kuras nācām. Tā mēs labu laiku maldījāmies miglā. Kroulijs beidzot atguva samaņu, taču kā bija, tā palika satriekts un nebilda ne vārda, it kā gars būtu atdalījies no viņa ķermeņa.

Es drebēju mani purināja gan aukstuma, gan drudža trīsas. Mēs pārguruši apsēdāmies uz lieveņa.

Bezgala lēni krita milzīgas sniega pārslas. Dažas šķita pakarinātas svilinošajā gaisā. Viendabīgi, blīvi mākoņi apslēpa mēnesi. Naktij bija ziemas dziļums, tā apturēja laiku, sastindzinot ainavu gandrīz pilnīgā nekustībā, nodzēšot līnijas un izliekumus, lai tos iekausētu slēgtajā, baltajā debess cietumā.

Tad nebeidzamības malā parādījās fiakrs, ko vilka tāds kā balts vienradzis. Blāvā ausma aizgainīja krēslu. Murgam bija pienācis gals. Mūsu dīvaino gājienu kādu brīdi pavadīja daži ērmīgi elfi. Pēc tam pajūgs pacēlās gaisā. Man acis piepeši apdedzināja žilba gaisma. Manā galvā plīsa zvaigžņu miriādes. Tad…

Pēc tam… es nezinu, kas notika tālāk. Nespēju izstāstīt šīs norises turpinājumu, jo manu garu bija pārņēmis pilnīgs kūtrums.

39

Kad iegāju salonā, Holmss jau strādāja. Spriežot pēc sagraizīto izdevumu skaita, kas mētājās zemē, viņš bija rosījies jau vairākas stundas. Nelikās, ka draugs būtu pamanījis manu klātbūtni, tik ļoti viņu aizrāva meklējumi. F.s ieskatījos pulksteni bija divpadsmit! Vai es būtu nosapņojis visus pagājušās nakts notikumus? Laikam biju murgojis. Es gribēju par to pārliecināties.

-    Holms…

-    Ahā, Vatson, jūs atkal esat kopā ar mums? noprasīja mans biedrs, augšup nepavēries un neatrāvies no veicamā.

Es apsēdos viņam blakus.

-   Sakiet man, ka tā nav tiesa Kroulija ierašanās, tā vieta, ko mēs atradām, ar atbaidošajiem radījumiem…

Viņš mani izbrīnīti uzlūkoja.

-    Bet protams, ka ir, Vatson.

-    Bet Roza Kroulija taču ir mirusi kā viņa varēja būt tajā kloākā?

-    Viņas tur nebija.

-    Un tomēr jūs redzējāt to pašu, ko es, vai tad ne?

-   Jā gan. Mēs piedzīvojām vienu un to pašu, tikai secinājumi ir dažādi.

-   Tomēr Kroulijs bija runājis tieši par šo caurumu īstu pandemoniumu.

-    Vai jūs saprotat, ko šis vārds nozīmē, Vatson?

-    Kā nu ne. Tā ir elles galvaspilsēta.

-    Pilnīgi pareizi. Vai jūs nebrīnāties, atradis kaut ko tādu pašā Londonas sirdī?

-Tagad, kad jūs tā sakāt… Bet tie milzīgie kubli, trūdu smaka, briesmīgās būtnes, kas ložņāja pa tumsu? Kā jūs visu to izskaidrojat? Šo noslēpumu nekādi nav iespējams uzminēt.

Holmss pasniedza man vecu Londonas plānu.

-    Blēņas. Pietika ar dažām minūtēm, un es atradu atbildi šajā senajā kartē. Tā ir pamesta ādu ģērētava, kas sniedz patvērumu desmitiem nelaimīgo. Kroulijs mūs aizveda uz kautuvi ar dīrātavu.

-    Kautuvi?

-    Jā. Es zināju, ka tāda pastāv, bet neatcerējos, kur atrodas. Ubagi, kuriem vairs nekā nav, dodas uz turieni, lai pavadītu savas pēdējās dienas šajā mirtuvē labprātāk, nekā mokoties ar izgulējumiem nabagmājā vai patversmē. Spēcīgākie līķus vēlāk sadedzina vai izmet suņiem, kas klīst apkārt šajā kvartālā. Varbūt vēl ļaunāk.

-   Tas ir šausmīgi. Biju domājis, ka mūsdienās ar stingrajiem sanitārajiem noteikumiem nekā tamlīdzīga vairs nav.

-    Es arī ticēju, ka tā ir, Vatson.

-    Bet kā Kroulijs varēja uziet tādu nostūri?

Mans draugs uzlika plaukstu uz biezās Kornēliusa Heizelvuda grāmatas.

-    Arī šajā reizē atradu izskaidrojumu šeit. Atcerieties vien "Zelta ausmas" mītnes vieta atradās tikai dažu soļu atstatumā no ģērētavas. Un Kroulijs bija tās lielmestrs pirms tam, kad izveidoja "Sudraba zvaigzni". Tātad ir gluži ticami, ka viņš agrāk pazinis šo vietu. Un sakairinātais prāts saistījis to ar nelaiķes sievas gūstniecību.

-    Kā es varēju paļauties tādiem māņiem?

-    Jūsu uztveri apgrūtināja drudzis. Turklāt Kroulijam piemīt ievērojamas pārliecināšanas spējas. Un jūs sekojāt viņam kā pa murgiem.

-    Bet tā sieviete? Un meitene? Kas viņas tādas bija? Tas viss ir tik savādi. Kas tur īsti notika?

-    Tur nekā ipaši noslēpumaina nav, Vatson. Sākumam mēs iegājām pa lielajiem metāla vārtiem. Es tūlīt pazinu pamestas fabrikas ieeju. Garāmejot ievēroju ielas nosaukumu un pusnodzisušo mājas numuru, ko vēl varēja saredzēt. Tur iekšā bija toveri.

Un vēl karājās dzīvnieku ādas. Tur smirdēja pēc miecvielām. Mans lukturis apgaismoja skrandās tērptu klaidoni nožēlojamā stāvoklī ar slimību un brūču sapostītu seju. Mēs viņu izbiedējām, un viņš aizmuka. Tad es sapratu, ka esam nonākuši bēdīgākajā Londonas padibeņu miteklī. Kučieris jau mūs brīdināja. Tad Kroulijs piesteidzās pie kāda salašņu pulciņa. Tur bija māte, kas spieda pie krūtīm savu pārsalušo meitiņu. Kroulijs iedomājās, ka šajā būtnē ar sapostīto seju pazinis Rozu. Kamēr viņš centās ar to parunāties, meitenīte pieķērās jums, lai izlūgtos kādu nieku naudas.

-    Tiešām, es atceros. Biju tā pārbijies, ka atdevu visu, kas atradās man kabatā.

Holmss veltīja man apsūdzošu skatienu.

-    Tā nebija laba doma, Vatson.

-    Kā tā?

-    Jūs iedevāt mazajai veselu bagātību. Māte to pamanīja un aizbēga kopā ar meitu.

-    Bet kāpēc?

-    Nav šaubu viņa baidījās, ka naudu kāds varētu atņemt. Bet jūsu augstsirdība tūlīt piesaistīja citu alkatīgo badmiru uzmanību, kuri to ievēroja. Sākumā jūs sagrāba veča, kas ari gribēja kaut ko dabūt. Bet jūs tikāt no viņas vaļā.

-    Es… es nodomāju, ka tā ir augšāmcēlusies mirone.

-    Jūs nebijāt tālu no patiesības, Vatson. Mūs apstāt gatavojās vēl citi ubagi, kad Kroulijs zaudēja samaņu. Aiz noguruma vai zāļu iespaidā.

-    To gan es pamanīju, ka viņš nebija normālā stāvoklī.

-   Tad es nolēmu bēgt no turienes, aizstiepjot līdzi Krouliju. Tas bija jāpaveic ātri, kamēr lupatlaši vēl nebija paguvuši mums uzbrukt. Laimīgā kārtā tie bija gurdi no aukstuma un bada. Laikus neattapās, un mēs paguvām aizbēgt.

-    Un tālāk?

-   Nekā īpaša. Ak, jā. Fiakrā jūs gandrīz noģībāt. Es jau gaidīju, ka tā notiks. Jūs pirms tam runājāt par vienradzi un elfiem, un vēl kaut ko tādu. Iespīdināju lukturi jums acis…

-    Tieši tā. Es atceros, ka ieraudzīju tūkstoš zvaigžņu…

-   Taču pēc tam sākāt krākt, un es nomierinājos. Ļāvu jums gulēt līdz pašai Beikerstrītai. Kučieris man palīdzēja aizvest Krouliju mājās un iedabūt jūs jūsu istabā. Vai ir vēl kādi jautājumi?

-    Hm… Nē.

Ko lai vēl piebilstu? Holmsam piemīt īpašas spējas izskaidrot neticamo. Tikai kāpēc viņam nav izdevies atrisināt visas krimināllietas, ja pēc šī satraucošā naksnīgā brauciena pietika ar dažiem mirkļiem, lai atšķirtu patieso no nepatiesā?

40

Izsūtāmais ienesa Holmsam aploksni. Lasot paziņojumu, mana drauga seja atplauka.

-   Vai ir kādi labi jaunumi? es apjautājos.

-    Heizelvuds vēlas, lai es steidzīgi ierodos pie viņa. Viņš apgalvo, ka uzgājis vietu, kur slepkava atkal varētu uzrasties. Ja viņš runā patiesību, informācija var noderēt! Mēs varētu izlikt viņam slazdus.

-    Un izvairīties no nākamā slaktiņa!

Neraugoties uz aumaļām pludojošo lietu, pietika ar pusstundu, un mūsu fiakrs jau atradās pie Kornēliusa Heizelvuda.

Slavenais profesors mūs tūlīt pieņēma. Viņš likās ļoti satraukts. Kā allaž, viņš nerunāja caur puķēm un virzījās tieši uz mērķi.

-    Es pārlūkoju visas savas grāmatas gravīras.

-   Cik to ir? es apvaicājos.

-   Gandrīz trīssimt. Un pamanīju kādu aizdomīgu nostūri.

-    Tikai vienu? Nav daudz.

-    Protams, bet ar to varētu pietikt, lai noķertu slepkavu.

-    Kas tas ir par midzeni? Holmss noprasīja.

Kornēliuss Heizelvuds atvēra savu biezo grāmatu.

-   Runa ir par kādu skaistu māju, kas tapusi gadsimtu mijā un atrodas Strendā. Simt divdesmit septītais numurs.

-    Kā jūs to pazināt?

-    Pēc aizmugures plāna.

Heizelvuds norādīja ar pirkstu uz kādu punktu gravīrā.

-   Fonā atrodas baznīca tā ir mazliet pa kreisi. Vai jūs to redzat?

Holmss ar savu lielo lupu aplūkoja šo vietu, turēdams palielināmo stiklu aptuveni četru centimetru attālumā no papīra.

-    Ak jā, patiesi.

Profesora acis iedzirkstījās.

-    Vai jūs zināt, cik baznīcu ir Londonā, mister Holms?

-    Atzīstos, ka nekad neesmu sev uzdevis šādu jautājumu.

-    Tuvu trim simtiem.

Holmss šaubīgi sakustējās.

-    Vai jūs esat drošs, ka…

-    Jā. Šai te ir īpatnējs siluets divi zvanu torņi. Paverieties uz šo asimetriju!

Es pārliecos pār drauga plecu. Tiešām katra smaile likās piederīga citai celtnei, gadsimtam un stilam, tik atšķirīgas tās bija.

-    Un jūs esat apmeklējis visas trīssimt, lai atrastu savu reto pērli? mans draugs skeptiski noprasīja.

Kornēliuss Heizelvuds, savu bārdiņu glaudīdams, lepni turpināja skaidrojumus.

-    Nebūt ne. Aiznesu šo graviru uz bīskapiju, kur man visu pastāstīja. Ataicināju arī kādu mērnieku. Viņš veica aplēses un iedziļinājās perspektīvā. Un māja bija rokā, ar visām detaļām, tieši tā kā zīmējumā.

-    Jums gan palaimējies, atrodot šo gravīru.

Heizelvuds likās aizvainots.

-    Ne gluži tā. Es pielietoju dedukciju.

Holmss veltīja savam sarunbiedram izbrīnītu skatienu, jo bija radis domāt, ka tikai viņam ir attīstītas novērošanas spējas, kas ļauj kaut ko izsecināt.

-    Dedukciju?

-    Protams! Mana loģika bija diezgan vienkārša. Tā kā nostūri, kur slepkava uzbrūk, ir tik konsekventi attēloti, es teicu sev, ka arī citus būs iespējams pazīt un atrast. Vai jūs neesat vienisprātis ar mani?

-    Esmu, esmu, Holmss atzina.

-    Es ņēmos analizēt visas savas grāmatas ilustrācijas, atzīmējot tās, ar kurām saistīta šāda informācija. Lielākā daļa neko neizteica, ja nu vienīgi šī.

Holmss centās slēpt savu aizkaitinājumu. Protams, viņš dusmojās tāpēc, ka šī lieliskā ideja nebija ienākusi prātā viņam pašam.

-    Un kas tajā mājā dzīvo?

-   Tiesnesis Alans Ričmonds ar sievu un bērnu, veca aukle un daži kalpotāji.

-    Kad jūs izdarījāt šo atklājumu?

-    Aizvakar.

Mans draugs salēcās.

-    Kāpēc jūs mani nebrīdinājāt agrāk?

-    Man nebija laika! Šī lieta aizņem ik mirkli jau divas dienas nav bijis nevienas brīvas minūtes.

-    Bet tā nama iemītnieki varbūt ir briesmās!

-    Nomierinieties, mēs jau esam spēruši vajadzīgos soļus.

Holmss sarauca pieri.

-    Tas būtu?

-    Šis īpašums tiek uzraudzīts dienu un nakti. Mēs norīkojām policistus sargāt visas iekštelpas, pat tiesneša dzīvokli. Ja viņš vai ģimenes locekļi kaut kur izies, neuzkrītoši, bet rīcībspējīgi pavadoņi būs tuvumā. Aukle guļ tajā pašā istabā, kur bērns.

-    Un kas viņa tāda ir?

-    Padzīvojusi mūķene. Tiesnesis Ričmonds viņu pazīst kopš visagrākās bērnības un viņai pilnīgi uzticas. Mazulis ir drošībā. Policisti pie viņa istabas mainās, neatiedami no tās divdesmit četras stundas diennakti. Šo operāciju vada pats Lestreids. Ko tad vēl labāku varētu izdarīt?

Holmss sarauca uzacis.

-    To pienākumu gan vajadzēja uzticēt kādam lietpratīgākam.

-    Man ir zināms, kādās domās jūs esat par Skotlendjardu un it īpaši par lāga zēnu Lestreidu, taču varu apgalvot, ka mūsu labākie spēki ir uz vietas. Ja runājam par Lestreidu, tad viņš, protams, nav ģēnijs…

-    Tas gan būtu pārspīlējums…

-    …bet jūs viņu nenovērtējat. Tas ir centīgs un izdarīgs policists. Viņš darīs jebko, kas būs viņa varā.

-   Tad jau mans prāts ir mierīgs, novilka Holmss tādā tonī, kas liecināja, ka tā nebūt nav. Es gribētu apskatīt to māju, iztaujāt iemītniekus un pārbaudīt drošības pasākumus.

Profesors Heizelvuds nervozi glaudīja savu bārdiņu.

-    Ak, patiesību sakot… neraizējieties, mister Holms, bet es baidos, ka jūsu ierašanās var satraukt Lestreida izvietotos sargus. Turklāt nekas neliecina, ka slepkava iebruks tieši tur. Bet, ja tā noliks, ticiet man, mēs viņu noķersim.

-    Ja jūs tā sakāt. Bet… kāpēc jūs man paziņojāt par šo atklājumu, ja negribat mani laist tuvumā?

-    Vispirms es vēlējos parādīt jums, cik augstu jūs vērtēju. Tad vēl zinot par jūsu sarežģījumiem ar misteru Krouliju, es vaicāju sev, vai jūs nevarēsiet man pastāstīt ko vairāk par to sektu.

-    Bet kāpēc jūs par to nejautājat savam draugam izdevējam Semjuelam Boktonam?

-    Boktons aizstāv Krouliju, no viņa man nebūs nekāda labuma.

-    Bet kāds Kroulijam sakars ar šo stāstu?

-    Palasiet!

Heizelvuds norādīja ar pirkstu uz gravīras parakstu.

Holmss noliecās pār to.

-    "Kāda Centrāleiropas leģenda vēstī, ka Kromlohs vakaros rijis bērnus. Tā viņš cerējis ilgāk dzīvot. Un katru dienu devies meklēt jaunus upurus. Ostījis gaisu, izvēlējies māju, kurā iekļuvis bez grūtībām. Neviens nav saskatījis viņā Tumsas briesmoni, jo viņš pratis pārvērsties, ja vien gribējis. Cilvēki paši tam vēruši vaļā savu māju durvis un lūguši ienākt. Kromlohs iegājis bērnistabā, aizmidzinājis vecākus un aprijis mazuļa ķermeni, atstājot tikai galvu. Pēc tam, rītam austot, viņš devies projām, pilnīgi atjaunojies, gatavs pavadīt dienu spirgts un možs, piekopdams visādas pārmērības. Nākamajā naktī viņš atkal kļuvis par Kromlohu. Šis slimīgais rituāls saglabājies līdz mūsu laikam to īsteno dažas sātanistu sektas, piemēram, Astrum Argentinum. Tādējādi izskaidrojama arī lielā bērnu mirstība Londonas nabago kvartālos."

Es atcerējos, ko par to bija teicis Boktons: "Aptuveni sešdesmit gadījumos no simt īstendā bērni aiziet bojā, nesasnieguši piecu gadu vecumu, un neviens tāpēc neuztraucas…"

Holmss uzlūkoja Heizelvudu.

-   Astrum Argentinum?

-   Tā sauc Kroulija sektu "Sudraba zvaigzne".

-    Kurš sacerējis šo tekstu?

-    Redžinalds Fosters.

-   Vai jūs nepārbaudījāt, no kādiem avotiem šīs ziņas nākušas?

-   Nē, es tajā laikā viņam pilnībā uzticējos. Uzskatīju viņu par vērā ņemamu līdzstrādnieku, kas ir ārpus jebkādām šaubām. Taču maldījos. Es jau jums stāstīju.

Telpā iestājās mulss klusums.

Heizelvuds bakstīja ar pirkstu gravīras ēnojumā.

-   Tur ir vēl viens tēls. Skatieties! Kāds slēpjas ēnā, it kā aplūkotu māju.

Holmss atkal tuvināja lappusei lupu.

-    Nelabais!

41

Pulkstenis bija pusseptiņi vakarā, kad salonā ienāca mūsu dzīvokļa saimniece ar aploksni rokā.

-    Uniformā tērpies ziņnesis lika nodot to jums, mister Holms.

Holmss izlasīja zīmīti skaļi:

-   "Es atcerējos, kur un kad satikos ar abatu Mereditu un Henriju Kārdvelu. Un tas var būt izskaidrojums visai šai lietai. Nāciet ātri uz Milbenkas cietumu! Džons Paikokss."

-    Kungs lejā gaida atbildi! paziņoja misis Hadsona.

-    Kā? Tas izsūtāmais joprojām ir te?

Holmss pastūma sānis dūšīgo dāmu, paķēra savu mēteli no pakaramā un metās uz kāpņu pusi. Es viņam sekoju, nolēmis apskatīties, kā šis sūtījums nonācis pie mums.

Pie durvīm gaidīja vecs vīrs cietumsarga uniformā.

-    Labdien, Holmsa kungs! Sveicināti, doktor Vatson! viņš ierunājās, mūs ieraudzījis.

-    Vai mēs esam pazīstami? es jautāju dīvainajam vēstnesim.

-    Bet protams! viņš attrauca. Es strādāju Milbenkā. Es palīdzēju misteram Holmsam bēgļa kamerā izrakt Fostera līķi.

-    Patiesi, Holmss apstiprināja. Es jūs atminos.

Mans draugs atvēra durvis un izstūma mūs abus ārā. Visapkārt slējās stāva miglas siena. Un valdīja tāds aukstums kā ziemeļpolā.

Mēs turpinājām sarunu, iedami pa Beikerstrītu meklēt fiakru.

-    Es biju klāt konfrontācijas laikā, kad satikās Paikokss, Meredits un Kārdvels, sargs turpināja. Un dzirdēju jūsu sarunu ar ieslodzītajiem.

-    Tātad jūs tur bijāt visu laiku?

-    Es stāvēju pie durvīm. Un pat sveicināju jūs, kad gājāt projām.

-    Atzīstos, ka nepievērsu uzmanību biju pārāk apmāts ar šo lietu.

-    Man lika uzraudzīt Paikoksa kameru. Vakar viņš pieprasīja iespēju sastapt jūs un sacīja, ka sniegšot jums svarīgas ziņas. Es nodevu šo lūgumu Kompostelam, kurš skaļi iesmējās un noburkšķēja, ka esot tā kā par vēlu.

-    Un tālāk?

-    Es atgriezos pie Paikoksa un piedāvāju nodot jums, kas viņam sakāms. Bet Paikokss necieš apsargus. Un ne velti, jo daži no mums ir… hm… rupekļi.

Holmss kļuva nepacietīgs.

-    Un tad?

-    Paikokss uzrakstīja šo zīmīti un piekodināja ielikt to jums tieši rokās. Vairāk neko es nezinu.

Holmss pasauca fiakru, kas brauca mums pretī.

Pajūgs vairākkārt gandrīz apgāzās tik slidens bija bruģis un slikta redzamība. Tomēr tas savu paveica. Pēc piecpadsmit minūtēm mēs jau klauvējām pie smagajiem cietuma vārtiem.

Kāds draudīga izskata sargs pavēra lodziņu.

-    Ko jūs vēlaties?

-    Esmu Šerloks Holmss. Man norunāta tikšanās ar priekšnieku.

-    Tā? Viņš man nav neko teicis, lešu apskatīties, vai viņš var jūs pieņemt.

Lūka aizcirtās, pametot mūs naidīgās miglas varā. Ritēja bezgala garas minūtes.

Tad beidzot durvis atvērās.

Holmss steidzās pretī sargam.

-    Es gribu tikties ar Džonu Paikoksu!

-    Paikoksu? Es sapratu, ka jums norunāts apmeklējums pie Kompostela kunga?

-    Man vajadzīgs Paikokss! draugs iebļāvās.

Sargs salēcās.

-    Nevajag tā satraukties. Te neviens nekur nesteidzas.

Vīrs norādīja uz pagalma vidu.

-    Tas ir tips tur, centrā!

Mēs pa dūmaku noskrējām dažus metrus. Tad šajā zirņu biezenī parādījās trīs silueti. Mēs tuvojāmies. Vidējais no trim pakārtajiem bija Džons Paikokss.

Mums skriešus tuvojās resnulis, ap kuru kā oreols vēdīja dzīvniecisks smārds.

-    Holmsa kungs, man allaž prieks…

Holmsa dūre ietriecās starojošajā Kompostela sejā un pārtrauca šo īso tikšanos.

Fiakrā, kas mūs veda atpakaļ uz Beikerstrītu, Holmss braucīja savu labo roku un kustināja sāpīgos pirkstus. Viņa acis zibsnīja naidā.

-    Tas zellis ir viens pretīgs neradījums.

-    Kompostels?

-    Kurš gan cits. Viņš ir ieciklējies tikai uz savu veicamo, pilnīgi bez jebkādas gara līdzdalības. Tas ir piemērs, kas notiek ar nedomājošu administrāciju, kura ar gandrīz neslēptu prieku burtiski izpilda pavēles. Vai atceraties, ko teica vecais sargs? Kad viņš nodevis Paikoksa lūgumu Kompostelam, tas skaļi iezviedzies un atteicis, ka esot par vēlu. Kompostels zināja, ka Paikokss tiks pakārts, un neuzskatīja par vajadzīgu dot viņam šo pēdējo iespēju. Nelaimīgais mira, aiznesot savu atklājumu sev līdzi.

Holmss sakoda zobus. Viņa skatiens liecināja par apvaldītām dusmām un biedējošu saspringumu.

-    Visas viņa cerības bija saistītas ar mani. Es par to atmaksāšu, Vatson, tagad šī lieta jau skar mani personiski.

42

Šerloks Holmss ierakstīja savā bloknotā: "Upuris Nr. 13. Tiesnesis Alans Ričmonds."

Mēs bijām satriekti. Fiziski un garīgi. It kā katra no šim lietām mūs aizvien vairāk attālinātu no taisnības un patiesības.

Holmss raizējās par to, ka nebija spējis iejaukties. Bet kā lai viņš būtu to varējis? Mans draugs tika piedāvājis savus pakalpojumus, bet Heizelvuds bija no tiem atteicies, apgalvodams, ka tā traucēšot Lestreidam rīkoties.

Un sekas nelika sevi ilgi gaidīt.

Es vairākas reizes pārlasīju sīko aprakstu izdevumā Times, brīnīdamies vien par notikušā nejēdzīgumu. Un meklēju, ar ko aizpildīt dvēseles tukšumu, lai neiegrimtu depresijā. Nolēmu atstāstīt materiāla saturu savās piezīmēs, it kā tādējādi varētu novērst turpmākās nelaimes.

Un tā es uzticu saviem lasītājiem šos briesmīgos notikumus tādus, kādus žurnālisti tos attēlojuši.

"Pagājušajā naktī norisinājusies drāma, par spīti iespaidīgajiem policijas spēkiem, kas bija izvietoti visapkārt un arī tiesneša Alana Ričmonda namā, Strendas 127. numurā.

Tiesnesis un viņa jaunā sieva pametuši savu mājokli ap 19.00, lai piedalītos Juristu biedrības sarīkojumā. Viņi tur noklausījušies vairākus runātājus. Pēc tam kopā ar daudziem kolēģiem devušies pie galda. Pie katrām durvīm bijis norīkots civildrēbēs ģērbts policists, kurš ar skatienu sekojis ik jaunpienācējam, lai izjauktu jebkādas aizdomīgas darbības.

Maltītes vidū jaunā sieviete pieliekusies tuvāk vīram un iečukstējusi viņam ausī:

"Dosimies mājās, dārgais draugs. Man ir nelāga nojauta."

Tiesnesis mēģinājis vest laulāto draudzeni pie prāta.

"No kā tu baidies, mana mīļā? Māja tiek labi apsargāta. Bērnistabā guļ māsa Marta. Pie durvīm stāv policists. Un pārējie nama iedzīvotāji drīzāk būs ar mieru ļaut, lai viņus nogalina, nekā ielaist kādu svešu."

"Protams, bet… es esmu pārliecināta, ka tur kaut kas noticis."

"Nē taču, nevar būt! Ja būtu kādi jaunumi, mums tūlīt paziņotu! Līdz mūsu miteklim taču jābrauc ar fiakru tikai dažas minūtes!"

Jaunā sieviete tomēr nav spējusi neko norīt. Viņas sejas izteiksme liecinājusi par nemieru un izmisumu.

Pārējā vakara daļa viņai likusies nebeidzama. Tad beidzot pienācis atsvabināšanas brīdis. Pie Juristu biedrības nama sagriezies fiakru karuselis. Vēl kādu mirkli vajadzējis gaidīt brīvu ekipāžu.

Iegājusi namā, jaunā sieviete uzskrējusi pa kāpnēm un steigusies uz bērnistabu. Policists joprojām stāvējis pie durvīm, kājas iepletis, rokas aiz muguras salicis. Viņa smaids māti nomierinājis.

"Vai viss ir labi?" viņa drebošā balsī aizžņaugti noprasījusi.

"Jā, kundze. Kopš jūsu aizbraukšanas šajā telpā neviens nav iegājis, nedz arī iznācis no tās."

Viņš pavēris plaukstu un pašpārliecināti parādījis lielu atslēgu.

"Jo, lai tiktu tur iekšā, vispirms vajadzētu man atņemt šo."

Sieviete mazliet atvilgusi.

"Vai jūs nekādus aizdomīgus trokšņus nedzirdējāt?"

"Nē, kundze, itin neko."

"Vai jūs varētu atvērt?"

"Protams, kundze."

Policists ielicis atslēgu caurumā un klusi pagrūdis durvis, lai nepamodinātu mazo. Māte iegājusi istabā uz pirkstu galiņiem. Viņa atklājusi, ka vecā aukle māsa Marta pilnīgi apģērbusies guļ gultā aizmigusi. Vecajai bijusi pamatīga angīna. Lēdija Ričmonda neesot gribējusi traucēt viņas pelnīto atpūtu. Viņa pārbaudījusi, vai logi kārtīgi aizvērti. Bērns mierīgi dusējis šūpulī. Viņa maigi noskūpstījusi mazo pierīti. Pēc tam klusītēm izgājusi un aizvērusi durvis.

"Tikai nezaudējiet modrību!" viņa vēl pēdējoreiz piekodinājusi policistam.

Tad sieviete, beidzot kļuvusi mierīga, atgriezusies savā istabā.

Taču nakts vidū viņu pamodinājis briesmīgs murgs. Biedējošā priekšnojauta viņu vajājusi pat miegā. Viņa redzējusi sapnī sevi piespiežam lūpas pie bērna pieres. Taču sajūta bijusi dīvaina. Sieviete centusies to atminēties. Viņas mute neatcerējusies parasto bērna siltumu. Mazuļa āda neesot bijusi tik maiga kā parasti. Vienīgi mātes instinkts spēj uztvert šādas nianses. Māte neesot jutusi arī lēno, mierīgo elpošanu.

Viņa sarāvusies un pamodusies ar nosvīdušu pieri, visu viņas ķermeni raustījuši krampji. Tiesneša kundze steigšus ietinusies mājastērpā un skrējusi uz bērnistabu. Uzticamais policists bijis savā vietā un nav gulējis.

"Vai viss ir labi?" viņa izmisušā balsī noprasījusi.

"Protams, kundze. Es taču esmu te."

Viņš pagriezis atslēgu. Jaunā dāma ar svečturi rokā iesteigusies iekšā. Viņai uzmākušās bažas. Aukle joprojām gulējusi. Taču tagad sieviete pie guļvietas pamanījusi glāzi. Agrāk pirms stundas tā tur neesot bijusi. Gaisā vēdījusi šķebinoša, netīkama smaka. Vai nu kaut kas noticis, vai arī tas būtu tikai viņas iztēles auglis?

Viņa tuvojusies mazajam šūpulim. Trīsošajā sveces gaismā bērns viņai licies ļoti bāls. Mazuļa āda likusies tāda kā nostiepta un caurspīdīga kā perlamutrs. Māte vēlreiz uzspiedusi viņa pierei skūpstu. Tagad viņa apjēguši, ka nav kļūdījusies. Atvase bijusi ledus auksta. Viņa gribējusi to paņemt rokās, lai sasildītu.

Sieviete pavilkuši segu un atklājusi šausmīgo patiesību. Uz spilvena dusējusi tikai galva. Un ķermenis pazudis. Sieviete šausmās iekliegušies un sabrukusi uz grīdas. Policists tuvojies viņai un ieraudzījis notikušo. Izbīlī viņš izvilcis svilpi un sācis svilpt bez mitas. Saskrējuši citi policisti un mājinieki. Vecā aukle, kuru pamodinājis troksnis, piecēlusies gultā sēdus un saķērusi galvu rokās.

"Kas lēcies? Man sāp galva!"

Večas balss skanējusi čerkstoši angīnas dēļ.

Viens no policistiem paostījis glāzi, kas bija nolikta uz naktsgaldiņa.

"Tās ir spēcīgas miegazāles. Jūs aizmidzinājuši."

Aukle savukārt noliekusies pār pīto šūpuli un, ieraudzījusi briesmīgo skatu, pārkrustījusies, kliegdama:

"To izdarījis nelabais! Mums uzlikts lāsts!"

Policists mēģinājis viņu nomierināt, taču panācis pretējo. Veča apdullumā kliegusi jo negantāk:

"Es šonakt redzēju velnu! Domāju, ka murgoju, taču tas bija īstenībā. Pilnīgi noteikti! Jābēg no šis mājas! Viņš nogalēs mūs visus!"

Sekojusi neticama kņada un skraidelēšana, šausmu brēcieni, policistu bļaustīšanās un griezīgi svilpieni. Ļaudamās bailēm, vecā aukle joprojām zāļu iespaidā vairākkārt nokritusi zemē, pēc tam grīļodamās aizbēgusi. Viņa izskrējusi no mājas, seju rokās paslēpusi, pagājusi garām suņu būdai un nozudusi ledainajā tumsā.

Pievienojoties saucieniem un raudām, suņi pēkšņi sākuši riet kā traki. Ārā skanējušas briesmīgas gaudas. Pēc neilga laika kāds tur atradis māsas Martas nedzīvo ķermeni ar stīviem, krampjaini sarautiem locekļiem. Nāve sastindzinājusi viņas sejā neizsakāmu šausmu izteiksmi. Viņai pierē bijis briesmīgs ievainojums.

Inspektoru Lestreidu, kuram uzticēta izmeklēšana, iztaujāja reportieris. Policists licies gaužām sašutis un izsists no sliedēm. Lūk, īss viņa sniegtās intervijas atstāsts:

"Inspektor, vai jums ir kāda norāde, kurā virzienā jālūkojas?"

"Pašlaik nav. Notikušais ir pilnīgi neiespējams."

"Ko jūs ar to gribat sacīt?"

"Visas durvis bija noslēgtas. Māja bija policistu pilna. Viens no maniem vīriem stāvēja sardzē pie bērnistabas durvīm…"

"Vecā aukle esot teikusi, ka viņa redzējusi velnu. Vai tiešām noziegumu izdarījis nelabais?"

"Es neticu sātanam, nedz arī spokiem nekādā ziņā! Šo nelietību pastrādājis kāds jukušais vai maniaks ar pārgudru prātu. Viņš mēģina mūs maldināt, tas arī viss…"

"Vai bērna ķermenis ir atrasts?"

"Nē. Mēs turpinām pārmeklēt namu un apkārtni."

"Vai jūs zināt, no kā mirusi aukle?"

"Ir par agru kaut ko apgalvot, bet mēs domājam, ka viņa noindēta ar cianīdu vai kaut ko līdzīgu."

"Ko jūs tagad pasāksiet?"

"Turpināt izmeklēšanu, liekot lietā visus līdzekļus, lai nekas tāds vairs nenotiktu."

"Vai jums šķiet, ka šo noziegumu pastrādājis slavenais Marks Dugans, kas izbēga no Milbenkas, tā apgalvo Šerloks Holmss."

"Nē. Mani nekas nevedina saistīt šīs lietas."

"Bet ievainojums māsas Martas pierē… stāsta, ka tas…"

"Es atkārtoju šai lietai ir pašai sava loģika. Kāds mēģina mani krāpt, bet ar mani tādi triki neiet cauri. Es neesmu tik vientiesīgs."

"Pēc Marka Dugana izmukšanas no cietuma jūs teicāt, ka dabūsiet viņu rokā. Vai jūs joprojām esat tikpat izlēmīgi noskaņots?"

"Vairāk nekā jebkad. Es notveršu šo tipu, un viņš samaksās par visu, ko nodarījis. Lestreida godavārds. Bet mitējieties jaukt kopā visas slepkavības un piedēvēt tās viņam. Mēs neesam detektīvromānā!"

Šī lieta sacēla lielu troksni. Nonāvētājs tagad bija uzbrucis pašam valstiskā miera un taisnības iemiesojumam. Briesmas bija gluži reālas. Ja Anglijā pat tiesnesis nebija drošībā, ko tad varēja gaidīt parasts pilsonis?

Policija pielika milzīgas pūles, lai atrisinātu šo noslēpumu. Lestreids lika saviem vīriem izķemmēt gan tiesneša māju, gan tās tuvāko apkaimi. Un iztaujāt pārējo šī kvartāla namu iedzīvotājus bez jebkādiem rezultātiem.

Kādu brīdi aizdomās par slepkavību tika turēta vecā aukle. Taču ne vecās mūķenes pagātnē, ne viņas uzvedībā nebija novērots nekas tāds, kas šo pieņēmumu apstiprinātu. Ari pats tiesnesis iebilda pret tās personas piemiņas apgānīšanu, kuru viņš uzskatīja par savu otro māti. Tika nopratināti visi mājas iedzīvotāji. Un viņu viedoklis bija gluži vienprātīgs. Šī sieviete nemūžam nebūtu varējusi kaut ko tādu pastrādāt. Policija iztirzāja večiņas laika pavadīšanu dienā pirms slepkavības. Un uzzināja, ka māsa Marta devusies pastaigā ar bērnu ratiņos aizgājusi līdz municipalitātes parkam. Un atgriezusies ar sāpošu kaklu. Tas nebija nekāds brīnums, ja ņemam vērā šausmīgo drēgnumu, kāds valdīja Londonā.

Daži apgalvoja, ka mūķeni apsēdis nelabais. Vai tad viņa nebija apgalvojusi, ka redzējusi velnu? Kāds pat ierosināja izkvēpināt tiesneša dzīvokli un veikt ļauno garu izdzīšanu no nelaiķes miesām. Taču ko tas līdzētu?

Kornēliuss Heizelvuds, kurš bija pragmatiķis, pieprasīja Šerloka Holmsa palīdzību… mazliet par vēlu. Profesors kārtējo reizi godīgi atvainojās un atzina savu kļūdu, šajā lietā paļaujoties uz Lestreidu. Es vaicāju sev, kas īsti šim dīvainajam vīram prātā.

Ziņkārība lika Holmsam piekrist. Mans draugs atkal padevās profesora lūgumam. Mēs tūlīt braucām pie tiesneša.

Tur valdīja neticams juceklis. Mēs atradām Lestreidu, šo notikumu pārņemtu un satriektu. Viņš atstāja tik nožēlojamu iespaidu kā muša, kas sitas zirnekļa tīklā. Mājas vestibilā nemitējās kņada. Es paspēru dažus soļus un uzdūros kādam, kas gulēja zemē.

Lestreids beidzot mūs pamanīja.

-    Ak vai, Holms, te nu jūs esat! Pārbaudiet visus parketa dēlīšus pa vienam!

-   Vai es? pārsteigti noprasīja mans draugs.

-    Nē, ne jau jūs, bet viņš!

Policists norādīja uz vīru pelēkā kreklā tas ložņāja uz vēdera, centimetru pa centimetram pētīdams parketu.

-    Tam taču kaut kur jābūt! Lestreids turpināja.

-    Kam tad? es satraukti noprasīju.

-    Bērna ķermenim! Tas nevarēja nekur izgaist!

Holmss pārkāpa pāri rāpojošajam.

-    Kurā istabā notika slepkavība?

-    Sekojiet man!

Inspektors veda mūs uz augšstāvu. Mazajā istabiņā pulcējās milzīgs pūlis izmeklētāji, žurnālisti, pat mācītāji varēja domāt, ka visi londonieši norunājuši te tikšanos, lai izklaidētos, aplūkojot modē nākušu vietu.

Šerloks Holmss tūlīt pieprasīja, lai istaba tiktu atbrīvota. Visi izgāja palika tikai Lestreids, kurš nosprieda, ka mēs neiztiksim bez viņa klātbūtnes.

Kā jau paradis, mans draugs apskatīja visu ar savu lielo lupu. Pēc īsas aplūkošanas viņš izslējās, viņa seja izskatījās īgna un saspringta.

-    Ko jūs atradāt? policists apjautājās.

-    Neko. Norādes tikušas mērķtiecīgi noslaucītas.

-    Vai jūs gribat teikt, ka pēdas kāds novācis?

-    Jā. Es pat varu pasacīt, kurš.

-    Bet tad jau mēs zinām, kurš ir vainīgais. Tikai slepkavam bija interese tā rīkoties.

Holmss ar netīksmi saviebās un apcirtās uz papēža, gatavodamies pamest šo telpu, neko vairāk nepaskaidrojis. Inspektors uzsauca viņa mugurai:

-    Holms, beidziet taču tās bērnu spēlītes! Nosauciet vainīgā vārdu!

Mans biedrs pagriezās un apsūdzoši norādīja ar pirkstu uz policistu, mērķēdams tieši krūtīs.

-    Jūs, Lestreid!

-    Ko, ko? Jūs man piedēvējat slepkavību?

-   Ļaunāk. Es jūs vainoju vērtīgu norāžu sabojāšanā to ar jūsu ziņu paveicis šis aunu bars.

Lestreids sastomījās, nožagojās un nolamājās, īpaši neraizēdamies par gramatiku. Pēc tam viņš pietvīka gluži sarkans un piepūta vaigus, atgādinādams krupi kāzu periodā.

Mēs devāmies ārā un saskrējāmies ar slavenu trijotni: Ērihu Veisu, vairāk pazīstamu ar pseidonīmu Harijs Hudīni, un viņam kā ēnas sekoja Anna Eva Faja un paša sieva Besa.

-    Kāda tikšanās! iesaucās iluzionists, itin kā mazliet izbrīnījies par mūsu klātbūtni.

-    Negaidīta gan! Holmss piebalsoja.

Lestreids metās vidū.

-    Paldies, ka jūs tik ātri ieradāties, Hudlni kungs!

-    Es nevarēju palaist garām tādu iespēju! burvis paziņoja.

-   Tādu iespēju?

Hudīni turpināja:

-   Sadarboties ar angļu policiju.

-    Ak jā, protams. Es ceru, ka nozušanas valdnieks mums sniegs vairāk atbilžu nekā detektīvu karalis.

Inspektors veltīja mums niknu skatienu.

-    Es jūs vairs neaizturu. Mums ir darbs darāms.

-    Ja jums nebūtu nekas pretī, iejaucās Hudlni, es gribētu, lai Holmsa un Vatsona kungi paliek, kamēr salīdzināsim savus slēdzienus.

Policists izgrūda kādu nesaprotamu penteri, ko mēs uztvērām kā piekrišanu.

Mēs bijām liecinieki diezgan dīvainai izrādei. Anna Eva Paja ieņēma lotosa pozu istabas stūrī. Iluzionists uzlika krēslu uz galda un uzkāpa uz šīm improvizētajām sastatnēm, it kā grasītos veikt kādu ekvilibristikas numuru. Pēc tam viņš rūpīgi apskatīja sienas un griestus gluži kā ārsts, kas izklauvē pacientu.

Besa Hudīni vairāk interesējās par logiem un durvīm, kamīnu un sienu apakšmalām. Šīs ilgās un sīkās izlūkošanas laikā laulātie draugi Hudīni pārmija dažus vārdus un tuvojās mums.

-   Te nav ticis uzrīkots neviens mehānisms, lai īstenotu kādu lielu ilūziju, Hudīni paziņoja.

Ieraudzījis Lestreida sejas izteiksmi, triku meistars uzskatīja par vajadzīgu paskaidrot:

-   Es jums pateicu profesionāļa spriedumu. Kā jau jums zināms, manas izzušanas no slēgtām telpām ir iestudētas. Tām nepieciešamas sarežģītas iekārtas, kas izvietotas šur un tur. Un tās atstāj pēdas. Bet šeit to nav. Šajā istabā neviens cits nav varējis ienākt, tikai vecā aukle ar bērnu. Ko jūs par to domājat, Holms?

Mans draugs šaubīgi saviebās.

-    Bet kā tad slepkava tika iekšā? Lestreids neatlaidās.

-    Nudien nezinu, Hudīni attrauca.

-    Ir vēl viena iespēja, klusi izdvesa Besa Hudīni. Hipnoze…

Burvis veltīja sievai spīvu skatienu.

-    Hipnoze? Holmss pārvaicāja.

Besa Hudīni sāka lauzīt rokas un lūdzoši uzlūkoja vīru, it kā atvainodamās par šiem vārdiem.

-    Es… es nevaru neko apgalvot. Tāda doma pēkšņi iešāvās prātā… bez kāda pamatojuma.

Holmss pagriezās pret iluzionistu.

-    Vai tad jūs neesat lietpratējs šajā jomā, Hudīni kungs?

-   Tikai savu izrāžu rāmjos. Esmu vienīgi amatieris bez pretenzijām.

-   Vai tāds varētu aizmidzināt sargu, iekļūt istabā, izdarīt noziegumu un aiziet, neatstājot nekādas apmeklējuma pēdas?

Hudīni ne visai pārliecinoši nogrozīja galvu.

-    Policists savā postenī droši vien nebūtu tik lēti padevies ietekmēšanai. Ir gandrīz neiespējami to izdarīt ar cilvēku, kas pretojas.

-    Kā Vatsons jūsu izrādē? Holmss noprasīja.

-    Jūs taču nedomājat, ka… Hudīni iesāka.

Klusināts kliedziens istabas stūrī pārtrauca šo apspriedi.

Anna Eva Faja bija attapusies pēc meditācijas, viņa itin kā

salēcās un pamodās, taču palika sēžam lotosa pozā. Viņas skatiens stingi maldijās tālumā.

-    Es redzēju viņa seju, sieviete pēkšņi paziņoja.

-    Par ko jūs runājat? vaicāja Lestreids, kuram bija grūti izsekot sarunai.

-    Par slepkavu!

Hudīni, pārlieku laimīgs, ka radies cits temats, izmantoja šo izdevību pievērsties tam. Lestreids izņēma no kabatas mazu grāmatiņu katram gadījumam.

-    Noziedznieka pazīmes! viņš pavēlēja valdonīgā balsī, gluži kā pratināšanā.

-    Pazīmes? atkārtoja Anna Eva Faja, joprojām vērdamās bezdibenī.

Lestreids nepacietīgi piesita ar kāju.

-   Jā. Kāds izskatās slepkava?

-    Tas ir vīrietis! sacīja medijs.

Okšķeris sāka pierakstīt.

-    Nē, sieviete! palaboja gaišreģe.

Policists satraucās.

-   To gan vajadzētu zināt.

-    Vīrietis vai sieviete, es nezinu, varbūt abi… nomurmināja Anna Eva Faja.

-    Vai jūs neko vairāk neredzējāt?

-    Jā. Viņš bija traks no dusmām. Un atriebās.

-    Un tālāk?

Nekas nesekoja. Meditētāja vērās tukšumā un iegrima dīvainā transā. Lestreids ar netīksmi ielika grāmatiņu atpakaļ kabatā.

Fajas jaunkundze piecēlās kā robots un devās uz izejas pusi. Harijs Hudīni gatavojās sekot viņai, kad laulātā draudzene paraustīja viņu aiz piedurknes.

-    Vai tu nedomā, ka Lestreida kungam vajadzētu iedot karti?

Hudīni ar plaukstu piesita sev pie pieres.

-    Es gandrīz aizmirsu.

Viņš izvilka no kabatas ar lenti apsietu sarullētu papīru.

-    Kas tas ir? policists noprasīja.

-    Marka Dugana astrālā karte. Jūs pats to prasījāt Annai Evai.

Holmss noraudzījās šajā ainā, rokas uz krūtīm sakrustojis, ar

kodīgu smaidiņu lūpu kaktiņos. Lestreids ar nervozu kustību iestūķēja dokumentu kabatā.

-    Skat, skat. Policija interesējas par okultajām zinātnēm? mans draugs uzjautrinājās.

-    Mēs nedrīkstam palaist garām nevienu norādi! okšķeris apliecināja, mulsumā piesarcis. Izpētīšu to, kad man būs skaidrāka galva.

-    Kāpēc ne tagad? Holmss pajautāja.

Hudīni pamanīja iespēju attaisnoties.

-    Varu sniegt īsu pārskatu, ja vēlaties.

Holmss pamāja ar roku, lūgdams viņu turpināt.

-    Anna Eva Faja izpētīja Marka Dugana astrālās zīmes, iesāka iluzionists. Un pēc tam viņa aplūkoja Saules stāvokli dažādu slepkavību dienās. Tas, ko viņa atklāja, ir pārsteidzoši. Dugans ir… viņš svārstījās, kādu vārdu izvēlēties, …saistījies ar zvaigznēm, to ietekme varēja grozīt viņa uzvedību. Anna apgalvo, ka noziegumi beigsies, kad tās būs mainījušas stāvokli. Tad Dugans atgūs savu personību un dosies uz policiju, ja vien nebūs padarījis sev galu… Taču tie visi ir tikai pieņēmumi, vajadzīga daudz dziļāka analīze, lai kaut ko droši apliecinātu.

-    Ko jūs no tā secināt? Holmss noskaldīja.

-    Patlaban neko.

Mans draugs veltīja Lestreidam kodīgu smaidu.

-    Atstāju to jūsu ziņā apdomāt ar svaigu galvu.

43

Dienas ritēja projām, tumšas un bezcerīgas.

Mans draugs runāja maz un gulēja vēl mazāk. Kad viņš nesekoja Hudīni, tad pavadīja veselas dienas, par kaut ko skaidrodamies ministrijās. Šie laiksprīži prasīja daudz enerģijas un mijās ar šķietama izmisuma brīžiem. Tad viņš devās pie Kroulija vai palika ieslēdzies Beikerstrītā un meklēja mierinājumu kokaīnā. Es zināju, ka lur viņš atradīs tikai jaunas šaubas un postu.

Kādā rītā, kad es aprakstīju kādu šī stāsta epizodi, redzēju viņu izlēmīgā solī ienākam salonā ar mirdzošām acīm. Viņš bija pārradies no kādas tikšanās ar administratoriem un likās uzbudināts.

-    Es beidzot dabūju atjauju, Vatson!

-    Atļauju?

-    Es drīkstēšu izskatīt tiesneša Ričmonda arhīvus.

-    Kas tur tik svarīgs?

-   Ceru tur atrast kādas interesantas norādes, kā atminēt šīs mīklas.

Man izšļuka no rokām spalva un noķēpāja papīru.

-    K…ko? Kā jūs nonācāt pie tāda secinājuma?

-    Pateicoties jums, mēs zinām, ka slepkava atriebjas un cenšas sagādāt ciešanas tiem, kas darījuši viņam ļaunu. Un kuram varētu būt iemesls izrēķināties ar tiesnesi?

-    Cilvēkam, kuru šis tiesnesis iesēdinājis cietumā!

-    Tieši tā, Vatson. Tātad ir ļoti iespējams, ka šis noziedznieks atrodams to personu sarakstā, kuras Ričmonds nosūtījis uz cietumu. Un viņš savu padarījis. Milbenkas bēglis atspēlējies! Taču tas ir tikai kārtējais pieņēmums. Tagad vajadzēs to pārbaudīt…

Es pametu iesākto darbu un uzvilku mēteli, jo apzinājos, ka izmeklēšana ieiet izšķirīgajā posmā.

-    Labāk jau iesim divatā. Es jūs pavadīšu, Holms.

-    Jūs esat ļoti laipns, Vatson. Šoreiz mums jābūt uzmanīgākiem nekā iepriekšējās reizēs.

Londonas Augstākās tiesas arhīvs!

Es pat nebiju iedomājies, ka tāds vispār pastāv. Tas bija kā vesela pasaule akla pazemes valstība. Tāda, kur neiespīd dienas gaisma. Ieslēgta mitrā un sasmakušā naktī. Londonas jurisprudences svētnīca zem daudziem centimetriem gadsimtu putekļu. Tur bija tonnām aktu vāku, kas slējās grēdās uz plauktiem, un to rindas nozuda tumsā. Kaudzes ar tiem bija sablīvētas visos kaktos. Dokumentu saišķi, noslēpti klusumā, cieši saistīti varbūt tāpēc, lai nesāktu runāt. Un it visur bija šis dīvainais pīšļu un pelējuma maisījums, kas radīja nevaldāmu vēlmi šķaudīt. Klaustrofobam tā būtu gatavā elle.

Te bija apkopotas atmiņas par noziegumiem, ko apdzīvoja veselas zirnekļu paaudzes un sargāja mazasinīgu ierēdņu armija, kuru dzeltenīgā āda būtu viegli sajaucama ar pergamentiem.

Apbruņojušies ar pienācīgo atļauju, mēs uzrunājām vienu no tempļa sargiem.

-   Labdien! Esmu Šerloks Holmss, un, lūk, šis ir mans draugs doktors Vatsons, mans biedrs iesāka.

Vīrs kā maikste palika tikpat nekustīgs kā vaska statujas Tiso kundzes muzejā. Es vairākkārt ieklepojos, cerēdams piesaistīt viņa uzmanību.

-    Mēs gribētu apskatīt tiesneša Alana Ričmonda arhīvu.

Homo Petrificus nekustējās.

-    Miega slimība, Holmss pasludināja diagnozi. Nāciet, Vatson, mēs atradīsim paši.

Pats to nepamanīdams, Holmss bija vīru pamodinājis.

-    Kurp jūs tā dodaties, kungi?

-    Mēs taču jums nule pateicām, vecais! es attraucu. Bet jūs gulējāt.

-    Es negulēju, es strādāju.

Atšķirība gan nebija tik liela, lai mēs to pamanītu.

Sekoja visādas ierēdnieciskas izdarības tikpat sarežģītas, cik nesaprotamas. Mums vajadzēja apmeklēt vairākas personas, kurām bija uzdots pārbaudīt dokumentu aplūkotāju atļaujas vai aplūkot dokumentu pārbaudītājus vai vēl kaut kas tādā garā.

Mums pienācās aizpildīt lērumu formulāru un parakstīt neskaitāmus papīrus. Lai to izdarītu, mēs izstaigājām bezgala daudzus tumšus, smacīgus gaiteņus, kurus noteikti bija plānojis arhitekts labirintu mīļotājs. Mēs kāpām pa kāpnēm, maldījāmies un vairākkārt sajaucām kabinetus. Satikām divus vai trīs nenosakāma vecuma apmeklētājus, kuri laikam meklēja ceļu kopš neatminamiem laikiem, un iztraucējām nezināmu skaitu hroniskas bezdarbības nogurdinātu birokrātu. Visbeidzot mēs atgriezāmies tur, kur bijām sākuši, īsti nesaprazdami, kāpēc.

Es pabāzu zem sapņojošā cerbera deguna parakstītos, apzīmogotos, saspraustos un iegrāmatotos papīrus, ko bijām sadabūjuši.

-    Tagad taču mums ir tiesības apskatīt tos sātana arhīvus?

Maikstesvirs nekustējās.

Pēkšņi uz snauduļa galda ar lielu spēku nolaidās dūre. Desmitiem lappušu aizlidoja pa gaisu putekļu mākoni un nobira uz grīdas. Nekad vēl nebiju redzējis Holmsu tā pārskaitušos. Viņa seja, kas parasti bija tik nesatraucama, šajā brīdī man lika nodrebēt. Tā bija piesarkusi tumši sarkana, kakls izstiepts līdz pēdējam. Dzīslas deniņos bija draudīgi pietūkušas, tās no asinsspiediena varēja pārsprāgt.

Pīšļiem pārklātais izslējās krēslā. Pēc tam mulsi nomurmināja:

-    Es… es domāju, ka jūs zināt.

-    Ko tad vēl? mans biedrs iebļāvās.

-    Ka šodien te ir slēgts.

Holmss bija piegājis tik tuvu dīkdienim, ka man likās viņš novilks tam ādu pār acīm. Tas iekrampējās galda malā trīcēdams un drebēdams.

-    Bet tāds apmeklētājs kā jūs varētu būt izņēmums.

Nīkulis noslīdēja no sava krēsla. Es atklāju, ka viņam ir kājas,

kuras viņš prot likt lietā.

-    Lūdzu, sekojiet man, kungi! viņš nāvinieka balsī izdvesa.

Viņš izvilka no kabatas atslēgu un atvēra durvis, kas atradās

tikai dažu metru attālumā no viņa posteņa. Mana drauga seja mazliet atvilga, kad viņš ieraudzīja plauktus.

-    Te ir viss, papīru smērētājs paskaidroja. Sakārtots pēc gadiem. Katrs dosjē numurēts pēc prāvas datuma.

Holmss pievērsās man.

-   Es jau teicu, ka tā jābūt, Vatson, ar personālu viss jākārto, ņemot vērā psiholoģiju.

Pēc tam viņš uzbļāva dīkdienim:

-   Kur ir vāki ar lietām no prāvām, kuras vadīja tiesnesis Ričmonds?

-    Pie citiem, hronoloģiskā secībā!

-    Vai nav nekādas iespējas tos ātri sameklēt?

-    Ir, tikai jāpārcilā visi dosjē pa vienam.

Bija skaidrs, ka mūsu izpratne par laiku nesakrīt. Holmss īgni atmeta ar roku un padzina ierēdni ar rokas mājienu, gluži kā putekli no mēteļa. Tas izgāja, atpakaļ kāpdamies, galvu nokāris.

Tur bija simtiem, varbūt pat tūkstošiem vāku. Mēs nopratām, ka būtu vajadzīgi gadi, lai apkopotu un izpētītu tās lietas, kurās piedalījies Ričmonds, un vēl tikpat ilgs laiks, lai ievāktu ziņas par katru no tām. Tas nozīmētu meklēt adatu siena kaudzē!

Holmss droši vien nekļūdījās. Taču jutu arī, ka mēs nekad vēl neesam bijuši tik tuvu atrisinājumam. Taču mēs sastapāmies ar nopietnu šķērsli laika trūkumu. Mēs pametām šo nostūri, ārkārtīgi satraukušies. Es sacīju sev, ka jānotiek brīnumam, lai mēs spētu atrast šīs mīklas atminējumu.

44

Man likās, ka apkārt ložņā kāds neredzams un draudīgs ka uzglūn nezināmas briesmas. It visur valdīja naidīga noskaņa. Satraucošas ēnas locījās slikti apgaismotajos manas istabas kaktos. Es redzēju, kā tās vaikstījās, to nodomi noteikti nebija nekādi labie. Ik nakti mani vajāja šī sajūta. Man nezinot, kaut kas gatavojās. Briesmīgs un vārdā nenosaucams.

Šajā vakarā tāpat kā citos es ieslēdzos un aizbīdīju durvīm priekšā bultu. Taču bailes nemitējās. Pie katra grīdas dēļa kraksta, soļu skaņas kāpnēs es sarāvos, pamodos un paliku nekustīgi guļam ar aizžņaugtu kaklu, vērdamies griestos. Vai varbūt tas bija tikai drudža iespaids? Vai arī bailes radīja dziļi slēpta nojauta?

Vēlu naktī es izdzirdu kādu dvašojam turpat pie durvīm. Pa apakšu iespīdēja gaismas stars, tātad salonā vēl kāds bija.

Es spēju pārvarēt bailes un taustīdamies izkāpu no gultas. Pieliecos un, nepacietībā drebēdams, piespiedu aci pie atslēgas cauruma.

Tur es ieraudzīju visskaistāko, starojošāko radījumu, kādu man bija gadījies redzēt. Tā bija neizsakāmi daiļa sieviete, ģērbusies kā pasaku princese, viņa stāvēja salona vidū gandrīz vai nereālā apgaismojumā. Viņas sarkanīgie mati kā ūdenskritums krita pār maigajiem pleciem. Viņas ķermenis, kails kā nepieklājīgā sapnī, bija nevainojami veidots. Neviens gleznotājs, tēlnieks, mākslinieks nespētu iedomāties tik saskaņotas līnijas un acij tīkamus samērus. Nekādi man zināmi vārdi nespēj šo redzējumu attēlot. Tikai augstāka būtne varēja radīt tādu brīnumu. Mani pārņēma mulsa sajūta, ka esmu ticies ar šo radījumu kādā citā dzīvē.

Viņa pagriezās un pēkšņi atradās ar seju pret mani. Es īsu brīdi bažījos, ka viņa dodas uz manu istabu. Taču nē. Tā bija tikai optiska ilūzija. Viņa nevarēja mani saskatīt. Viņas seju apstaroja žilbinošs smaids. Tā bija nenosakāma vecuma sieviete bez pagātnes. Viņa simbolizēja mūžīgu jaunību. Viņas acis mirdzēja kā smaragdi. Dāma līdzinājās lieliskajai Irēnai Adlerei. Taču tā nebija viņa. Vai tas bija rēgs? Vai kāda no dubultniecēm, par kurām runāja Kroulijs?

Piepeši dievišķā parādība paspēra dažus soļus sānis un izgāja no mana redzes lauka. Atkāpdamās viņa atklāja vīrieti, kas sēdēja salonā atzveltnes krēslā. Es sapratu, ka viņi runājas. Cilvēks piecēlās un izstaipījās. Pēc tam pagriezās uz manas istabas durvju pusi kad viņš gāja garām svečturim, es pazinu Holmsu!

Ne vārda neteicis, viņš paķēra brūngano gumiju, uzbraucīja piedurkni un pastiepa kreiso roku. Viņa vēnas kā zvaigznājs klāja tumši punktiņi. Viņš lietpratīgi savilka žņaugu. Asinsvadi pietūka. Holmss satvēra šļirci un ar nekļūdīgu kustību iedūra adatu.

Es nenocietos un klusi iesaucos. Holmss un parādība pagriezās pret manas istabas durvīm.

Nolādēts! nezināmā būtne iespiedzās. Kāds mūs novēro!

Holmss nosvieda šļirci, kas saplīsa uz grīdas, un skriešus izsteidzās no telpas, it kā būtu kaut ko svarīgu atcerējies.

Jaunā meitene tuvojās manai istabai. Es paliku salīcis, ar sastingušu muguru, atskārsmes savažots. Viņas acis otrpus atslēgas caurumam vērās manī tā, it kā šī būtne būtu apdullusi. Es nodrebēju. Viņas pirksti sažņaudzās uz roktura, velti cenšoties atvērt aizbultētās durvis.

No viņas rīkles pēkšņi izlauzās kāda aizsmakusi skaņa gārdziens, kas pieņēmās spēkā, līdz aprāvās. Viņas augumu sarāva krampji, sieviete centās izslieties, tagad vērdamās manī ar naidu, kas viņu izķēmoja.

Es kodīju lūpas līdz asinīm, lai nekliegtu, to redzēdams. Radījums izslējās. Tā āda novīta, kļuva zaļa, sasprēgāja, ļaujot plīsumos parādīties kauliem, izplatot aizvien nelāgāku smaku tik šķebinošu, ka tā man radīja riebumu. Skatījos, kā viņas sejas panti notek no lipīgās, mīkstās galvas, parādās galvaskauss, pēc tam mugurkaula skriemeļi un ribas. Trūdošais vēders atvērās.

Es nekustējos, bailēs sastindzis kā murgā, kad cilvēks apzinās, ka ir jābēg, tomēr nespēj pakustēties, piepeši paralīzes piemeklēts.

Pa durvju apakšu iekšā tecēja glums, kūpošs šķidrums kā čūskas siekalas. Tas pletās man apkārt kā infekcijas slimība. Tās nebija asinis, bet gan tāda kā šerminoša žults, smirdīgs sajaukums no puvekļiem.

Piepeši es salēcos un pamodos.

Pār manu seju un ķermeni tecēja biezi, ledaini sviedri.

Spiedīgs nelabums žņaudza kuņģi, tā saturs kāpa kaklā.

Tas viss likās noticis īstenībā.

Šajā murgā savijās ainas no maniem iepriekšējiem redzējumiem. Cilvēki un notikumi gan nebija gluži tie paši, bet ziņa, ko tie sūtīja zemapziņai, bija skaidra… bailes, neizprotamas un nesavaldāmas šausmas. Un tās iedzinis kaut kas no pierastā, kas tepat līdzās. Es jutu briesmas rokas stiepiena attālumā, nespēdams tās izprast un pazīt.

Un izbīlis bija saistīts ar Holmsu.

Vai viņš bija draudu upuris vai izraisītājs?

45

Kāpnēs atskanēja pazīstamā kņada.

-    Skat, Lestreids ir klāt! es sacīju.

-    Nē, Holmss vēsi attrauca, tas būs Semjuels Boktons izdevuma Fantastica redaktors.

-    Kā jūs varat būt par to tik pārliecināts?

Viņam nebija laika atbildēt. Salona durvis atsprāga vaļā, un iebrāzās Semjuels Boktons, kuram kā ēna sekoja piesarkusi misis Hadsona.

-    Šis kungs… iesāka mūsu dzīvokļa saimniece, dūres sānos iespiedusi, nenovēršot skatienu no apmeklētāja dubļainajiem apaviem.

Boktons atgādināja vajātu vilku. Viņa āda laistījās bronzas tonī. Labajā rokā viņš turēja aploksni. Es viņu vēl nekad nebiju redzējis tik uzbudinātu.

-    Ar kurjeru! Šorīt! Tas ir drausmīgi!

Holmss norādīja uz klubkrēslu.

-    Kas lēcies?

Boktons pūlējās atgūt elpu. Viņš pasniedza Holmsam aploksni.

-    Lasiet!

Mans draugs tūlīt paklausīja.

-    "Mans darbs drīz būs galā. Rīt ir svētdiena, es atkal došu triecienu. Mēness būs augstu, kad es iekļūšu istabā. Man priekšā būs visa nakts, lai piepildītu savu lielāko vēlmi. Viņas skaisto seju skalos bāla gaisma. Es uzlūkošu to pēdējoreiz tāpat kā visas pārējās. Vēlreiz redzēšu izbiedēto mazo Mēriju Kinsliju, piecus bāreņus, nabaga veco Emmu Bārnsu, lēdiju Berningtonu un jauko tiesneša Ričmonda bērniņu.

Tad es lēnām ielaidīšu viņai vēnās paralizējošu indi. Iespējams, dūriens viņu pamodinās, bet viņa nespēs ne iekliegties, ne pasaukt palīgā. Par vēlu inde jau būs paguvusi iedarboties. Viņa atvērs savas lielās acis un mani mulsi uzlūkos. Viņa būs pie apziņas, tomēr mēma, it kā būtu samierinājusies ar savu cietsirdīgo likteni.

Viņai nebūs jācieš, vismaz ne pārāk. Katrā ziņā viņa nespēs neko pateikt."

Holmss norija siekalas un neizteiksmīgā balsī turpināja:

"Pēc tam es nolikšu bērnu viņai uz vēdera. Tad viņas sejas muskuļus krampjaini saraus tīrāko šausmu izteiksme. Varbūt viņa vēl pēdējoreiz salēksies. Pašsaglabāšanās un arī mātes instinkta uzplaiksnījumā. Nav svarīgi, šļirce būs rokas stiepiena attālumā, jebkurā brīdī varēšu viņu nomierināt, ja ar iepriekšējo devu nepietiks.

Pēc tam es atspiedīšu viņas muguru pret vairākiem spilveniem, lai viņa varētu vērot sava mazuļa lēno agoniju, gluži kā izrādi. Tā ir skaista, un es to viņai piedāvāšu! Ceru, ka viņa man mūžam būs par to pateicīga! Man, kuram netika dota tā priekšrocība redzēt, kā piedzimst manējais.

Protams, es neaizmirsīšu paņemt kādu nieku viņas asiņu tāpat kā no pārējiem. Tas man ļaus priecāties par savu veikumu līdz manas dzīves pēdējai dienai.

Un tad, izdarījis savu, es iziešu cauri sienai un atgriezīšos pie sava mūža sākumiem.

Pēc manas nozušanas nabadzīte turpinās asiņot visu nakti, iemūrēta klusumā, baiļu sastindzināta, aplūkodama savu iztukšoto vēderu.

Tomēr es neesmu briesmonis. Nedomājiet, ka mani priecē nevainīgu ļaužu slepkavošana. Es tikai piepildu savu sūtību. Tā kā Dievs neuzklausīja manas lūgšanas, es meklēju taisnību pie nelabā. Es izpostīšu dzīvi tam, kurš salauza manējo. Viņš nogalināja manu nabaga Emīliju, manu maigo un trauslo mīlestību ar ugunīgajām cirtām un cerībām skatienā. Es gribu, lai viņš nokļūst ellē. Nāve šim noziedzniekam būtu pārāk mīksts sods.

Nelaimīgā sieva samaksās viņa vietā.

Varbūt viņa vēl būs pie samaņas, kad viņu agri no rīta atradīs. Ar baiļpilnām, stiklainām acīm, gluži kā pēc kādām briesmīgām rituālām svinībām. Tad viņa mirs savu bezspēcīgo glābēju acu priekšā. Jūs pats teicāt pret velnu nekas nav iesākams, mister Holms!"

Klausoties šo lasījumu, Hadsonas kundze pārmeta krustu un steigšus izgāja, atstādama istabā apmeklētāju ar sabristajām kājām šo nāvesziņu atnesēju.

Vēstījumam sekoja nepatīkams klusums. Es pūlējos apkopot domas.

-    Kādas šausmas, Holms! Tur ir runa par grūtas sievietes nogalināšanu.

-   Vēl ļaunāk, Vatson. Ja šī teksta autoram var ticēt, tad nabadzīte noskatīsies sava bērna nāvē tas pirms laika tiks izrauts no viņas vēdera.

Semjuels Boktons izvilka no aploksnes lielu krāsainu zīmējumu un ar drebošu roku pasniedza to Holmsam.

Mans draugs kādu brīdi pētīja ilustrāciju ar savu lielo lupu un notrīsēja.

-    Mans Dievs, kas par atbaidošu reālismu!

Viņš jutās pieveikts un nolika palielināmo stiklu.

Es apskatīju gravīru. Tā attēloja istabu ar greznām mēbelēm un biezām sarkani zeltainām tapetēm. Gultā asins peļķē gulēja sieviete, kuras skatiens pauda šausmas, viņa turēja rokās marmorbaltu nedzīvi dzimušu mazuli. Lielajā kamīnā dzisa uguns, uz tā malas starp diviem sudraba svečturiem stāvēja ģimenes uzņēmums. Pa labi no pavarda bija milzīgs gobelēns, kas attēloja bukolisku ainu.

Redaktors saslējās kā saniknots zvērs. Viņa acis šķīla zibeņus.

-    Jārīkojas!

Holmss salika kopā visu desmit savu pirkstu galus.

-    Neredzu, kā. Ja nu vienīgi varam brīdināt visas Anglijas grūtās sievietes, ka šonakt viņas var nogalināt.

-    Varētu lūgt, lai avīzes un žurnāli iespiež šo gravīru kopā ar vēstuli, es piedāvāju.

-    Nē, Vatson, mēs nepagūsim sazināties ar tūkstoš simt avīzēm un žurnāliem tikai Londonā vien. Turklāt, ja varam ticēt šī ziņojuma autoriem, traģēdija notiks šonakt. Un avīzes labākajā gadījumā iznāks no rīta.

Semjuels Boktons soļoja šurpu turpu, pielicis roku pie pieres. Pēkšņi viņš apstājās.

-    Vismaz vajadzētu brīdināt policiju. Tā varētu apmeklēt mājas un izplatīt informāciju.

-    Londonā intra mūros ir simttūkstoš māju un daudzstāvu namu. Būtu vajadzīgas nedēļas, lai visas apstaigātu. Un mums nav nekāda iemesla domāt, ka noziegums notiks Londonā.

Pēc šī īsā paziņojuma sekoja jauns klusumbrīdis.

Boktons piepeši iepleta acis. Viņa skatiens liecināja par vēl lielāku satraukumu.

-   Vai jūs saprotat, ko nozīmē šis teikums: "Pret velnu nekas nav iesākams, mister Holms?"

-    Ne mazākās saprašanas.

-    Varētu domāt, ka slepkava jūs izaicina.

-    Kas jums liek tā spriest?

-    Jūsu uzvārds taču ir Holmss vai tad ne?

-    Maikrofta tāpat.

Nakts bija nebeidzama gluži kā līķa vāķēšana. Es pavadīju vairākas stundas pie kamīna, vērodams liesmas, kas dejoja pavardā, jo man nenāca miegs un es nespēju arī sakopot domas kaut kam citam. Holmss košļāja pīpes kātu, lai gan tā bija sen apdzisusi. Viņa sejas līnijas vēstīja par saspringumu.

Tad manas domas sāka mežģīties. Es vēl cīnījos ar nogurumu, gainīdams prom sapņainību. Pēkšņi man iešāvās prātā kāds nenoskaidrots jautājums.

-    Holms?

-    Mmm…

-    Kas tā par neticamu intuīciju, kura jums ļāva apgalvot, ka atnāks Boktons, nevis Lestreids?

Sienās latīņu vai. (Tulk. piez.)

Beidziet man piedēvēt pārdabiskas spējas, Vatson. Es neesmu ne zīlnieks, ne pravietis. Es pa logu redzēju tuvojamies mūsu viesi, tas arī viss.

Es mazliet nokaunējos, kad apjēdzu, ka neesmu atskārtis kaut ko tik vienkāršu.

Tad man uzmācās kāda cita doma. Ja nu slepkava bija tuvumā? Un viņa klātbūtne bija tik pašsaprotama, ka mēs nespējām viņu pamanīt? Tad mums pietiktu ar parastām novērošanas spējām, lai viņu izskaitļotu un notvertu.

46

Diena tikko bija sākusi aust. Likās, ka tā būs drūma. Galvaspilsētu smacēja bieza, dzeltenīga zirņu biezputra. Saule bija sērīga un bezdvēseliska, tā centās parādīties, spraucoties caur miglas mākuļiem un pltēm. Pirmie veikali jau atvēra durvis, metot uz mitrās ietves blāvas gaismas oreolus. Londona atgādināja gaistošu spoku no kādas slimīgas dekadentiska mākslinieka gleznas.

Negaiss sākās pēkšņi. Dažās sekundēs lietus jau neganti sparīgi bungoja pa logu rūtīm.

Mēs ar Holmsu sēdējām pie brokastu galda bez ēstgribas, negulējuši, jau profesionāli pieraduši pie bezmiega -, kad piepešs troksnis mums lika salēkties. Es izdzirdu misis Hadsonas spalgos spiedzienus un tādus kā veselas kavalkādes auļus kāpnēs. Kāds slapjš un elsojošs stāvs iebruka istabā, nostādamies mūsu miegaino acu priekšā, noskrējies okšķeris, kas atgādināja caurcaurēm izmirkušu grīdas lupatu.

-    Holms! Lēdija Sentdžeimsa…

Draugs pievērsa man nogurušo skatienu.

-    Ģērbieties, Vatson! Sagatavosimies stāties pretī šausmām to briesmīgākajā izpausmē.

Fiakrā, kas Irās cauri lietus pletnēm, Lestreids neizteica nevienu vārdu. Viņa vaibsti bija traģiski. Es nekad vēl nebiju viņam redzējis tādu seju. Viņš vairākkārt noslaucīja acis un skaļi šņaukājās pilošajā piedurknē. Vai viņš tā norausa lietus lāses vai asaras?

Mēs neuzdrošinājāmies pārtraukt šo sāpīgo klusumu. Es vēl centos sevi pārliecināt, ka vēstījums, kas bija pienācis Fantastica redakcijā, ir tikai nelāgs joks.

Manas cerības pagaisa, kad sasniedzām mērķi. Istaba visā pilnībā līdzinājās Boktona saņemtajā gravīrā attēlotajai. Ik sīkums bija savā vietā, aizkari īstajā krāsā, pa labi no kamīna liela bukoliska ainava. Divi svečturi, attēls virs pavarda. Šaubu nav, slepkava lieliski pazina šo nostūri.

Nelaimīgā agonijā gulēja savā asiņainajā guļvietā. Viņa nebija kustināta bailēs, ka neizturēs pārvietošanu, tik briesmīgi bija ievainojumi. Galvgali rosījās vairāki ārsti, pūlēdamies noturēt sievieti pie dzīvības smalkajā diedziņā, kas viņu vēl turēja pie tās. Violetās lūpas tumši iezīmējās uz līķbaltās ādas. Viņas skatiens klejoja kaut kur starp dzīvo un mirušo pasauli.

Holmss uzlika roku uz Lestreida pleca, un šī kustība bija gandrīz vai draudzīga.

-    Jānoskaidro, kas noticis, vecīt.

Lestreids vairākas reizes mēģināja kaut ko sacīt, taču vārdi iestrēga viņam rīklē. Viņš ar zoda mājienu norādīja uz vienu no mediķiem.

Šis ārsts mazs vīrelis ar nemierīgu skatienu un pinkainiem matiem pasauca mūs malā.

-    Viņu tā atrada istabmeita, kas ieradās agri no rīta. Auglis bija izrauts no viņas iekšām izgriezts ar nazi. Nelaimīgā bija sazāļota, lai nevarētu pretoties šai atbaidošajai operācijai. Mēs atradām vairākas dūrienu vietas labajā rokā un šo šļirci uz naktsgaldiņa.

Es atcerējos tekstu, kas bija nosūtīts uz izdevumu Fantastica, par indes ievadīšanu vēnā, lai paralizētu upuri. Par dūrienu, kas varbūt to atmodināšot, bet tas nevarēšot ne kliegt, ne pasaukt palīgā. Par vēlu inde jau būšot iedarbojusies.

Ārsts slaucīja rokas un norija siekalas.

-   Slepkava viņai injicējis kādu preparātu no tiem, ko Amazones indiāņi lieto, lai padarītu nekustīgu medījumu. Tas nevar ne pabļaut, ne pakustēties. Taču paliek pie pilnas apziņas.

-    Kur tad ir vīrs? Holmss klusā balsi apvaicājās.

Ārsts ar skatienu norādīja uz bālu stāvu, kas bija sastindzis pie gultas.

-    Un bērns? pajautāju es.

-    Auglis neizdzīvoja. Es strādāju vienpadsmit gadus, bet šādu kautuvi vēl nebiju redzējis. Nelaimīgā bija piekļāvusi mazo līķīti sev klāt. Ja jūs būtu redzējis viņas sejas izteiksmi… Tas bija briesmīgs sajaukums: šausmas, bezspēcība un izmisums.

-    Vai viņa izdzīvos? Holmss noprasīja.

-    Nē. Viņa zaudējusi pārāk daudz asiņu. Un aizvada pēdējos mirkļus. Mēs iešļircinājām viņai lielu devu morfina, lai ciešanas nebūtu pārmērīgas… Ārsts drebēja. Pār viņa pieri ritēja sviedru lāses.

-    Ir vēl kaut kas.

Vīrs ievilka elpu. Viņa balss bija apsīkusi.

-    Mazulim uz krūtīm iešķelts otrādi apgriezts krusts.

Mani žņaudza nelabums. Jutos kā apdullis. It kā šis būtu murgs, kura darbība risinās aizvien ātrāk, un notikumu gaita novedusi pie šīs traģēdijas. Tātad briesmonis paguvis apzīmogot šo būtni, kas pat nepaguva ieraudzīt dienas gaismu. Tikai sātana sekotājs, kas slēpjas neprāta tumsā, būtu spējīgs uz šādu galēju zaimošanu.

Aizritēja labs brītiņš, neatskanot nevienam vārdam. Tad Holmss tuvojās ārstam un nopētīja nabadzīti.

-    Vai viņa vēl spēj dzirdēt?

-    Domāju, ka jā.

Pēkšņi man šķita, ka jaunās sievietes lūpas tikko jaušami nodreb.

-    Viņa mēģina ar mums runāt!

Holmss tuvojās gultai un mirstošajai.

-    Vai jūs pazīstat slepkavu? Ja tā, aizmiedziet acis vienu reizi vai divreiz, ja atbilde ir "nē"!

Viņa aizvēra plakstus.

-   Vai tas ir jūsu vīrs? šķebīgas nojautas urdīts, apjautājās Holmss.

Sieviete pēkšņi pievērsās kamīnam tieši pretī tam kaktam, kur stāvēja viņas vīrs. Viņas skatiens bija stings. Es pataustīju pulsu. Diegs bija pārtrūcis.

Holmss metās uz pavarda pusi.

-    Upuris skatījās turp, it kā gribētu mums uz kaut ko norādīt.

-   Varbūt caur dūmvadu ved kādas slepenas durvis? es minēju.

Holmss mani neklausījās. Klātesošajiem neizpratnē noskatoties, viņš rāpoja pa zemi. Kādu brīdi aplūkoja grīdu, turēdams milzīgo lupu dažu centimetru attālumā no zemes, pēc tam devās pie freskas, kura rotāja kamīna labo pusi. Tad pēkšņi vienā stiepienā izslējās, aptaustīja pavarda akmens plāksnes un iebāza roku skurstenī. Mēs truli sekojām viņa kustībām.

Te panno, uz kura bija uzgleznota bukoliskā freska, pavirzījās sānis gar sienu, atklājot mūrī slepenu eju. Iespējams, ka agrāk tur bijušas vēlāk aizmirstas durvis.

Tur slepkava bija atstājis svaigās asinīs izmirkušu naktskreklu un garu nazi.

Tagad Lestreids metās turp. Policists sāka savu darāmo.

-    Krekla īpašnieks ir slepkava! Ļaujiet apskatīties, Holms! Mēs tiksim skaidrībā!

Okšķeris pacēla kreklu un izlasīja iešūto etiķeti: "Viljams Sentdžeimss". Tad ar žestu, kurš bija tīši teatrāls, viņš ar pirkstu norādīja uz lordu.

-    Es jūs apcietinu par sievas un nedzimušā bērna slepkavību!

Lords Sentdžeimss, gluži salauzts, pagrieza ciešanu sagrauzto

seju pret policistu. Viņa acis bija sarkanas un pietūkušas no vairāku stundu raudāšanas. Viņam varētu piedēvēt visu, tikai ne slepkavību. Viņš caur asarām uzlūkoja mūs, pēc tam nokrita ceļos pie nelaiķes un piespieda galvu viņas nedzīvajam ķerenim. Viņa sāpes bija sasniegušas augstāko punktu.

Lorda Sentdžeimsa arests bija kārotākā ziņa laikrakstiem.

Lestreids ar prieku atklāja presei savas izmeklēšanas rezultātus. Policistam atradās atbildes uz visiem jautājumiem. Viņaprāt, asiņainais apģērba gabals, kas atrasts slepenajā gaitenī, skaidri liecina par lorda Sentdžeimsa vainu. Un upuris, guļot uz nāves gultas, skaidri norādījis ar skatienu uz šo eju. Kādi ir nozieguma motīvi? Lestreids jutās pārliecināts, ka tie tikšot noskaidroti. Vai lords Sentdžeimss atzinies, ka pastrādājis šo ļaundarību? Nē. Tādai rīcībai viņš esot par gļēvu tāpat kā pārējie slepkavnieki. Un kā ar otrādi apvērsto krustu uz bērna krūtīm? Tas esot BuJbabas sindroms. To nonāvētājs iegriezis, lai novirzītu aizdomas uz Marku Duganu. Viss liecinot par to.

Avīžu lappusēs bija lasāma ari kāda cita vēsts, kura palika gandrīz nepamanīta. Slavenais iluzionists Harijs Hudlni ziņoja, ka rit pēc iespaidīgas atvadu izrādes pametīšot Angliju. Viņš pateicās Londonas publikai par silto uzņemšanu, iedvesmu un tēmām nākamo izrāžu sagatavošanai. Un solīja, ka pirms došanās uz Savienotajām Valstīm turpināšot Eiropas turneju Parīzē un Romā.

Man joprojām nedeva mieru kāds jautājums. Kuram īsti bija domāta vēstule, kas stāstīja par iecerēto noziegumu? Maikroftam vai Šerlokam Holmsam?

Kurš pats bija teicis, ka pret velnu nekas nav darāms?

Pēkšņi man atausa prātā kāds cits teikums. Tas bija no sarunas ar Semjuelu Boktonu izdevuma Fantastica redaktoru. Viņš pieminēja brašos ļautiņus, kas mīļuprāt drebinoties kaktiņā pie uguns, ierāvušies iemīļotajā klubkrēslā, kamēr pārējie brien pa Londonas dubļaino bruģi. Un piekrišanu tādām grāmatām kā "Frankenšteins", "Dīvainais notikums ar Doktoru Džekilu un misteru Haidu" un "Drakula". Un vaicāja, ko sacīt par "Bāskervilu suni", vai tas neesot viens velnišķīgs darbs.

Varbūt atbilde meklējama "Bāskervilu sunī"? Man prātā tajā pašā mirklī atausa gan mulsas atmiņas, gan briesmīga priekšnojauta. Es steigšus metos pēc tiem avīzes Strand numuriem, kuros bija lasāms šis stāsts. 1. nodaļa. Misters Šerloks Holmss. Nekādu norāžu par velnu. 2. nodaļa. Bāskervilu lāsts. Tur ne tik. 3. nodaļa. Trešā lappuse. Man sirds salēcās krūtis, lasot vietu ar apceri par pārdabisko parādību, kur teikts, ka Holmss parausta plecus un paziņo, ka uzbrukt pašam velnam gan būtu par daudz pārdroši.

Mana atskārsme kļuva par pārliecību. Slepkava bija uzrunājis manu draugu. Tātad viņš to labi pazina un neslēpti izaicināja.

Es pastāstīju par savu atklājumu Holmsam.

Viņa skatiens bija kļuvis dīvains. Zem viņa labās acs raustījās kāds muskulītis. Arī šaurās lūpas drebēja. Kādu brīdi man radās iespaids, ka draugs man kaut ko atklās. Bet viņa seja palika noslēgta. Un viņš paraustīja plecus tieši kā tajā stāsta vietā, ko nule lasīju. Cik savāds cilvēks…

Pēc dažām nedēļām ari Kroulijs pameta nepateicīgo Albionu. Viņš atrakstīja Holmsam, ka gribot apmesties Portugālē, lai tur radītu jaunu sektu, beidzot esot atguvis iekšēju mieru un izdziedējies no Londonas.

47

Es labi pazinu drauga nomāktības periodus un kaut kādā ziņā biju pie tiem pieradis. Pareizāk sakot biju atmetis ar roku, jo neatradu piemērotu risinājumu. Bet šajā reizē tas bija citādi. Holmss noslēdzās sevī. Un bija viegli aizkaitināms.

Es sapratu, ka viņš mokās, nespēdams atminēt briesmīgās mīklas, kas bija mums uzdotas.

Par viņa pēdējo patvērumu kļuva medikamenti. Droši vien viņš cerēja tā atrast atbildes uz jautājumiem. Es jau sāku baidīties par viņa fizisko un garīgo veselību. Draugs vairs nebija tik izturīgs kā agrāk. Tādai pārspīlētai zāļu lietošanai agri vai vēlu vajadzēja ietekmēt prāta spējas.

Holmss jau kopš agra rīta dirnēja savā istabā, ieracies avīzēs un žurnālos. Biezie dūmi, kas sūcās ārā pa aizvērto durvju apakšu, liecināja: viņš strādā bez atpūtas. Mans biedrs vēl joprojām mājas tērpā parādījās kā rēgs, iznirdams no savas krēslas zonas.

Pusdienās misis Hadsona mums pasniedza kādu no saviem gardajiem ēdieniem, par kuru Holmss parasti bija sajūsmā. Taču viņš neizrādīja nekādu vēlēšanos to nobaudīt, pat nepieskārās šķīvim un uzkrāva nabaga sievietei veselu verzi nepelnītu pārmetumu. Maltīte turpinājās nomācošā klusumā. Es neuzdrīkstējos bilst ne vārda, lai viņu nenokaitinātu un neiztraucētu saspringtās pārdomas.

Redzot viņa izmocīto seju, es tomēr nolēmu vest draugu pie apjēgas.

-    Holms, es gribētu ar jums parunāt.

-    Es gan ne, viņš atcirta.

-   Tomēr vajadzētu. Neslēpšu mani uztrauc jūsu veselība.

-    Jūs darītu labāk, ja rūpētos par savējo.

-   Es esmu ārsts. Es tikšu galā ar drudzi, kas mani apsēdis. Kurpretī jūs ar tām narkotikām…

-    Kas jums ļauj mani tiesāt?

-   Es esmu tālu no tādām domām, Holms. Gribu tikai jums palīdzēt.

-    Vai es jums to lūdzu?

-    Nē, bet…

-    Es ilgojos pēc miera.

-    Mūsu vecās draudzības vārdā…

Holmss ar netīksmi atvēcinājās.

-   Tomēr parunāsim par to…

-    Ko jūs gribat sacīt?

-    Mūsu šķietamā draudzība ir tik veca, ka tai draud nāve.

-    Es nesaprotu.

-   Zinu, Vatson. Tur vainojams jūsu raksturs.

Šajā reizē viņš aizgājis par tālu. Es izslējos un sagatavojos atbildēt tādā pašā tonī. Bet nespēju savaldīt dusmas un apklusu. Kāda jēga ielaisties tādā vārdu pārmaiņā? Man vajadzēja izturēties ar līdzjūtību, ņemot vērā, ka Holmss ir slims. Mediķis manī ņēma pārsvaru pār cilvēku.

-   Bet ko es esmu nodarījis? Vai esmu rīkojies nelāgi un pelnījis tādu attieksmi?

-    Nē, nekādā ziņā.

-   Tātad?

-    Lūk, tieši to es jums pārmetu, Vatson. Jūs nekad neko neuzsākat, neizrādāt nekādu aizrautību. Jūs esat kā lielgaballode man pie kājām. Svars, kuru man vairs nav spēka pavilkt! Traucējošs liecinieks, nevajadzīgs manu necilo darbu atstāstītājs.

-    Esmu vienmēr darījis, ko varējis, lai pildītu savus biogrāfa pienākumus.

-   Es par to nešaubos, Vatson, bet ar to ir par maz. Jūs varat stāstīt saviem lasītājiem, ka mūsu pārāk vecā draudzība ir pagalam. Man žēl to atzīt, bet es pārāk ilgi esmu pacietis jūsu trulo klātbūtni. Kad esat man blakus, es jūtos tā, it kā kāptos atpakaļ un zaudētu tvērienu.

Man aizžņaudzās rīkle. Nespēju neko atbildēt. Nekad vēl nebiju dzirdējis no sava biedra tik indīgus vārdus. Protams, dažkārt viņš izrādīja nīgrumu vai pat kļuva tirānisks pret apkārtējiem, bet vēl nebija izrādījis tādu agresivitāti.

Nebija nekādu šaubu, ka Holmss ir slims. Ar viņu bija notikusi jūtama pārmaiņa. Vai tā bija norisinājusies Kroulija ietekmē? Kādu varu un iespaidu šis velna zellis ieguvis pār manu draugu? Abi tika pavadījuši kopā diezgan daudz laika. Man bija skaidrs, ka biedrs sācis atbalstīt dažas Kroulija idejas. Vai tad viņi nebija atklājuši, ka abiem ir šis un tas kopējs? Sazāļoti tipi taču saprotas. Vai Holmss būtu atradis savu negatīvo alter ego, savu melno dubultnieku?

Bija iestājies nospiedošs klusums. Tā aizritēja labs brītiņš.

Tad pēkšņi Holmss piecēlās.

-   Jūsu klātbūtne man kļuvusi tik neizturama, ka esmu nolēmis doties uz laukiem un nepieņemt nekādus apmeklētājus.

-   Jūsu stāvoklī ir nepieciešamas rūpes! es uzstāju. Uzklausiet ārsta viedokli, ja negribat dzirdēt drauga padomu. Vai jūs vismaz ļausiet tuviniekiem ievākt ziņas par jūsu veselību kaut vai iztālēm?

-    Maniem tuviniekiem?

-    Es domāju jūsu brāli Maikroftu…

-    Maikroftam nekad nav bijusi nekāda interese par mani, viņš nemūžam nav noņēmies ar manu personu. Turklāt tā tas ir abpusēji. Viņš man ir vēl svešāks par jums.

Mana daiļrunība bija apsīkusi.

-   Jūs taču negrasāties dzīvot kā vientuļnieks, Holms? Padomājiet, ko teiks cilvēki! Un par savu karjeru…

-    Es atbildu par savu rīcību tikai Dieva un sātana priekšā. Varat rakstīt un runāt, ko vien vēlaties, Vatson.

48

Mūsu mazais dzīvoklītis bez vētrainās drauga klātbūtnes man likās tukšs. Protams, ik pa laikam ieradās kāds apmeklētājs mans izdevējs Džordžs Ņūns, mūsu paziņa notārs un literārais aģents Londons Keils uzticamākie no uzticamākajiem. Viņi parādīja lielu izpratni un mierināja mani apmēram tā, it kā es būtu zaudējis tuvu cilvēku. Bet es atzīšos, ka viņu sabiedrība nespēja aizpildīt robu, ko bija radījusi Šerloka Holmsa aizbraukšana.

Viņi raizējās par tik ilgu Holmsa prombūtni. īpaši par to satraucās notārs Holborns, kurš nesaprata šīs steidzīgās attālināšanās iemeslus un uzdeva neskaitāmus jautājumus: "Kur viņš ir?", "Vai viņš ir slims?", "Vai viņš devies atpūtā?", "Ko viņš patlaban dara?", "Kādas ir jūsu attiecības?" Man vajadzēja skaidrot. Neprazdams melot, es pūlējos teikt patiesību vienkāršiem vārdiem. Jā, Šerloks Holmss mani uzskata par kavēkli un cer iztikt bez mūsu draudzības, kas esot nolemta nāvei. Protams, viņš negrib ne ar vienu tikties, pat ar savu brāli ne. Viņam noteikti vajadzīga vientulība, lai iedziļinātos sevī. Misters Holborns likās gaužām vīlies. Patiesību sakot, tā bija ar mums visiem.

Aizritēja mēneši. Pienāca pavasaris, tad vasara. Biju ticis vaļā no drudža. Londons Keils, kurš jau sen vairs nenodarbojās ar medicīnu, sacīja viņam liekoties, ka tas bijis psihosomatisks no stresa un visa piedzīvotā kopā ar draugu. Es reizēm vaicāju sev, kur viņš to visu rāvis.

Tad kādu dienu atgadījās kaut kas tāds, par ko uzzināja visa Anglija, it kā būtu uzsprāgusi pulvera muca. Bija arestēts Marks Dugans. Viņa fotogrāfijas parādījās visu avīžu pirmajās lappusēs līdzās Lestreida uzņēmumiem.

Policists triumfēja. Londona bija atbrīvota no briesmoņa. Lestreids kļuva par nacionālo varoni. Vismaz par vietējo.

Lūk, īsumā intervija, ko viņš sniedza The Times žurnālistam: Kā jums izdevās notvert Marku Duganu, Lestreida kungs?

-    Mūsdienu policijas rīcībā ir daudzas modernas metodes. Eksperimentu un amatieru laiks ir pagājis.

-   Vai jūs gribat teikt, ka pielietojāt jaunu tehniku, lai sasniegtu mērķi?

-    Tieši tā, jaunais cilvēk. Vispirms mums bija vārdiskais portrets no liecībām, ko deva daudzi liecinieki, un agrākās Dugana fotogrāfijas. Mēs tās jau pirms vairākiem mēnešiem bijām izplatījuši visā Anglijā un izvietojuši tur, kur apgrozās visvairāk cilvēku. Mūsu vīri savāca desmitiem ziņojumu. Lielākā daļa no tiem bija viltus pēdas. Taču kādu dienu mēs uzgājām indivīdu, kurš slēpās aiz ķēmīga pseidonīma Freds Stafs.

-    Kur jūs atradāt šo… Fredu Stafu?

-    Mazā ciematā, ko sauc Brīkstona, tas atrodas uz ziemeļiem no Londonas. Zellis apgalvoja, ka esot gans.

-   Vai varat pastāstīt par viņa arestu?

-    Ak, tas bija ļoti vienkārši izdarāms. Vienā rokā man bija pistole, ar otru māju un pavēlēju: "Padodieties, Dugan! Jūs esat atmaskots!" Tips notēloja pārsteigumu, bet nepretojās.

-    Kā jūs zinājāt, ka tas tiešām ir Marks Dugans?

-   Tas nudien nebija vienkārši. Tas zellis bija slīpēts un viltīgs. Apgalvoja, ka neprotot ne rakstīt, ne lasīt, nekad neesot studējis ne tieslietas, ne ko citu. Tas viss man likās ļoti aizdomīgi.

-    Bet ja nu viņš tiešām ir gans?

-   Tas nav iespējams! Mēs viņu parādījām vairākiem lieciniekiem, kuri šo tūlīt pazina.

-    Kādiem lieciniekiem?

-   Vispirms jau svarīgākajam no tiem Baltimoram Kompostelam, Milbenkas cietuma priekšniekam. Un tas vēl nav viss. Zellis tika ieslodzīts Milbenkā un pamatīgi nopratināts.

-    Kas to darīja?

-    Kompostels un viņa vīri. Tiem ir liela pieredze šādos grūtos gadījumos. Viņi ieguva vērā ņemamas ziņas.

-    Vai tad viņš ir atzinies?

-   Jā, bet ne uzreiz. Viņš padevās tikai pēc trim nedēļām, un tas ir lasāms protokolā.

-    Vai viņš parakstīja šo atzīšanos?

-    Nē, viņš joprojām apgalvo, ka neprotot rakstīt. Uzvilka zem sava vārda krustu. Es jau jums teicu tas Dugans ir varen nepiekāpīgs."

Stafs-Dugans tika notiesāts jau nākamajā dienā pēc atzīšanās un pakārts aiznākamajā.

Lestreids kļuva par Londonas policijas priekšnieku. Likās, ka viņam būs bijusi taisnība, jo nekādi asiņaini noziegumi pēc tam nenotika.

Gāja gadi. Šīs atbaidošās lietas vairs nevienu neinteresēja. Londona bija to visu sagremojusi. Tagad šie notikumi bija kļuvuši par leģendām. Marks Dugans ātri tika aizmirsts.

Tad kādu ritu pēc jau attēlotajām norisēm bija pagājis ilgāks laiks es avīzē ieraudzīju satraucošu rakstu: Šerloks Holmss esot pie miršanas. Viņa veselība pēkšņi pasliktinājusies, un no drošiem avotiem kļuvis zināms, ka dižais detektīvs šo ziemu nepārlaidīšot. Nezinu, kas tie par ziņu sniedzējiem, kuri tās piegādājuši, bet es nespēju palikt vienaldzīgs. Nolēmu pārbaudīt tās pats un pēdējoreiz apmeklēt draugu. Vienmēr biju cienījis viņa vēlmi pēc vientulības, bet jutos drošs, ka pēc tik ilgas nošķirtības viņš būs ar mieru mani uzņemt.

Atcerējos Holmsa lauku adresi, jo uz turieni tika sūtīta viņa korespondence.

Man bija jāpavada vilcienā stunda, lai sasniegtu vietu, ko sauca Kenvuda. Fiakrs aizveda mani no stacijas līdz mana senā drauga dzīvoklim. Tas atradās mazā, atsevišķā namiņā ārpus ciemata, kas no ārpuses izskatījās tāds kā ļaunu vēstījošs. Mājas priekšā bija aizaudzis dārziņš. Pa kreisi darbarīku šķūnis, kura durvis jau sen nelikās virinātas. Retā slimīgu ķiršu audzē pāris stropos zumēja bites. Nepārprotami Šerloks Holmss dārzā bija pavadījis maz laika.

Es pagrūdu vecos, sarūsējušos vārtiņus un ar klauvēkli piedauzīju pie durvīm. Man atvēra nīgrs sulainis. Tas bija aplicies lielu, brūnu priekšautu gluži kā kalējs. Viņa baltais krekls bija apšaubāmi tīrs, kaklauts tāpat. Ne vārda neteicis, viņš ieveda mani salonā, kas bija piekrauts ar putekļainiem krāmiem nenozīmīgiem vētrainas pagātnes lieciniekiem. Bija skaidrs, ka neviena silta sievietes roka te nekam nav pieskārusies. Visur mētājās Būdas tēliņi, Ķīnas vāzes, zāļu pudelītes, afrikāņu maskas, bronzas nieciņi un priekšmeti, kuru lietderība man nebija skaidra.

Gaidīšana man likās nebeidzama. Man bija gana daudz iespēju aplūkot šo dīvaino mitekli, kas vairāk atgādināja vecu mantu tirgotavu nekā salonu. No griestiem bija nolupusi krāsa. Karnīžu rotājumi bija nobrukuši, un neviens nebija centies tos atjaunot. Ari parkets bija bojāts. Tapetes stūros bija izbalējušas saulē, aizkaru krāsa nomazgājusies, to krokās krājās putekļi. Dažas ierāmētas gravīras pie sienām šaudīgajā sveču gaismā tās dega lielā svečturī šķita nenosakāma vecuma.

Es vairākkārt gribēju pārcelt apmeklējumu. Tomēr mana pacietība atmaksājās.

Holmss beidzot pārradās vēlu naktī. Viņa skatiens meta zibeņus. Mati bija nosirmojuši. Krunkaino seju klāja vairākas dienas veca bārda. Viņš likās uzbudināts kā arvien, kad centās atrisināt kādu sarežģītu lietu. Draugs pagāja garām, mani neredzēdams, stiepjot padusē kaut ko lodveidīgu, ietītu džutas audeklā. Nezinu, kāpēc, bet šī ievīstītā nešļava mani tūlīt nobiedēja. Gaisā vēdīja nāves smārds. Jutu, kā manī uzšalko neskaidras, trulas bailes kā sastopoties ar kaut ko nezināmu un neizskaidrojamu. Drauga spožo acu mirdzošais skatiens man pēkšņi iedzina šausmas. Kādi dēmoni viņu vajāja? Kas atkal perinājās viņa slimajās smadzenēs?

Neteicis ne vārda, viņš nolika saini uz galda blakus svečturim un iesteidzās blakus istabā, it kā dotos turp kaut ko meklēt.

Sajutu nevaldāmu vēlmi noskaidrot un saprast, tāpēc metos pie neparastās nešļavas.

Es pacēlu audekla gabalu.

No turienes manī vērās tārpu sagrauzta acs. Miris skatiens, un dobums raudāja indīgas asaras. Tas bija murgs nomoda stāvoklī. Manas smadzenes pārvērtās stingā masā. Un locekļi izbīlī kļuva stīvi. Deniņos klauvēja asinis. Es pūlējos nepaģībt.

Centos saņemt sevi rokās un iestāstīt sev, ka redzu halucināciju. Ziņkārība tomēr ņēma virsroku pār riebumu un bailēm. Es noņēmu audumu.

Tas atsedza briesmīgi sakropļotu cilvēka galvu. Vīrietis vai sieviete to nebija iespējams noteikt, tik ļoti tā bija saurbināta un satrunējusi.

Kādu apiešanos gan pieredzējis tās īpašnieks? Kurš gan varēja kaut ko tādu izdarīt? Man aizrāvās elpa.

Pēkšņi es sajutu sev aiz muguras saltu dvašu. Man pār muguru pārskrēja šausmu drebuli. Apcirtos un ieraudzīju sev pretī Holmsu. Viņš man likās milzīgs un viņa izplestās rokas neizmērojamas. Sveču gaisma iezīmēja viņam aiz muguras uz sienas gigantisku ēnu, kas izpildīja drausmīgu deju.

Viņa acis spīdēja tā, it kā caur tām lūkotos pats sātans. Labajā rokā viņš turēja garu nazi. Kreisās acs kaktiņā raustījās mazs muskulītis. Viņa skatienā uzplaiksnīja slepkavīgs zibsnis. Holmsa līķbālā seja likās neprāta apzīmogota.

Man aizžņaudzās kakls. Es nespēju ne parunāt, ne norīt siekalas. Vai draugs bija sapratis, ka esmu redzējis viņa aizsaiņa saturu? Ko viņš gatavojās ar to darīt? Man uzmācās pārliecība, ka garais nazis apdraud mani.

Beidzot man izdevās piecelties. Es, stīvi soļodams, baiļu sastindzināts, sasniedzu ārdurvis.

Laukā man sejā iesitās negants vēja brāziens, gluži kā pļauka. Tur lija aumaļām. Pie apvāršņa neganti plaiksnīja zibeņi.

Skrēju cauri ledainajai naktij, tikai taisni uz priekšu, lai starp mani un elli paliktu iespējami lielāks attālums.

Vējš pūta tik nikni, ka lietus straumes strūkloja gluži slīpi. Man pakaļ vēl ilgi skanēja Holmsa dēmoniskie smiekli.

-    Vatson! Kurp jūs tā skrienat? Vatson!

-   Vatson… izplatījumā atkārtoja kāda neticama atbalss. Es traucos pa tumsu, šad tad apstādamies, mēģinot atvilkt elpu. Lai kādas pūles es pieliku, bēgdams no šī nolādētā nostūra,

Holmsa balss tik un tā skanēja man aiz muguras: Vatson! Vatson!

Beidzot nonācu Kenvudas ciemā un iesteidzos pirmajā krogā, lai iedzertu kaut ko stipru. Pārkāpis slieksnim, es uz mirkli apstājos, smakdams tabakas dūmu mākuļos, kas bija pilnīgi piesātinājuši gaisu. Manas kājas drebēja, jo biju pārāk ātri skrējis. Viss grima pelēcīgā miglā. Zilganajā divu gāzes gaismekļu spožumā es beidzot saskatīju kroga iekštelpu, kurā kustējās dažādi vietējās faunas pārstāvji. Iedomājos, ka esmu nokļuvis kādā putnubiedēkļu salidojumā. Grūstīdamies ar elkoņiem, nokļuvu pie bāra, kur man pasniedza kaut ko tādu, kas oda pēc ētera. Izdzēru to vienā malkā. Manu rīkli un kuņģi caurdūra ugunīgs zobens. Tomēr šī mikstūra atjaunoja asinsriņķošanu un ļāva atgūties. Kad biju iztukšojis piekto glāzi, manas kājas mitējās drebēt, bet dikcija kļuva neskaidra un domas sāka piņķerēties.

Man tieši sejā atdūrās saules stars. Mani mocīja briesmīga migrēna. Nopratu, ka esmu mājās un savā paša gultā. Galvgalī rosījās Hadsonas kundze ar glāzi rokā.

-    Jūsu draugs Londons Keils ieteica jums iedzert šo uzlējumu, doktor Vatson.

-    Kā… kā es te nokļuvu ?

-   To varat pastāstīt tikai jūs pats, pārmetoši noteica dzīvokļa saimniece.

Es gribēju pārliecināt sevi, ka tas bijis tikai kārtējais murgs, es neesmu izgājis no šīs istabas un Šerloks Holmss joprojām ir ģeniālais detektīvs, ar kuru kopā esmu piedzīvojis tik daudz ko ārkārtēju.

Taču es zināju, ka šajā reizē neesmu bijis nekādu redzes maldu upuris.

Drīz pēc šī apmeklējuma Holmss man atsūtīja īsu vēstuli, kurā pieprasīja, lai es atdodu viņam visu šo manuskriptu. Es to arī nešaubīdamies izdarīju, gluži apmierināts par izdevību atbrīvoties no šīs nepatīkamās lietas.

Te beidzas doktora Vatsona stāstījums ar pagaidu virsrakstu "Londonas šausmas".

49

Pulkstenis, kas skaitīja minūtes un stundas mums aiz muguras, vairs nespēja piesaistīt mūsu uzmanību tik ļoti mēs bijām iedziļinājušies šajā vēstījumā. Pat Lestreids bija mitējies kurnēt un iepleta platas acis pie katra darbības pavērsiena. Tāpat kā mēs visi, arī viņš tagad lūkojās uz šo lietu jau citā gaismā.

Notārs Holborns pārtrauca lasīšanu, noņēma degunkniebi un pamasēja iespiesto vietu ar īkšķi un rādītājpirkstu. Pēc tam viņš sev ielēja glāzi vēsa ūdens un lēnām to iztukšoja. Maikrofts Holmss izstaipījās kā liels lācis, kas mostas no ziemas miega, un žāvādamies pagrieza galvu uz lielā pulksteņa pusi.

-    Ir jau viens naktī.

Ātri aplēsis, es nopratu, ka notārs bija runājis piecpadsmit stundas. Nedaudz mazāk, ja ņemam vērā ēdienreižu pārtraukumus. Bija saprotami, ka viņam vajadzēja attapties un atvilkt elpu.

Es piecēlos no krēsla, balstīdamies uz spieķa, un paspēru dažus soļus.

Sarunu atkal atsāka Lestreids.

-    Šis stāsts nonācis līdz galējībai! Elles apmeklējums pat man uzdzina drebuļus. Es nezināju, kur un kā tieši Holmss atvaļinājās. Tagad es sāku saprast patiesību.

Maikrofts Holmss viņu izbrīnīti uzlūkoja.

-    Tad jūs tāds esat vienīgais.

-    Es apjēdzu, ka šis nav testaments, bet gan grēksūdze. Esmu gatavs atzīt, ka dažas lietas ir bijušas sarežģītākas, nekā likās.

Policists samiedza acis, tādējādi kļūdams vēl līdzīgāks žurkai.

-    Šerloks Holmss laikam par to kaut ko zina…

Maikrofts Holmss sarauca uzacis.

-    Ko vēl jūs gribat teikt, Lestreid?

-    Ir skaidrs, ka jūsu brālis vairs nav normālā stāvokli.

-    Mans brālis nekad nav zaudējis garaspējas.

-   Es nerunāju par tām. Es tikai saku, ka viņš piekopa tādu kā dubultdzlvi kā lāga Džekils, kas pārvērtās par neganto Haidu. Nav runa par trakumu, bet par divkāršu personību.

Es salēcos.

-    Lūk, un tagad jūs runājat par tās dalīšanos, Lestreid! Es jums atgādinu, ka jūs bijāt pirmais, kas man pārmeta, kad iepriekš rakstīju par šiem jautājumiem!

-    Es neesmu mainījis viedokli. Rozas Kroulijas eksperimenti beidzās bēdīgi. Es to saku par viņas vairākkāršošanos. Policija labi zināja par tādiem gadījumiem, jo redzēja ko tādu ik dienas. Vīrietis varēja kļūt rupjš un krasi mainīt izturēšanos dzeršanas vai narkotiku lietošanas laikā. Un varēja pastrādāt visļaunākos noziegumus, vēlāk neko par tiem neatceroties. Manuprāt, Šerloks Holmss būs devies izmeklēt savus paša nodarījumus.

Notārs Holborns šķita iegrimis domās.

-    Arī es sev uzdevu šo jautājumu, lasot šo tekstu un veicot savus notāra pienākumus. Vai mums ir darīšana ar testamentu vai ar oficiālu atzīšanos? Kā jums šķiet, doktor Vatson?

-   Es atzīstu, ka mūsu pazīšanās pēdējā laikā mans biedrs vairs nebija īsti savā ādā. Mans apmeklējums tajā reizē bija briesmīgs. Man kauns tā teikt, bet es labprātāk aizmirstu šo notikumu, lai nesagādātu viņam nepatikšanas. Esmu pārliecināts, ka viņš bija slims un cieta.

Lestreida seja sadrūma.

-    Tas, ko jūs sakāt, ir nelāgi, doktor Vatson.

-    Nelāgi?

-    Jā. Noklusējot šos faktus, jūs varbūt esat kļuvis par slepkavības līdzdalībnieku. Tas droši vien ir izskaidrojums pierakstu turēšanai slepenībā.

Saruna bija ievirzījusies pilnīgi negaiditā gultnē.

-    Līdzdalībnieku? Vai jūs mani apsūdzat nozieguma izdarīšanā, Lestreid?

-    Jūs mums pastāstāt, ka jūsu draugs pastaigājies ar cilvēka galvu padusē, liet jūs neesat ziņojis policijai! Jums ir ko sev pārmest.

Lestreids sarauca uzacis, pūlēdamies sakopot domas.

-    Jā gan, tā ir! Jūsu klusēšana apliecina vainu.

Gaisotne pēkšņi kļuva jūtami uzlādēta. Man pievērsās trīs uzstājīgi, jautājoši skatieni. Vajadzēja steigšus kaut ko sacīt.

-   Jūs murgojat, veco zēn. Jums nav nekādu pierādījumu pret mani.

-    Gluži pretēji. Pietiktu ar Šerloka Holmsa vārdiem. Draugs jums pārmeta, ka neko neuzsākat, jūsu klātbūtne viņu traucējot. Jūs viņam esot tikai kavēklis lode, kuru nav iespējams izšaut.

-    Jā, un tālāk?

-    Pie tā mēs vēl nonāksim. Jums vienmēr piemitis mazvērtības komplekss, veroties uz savu draugu. Tas ir redzams kā deguns sejā un parādās visos jūsu rakstos.

-   Muļķības! Mūsu sadarbība bija ļoti līdzsvarota. Es nekad neesmu mēģinājis .sevi salīdzināt ar viņu!

-    Nekā nebija, doktor Vatson! Jūs dievināt Šerloku Holmsu un ciešat tāpēc, ka nevarat sasniegt viņa līmeni! Viņš jūs pārspēja visādā ziņā. Šis stāvoklis jums kļuva neizturams, un jūs sagribējāt sakaut draugu viņa paša lauciņā. Un iecerējāt šaušalīgas slepkavības.

-    Es neesmu tās pastrādājis!

-    Vēl trakāk jūs piespiedāt Holmsu tās izdarīt!

-    Tās ir tikai jūsu iedomas, manu nabaga Lestreid!

Policists uzskrūvējās aizvien vairāk. Viņa pašpārliecība nepielūdzami auga augdama.

-    Jūs rakstījāt, ka jums gadījies atšķaidīt kokaīna šķīdumu, ko lietoja jūsu biedrs, vai tad ne?

-    Jā gan. Mans mērķis bija samazināt devas, lai pamazām viņu atindētu.

Lestreids samiedza acis.

-    Bet ja nu bija otrādi, doktor Vatson?

-    Otrādi?

-    Ja nu jūs pamazām paaugstinājāt tās, lai padarītu Holmsu par savu vergu?

-    Nerunājiet niekus, Lestreid!

Maikrofts Holmss pamāja ar roku, aicinādams Lestreidu turpināt šo paskaidrojumu.

-    Izmantojot drauga vājību, jūs viņu pārvērtāt halucināciju pārņemtā zombijā. Tādā stāvokli viņš varēja izdarīt visbriesmīgākos noziegumus.

-    Tā ir nejēdzība!

-    Patiesība ir sāpīga, Vatson.

Lestreids stīvi soļoja pa istabu kā naidīgi noskaņots gailis.

-    Tas vēl nav viss. Pēc tam jūs atstāstījāt šo nodarījumu secību savā manuskriptā un likāt Šerlokam Holmsam meklēt slepkavu! Vai tad jūsu draugs neteica, ka tikai tāds cilvēks, kurš lieliski pārzina viņa metodes, varēja to visu paveikt, neatstājot nekādus pierādījumus? Kurš gan labāk par Šerloku Holmsu pašu pārvalda viņa tehniku?

Citā laikā es droši vien uzskatītu par vajadzīgu doties projām. Taču tagad, šīs ilgās nomoda nakts izmocīts, es neatradu vārdus, lai iebilstu.

-    Mans brālis nav slepkava! pēkšņi nodārdināja Maikrofts Holmss. Sazāļots vai ne, viņš neko tādu nevarēja pastrādāt! Labāk pameklēsim to, kurš no tā visa guvis kādu labumu.

Šī liktenīgā palīdzība man ļāva atgūties un sagatavot pretuzbrukumu. Es pagriezos pret Lestreidu.

-   Jā, Maikroftam Holmsam ir taisnība. Kam bijuši izdevīgi šie noziegumi?

Policists paraustīja plecus.

-    Necentieties mainīt tematu, doktor Vatson. Jūs labi zināt, ka pēc šiem notikumiem neviens nav kļuvis bagāts.

-    Kurš te runā par naudu? Vai jūs personiski neesat guvis labumu no šim izmeklēšanām?

-    Vai tagad jūs apsūdzat mani?

-    Jā. Jūs kļuvāt par Londonas policijas priekšnieku. Beidzot ieguvāt tik kāroto paaugstinājumu. Tajā pašā laikā prese jūs izdaudzināja par nacionālo varoni, kas atbrīvojis Angliju no slepkavas. Ko gan labāku varēja gaidīt vienkāršais kārtībnieks Lestreids?

-    Blēņas! ieinteresētais noliedza.

Lestreids atmeta savu augstprātību un savukārt nokļuva uzmanības centrā. Notārs Holborns sekoja šim ķīviņam, acis iepletis.

Maikrofts Holmss turpināja manu domu:

-    Tā ir šis izmeklēšanas tika uzticētas jums. Kad tuvumā parādījās mans brālis, jūs steidzāties dabūt viņu projām, lai rīkotos tā, kā jums tīk, bez šķēršļiem un apgrūtinoša aculiecinieka.

-    Es tikai pildīju jūsu pavēles! Lestreids piesarcis nomurmināja.

-   Ne jau manas, izlaboja Maikrofts Holmss, bet gan profesora Heizelvuda!

Es nolēmu iedzīt nākamo naglu.

-   Jūs pieminējāt manu iespējamo līdzdalību, ja Šerloks Holmss būtu ko nodarījis, bet kā ar jūsējo kas jūs vieno ar Heizelvudu?

Lestreids stīvi izslējās.

-    K…ko?

-    Jūs sakāt, ka neviens nav kļuvis bagāts pēc šiem notikumiem. Tā nav taisnība. Kornēliuss Heizelvuds ir pārdevis tūkstošiem savas grāmatas eksemplāru. Pretēji viņa bažām, šis darbs par sektām ir vairāk iecienīts nekā jebkad. Vislabāk tas tika pirkts, kad jūs arestējāt šķietamo Duganu. Un ja nu tas bija plāns, ko jau agrāk iecerējis duets, ko sauc Heizelvuds un Lestreids? Katrs no jums kaut ko ieguva vai tad ne?

Lestreids īsu bridi svārstījās, bet gandrīz tūlīt attapās.

-    Profesors Heizelvuds un es pats mēs esam kārtības un likumības iemiesojumi! Mēs esam devuši zvērestu kalpot justīcijai! Mūsu vārdi nav apšaubāmi! Es taču neesmu izdarījis nevienu no šīm slepkavībām, tieši pretēji!

Es tik tikko noturējos, lai nepasmaidītu, dzirdot šādu Delfu sibillas cienīgu paziņojumu. Patiesībā es neticēju, ka vainīgais varētu būt kāds no abiem nejēgām.

-    Kāpēc tādā gadījumā jūs apšaubāt manis sacīto? es mierīgā toni noprasīju. Es arī esmu zvērējis un pat divreiz pirmajā kā ārsts, otrajā kā armijas cilvēks. Man vienīgais tiesnesis ir Dievs… un mana sirdsapziņa.

Kādu brīdi valdīja nemiers katrs no mums meklēja savus argumentus.

Tajā mirklī atkal parādījās pārvaldnieks. Un atnesa mums kūpošas tases tēju un kafiju. Mēs atlikām veltīgos strīdus uz vēlāku laiku.

Šī stunda gan nebija piemērotākā šo uzmundrinošo šķidrumu baudīšanai, taču šajos apstākļos tie noderēja.

Dzērieni sasildīja mūsu miesas un saasināja uzmanību. Kafija iedarbojās uz mani kā bumbas sprādziens. Sirds krūtīs pukstēja paātrinātā tempā. Jutu, ka zīlītes paplašinās un acu priekšā parādās viegla migliņa. Panīkums pazuda kā nebijis, un es jutos tik spēcīgs, ka būtu gatavs peldus šķērsot Lamanšu!

Maikrofts Holmss pārcieta veselu lērumu nervu tiku nezināju, ka viņš cieš no reflektoram muskuļu kontrakcijām. Lestreids uzbudināti ieķiķinājās bez kāda redzama iemesla. Notārs Holborns devās atpakaļ pie sava rakstāmgalda lēkājošā gaitā kā Pinokio.

Nebija šaubu, ka šiem brūvējumiem bija pielietas kādas ķīmiskas vielas, droši vien paša nelaiķa Šerloka Holmsa izraudzītas.

Kad apjukuma mirklis bija garām, katrs no mums noslaucīja pieri un centās atgūt cienīgu izskatu.

Notārs Holborns elsa tā, it kā pūlēdamies izvēdināt no plaušām pārliecīgo sparu.

-   Kāpēc apvainot citam citu? Nav nekāda objektīva iemesla meklēt slepkavu šajā kabinetā.

Viņam noteikti bija taisnība.

Pēc tam viņš nomērīja ar skatienu vēl neizlasīto lapu kaudzi.

-   Tagad mēs esam tikuši galā ar doktora Vatsona vēstījumu. Bet vēl paliek pielikums, ko rakstījis pats Šerloks Holmss. Jums jāpaciešas vēl dažas stundas. Ja vien negribat atlikt to uz vēlāku laiku.

Notārs gaidīja mūsu atsauksmi.

Lestreids, kurš neslēpti ilgojās iespējami ātrāk pamest šo vietu, tūlīt tvēra šo izdevību.

-   Tas būtu visprātīgākais risinājums. Mēs visi esam pārguruši. Un es nesaprotu, ko gan Šerloks Holmss te varētu piebilst. Viss jau ir pateikts. Ja esat ar mieru, mēs varētu pārlikt lasīšanu uz citu dienu.

-    Es iebilstu! nodārdināja Maikrofts Holmss. Tā ir mana brāļa pēdējā griba! Mums ir morāls pienākums, ko esam uzņēmušies, tas jāciena!

Trīs jautājoši skatieni pievērsās man. Es nešaubījos mana atbilde bija noteikta.

-    Šerlokam Holmsam, protams, ir savi atklājumi, kas paziņojami mums. Esmu drošs, ka tieši tāds bijis testamenta mērķis. Tas jānoklausās līdz beigām!

Maikrofta Holmsa seja atplauka. Viņš pateicīgi uzsmaidīja man, tikko jaušami savilkdams lūpas. Lestreids bija uzveikts un sapīcis ierāvās dziļāk savā krēslā.

Misters Holborns, pakļaudamies vairākuma prasībai, atkal paņēma lorneti un možā balsī atsāka:

-   Kungi, es lūdzu jūsu uzmanību! Te sākas nelaiķa Šerloka Holmsa vēstījums.

50

Ja kādam reiz gadīsies lasīt šīs rindas, lai tas man piedod vājo stāstīšanas māku un ritma izjūtas trūkumu. Man nav tādu spēju kā manam biogrāfam doktoram Vatsonam. Tāpēc es lielā mērā balstīšos uz viņa aprakstiem, sacerot savējo.

Un to vajadzētu skatīt kā atskaiti par izmeklēšanas norisi, ieturētu diezgan sausā stilā. Ne katrs, kas vēlas būt rakstnieks, par tādu kļūst.

Neuzskatu par nepieciešamu precizēt savu pētījumu datumus un to ilgumu. Mana darbošanās turpinājās vairākus gadus. Gadījās vairākkārt uzkavēties vienos un tajos pašos nostūros, pavadīt garākus laiksprīžus šur vai tur, nesasniedzot nekādus rezultātus, un tad pēkšņi atrast kādu svarīgu norādi. Patērētajām stundām un dienām nav nozīmes, vienīgi atrisinājumam.

Tātad šis ir pacietīga darba kopsavilkums, kuram cauri vijas tikai viens loģikas pavediens, pie kura esmu turējies, slepkavas meklēšana.

Man šī izmeklēšana nekad nebūs pabeigta. Tajā ir pārāk daudz robu.

Man vajadzētu pārlūkot visu no sākuma. Un mēģināt izprast. Citstarp arī to, kāpēc Kornēliuss Heizelvuds, Lestreids un mans paša brālis Maikrofts centās mani atbīdīt malā.

Kornēliusa Heizelvuda rīcību ir iespējams izskaidrot. Profesors baidās no visa, kas varētu aizēnot viņu, sākot ar mani.

Lestreids bija tikai uzticīgs valdonīgā un varenā Heizelvuda palīgs. Policistam atlika tikai pildīt pavēles.

Bet Maikrofts? Vai viņš gribēja no manis kaut ko noslēpt jau kopš paša izmeklēšanas sākuma? Vai ja aplūkojam vienkāršāko variantu viņš mani uzskata par nespējīgu to novest līdz galam? Patiesību sakot, brālis mani allaž uzlūkojis par netalantlgāku, nekā ir pats.

Kāds es viņiem visiem trijiem liekos?

Man atmiņā nāk kāds bēdīgs gadījums.

Reiz es pazinu kādu dzērāju, pēdējo augstdzimušas ģimenes atvasi. Šis vīrs gribēja cīnīties divkaujā, ar zobenu stājoties pretī sāncensim goda aizskāruma vai sirdslietu dēļ, nav svarīgi. Draugi mēģināja viņu atrunāt, apgalvodami, ka viņš nav spējīgs kauties. Taču šis cilvēks ietiepās. Duelis notika. Alkohols bija atņēmis viņam uztveres un reakcijas ātrumu. Viņš nepaspēja atsist dūrienu, kas caursita viņa sirdi jau pirmajā izklupienā. Jau pēc mirkļa viņš bija pagalam, tā arī nesapratis, ka šī cīņa bija zaudēta, vēl neiesākusies.

Vai tā būtu bijis arī ar mani?

Vai es būtu kļūdījies ar savu iespēju novērtējumu?

Vai zāles tādā mērā būtu ietekmējušas manas prasmes? Vatsons man vairākkārt aizrādīja, ka tā var notikt.

Mana cīņa bija galā jau iepriekš. Mani bija pieveikuši medikamenti, nevis alkohols.

Un viņi visi redzēja manu lēno degradāciju. Biju kā kuģa katastrofā cietušais, viens pats uz savas salas, noraudzljos, kā tālumā aizpeld cerību kuģi, bet nespēju pastiept roku pretī glābējiem.

Lūk, ja tā labi padomā, iemesls manis atstumšanai no šīm lietām.

Cik traģisks atklājums!

Sapratu, ka vajadzēs daudz laika, lai es novestu galā savu darbu. Taču šī atskārsme man maz nozīmēja. Bija jātiek pāri sakāvēm, lai atdzimtu. Man šī nebija tikai kārtējā izmeklēšana vien, bet arī izdzīvošanas jautājums.

Es sāku apcerēt katru lietu no cita skatpunkta no attāluma, raugoties uz to ar citām acīm.

Apskaidrībai.

Tieši tās man bija pietrūcis, lai pabeigtu uzdevumu. Turklāt, palikdams uzticīgs savai metodei, es balstījos tikai uz faktiem. Un neņēmu vērā neko citu! Mani nebija iespējams piekrāpt. Fakti nekad nemelo. Tā ir aksioma.

Tikai…

Ja nu vienīgi tie būtu tīši viltoti… Kāds taču varēja tos sagrozīt, lai maldinātu pēdu dzinējus? Šī doma urbās man smadzenēs. Un tur pamazām iesakņojās, lai attīstītos tālāk un augtu par kuplu liecību koku.

Man vajadzēja sagrupēt norādes un izanalizēt norises, kas mani bija novedušas pie secinājumiem par katru no šīm lietām. Kurā brīdī tiku novirzīts sānis? Kur meklējama nobīde?

Pārskatīju savas piezīmes par mazās Mērijas Kinslijas nogalināšanu.

Kā gan es biju sācis ticēt, ka meitenītes tēvs ir slepkava?

Es mēģināju atpiņķerēt savu domu pavedienu, lai izvērtētu tā posmus. Laimīgā kārtā es jebkurā bridi varēju ielūkoties noderīgajā doktora Vatsona manuskriptā.

Es biju vadījies no fakta, ka desmit gadus vecās meitenītes Mērijas Kinslijas līķis tika izzvejots no Temzas Vestingas krastmalā pie divdesmit pirmā nama. Tam trūka abu roku, kuras bija norāvis vagonetes ritenis. Viņai bija arī ievainojums pierē. Skotlendjarda slēdziens: mirusi nelaimes gadījumā un iemesta ūdenī.

Biju atzīmējis kādu nesakritību. Būtu vajadzīgi vismaz divi spēcīgi vīri, lai iekustinātu šo smago ierīci. Meitene nevarēja to izdarīt. Loģiskāk bija secināt, ka viņai kāds nogriezis rokas un pēc tam iesviedis viņu upē.

Ubags Džeks klaidonis un dzērājs apstiprināja manas aizdomas. Viņa liecība izraisīja loģisku un neizbēgamu spriedumu to varēja pastrādāt tikai nabaga mazulītes tēvs. Un vai tad viņš pats sevi neapsūdzēja?

Bet ja Džons Kinslijs nebija slepkava, tad kāds ir melojis.

Avlžraksts noteikti ne, jo tas balstījās uz policijas ziņojumu. Vājākais punkts šajā ķēdē bija Džeks Nabagotājs.

Kāpēc lai šis nožēlojamais žūpa man stāstītu niekus? Vai ar viņu kāds manipulējis? Varbūt viņš pats pastrādājis šo noziegumu?

Jo nostūris, kur viņš mita, atradās tikai dažu metru attālumā no Kinslija un viņa meitas mājokļa. Vazaņķim bija gana daudz laika vērot, kā un kad abi nāca un gāja, iepazīt viņu paradumus un rīcību. Viņš zināja, ka vienīgais mirklis, kad meitenīte ierodas šajā kaktā viena pati, ir piektdienas vakarā, atgriežoties no skolas. Šajā stundā krastmala bija tukša.

Tad es savā prātā sastatīju ainu no jauna.

Džeks Nabagotājs izlien no sava cauruma ar nazi rokā, aizspiež upurim muti, lai tas nevarētu pakliegt… Pēc tam nogriež tam rokas, iešņāpj pierē velnišķīgo zīmi un velk uz ledainās Temzas pusi…

Bet kāpēc lai viņš tā darītu? Kāds varētu būt tik briesmīga nozieguma motīvs?

Piemēram… lai tiktu apsūdzēts Mērijas tēvs.

Bet kāpēc? Lai atriebtos? Vai viņš dusmojās uz Džonu Kinsliju?

Tomēr nekas mierīgā un kārtīgā atraitņa pagātnē nenorādīja uz tādu iespēju.

Es centos atcerēties ubaga ģīmi. Vai es patiesībā to pamatīgi apskatīju? Redzēju skrandaini, kas zvilnēja netīrā caurumā gružu kaudzē. Pusi sejas aizsedza kupla bārda. Kad uzdedzu sērkociņu, lai pavērtos, viņš instinktīvi bija aizlicis rokas priekšā acīm. Taču ar šo vāro gaismiņu nepietika, lai viņu apžilbinātu. Tādā gadījumā kāpēc viņš bija aizklājis otru pusi? Lai to apslēptu?

Mans skatiens tikai īsu mirkli sastapa viņējo tajā mirklī, kad stiepu roku, lai iedotu viņam naudas gabalu.

Tas bija baiļu pilns.

Satraukts, gandrīz neprātīgs.

Kāpēc viņš bija nobijies?

Vai no manis?

Vai bažījās, ka es viņu pazīšu?

Izvilku kartīti ar atzīmēm par "cilvēkēdāja lietu" un izlasīju arī Vatsona rakstīto par šo tēmu.

Tur bija teikts, ka vīrs sadalījis sievu gabalos un izcepis salona kamīnā… kaimiņi liecinājuši, ka šis pāris saticis labi. Nekad nav bijuši nekādi strīdi.

Vai baņķieris būtu pēkšņi sajucis prātā un viņu pārņēmusi vēlme slepkavot?

Es nolēmu atgriezties tur un iztaujāt nama durvju sardzi. Cerēju, ka viņa arī pēc gadiem kaut ko atcerēsies.

Vecā sieviete apstiprināja, ka neesot neko aizmirsusi. Šie notikumi esot iegravēti viņas atmiņā uz visu mūžu. Tā viņa sev sacīja, joprojām nožēlodama šī pāra galu, jo esot to ļoti cienījusi. Izteicu vecai līdzjūtību, un viņa bez šaubīšanās uzticēja man savas domas.

Es klausījos, galvu noliecis un rokas salicis, gluži kā uzmanīgs, labi audzināts padzīvojis kungs.

-   Nē, misters Kārdvels nebija slepkava! Viņš bija pārāk labs! Saprotams, viņš man vienmēr deva bagātīgas dāvanas! Un noberza apavus uz kājslauķa, jo nebija nekārtīgs un nepieklājīgs kā dzērāji un narkomāni, kuru šodien ir tik daudz!

Es piebalsoju visiem viņas izteikumiem. Vecīte jutās aizgrābta. Tad nolēmu uzdot precīzākus jautājumus. Un darīju to līdzcietīgā tonī.

-   Vai no šīs nelaimes nebija iespējams izvairīties? Kā gadījās, ka šīs traģēdijas laikā neviens kalpotājs nebija uz vietas?

-    Kārdveliem bija paradums atvēlēt brīvu svētdienas pēcpusdienu visiem saviem ļaudīm. Tā taču ir veltīta tam Kungam! Šis rituāls bija sen iedibināts. Visi paveica darbus no rīta un nozuda. Vakara maltīti kungs un kundze iebaudīja divatā. Viņi nekur nemēdza iziet. Tik smalkiem ļaudīm nebija pieņemts nodoties izpriecām sabata laikā. Jūs taču saprotat, vai ne?

-    Kā tad.

-    Parasti viņi vakarēja vieni paši. Taču gadījās arī uzņemt un pacienāt ar tēju kādu draugu vai radinieku.

-   Vai jūs gadījumā neatminaties varbūt viņi kādu ielaida arī tajā pēcpusdienā?

-    Jā. Garām mana būceņa lodziņam pagāja kāds vīrs, viņš teica, ka esot attāls kunga brālēns. Tas pāris viņu gaidīja.

-    Vai jūs viņu atceraties?

-    Jā, es redzu viņu acu priekšā, it kā tas būtu noticis vakar. Tas bija džentlmenis. Mazliet līdzīgs jums. Es reti kļūdos, vērtējot cilvēkus.

-    Vai jūs viņu attēlojāt policijai?

Vecā saknieba lūpas.

-    Protams.

-    Ap cikiem tas cilvēks atnāca?

-   Tieši piecos pēcpusdienā. Es labi atceros, jo tā ir stunda, kad es pati dzeru tēju. Tas kungs bija tik precīzs, ka ir skaidrs viņš prot pienācīgi uzvesties un…

-    Un kad viņš aizgāja?

-    Es jau vācu nost kannu un atlikušās maizītes. Tas bija ap sešiem.

-    Vai viņš likās satraukts? Varbūt steidzās?

-   Ak, nē. Viņš pateica dažus laipnus vārdus un atvainojās par traucējumu svētdienā.

-    Vai jūs varētu man viņu precīzāk attēlot?

-   Viņa augums droši vien ir ap metru septiņdesmit, diezgan tievs. Vairs neatceros matu krāsu, bet tie daļēji bija paslēpti zem cepures.

-    Un seja?

-    Patiesībā tās pantus es labi neapskatīju. Viņa mutei bija priekšā liela šalle, mēteļa apkakle uzslieta. Ārā bija ļoti auksts.

-    Un acis?

-    Es tās neredzēju. Tās aizsedza tumšas brilles kā ejot saulē.

-    Vai tad laukā bija spilgta gaisma?

-   Nē. Jau sāka tumst. Tikai lukturi dega, bet tādā dūmakā tie nevienu nespēja žilbināt. Domāju, ka tam kungam bija jutīgas acis.

-    Vai viņš jau kādreiz agrāk bija ciemojies?

-    Nē. Es iegaumēju visus. Nekad nevienu neaizmirstu.

Es nolēmu vēlreiz aplūkot nozieguma vietu. Varbūt es tur atradīšu kādu norādi, ko laiks pasaudzējis.

-    Vai drīkstu apskatīt dzīvokli?

Durvju sardze izslējās.

-    Es nezinu, vai tas ir likumīgi.

Es pieklusināju balsi un sazvērnieciski sacīju:

-    Vai es jau jums ieminējos, ka rīkojos pēc pašas karalienes pavēles?

-    Es jau tā iedomājos…

Šie baltie meli savu paveica. Vecā sieviete mani nopētīja ar tādu cieņu, kāda pienākas Viņas Majestātes emisāram, un tūlīt veda augšā uz dzīvokli. Atradu to nevainojamā kārtībā varēja domāt, ka tur nekad nekas nelāgs nav noticis. Es to pārbaudīju ilgi. Brīnums nenotika. Bija nesaprātīgi ticēt, ka pēc gadiem vēl kaut ko atradīšu. Manas vārās cerības noskaidrot patiesību sakņojās atmiņās par tālaika liecinieku stāstīto. Laimīgā kārtā manā rīcībā vēl bija neaizvietojamā doktora Vatsona hronika, kas nebija mainījusies.

Centos tikt skaidrībā. Man likās, ka ir kādas pēdas, kas var novest krustpunktā, kur saskaras Kinslija un Kārdvela darījumi.

Kinslija lietā bija dīvains klaidonis, kas varēja pastrādāt šo slepkavību. Agrāk es nebiju ņēmis vērā šādu iespēju, jo tā likās izzīsta no pirksta, turklāt pretrunā ar faktiem. Taču tagad biju nolēmis izpētīt visas varbūtības.

Kārdvela lietā pirms nozieguma pāri apciemojis "attāls brālēns". Pavadījis pie šiem cilvēkiem vienu stundu. Viņš mierīgi varēja jau pašā sākumā pievienot tējai narkotikas. Pēc tam paveikt savu darāmo un promejot pateikt dažus laipnus vārdus durvju sardzei. Cik noprotams, šis vīrietis piesedz acis un arī sejas apakšdaļu. Gluži kā ubags Džeks.

Vai runa būtu par vienu un to pašu personu? Ja tā, tad es, iespējams, esmu uzgājis pēdas.

Turpmākos mēnešus es veltīju noslēpumainā brālēna meklējumiem. Kārdvels bija miris jau sen. Es nodevos nopietniem ģenealoģiskiem pētījumiem. Pēc izskata nezināmajam apmeklētājam atbilda vairāki Kārdvelu ģimenes locekļi. Laimīgā kārtā tie joprojām bija dzīvi. Man bija vajadzīgs diezgan ilgs laiks, kamēr visus pēc kārtas apmeklēju. Pārbaudīju viņu alibi un nodarbes. Nonācu pie secinājuma, ka neviens no tiem nevarēja pastrādāt šo noziegumu. Šis "attālais brālēns" bija viltvārdis.

Mana pārliecība ieguva noteiktākas aprises.

Atkal atvēru aktu vākus ar Džeimsa Bārnsa lietu.

Pārlasīju faktu uzskaitījumu, kas attiecas uz Vatsonu. Tie vēstīja par vecu viru, kurš ieradies pie padzīvojuša kaimiņu pāra ap sešdesmit Emmas un Džeimsa Bārnsiem, ar kuriem šajā vakarā gatavojās spēlēt bridžu. Viņš ilgi klauvējis pie durvīm, taču bez panākumiem. Noraizējies viņš devies uz policiju, un tā atradusi Džeimsu Bārnsu sakņupušu istabas kaktā. Sienas bijušas tā piesūkušās ar asinīm, ka nav bijis iespējams noteikt to sākotnējo krāsu. Nelaimīgās sievas ķermenis bijis neganti sašķērēts.

Es pēc šis slepkavības biju ticies ar Džeimsu Bārnsu. Viņš bija ievietots garīgi slimo hospitāli. Psiholoģiskais trieciens bija tik stiprs, ka viņš neatguva skaidru saprātu. Kad veco pratināja, viņš atkārtoja, ka esot redzējis velnu. Un man viņš neko nevarēja pastāstīt.

Es nolēmu vēlreiz aplūkot nozieguma vietu. Tagad bija vasaras vidus. No Temzas cēlās nelāgs smārds.

Padzīvojušā pāra apdrupusl māja atradās Laimhausas centrā. Tai nebija nekādas līdzības ar grezno namu, kur mita baņķieris Kārdvels. Lai tiktu līdz durvīm, man bija jākāpj pāri veselam gružu kalnam ar sīcošām mušām. Milzīga auguma sargs ar rupekļa ģīmi mani saņēma, naidīgi rūkņādams. Pirms ši amata viņš laikam bijis lāču dīdītājs. Viņa spalvaino roku muskuļi mirka sviedros. Ar šo tipu nebija cerību tikt galā, stāstot par karalienes pavēli. Es lūdzu mani aizvest uz veco Bārnsu dzīvokli. Atbildes vietā viņš nospļāvās zemē.

Es sameklēju kabatā dažus svarīgus argumentus, lai piedabūtu viņu sadarboties. Kā jau biju cerējis, lāču uzraugs kļuva pakalpīgs. Mēs uzkāpām trešajā stāvā. Viņš atvēra nelielas durtiņas tumša, aplupuša gaiteņa galā.

-   Tas ir te.

Uz sienām vēl bija asinspirts pēdas. Sāku apskati neuzticīgā cerbera acu priekšā. Aplūkoju ik centimetru cerībā atrast norādi, kas nepamanīta izsprukusi laika postījumiem. Brūnās asiņu pēdas uz sienām neatklāja neko no saviem biedējošajiem noslēpumiem.

Man atkal atlika paļauties uz lieciniekiem. Es pievērsos milzim ar brutālo seju.

-    Vai kaimiņi šīs traģēdijas laikā neko nav dzirdējuši?

-   Nezin vis. Tas jāpras' šiem. Tak daudz' i' aizbraukuš'. Vai miruš'.

-    Vai pie Bārnsiem nāca daudzi apmeklētāji?

-    Gauž' ret'. Bērn šiem nebi', un es nezin' ne rads ne draugs.

Vīrs sarauca uzacis, pūlēdamies koncentrēties.

-    Ja nu vienīg'…

-    Ja nu?

-   Šiem bij' viens vecs paziņ, kas šos apciemoj' katrreiz, kad uzrads.

-    Uzradās?

-    Es grib' teikt kad ierad's Londonā. Šis īrēj' maz' dzīvoklīt' tajā pašā kāpņ laukum', kur šitie. Bet parast' apmetās tur tikai vien dien. Šis pārvācās uz citurien', uz šik' Londons nomal'. Un pieturēj' šito mitekl' tikai pagaidām gadījumam, kad kārtoj' darīšans šite.

-    Vai viņš bija iegriezies arī slepkavības dienā?

Durvju sargs pakasīja pakausi ar netīrajiem nagiem, pazibinādams nosvīdušos muskuļus.

-    Man liekas, patiesi…

-    Kā sauc šo veco paziņu?

-    Pīters Blekstons.

-    Vai pēc traģēdijas esat viņu vēl redzējis?

-    Nē, vairs nekad.

-    Vai stāstījāt par viņu policijai?

Milzis parādīja rindu gaļēdāja ilkņu.

-    Policija un es tas neiet kopā. Turklāt vajdzēj', lai šie man pajautā.

-    Kādas profesijas pārstāvis bija šis misters Blekstons?

-    Cik es zin', šis bij' komersants tāpat kā Bārnsi. Tāpēc šie tik lielisk' satik'. Kāds tirgotājs vai starpnieks, kaut kas tamlīdzīgs.

-    Vai jūs zināt viņa adresi tajā nomalē?

-   Nē. Tādiem pieklājīgiem un smalkjūtīgiem mītniekiem nemēdz uzdot tāds jautājums.

-    Vai varat man viņu attēlot?

-    Es vairs neatceros. Tāds laiks pagāj s.

Cilvēkveidīgais milzis sacirta žokļus un pikti atmeta ar roku.

-    Sakiet, vai jūs ar' nav…

-    Piedodiet?

-    …no policijs?

Es atkal sameklēju argumentu. Viņš tūlīt atguva atmiņu.

-   Vadzi, šis bij' vecs, bišķiņ salies. Gāj' lēnām, ar spieķ'.

Lāču dīdītājs atdarināja apmeklētāja gaitu, par kuru citos

apstākļos varētu pasmieties.

-   Viņam bija labi apgriezt' bārd' un sirmi mati.

-    Un viņa acis?

-    Es nevarēš' par tām jums neko pateikt. Šim vienmēr bij* uz degun kaut kād's smieklīgs acens.

-    Vai melnas?

-   Jā. Šis man vienreiz teic', ka neciešot asu gaismu. Viņ vecumā tas ir saprotams.

Pasniedzu zellim naudu. Viņš aizmirsa pateikties un atguva plēsīgu zvēru dresētāja stāju.

Nākamos mēnešus es veltīju tirgotāja vai komersanta Pītera Blekstona meklējumiem. Šim profilam varēja atbilst divi cilvēki. Es tos apciemoju. Vienam no tiem vēl nebija divdesmit trīs gadi, otrs bija paralizēts kopš bērnības un patiesībā nekad nebija atstājis savu dzīvesvietu.

Es iztaujāju arī nedaudzos Bārnsu kaimiņus, kas nozieguma izdarīšanas laikā mita šajā nostūrī. Visi apgalvoja, ka Bārnsu mājoklī slepkavības vakarā viss bijis klusu.

Šajā reizē es jau biju pārliecināts, ka man ir taisnība. Vairs nešaubījos, ka šis pats cilvēks ložņājis visu upuru tuvumā. Un viņš nēsāja tumšas brilles ne jau vecuma dēļ, bet tāpēc, ka negribēja, lai viņu pazīst!

Katrā no šīm lietām iezīmējās rēgs dīvaina būtne, kas kaut kur izkūpēja tūlīt pēc traģēdijas.

Mana apņēmība kļuva aizvien stiprāka. Es nolēmu atgriezties pie abata Pola Meredita lietas.

Vispirms bija tā vēstule it kā no vecās sievietes, kas esot kalpojusi abatam. Vēlreiz pārlasīju šo ziņojumu, kuru jau biju analizējis desmitiem reižu. Cerēju pamanīt kādu jaunu norādi.

Tajā bija apgalvots, ka tikai es varētu atrisināt šo lietu. Ka esot pazudis vēl viens bārenis. Un kopā jau pieci. To pastrādājis nelabais vai kāda burve. Un nabaga muļķītis Maligens vakar pakāries, lai gan bijis lieliskā formā. Un aicinājums, lai atnāku pulksten astoņos uz Sentdžordža baznīcu. Viņa sola paskaidrot, kas notiek, jo kaut ko par to zinot. Lūdz pienācīgi apģērbties, lai varētu mani pazīt. Jo viņas redze pēdējā laikā jūtami pasliktinājusies. Un piekodina būt pacietīgam, viņai esot grūti paiet slimo ceļgalu dēļ. Ja viņa mani neatradīšot, tad būšot tumšākajā kaktā, cik iespējams tālāk no ieejas sakristejā. Dievs varēšot man palīdzēt. Un paraksts draudzes locekle.

Tajā laikā man pietika ar dažām sekundēm, lai es izteiktu Vatsonam savus apsvērumus ka tā būs septiņdesmit gadu veca dievbijīga divkose, paslēpusi seju aiz tumša plīvura, nometusies ceļos uz lūgšanu soliņa, rokas salikusi, nedzirdami murminādama pātarus. Ka viņai drebēs rokas bailēs no abata, pie kura šī būtne gana ilgi kalpojusi. Un ir pieķērusies saviem pienākumiem. Viņa mums veltīšot tikai īsu brītiņu un ātri aizklibošot projām.

Tas viss bija plūdis kā no pārpilnības avota. Tā taču bija gluži kā matemātika ieprogrammēta un nepielūdzama loģika. Ļaunākajā gadījumā Vatsons varēja izteikt dažus iebildumus. Pajautāt, kā es zinu, ka viņa aizies, pievelkot kāju. Un es droši vien atbildētu, ka šajā vecumā ilgstoša atrašanās uz ceļiem izraisa locītavu sāpes. Pietiek pavērot tādu lūdzēju, kas pieceļas pēc ilgākas pātaru skaitīšanas, lai par to pārliecinātos. Vēl viņš varēja man pajautāt, kā es uzminēju, kāds būs viņas apģērbs. Un es varbūt atteicu, ka visas šīs dievlūdzējas tērpjas vienādi nekādā ziņā neceru tur atrast meiču baletkostīmā.

Ieprogrammētā loģika.

Bet kurš to izdarījis?

Jāatgriežas tur un jāpabeidz izmeklēšana. Es pārģērbos par sezonas strādnieku. Pēc tam devos turp. Zināju, ka uz maniem jautājumiem neviens negribēs atbildēt. Šajā jomā valdīja klusēšanas likums, un cilvēka dzīvība nav vērta vairāk par pinti alus. Sāku cītīgi apmeklēt trokšņainu un šmulīgu krogu, kas atradās mazā ieliņā netālu no baznīcas. Dažu nedēļu laikā ļautiņi pierada pie manas klātbūtnes, jebšu dēvēja mani par Svešo. Pamanījos bez lielām grūtībām iekūst vispārējā masā. Protams, manā žargona pārzināšanā bija nopietni robi, taču viņi nosprieda, ka tā ir tāpēc, ka esmu ieradies no citurienes.

Vienvakar man palaimējās iesaistīties četru zeļļu bariņā, kuri bija pamatīgi iemetuši un valodošanas laikā skāra aizliegto tematu par abatu Mereditu. Liela auguma vīrs ar sarkaniem matiem bija runīgāks par pārējiem. Citi viņu sauca par Brāgaskatlu. Viņam vēl nebija trīsdesmit, taču viņa seju jau bija sapostījusi dzeršana. Acis šim vīram allaž bija miglainas.

-   Tur neko nevar saprast. Pat pēc visiem šiem gadiem nav nekādas pārliecības, ka abats būtu varējis to nostrādāt.

-   Tas bija labākais svētais tēvs, kāds šinī draudzē bijis, starp divām žagošanās reizēm izdvesa otrs plītnieks punduris. Kaut gan man jāteic abats un es, mēs nekad neesam bijuši uz vienu roku.

-   Tiesa, pievienojās tips ar slimu aci, šis būt' visu atdevis par to savu bāreņu namu. Vis tam veltīja visu savu dzīvi.

-   Tā ir. Viņš vienīgais mēģināja palīdzēt nelaimīgajiem, taču nekādu laimi tāda rīcība šim neatnesa.

Bija laiks iejaukties un pārgriezt šo augoni.

-   Kā tad tā? es noprasīju, iebāzis degunu alus kausā, pilnīgi nepiespiestā tonī.

-    Es to saku par otru stulbiķi.

-   Jūs runājat par to nabaga vientiesi Maligenu?

Brāgaskatls izbrīnīti izbolīja acis.

-   Manuprāt, tu dikten iecietīgi sauc šo par "nabaga vientiesi". Vi s bija galīgi dulls. Saņēmis īsto mantojumu.

-    Mantojumu?

-    Viņa māte atstiepa kājas pa pusei jukusi. Sifilisa dēļ.

-    Un no dzeršanas, piebilda punduris, kas labprāt turējās pie šī temata.

-   Ja reiz par viņa tēvu… šis esot padarījis grūtu savu vecāko meitu… vienvakar, kad ierāvis vairāk nekā parasti. Un tā nācis pasaulē Maligens.

Šis pretīgais atklājums izraisīja vispārēju zviegšanu. Centos greizi pasmaidīt, pūlēdamies maskēt riebumu pret tādiem tikumiem. Vīrs skaļi atraugājās, noslaucīja muti ar piedurkni un turpināja:

-   Abats domāja, ka paveiks labu darbu, šo pieņemot. Sekas ir tādas, ka šis nogalējis piecus nabaga bāreņus. Un vai cietumā nonāca viņš? Nē, mūsu nelaimīgais abats. Un tagad viņš pūst kaut kur zem zemes.

-   Tomēr esmu dzirdējis runas, ka Maligens nespētu nodarīt pāri pat mušai.

-   Tā visi domāja. Bet viņam sāka rādīties vīzijas.

Vecākais no valodotāju grupas pēkšņi pārkrustījās un dedzīgi

noskūpstīja krustu, ko nēsāja kaklā.

-   Nevajag piesaukt velnu, Brāgaskatl, tāda muldēšana nes postu!

Staltais rudmatis aizmēza projām šo piezīmi ar rokas mājienu.

-   Es tādām blēņām neticu.

Pēc tam viņš ar apskurbušo skatienu nopētīja mani.

-    Un vai tu tici velnam, Svešais?

Es pacietīgi turpināju runāt gluži kā faķīrs, kas dejo uz oglēm.

-   Neesmu māņticīgs, bet vienmēr labprātāk izdibinu faktus un tikai pēc tam izsakos.

Vīrs bija aizrāvies.

-   Faktus? Tur nav nekā sarežģīta. Maligens teica, ka nelabais nakts vidū dauzoties pa kapsētu. Pat apgalvoja, ka šis esot ar viņu tērzējis. Stāstīja, ka redzējis šis četras reizes no vietas izracis iepriekšējā dienā apbedīto zārkus. Teica, ka velns mainot miroņus pret dzīvajiem.

-    Vai Maligens par to stāstīja arī abatam un policijai?

-   Tā var būt, bet neviens vairs negribēja klausīties tās pasakas par gariem un dēmoniem. Es domāju, ka šis pats to pastrādāja. Saskāries ar mošķiem, pats kļuva traks. Tas sātans ir viņš pats!

Večuks pie letes vēlreiz pārmeta krustu, iztukšoja savu alu un noslaucīja ūsas ar piedurknes atloku.

-   Es tev saku, Brāgaskatl, nav ko visu šito kustināt! Lai Dievs mūs pasargā!

Sareibušais sarkanmatis aprāvās un iemērca lūpas divpadsmitā alus kausa baltajās putās.

Es mēģināju vēl paspēlēt ziņkāri, lai uzzinātu ko vairāk.

-    Vajadzētu paprasīt, ko par to visu domā abata vecā kalpone…

-   Tas nebūs viegli.

-Tā?

-    Marta nomira jau pirms šiem notikumiem.

Es saņēmu šo triecienu nesagrīļojoties.

-   Abata kungam taču pirms un pēc viņas droši vien bija citas kalpotājas.

-   Nē. Ir skaidri redzams, ka tu neesi šejienietis, Svešais. Citādi zinātu, ka Marta bija pirmā un pēdējā abata kalpotāja. Viņu piemeklēja negants drudzis aptuveni gadus piecus pirms bāreņu nogalināšanas. Kad viņa aizgāja, Meredits labprātāk palika viens.

-    Ak jā, es saprotu. Laikam tāds bija viņa raksturs. Stāsta, ka viņš bijis diezgan bargs.

Vīrs atkal nopūtās, izšļakstot visapkārt putu šķieznas.

-    Abats? Šī ir pirmā reize, kad es ko tādu dzirdu. Viņš iedvesa visiem cieņu ar savu pazemību. Pat visniknākais antikrists nevarētu apgalvot kaut ko citu.

Pēkšņi sajutu karstu šķidrumu tekam uz labās kājas zeķes. Vienā lēcienā atkāpos. Brāgaskatls bija iztukšojis savu pūsli.

Tad bez kāda īpaša iemesla viņš pilnā kaklā sāka aurot kādu nepieklājīgu ziņģi, kuras vārdi liktu piesarkt pat ne visai tikumīgām ausīm. Kāds apmeklētājs kroga tālākajā galā iesvilpās un izlamājās. Viņam netīkot šī dziesma, labāk būtu uzraut kādu citu, tikpat neķītru. Pēc mirkļa šie iebildumi izraisīja kņadu. Valdīja elles troksnis: daži ar kausiem dauzīja pa galdu, citi auroja, ņirdza, grudzināja kā jau dzērāji. Tukša pudele pārlidoja pāri visai zālei un trāpīja rudajam pa muguru. Tas sašutis pagriezās. Gar manu roku pavisam tuvu aizzibēja naža asmens. Man bija diezgan. Bija laiks plānot atkāpšanos. Es pagrābājos kabatā un atradu sauju argumentu. Sīknaudas lietus pacēlās gaisā un nolija zemē, izraisot niknu ķīviņu. Es atstāju šos ļautiņus mērojamies spēkiem un izmantoju šo brīdi, lai aizšmauktu.

Ar lielām pūlēm atradu fiakru, kas bija ar mieru mani vest. Tiesa gan, mans izskats necik iedrošinošs vis nebija. Nonācis mājās un pamatīgi notīrījies, es atkal centos skaidri saskatīt faktus un uzdot attiecīgus jautājumus. Šajos notikumos man viss likās baltiem diegiem šūts.

Kas bija tā veča, kura sūtīja man vēstuli? Šķiet, viņa nekad nebija kalpojusi pie abata. Kāda loma viņai bija šajā lietā? Vai es varēju viņu saskatīt? Toreiz baznīcas nišā bija tumšs. Viņas seju slēpa melns plīvurs. Es taču par viņu neko nezināju. Kā lai viņu atrodu?

Es mēģināju atcerēties viņas stāju. Ikreiz, kad mēs ar Vatsonu viņu uzrunājām, šī persona novērsās un iebāza degunu dievvārdu grāmatā. Biju domājis, ka viņa tā izturas izbīļa dēļ. Bet varbūt patiesībā slēpās no mūsu acīm?

Veča runāja klusā balsī, tikko dzirdami murminādama. Vai varbūt tas bija vīrietis, kas mēģināja pārveidot savu dikciju?

Tad man atmiņā atausa vēl kaut kas. Viņa aprāva vārdu pārmaiņu un izšāvās no baznīcas neticamā ātrumā. Protams, ka šī būtne piekliboja, kamēr varējām viņu redzēt, bet vēlāk? Durvis viņa bija sasniegusi ārkārtīgi naski, it kā pēkšņi būtu atguvusi jaunas meitas… vai varbūt puiša veiklību. Cik gara tā būtu, ja neietu salīkusi? Ap metru septiņdesmit. Tāpat kā ubags Džeks, kā Kārdvela "brālēns" un dīvainais Bārnsu pāra kaimiņš…

Ko gan Maligens četras reizes bija redzējis kapsētā? Kādas biedējošas norises novedušas viņu līdz pašnāvībai? Slima gara fantāzijas vai kādi briesmīgi atklājumi?

Mana pārliecība kā bija, tā palika negrozāma. Aiz visiem šiem notikumiem slēpās viens vienīgs cilvēks. Tāds, kas nogalināja, slēpdamies ēnā un iepriekš labi izpētīdams upuru paradumus. Velnišķīgs zellis, kurš zināja, kur atrast vājās vietas, un deva cirtienu, itin kā spriežot kādu augstāku tiesu…

Es jau biju apjēdzis, ka atradīšu šīs personas klātbūtni katrā no šīm lietām. Paņēmu vākus ar dokumentiem par lēdijas Džeinas Berningtonas nolaupīšanu.

Aina ar meitenīti, kas uzdurta uz otrādi apgrieztā krusta, uz visiem laikiem bija palikusi manā atmiņā. Taču viņas nozagšanas apstākļi un dzinuļi likās savādi un neuzminami.

Es atcerējos visus faktus. Lestreids bija ieradies pie mums ar vēstuli, kuru saņēmis lords Berningtons. Tā ziņoja: ja viņš gribot atgūt meitu dzīvu, viņam jāsamaksājot divdesmit tūkstoši četrdesmit astoņu stundu laikā. Nolaupītāji ar viņu sazināšoties, kā un kad nauda nododama. Ja lords kādam kaut ko teikšot, viņi upurēšot meiteni rituālā.

Lēdija Berningtona nebija ņēmusi to vērā. Tad viņi atsūtījuši citu: konstatējuši, ka tēvs mēģinājis apvest viņus ap stūri, bet tas neesot izdevies. Viņa esot brīdinājusi policiju. Viņiem bijis piekodināts klusēt. Tēvs iekritis savos paša slazdos. Meita samaksāšot par viņa kļūdām. Pievienošoties senčiem elles priekškambarī. Sekoja pateicība par kaut kādu mierinājumu. Meitene savam vecumam esot gana izveicīga. Esot no kā.

Mēs devāmies uz lorda Berningtona dzimtas kapenēm. Tur atradām viņu brīdī, kad viņš izmisīgi centās atdarīt smagās durvis. Bet kā viņš bija tur nokļuvis?

Es pārlasīju šo epizodi Vatsona piezīmēs.

Lords stāsta, ka viņam pakaļ ieradies kučieris un lūdzis doties līdzi vienam pašam. Teicis, ka zinot, kur atrodas augstmaņa meita. Atvedis un nozudis miglā.

Kas viņš bija šis dīvainais vedējs, kas brīnumainā kārtā iznira no dūmakas, lai mazliet vēlāk atkal iekustu tajā, neko nepaskaidrojot?

Nolēmu sekot lorda Berningtona pēdām, atklājot slēpto viņa dzīves daļu.

Strādāju cītīgi kā skudriņa, šis darbs man prasīja daudzus mēnešus. Vispirms man vajadzēja iepazīt viņa mājiniekus un tuviniekus. Kalpotāji bija ļoti pieķērušies savu saimnieku godātajām vērtībām un uzskatīja viņus par paraugu. Viņu pieķeršanās un liecības bija izšķirīgās. Man izdevās viņus pārliecināt, ka es cenšos panākt šīs ģimenes labā vārda atgūšanu. Pamazām ieguvu tiešus pierādījumus rēķinu grāmatas, korespondenci, pat lorda Berningtona personisko dienasgrāmatu. Tā man izdevās izpētīt viņa laika pavadīšanu tajās dienās pirms vairākiem gadiem.

Nekā.

Nebija ne mazākās norādes, ka būtu pastāvējusi kāda dubulta dzīve. Turklāt lēses rādija, ka viņam nebija nekādu naudas grūtību. Viņa ieguldījumi, veiksmīgi izvēlēti un prasmīgi pārvaldīti, nesa augļus. Viņam nebija nekādu parādu. Vēstulēs un pierakstos visas domas bija par sievu un meitu. Šim vīram no morāles viedokļa nebija ko pārmest, viņš bija nevainojams. Kaimiņu iztaujāšana apstiprināja manus pieņēmumus lords Berningtons bija tikuma un nosvērtības iemiesojums gan savā ģimenē, gan kalpotāju acis.

Tāpat kā citās lietās, pat lielākā mērā, ari šajā, manuprāt, bija pārāk daudz ielāpu. Šajā reizē parādījās mistiska persona fiakra kučieris, kurš bija raustījis šīs drāmas marionešu aukliņas tā, kā viņam paticis.

Bet kāpēc bija vajadzīgs šis briesmīgais uzvedums? Kāpēc šī pretīgā slepkavība bija iestudēta kā sātanisks rituāls? Meitenīte taču pirms nāves bija teikusi, ka redzējusi velnu.

Mani pārņēma aizvien spēcīgāka sajūta, ka īstais slepkava centies novirzīt mūs uz viltus pēdām.

Vai misters Kroulijs bija grēkāzis vai šo noziegumu iedvesmotājs? Un Hudīni? Vai viņš būtu licis lietā savas spējas, iecerot šīs neticamās izrādes? Varbūt melnā maģija bija viņa baltās burvju mākslinieka dabas otrā puse?

Es turpināju savas izmeklēšanas, nolēmis atminēt šo mīklu.

Lieta, kuru es dēvēju par "žurku upura identificēšanu", noteikti bija visnoslēpumainākā. Pakārto neviens nepazina. Un tā arī nepieprasīja viņa līķi. Neviens nesaprata, kas ir šis cilvēks. Man nebija nekādu norāžu, kas ļautu pienācīgi pētīt viņa pagātni.

Es atcerējos tikai, ka esmu redzējis starp Kornēliusa Heizelvuda savāktajām gravīrām kādu diezgan izteiksmīgu, kas stipri vien atgādināja graustu ar visu tā saturu. Ilustrāciju, kurā bija redzams pakārtais aiz sasietām rokām. Nelaimīgajam ģīmis bija briesmīgi izvaikstlts, kamēr žurkas skrubināja viņa iekšas.

Šo atbaidošo zīmējumu papildināja paraksts: "Kopš viduslaikiem ir ierasts, ka žurkas tiek uzskatītas par nešķistiem radījumiem, nāves nesējām. Ļaudis ticēja, ka tās spēj noteikt likteni un izraisīt kuņģa sāpes. Tāpēc, lai tās pielabinātu, tām ziedoja dzīva cilvēka zarnas. Un skatītāji izbaudīja šo pretīgo ainu, kad moceklis locījās, šo dzīvnieku grauzts. Vēl mūsdienās šī paraža saglabājusies mazattīstītās zemēs. Citur to piekopj sātaniskas sektas ar slimīgiem tikumiem."

Atkal aizdomas tika novirzītas uz Krouliju.

Tā māja bijusi pamesta apmēram piecus gadus. Kadastrs vēstīja, ka tā reiz piederējusi kuģa kapteinim, kādam Leo Bārnikelam. Vai pakārtais būtu bijušais nameļa īpašnieks?

Es atkal devos uz nozieguma vietu. Tur skats bija tikpat atbaidošs. Mazā, nomaļā būdele čurnēja apskretušajā, itin kā lepras saurbinātajā kalnā, kuru pluinija negants vējš, kas laikam te nekad nemitējās pūst.

Pie grausta vētrā locījās dažas īves. To virsotnes šajos brāzienos atgādināja nocirstas galvas, kas uzdurtas uz piķiem. Nekas nebija mainījies, it kā laikam nebūtu varas pār šo Dieva aizmirsto nostūri.

Tuvākais krodziņš atradās vairāku kilometru attālumā. Es kādu brītiņu tur uzkavējos.

Ieejot tajā, man pretī vēlās karsta gaisa vilnis, treknu un novadējušos garaiņu mākulis pretstatā sausajam saltumam, kas plūda iekšā. Daži strādnieki klusi tērzēja pie alus pintēm un džina glāzēm. Sasmakušo mazās telpas gaisotni vēl vairāk bojāja kodīgie sliktas tabakas dūmi.

Nostūris bija naidīgs un nespodri apgaismots. Šie ļautiņi mani aplūkoja ar netīksmi.

Šajā reizē es nemēģināju atdarināt Svešā paradumus. Biju spiests spēlēt atklātām kārtīm. Krodzinieks pie letes spodrināja saplaisājušās glāzes. Es nostājos šim vīram pretī un pabāzu viņam zem deguna puskronu.

Esmu Šerloks Holmss. Izmeklēju "spoku mājas" lietu.

Sarunas mitējās.

Saimnieks sastinga, viņa skatiens liecināja par bailēm.

-    Es neko nezinu.

Viņš zaglīgi lūkojās apkārt, it kā justu, ka tiek izspiegots. Pēc tam ar plašu žestu norādīja uz zāli. Sarunas pamazām atsākās.

Krodzinieks pieliecās man tuvāk.

-    Te par šo tematu valodo nelabprāt. Cilvēki baidās.

-    No kā gan?

Vīrs pārkrustījās.

-    No nelabā, protams.

-    No nelabā?

-    Jā. Tā māja ir nolādēta. To zina visi. Agrāk tā piederēja kādam tālbraucējam kapteinim Leo Bārnikelam. Viņš tur dzīvoja viens pats. Bet lielākoties viņš bija jūrā kuģoja. Un šajā namā sāka perināties velns.

-    Vai tad cilvēki viņu ir redzējuši?

-    Jā. Tikpat skaidri, kā es šobrīd jūs. Dažkārt tur pa naktīm skanēja briesmīgi bļāvieni, it kā kāds tiktu spīdzināts.

-    Vai policijai ziņojāt?

-    Protams. Skotlendjards ņēmās ar izmeklēšanu, bet neko neatklāja. Un Bārnikels vairs neatgriezās. Darba devēji viņu vairs neesot manījuši trīs gadus.

-    Un tālāk?

Krodzinieks veltīja man bezgala tramīgu skatienu.

-    Itin nekas. Būda pamazām sabruka. Tai vairs neviens netuvojās. Velns gan turpināja ložņāt. Līdz tai dienai, kad tur tika atrasts pakārtais ar žurku būri pie vēdera. Vai gribat, lai pastāstu, kā tas notika?

-    Nē, iztikšu. Paldies. Vai sātans nav nācis atpakaļ?

-    Es nezinu. Neesmu gājis skatīties.

-    Vai pakārtais bija Leo Bārnikels?

-    Ir tādi ļautiņi, kas domā, ka jā, bet neviens neko droši nevar apgalvot. Jāteic, ka viņam nebija radinieku. Un draugu bija ļoti maz. Kas to lai zina? Turklāt pakārtais nebija līdzīgs Bārnikelam. Tie, kuri redzējuši kapteini, saka viņš esot bijis resns. Bet pakārtais bija pavisam tievs.

51

Bija nakts vidus. Uguns pavardā gandrīz jau izkvēlojusi. Mūsu locekļus sāka stindzināt aukstums un nekustība. Es masēju ceļgalus, lai aizgainitu reimatiskās sāpes, kas pieņēmās spēkā.

Pēkšņi mums aiz muguras kāds klusi ieklepojās. Notārs pārtrauca lasīšanu un izslēja galvu.

Durvis stāvēja liela auguma lamzaks ar milzīgu siekstu rokās. Viņš neuzdrīkstējās pārkāpt kabineta slieksni, bīdamies iztraucēt mūsu sanāksmi.

Misters Holborns pamāja ar roku, lai viņš ienāk.

-    Klau, veco zēn, ko jūs gaidāt? Kāpēc nesakruķējat uguni? Mēs salstam!

Virs raudzījās lejup un sirdsšķīsti smaidīja. Viņš ielika siekstu kamīnā. Liesmas sāka laizīt sauso koku.

Kad mūsu skatieni satikās, lāga vīrs atkal piecēlās un sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Kārtīgs siltums remdēs jūsu smeldzošās sāpes, doktor Vatson. Es zinu, ko saku.

Tāda gādība mani aizkustināja.

-    Paldies, mans draugs.

Tad viņš devās projām ar tādu sejas izteiksmi, kāda mēdz būt kautrības pārņemtiem cilvēkiem.

Uguns pavardā atsāka sprakstēt. Kabinetu pamazām pildīja mierinošs karstums.

Lestreids piecēlās, ielēja sev tasi tējas, izdzēra to vienā malkā un nolika. Zāļu piedeva atkal atstāja iespaidu.

-    Un tā pēc Šerloka Holmsa domām, visu to savārījis viens noslēpumains vīrietis, kas slēpies ēnā?

-    Vai jūs vēl par to šaubāties? es iesaucos. Vai tad ar Šerloka Holmsa minētajiem apsvērumiem jums nepietiek?

Policista ģīmis nikni saviebās. Likās viņš dusmojas uz visu cilvēci.

-    Ja tas, ko jūs sakāt, ir tiesa, tad jāapsver sekas. Es neticu, ka tāds tips, kurš dabūtu ko tādu gatavu, paliktu neievērots.

-    Pasakiet savu slēdzienu, vecīt.

-    Ja sekojam Šerloka Holmsa spriedumiem, tad slepkava var būt tikai viņa brālis Maikrofts.

Vārdā nosauktais salēcās un izbrīnīti nopētīja policistu.

-    Vai drīkslu vaicāt, kā jūs nonācāt pie šī spožā atklājuma?

Lestreids iespieda dūres sānos un izspīlēja krūtežu.

-    Es, protams, ne velti esmu Londonas pirmais policists! Es gan neesmu tāds ģēnijs kā Šerloks Holmss, bet domāju pareizā virzienā un jums to pierādīšu! Visi uzskata, ka jūs esat neticami attapīgs, Holmsa kungs, vēl apķērīgāks par brāli vai ne?

-    Ja jūs tā sakāt…

-    Bet jūs esat arī vīrs no ēnas, slepeno dienestu priekšnieks.

-    Nojums neko nevar noslēpt.

-    Jūsu uzvārds, kā zināms, ir populārs, bet tas saistās ar Šerloku. Varbūt jūs nicināt savu jaunāko brāli un viņa izmeklēšanas metodes.

Maikrofts Holmss paraustīja plecus.

-    Kur jūs to visu ņēmāt?

Lestreids pagriezās pret mani.

-    Doktor Vatson, vai tad Šerloks Holmss jums neteica, ka Maikroftam viņa persona nekad nav neko nozīmējusi, turklāt tā esot abpusēji? Ka Maikrofts viņam esot vēl svešāks nekā jūs?

-    Tieši tā. Tāds paziņojums, protams, mani nepatīkami pārsteidza un skumdināja.

Okšķeris sadrūmis soļoja pa kabinetu šurpu turpu, rokas aiz muguras salicis.

-    Nav jāsauc sevi par Zigmundu Freidu, lai saprastu, ka jūsu drauga garīgie sarežģījumi sākušies jau kopš agras bērnības.

Lestreids pēkšņi apstājās un sarauca uzacis, meklēdams piemērotu izteicienu. Maikrofts Holmss viņu uzklausīja ar iecietīgas zobgalības pilnu uzmanību. Viljams Holborns gluži pretēji likās noskaņots uzņemt to visu ļoti nopietni.

Policists atsāka:

-    Šerloks pavadīja visu savu mūžu Maikrofta ēnā. Zēna gadu apcelšanās ietekmējusi viņu uz visiem laikiem. Ja Šerloks Holmss iestidzis narkotiku muklājā, tā ir noticis Maikrofta dēļ.

Vārdā nosauktais piecēlās un nostājās policistam pretī. Viņš bija par divām galvas tiesām garāks.

-    Jūs ejat par tālu, Lestreid!

Maikrofts Holmss bija pārskaities. Viņa virslūpa īsu mirkli drebēja, pūloties atrast vārdus, lai atspēkotu tik indīgas apsūdzības. Lestreids turpināja:

-    Bet liktenis ir neparedzams. Šerloks ir iespaidīgi atspēlējies. Kamēr viņš bija spīdeklis, kuru pazina gan prese, gan sabiedrība, jūs slēpāties Diogena klubā, kur par jums neviens neinteresējās. Kā gan tādas smadzenes kā jūsējās būtu varējušas paciest šādu netaisnību?

Maikrofta Holmsa seja pietvīka purpursārta.

-    Jūs stāstāt pasakas, nabaga veco zēn. Jūsu spriedelējumi ir tikpat dūmakaini kā Londonas migla. Un pat tad, ja jūs teiktu patiesību, tas nenozīmētu, ka es esmu slepkava. Kāpēc lai es būtu nogalinājis visus šos nelaimīgos?

-   To varat paskaidrot tikai jūs. Kad divi karaļi piesaka viens otram karu cik daudzi nevainīgie samaksā ar dzīvību par savu pavēlnieku murgiem?

Maikrofts pamazām atguva atturīgā un vēlīgā vīra stāju.

-    Rēķinoties ar tādiem maldinošiem argumentiem, mēs abi esam aizdomās turētie un iespējamie noziedznieki. Jūsu pieņēmumi ir vēl jo neticamāki tāpēc, ka tagad es zinu, kas ir slepkava!

Vai Maikrofts tā īstenoja kādu plānu? Vai patiesi bija uzminējis šo mīklu? Atbilde nebija ilgi jāgaida.

Viņš pēkšņi norādīja ar pirkstu uz Viljamu Holbornu.

-    Es jūs apsūdzu par tīšām slepkavībām!

Notārs iekrampējās krēsla paroceņos un kļuva bāls kā svece.

-    K…ko? Mani?

-    Jā, jūs! Vai jūs nebijāt tuvs mana brāļa draugs?

Notārs piekrītoši palocīja galvu, taču no viņa mutes nenāca neviena skaņa.

-    Vai tad jūs neatzināties doktoram Vatsonam, ka esat aizrāvies ar viņa stāstiem?

Holborns neatbildēja. Viņa skatiens atgādināja vajāta dzīvnieka acu izteiksmi.

Slepeno dienestu priekšnieks atguva savas pārliecināšanas spējas. Cilvēks, kuru vēl nupat apvainoja, savukārt kļūst par apsūdzētāju.

-    Jūs pats sacījāt, ka jūsu pienākumi jūs nevaldzina. Es atceros, jūs teicāt, ka pārņēmāt šo amatu no tēva. Tam bija savas priekšrocības, bet arī savas sliktās puses. Jūs gribējāt kļūt par mākslinieku. Bet tēvs jums neļāva šos sapņus piepildīt. Un jūs pavadījāt dienas, studējot dokumentus. Laimīgā kārtā jums bija grāmatas, kurās iedziļinoties, varējāt kliedēt garlaicību un īsināt laiku.

Misters Holborns, protams, nebija radis sēdēt uz apsūdzēto sola, tāpēc nelikās spējīgs aizstāvēties pret Maikrofta Holmsa uzbrukumiem.

Es nolēmu šajā izrādē uzņemties aizstāvības advokāta lomu.

-   Tūkstošiem lasītāju rītin rij darbus par Šerloka Holmsa piedzīvojumiem, tomēr tie nav slepkavas.

-    Tā ir, bet vai tie visi aizraujas ar kriminālistiku? Turklāt mēs zinām, ka misters Holborns bija viens no pirmajiem mana brāļa klientiem. Viņam bija visas iespējas izpētīt Šerloka metodes.

Es nepadevos.

-    Jūsu apgalvojumiem trūkst kaut kā būtiska, mister Holms.

-    Ak tā? Un kā tad?

-    Noziegumu motīvu.

-    Bet, mister Vatson, tas taču ir skaidrs! Holborna kungs noslaktējis šos ļautiņus, lai īsinātu laiku! Vai tad var būt labāks līdzeklis, lai izbēgtu no apnicīgās vienmuļības?

-    Vai jūs runājat nopietni?

-Nē.

Notāra Holborna seja liecināja gan par apstulbumu, gan šausmām.

-    Bet kāpēc jūs tā uzbrūkat mūsu nabaga draugam?

-   Es jau jums teicu. Ar viltus argumentiem un ļaunvēllgiem nolūkiem var panākt, ka tiek apsūdzēts jebkurš. Vai tad ne, Lestreid?

Policists pamāja ar roku, un šī kustība droši vien nozīmēja: "Es liekos mierā, jūs man esat pārāk ciets rieksts."

Notārs pamazām atguvās. Viņš nebūt nelikās apmierināts, ka izmantots par piemēru šādiem apgalvojumiem.

-    Tātad jūs mani neuzskatāt par iespējamo slepkavu? viņš, joprojām satriekts, noprasīja.

-   Protams, ne. Jūs esat pēdējais cilvēks, ko varētu turēt aizdomās.

Maikrofts Holmss izstaipījās, neatraujot skatienu no mistera

Holborna.

-   Taču man gribētos dzirdēt jūsu apsvērumus par šo lietu.

-    Ak vai, pretēji tam, ko jūs stāstījāt savā… versijā, es neesmu tik apdāvināts, lai spētu minēt šādas mīklas. Esmu dedzīgs lasītājs, kam patīk Šerloka Holmsa piedzīvojumi, jā gan, bet es apceru tikai sižetu, necenzdamies pārsniegt savas kompetences ietvarus. Reizēm gadās neskaidri intuīcijas uzzibsnījumi, bet nekas vairāk.

-    Un ko tā jums saka šajā gadījumā?

Notārs saņēma zodu starp īkšķi un rādītājpirkstu.

-   Šis jautājums mani mulsina. Es nevēlējos to apspriest, lai varētu saglabāt neitralitāti līdz beigām.

-    Labs labu nemaitā.

Holborns īsu mirkli padomāja, it kā rūpīgi izsvērdams savus vārdus.

-    Mana ideja jums droši vien liksies niekkalbīga. Tā ir tikai mana mākslinieciskā fantāzija. Bet es jūtu, ka visās šajās slepkavībās ir kaut kas pārdabisks.

-    Jūs neesat vienīgais, kas kaut ko tādu apgalvo. Bet kādi argumenti jums liek pieslieties šim uzskatam?

-    Dažādu sīkumu kopums. Sākot jau ar tā zeļļa personību, kurš izbēga no Milbenkas. Kā gan tik mazdūšīgs tips būtu varējis pastrādāt tādus noziegumus bez atbalsta no ārpuses?

-    Vai jums šķiet, ka palīdzība nākusi no nelabā?

-   Varbūt. Daudzi liecinieki apgalvojuši, ka viņš redzēts tur, kur nebija iespējams ne ieiet, ne iziet. Tās kapenes, kur atrada meitenīti… lēdijas Sentdžeimsas istaba… apsargātā tiesneša Ričmonda bērnistaba…

-    Vai jūs ticat velnam?

-    Ne gluži, bet jūs man piekritīsiet, ka tas viss nav tik vienkārši. Misters Holborns uzlika degunkniebi un pārtrauca starpbrīdi,

sacīdams:

-    Klausīsimies Šerloka Holmsa stāsta turpinājumu!

52

Jaunā Džeimsa Paikoksa noslepkavošanas noslēpums tā ari palika neatminēts.

Viņa tēvs ķirurgs Džons Paikokss atrada dēla nedzīvo ķermeni uz sava sekciju galda.

Kā es to uzzināju? No anonīmas vēstules, ko saņēmu Beikerstrltā. Tās kaligrāfija mani pārsteidza. Tā nepakļāvās nekādam jēdzīgam skaidrojumam, nedz ari elementārākajām grafoloģijas likumībām. Rokraksts varēja būt vīrieša, taču burtu veidojums bija tik atšķirīgs, it kā pie vēstules būtu strādājuši vairāki cilvēki. Daži burti man radīja patiesas bažas. Reizumis "t" bija ar garu šķērssvitru uz augšu, citkārt ar īsu, gluži kā krusta zīmei. Tomēr es sapratu, ka skribelēts ir vienā paņēmienā, tādi vilcieni nebija viltojami. Tātad likās neticami, ka forma tādā īsā tekstā tīši mainīta.

Man pēkšņi iešāvās prātā doma salīdzināt šo pierādījumu ar to, ko saņēmu no vecās sievietes par abatu Polu Mereditu. Es nekad nebiju to darījis, uzskatot, ka abas zīmītes noteikti sūtījušas dažādas personas. Bet tagad savu pēdējo pieņēmumu ietekmē nolēmu, ka viss ir iespējams.

Izvilku savu lielo lupu un sāku pētīt abus rokrakstus. Šķietami nekādu saskares punktu nebija. Viens bija svārstīgs, bet vienāds. Otrs izturēts, bet juceklīgs. Nospriedu, ka jāpievērš uzmanība burtam "t".

Jutos pamatīgi pārsteigts.

Vecajai sievietei piedēvētais bija ar tādām pašām nobīdēm kā šajā vēstulē. Tātad kāds gribējis aizdabūt mani uz to anatomikuma zāli tieši tajā dienā. Es nospriedu, ka šis kāds ir tā pati veča, ko satiku baznīcā. Bet runa bija par pierādījumu jaunā Paikoksa noslepkavošanas lietā.

Beidzot norādes sakrita.

Taču tad man prātā iešāvās likumsakarīga ideja. Tagad es jutos pārliecināts, ka šo personu pazīstu! Jo pretējā gadījumā kāpēc gan lai tā censtos mainīt rokrakstu.

Likās, ka viss beidzot veido kādu kopumu. Un nāks klajā jaunas sasaistes.

Pēc šī atklājuma es pavirzījos uz priekšu savā izmeklēšanā.

Jaunā Paikoksa līķi atgādāja cilvēks, kas nepiederēja pie morga personāla. Un vēl večiņas mirstīgo atlieku atvešana bija paredzēta tikai nākamajā rītā īsi pirms tam, kad doktors Paikoksstēvs noturēs savu anatomijas lekciju.

Vīram, kurš bija pavadījis nelaiķi, seju sedza maska šķietami medicīnisku iemeslu dēļ. Patiesībā bija skaidrs, ka arī viņš mēģinājis slēpt savus vaibstus.

Es atvēru vākus ar Vīleru lietu.

Jaunās sievietes līķis tika atrasts ar kukaiņu saurbinātu seju, kas bijusi noziesta ar medu.

Šajā reizē pats Lestreids bija saņēmis noslēpumainu vēstuli, kas ziņoja par mulsinošām lorda Vīlera izdarībām. Tā atklāja, ka šim vīram esot kaislīgs sakars ar jaunu dejotāju, vārdā Lulū Lielmute!

Lēdija Vīlera uzzinājusi par šo idilli un samaksājusi dienderiem, lai tie ielej viņas vīra mīlniecei sejā skābi. Vai traks no dusmām, lords Vīlers nolēmis pats sodīt sievu vēl briesmīgāk. Vēstule precīzi norādīja arī nozieguma vietu.

Patiesi, mēs tur uzgājām lēdijas Vīleras līķi ar kukaiņu sacirstiem vaibstiem. Spīdzināšanas vietā bija lērums pierādījumu, kas liecināja par lorda dalību šajā norisē. Taču ko lai par tiem saka? Varētu teikt, ka tur paveikts viss, lai slepkavībā neizbēgami tiktu vainots lords Vīlers.

Es uzsāku ilgus un garus meklējumus, lai atrastu slaveno Lulū.

Atkal reiz pārģērbos par strādnieku un devos uz Laimhausu. Es nolēmu sākt ar to kvartāla krogu, kuram ir vissliktākā slava. To sauca "Žūpa-pirāts". Es saņēmu dūšu un pagrūdu durvis. Man sejā iesitās karstais, smacējošais gaiss. Šis caurums šķita vēl sliktāks par to, ko biju iztēlojies. Apgaismojums bija gluži atbilstošs morāles līmenim. Cauri dzeltenīgajai dūmakai no smirdīgas tabakas dūmiem es saskatīju garenu zāli, kurā čumēja un mudžēja murgainas būtnes. Pilsētas padibenes, profesionāli ubagi, kausligi brašuļi un visu vecumu ielenes tās bija personas, kas likās norunājušas tikšanos šajā pretīgajā ūķī. Viesmīles ar nogurušām sejām kustējās starp apmeklētājiem, nēsādamas piekrautas paplātes un izgrozīdamas gurnus starp rokām, kas grābājās viņām apkārt. Kad viena no šim būtnēm gāja man garām, es apjautājos:

-    Vai jūs pazīstat I.ulū Lielmuti?

-    Protams! viņa, man par izbrīnu, attrauca.

Pēc tam salika plaukstas kā tauri un ieaurojās, pārkliedzot dūkoņu zālē:

-    Lulū! Pie tevis klients!

Tas likās pārlieku viegls risinājums. No telpas tālākā gala tuvojās kāds stāvs. Tā bija resna, apskretusi draiskule ar pietūkušu, sārtām dzīsliņām pietīklotu ģīmi. Netīro matu šķipsnas krita acīs, to skatiens bija bailīgs. Viņa spieda pie krūtīm džina pudeli. Iedevu šai briesmonei naudas gabalu un uzaicināju uz sarunu, cenzdamies neostīt viņas elpu.

Es izbrīnījies atklāju, ka Londonas zaņķis ir pilns ar Lulū Lielmutēm. Šī iesauka izrādījās ļoti izplatīta tā dēvēja vairākas netikles, kas apkalpoja zeļļus ar novirzēm. Neviena no viņām nebija dzirdējusi par Vīleru lietu. Es sastapu arī vairākas ar sakropļotām sejām, bet šīs sievietes paskaidroja, ka šāda parādība esot diezgan parasta, tā izrīkojoties suteneri. Kad šie darboņi neesot apmierināti ar savām padotajām, tad ielejot viņām sejā skābi. Jaunās sievietes ja tās izdzīvoja tādējādi zaudēja savu vienīgo iztikas līdzekli, lai cik nožēlojams tas būtu.

Man atmiņā atausa kāds cits redzējums: pretīgā fauna, kas ņudzinājās pamestajā fabrikā, ko Kroulijs bija noturējis par elles priekštelpu. Tur ne vienai vien būtnei bija tāds ģīmis saēsts un vienās rētās. Skaidrs, ka ari šīs izbijušās prieka meitas bija sodītas ar kodīga šķidruma šļācienu sejā.

Man piedāvāja savus pakalpojumus vairāki desmiti šādu Lulū. Bija pamatīgi jānopūlas, lai viņām iestāstītu, ka manam apmeklējumam nav sakara ar šādām izpriecām. Visbeidzot es pametu šo pēdu pētīšanu, jo tā man uzdzina nelabumu.

Jau tajā laikā es ne mirkli neticēju, ka tas bijis noziegums kaislības dēļ. Uz policiju sūtītā vēstule bija nākusi no tā paša avota tāpat kā šķietamā vecas zīmīte un tā sauktā Paikoksu kaimiņa sacerējums. Šie rakstu darbi bija no iepriekš radīta plāna īstas fikcijas, ko iecerējis cilvēks ar slimīgu iztēli. Lulū bija tikai mīts. Kā Lestreids un viņa vīri varēja iekrist tik muļķīgos slazdos?

Es izlasīju Vatsona piezīmes. Mani bija brīdinājis Higinss ar savu bandu.

Bet kā viņš tik lielā pilsētā kā Londona varēja uzkulties tieši slepkavības vietai? Vienīgais uzdevums, ko es viņam devu, bija izsekot, vai nav atgriezies ubags Džeks.

Atbilde atradās manās piezīmēs. Tajā laikā, kad viss notika, žiperīgais Higinss un pārējie mazās bandas locekļi dzīvoja turpat netālu no atbaidošā pagraba tikai dažas mājas tālāk! Droši vien būs redzējuši paejam garām to zelli, pārģērbušos par velnu. Un sekojuši viņam, līdz atklājuši šo iestudējumu.

Vai tā būtu vienkārša sagadīšanās? Varbūt puisis zināja vairāk, nekā vēlējās sacīt? Kāpēc viņš bija tik ātri aizbēdzis no notikuma vietas?

Vai Higinss būtu slepkavas līdzdalībnieks?

Lūk, vēl viens aizdomās turamais, ko es biju palaidis garām.

Kas ar viņu bija tālāk?

Visas manas pūles atrast Higinsu beidzās ar neko. Toreiz viņa draugi bija ielaszēni, kuriem nebija ģimenes locekļu un tuvinieku. Tomēr es zināju, kur viņus meklēt. Bet tagad viņi jau ir pieauguši. Kāds ir viņu liktenis? Vai viņi joprojām ir Londonā?

Cerēju atrast vairāk norāžu Lukulla Dievmātes lietā.

Policijas slēdziens vēstīja, ka vainīgais esot nelaimīgās meitenes patēvs, kurš viņu dzīvu ieslēdzis statujā-sarkofāgā.

Es vēlreiz izlasīju ziņas par faktiem, kas saistījās ar mūsu biedējošo atklājumu. Malkolms Fellovs jaunās būtnes patēvs bija attēlots kā izvirtis briesmonis. "Pierādījumu" pret viņu bija pārlieku daudz.

Arī šajā reizē uzvedums bija sarīkots lieliski.

Un atkal apsūdzētais noliedza visu, kas bija viņam piedēvēts.

Bet mana izmeklēšana nenesa augļus šī vīra cienījamajā dzīvē neatradu ne vājās vietas, ne kādus melnos plankumus.

Bet ko gan novēroja Hudīni, noslēpies biktskrēsla tumsā?

Vai viņš būtu tas ēnas vīrs cilvēks ar tūkstoš sejām, kas spēj manipulēt ar citiem un iecerēt atbaidošas izrādes?

Šis jautājums nekad nebija nācis nevienam prātā. Gluži pretēji detektīvi bija lūguši palīgā iluzionistu un gaišreģi Annu Evu Faju. Vai, tā rīkodamies, viņi nebija ieveduši vilku aitu kūtī?

Hudīni turpināja savu starptautisko karjeru. Tagad avīzēs bieži parādās raksti par viņa satriecošajiem trikiem. Tie piedēvē viņam arī sakarus ar okultisma pasauli.

Un šī statuja Lukulla Dievmāte… Tā taču te nebija brīnumainā kārtā atkļuvusi ar Svētā Gara palīdzību. Es nolēmu izpētīt visu par šo noslēpumaino tēlu.

Pēc vairākiem meklējumu mēnešiem atklāju, ka Lukulla Dievmāte nogāzta no paaugstinājuma un sadauzīta putekļos. Varasvīri gribējuši tā atbrīvoties no zaimošanas un nozieguma simbola, kas izraisījis tādu skandālu. Taču tādējādi bija iznīcināts arī svarīgs pierādījums.

Tad es iecerēju sākt plašas bibliogrāfiskas studijas un saraksti ar galveno Eiropas muzeju darbiniekiem. Pēc gada varēju salīdzināt labāko speciālistu atbildes. Lukulla Dievmāte bija tikai fantāzijas auglis. Neviena statuja, kas atgādinātu šo, nekad neesot pastāvējusi. To bija radījis slima cilvēka prāts. Viduslaikos esot eksistējis kaut kas līdzīgs šķirsts ar asmeņiem, ko dēvēja visnotaļ drūmā vārdā par Nirnbergas atraitni. Tajā tika ieslēgti noziedznieki, kuri tur palika, līdz nāve tos atbrīvoja. Droši vien velnišķīgais tēlnieks bija iedvesmojies no šī barbariskā moku rīka, lai radītu savu mākslas darbu.

Pēc dažiem mēnešiem pētījumi mani noveda vienā no divdesmit septiņām lietuvēm. Tā bija neticama veiksme! Es tur atradu Lukulla Dievmātes statujas zīmējumus. Tā bija pagatavota vislielākajā slepenībā pēc… Redžinalda Fostera pasūtījuma!

Man likās, ka galva pārplīsīs!

Kāda loma varēja būt žurnālistam šajos šausminošajos notikumos? Vai viņš pats būtu to izraisītājs? Varbūt ar viņu kāds manipulējis? Vai piespiedis? Man šķita, ka turu rokās būtisku pavedienu šīs briesmīgās mīklas atminējumam, lai gan vēl nespēju novērtēt tā milzīgo nozīmi.

Es vienmēr esmu teicis, ka pagātne izskaidro tagadni. Šis jaunais atklājums man deva spēku turpināt.

Es iedziļinājos kādā īpaši svarīgā faktā, kas piecpadsmit asiņaino lietu ietvaros bija palicis gandrīz pilnīgi nepamanīts. Vecs grāmattirgotājs bija nosmacēts ar saplēstu sējumu. Izmeklēšana beidzās ātri ar viņa paša meitas ieslodzīšanu.

Policijai neradās nekādas šaubas par jaunās sievietes vainu. Bija daudz šķietami neapgāžamu pierādījumu, un apsūdzība uzgūla viņas trauslajiem pleciem. Nelaimīgajai bija ļāvuši cietumā nomirt viņa izdzisa no bēdām, pat nesagaidījusi prāvu.

Es ilgus un garus mēnešus rakņājos tēva un meitas pagātnē. Viņu dzīve bijusi klusa, bez skaļiem notikumiem, abi vienādā mērā aizrāvušies ar lasīšanu. Nekas nenorādīja uz kādām pārmaiņām viņu attiecībās, vēl jo vairāk uz tieksmi nogalināt mīļoto tēvu.

Izvēršot pētījumus un izvaicājot kaimiņus, es noskaidroju, ka sirgstošo grāmatnieku šad un tad aprūpējusi veca slimniekkopēja. Pameklējis atmiņā, atradu tur kādu mūķeni. Viņu neviens neturēja nekādās aizdomās. Tomēr nevarēja pateikt, kurai ticībai tā piederīga.

Pēc večuka nāves aprūpētāja vairs neesot redzēta. Tas bija loģiski.

Šīs aptekātājas mūķenes klātbūtne man prātā saistījās ar kaut ko jau dzirdētu. Vai šī sieviete gadījumā nebija tā pati, kas auklēja tiesneša Alana Ričmonda bērnu?

Un ja nu šī bija tā pati persona?

Es tūlīt pievērsos Ričmondu lietai.

Šie notikumi man atmiņā vēl bija tik svaigi, it kā būtu risinājušies vakar.

Heizelvuds un Lestreids bija cerējuši izlikt slepkavam slazdus. Taču nekas tamlīdzīgs viņiem nebija izdevies. Noziegums notika viņu degungalā bērnistabā. Neatrisināms noslēpums. Policija bija pilnīgi pārliecināta, ka neviens nav ne iegājis dzīvoklī, ne no tā iznācis. Vecā aukle, kas toreiz bija pie mazā, vairs nebija šajā saulē un nevarēja liecināt.

Kā lai kaut ko noskaidro?

Es nolēmu pielietot savu seno izslēgšanas principu, kas man allaž noderējis, tas ir, atmetot visas nederīgās hipotēzes. Palikušais pieņēmums varētu būt mīklas atminējums.

Būdams zinātnes cilvēks un pragmatiķis, es vispirms atteicos no mistiskajiem ticējumiem par pārdabisko iejaukšanos.

Ja jau neviens nebija ne iegājis, ne iznācis, tas nozīmēja, ka slepkava atradās iekšā. Un ja neņemam vērā pašu mazuli, vēl istabā bija tikai aukle, tātad bērnu nobeigusi viņa! Šī doma man jau bija ienākusi prātā, bet es to padzinu, jo tā likās nesaderīga ar savāktajām liecībām. Patiesi tās vēstīja, ka vecā mūķene bijusi ļoti tuva tiesnesim un viņa ģimenei; viņas dzīve esot veltīta citiem, it īpaši šim audzināmajam, kuru viņa dievinājusi. Kādēļ lai viņa izdarītu tik briesmīgu noziegumu?

Es vēlreiz izlasīju vērtīgās Vatsona piezīmes. Lūk, arī Times, ko citēja mans draugs, raksts par notikumiem pēc slepkavības. Tas vēstīja par briesmīgu jucekli, svilpšanu un skraidīšanu, kad vecā aukle, vēl narkotiku iespaidā, vairākkārt pakritusi, bet pēc tam aizbēgusi skriešus izmetusies no mājas, seju rokās paslēpusi, un nozudusi ledainajā tumsā. Troksnis bijis tāds, ka suņi visapkārt sākuši gaudot kā traki, pievienodamies kliedzieniem un raudām. Ārā atskanējis šaušalīgs kliedziens. Drīz pēc tam atrasts māsas Martas līķis viņas locekļi bijuši pilnīgi sastinguši, sejā briesmīgu baiļu izteiksme.

Man prātā tūlīt iešāvās šaubas. Šī plaukstās paslēptā seja! Kurš gan šajā panikā paspētu saskatīt aukles seju? Neviens! Un ja nu šī šķietamā mūķene tiešām ir slepkava?

Man atmiņā atausa kāds cits teksts par vecās sievietes balsi, kas bijusi rupja angīnas dēļ.

Pamazām iezīmējās pretīgs plāns. Ņemot vērā it visu.

Ja nu šīs kakla sāpes bijušas tikai kārtējais triks tāpat kā večai baznīcā?

Noziedznieks bija ieņēmis aukles vietu. Viņš jau reiz bija pārģērbies par veceni, tāpat kā maskējās par Džeku Nabagotāju, kura vaibstus mēs redzējām tikai liesmiņas gaismā. Ja tā, tad nonāvētājs bija ieslēgts istabā kopā ar bērnu un nogalināja to, atstādams uz spilvena tikai galvu. Kad nodarījums atklājās, tas notēloja neizsakāmas šausmas un izlikās, ka redzējis velnu. Izmantodams vispārēju izbīli, šis cilvēks aizmuka, piesardzīgi slēpdams seju rokās.

Bet kur viņš licis līķi? Kaut kā taču vajadzēja no tā atbrīvoties, jo tas tā ari netika atrasts.

Es vēlreiz pārlūkoju Vatsona pierakstus. Piepeši manu uzmanību piesaistīja vieta, kur teikts, ka suņi rējuši un gaudojuši kā traki.

Kāpēc lai tie tā uzvestos?

Man pār muguru pārskrēja riebuma trīsas. Slepkava bija tiem pasviedis sakapāto bērna ķermeni!

Taču šajā vietā plāns kļuva neskaidrs.

Veča pēc brītiņa tika atrasta mirusi. Policijas slēdziens ka viņa noindēta ar cianīdu.

Ja nu vienīgi…

Ko nozīmē teikums par briesmīgo kliedzienu un šausmu izteiksmi viņas sejā?

Kā es varētu kaut ko pierādīt, izejot no šīs informācijas?

Stīvi locekļi taču nekādi nevar liecināt par neizsakāmām šausmām, drīzāk gan par iestājušos līķa stingumu!

Tā gan kāpēc lai inde būtu iedarbojusies tikai tad, kad aukle jau bija izskrējusi no mājas ja viņai vēl pietika spēka to izdarīt?

īstā veča bija šis nelaimīgais upuris. Viņa bija mirusi jau labu laiciņu pirms šiem notikumiem. Viņas mirstīgās atliekas bija paslēptas mājas tuvumā.

Tagad es spēju visu saskatīt tā, kā tas bija.

Slepkava noteikti jau sen ložņāja ap tiesneša māju. Jo vai tad viņš nebija attēlots velna izskatā Heizelvuda gravīrā? Un ellišķīgā attapībā apcerēja nonāvēšanas iespējas. Viņš bija izpētījis aukles paradumus. Iziešanas brīžus un ilgumu, lūgšanu laikus baznīcā un pastaigu stundas ar tiesneša Ričmonda bērnu. Viņš pazina savu upuri kā savus piecus pirkstus. Varbūt pat bija grozījies tuvumā un iemācījies atdarināt vecas balsi, ielāgodams viņas uzvedību. Varbūt katru dienu pie spoguļa pārģērbās par māsu Martu, nogrimējās un paslēpa matus zem mūķenes galvassegas. Noteikti bija pārbaudījis ticamību trešo personu klātbūtnē. Kad tās viņu uzrunājušas "māsa", ņemot par pilnu šo iemiesošanos tēlā, ilūzija bija radīta. Viņš bija gatavs mistifikācijai.

Tad pienāca ilgi gaidītā diena. Viņš nolaupīja mūķeni, noindēja un paslēpa pie tiesneša nama jau sen izraudzītā nostūrī. Bēdīgo epilogu mēs jau zinām.

Man atlika tikai pārliecināties, vai mani pieņēmumi ir pareizi. Es devos turp un sāku pētīt mājas apkaimi. Kvartāla tirgotāji lieliski atcerējās šos notikumus sarunas par briesmīgo bērna nogalināšanu nemitējās, dodot vielu vistrakākajiem minējumiem. Pircēji atminējās veco aukli. Man bija viegli savākt neskaitāmas liecības.

Vai kāds ievērojis veco aukli citas personas sabiedrībā? Jā, viņa draudzējusies ar vecu priesteri, kas dzīvojot šajā kvartālā un pastaigājies tajā pašā parkā. Abi bieži manīti kopā.

Par ko viņi runāja? Iespējams, par reliģiju. Un par pagātni kā visi padzīvojušie cilvēki.

Vai kāds redzējis priesteri pēc draudzenes nāves? Pavei, nē! Tagad, kad jūs tā sakāt…

Cik garš bija vecais vīrs? Tie nu gan ir jautājumi! Apmēram tikpat, cik mūķene, ap metru septiņdesmit.

Vai abi bija līdzīgi? Protams, nē. Kā jau kungs un dāma. Bet, kad tā padomā… Saskatīt kaut ko kopēju tomēr varētu. Abi gājuši vienādi, stāja bijusi tāda pati… arī sejas izteiksme. Jā, atpakaļ raugoties, tiešām var apgalvot, ka viņi atgādināja viens otru… kaut kādā mērā.

Kur tika atrasts aukles līķis? Tur, pie rīku šķūneļa.

Rīku? Kā tad, tā esot tāda maza piebūvīte, kur glabājoties ielas tīrāmais inventārs slotas, lāpstas. Taču tās vairs neesot pēc tiesneša bērna noslepkavošanas tā nojaukta. Neviens tā arī neesot sapratis, kāpēc.

Jā, vecā aukle un tā mūķene, kas apkopusi grāmattirgotāju, būs viena un tā pati persona. Tad viss sakrīt. Manas šaubas pārvērtās pārliecībā, bet mīklas atminējums joprojām nebija rokā. Vajadzēja turpināt izmeklēšanu, cerot ieraudzīt kādu gaismas zibsni šajā krēslībā. Nolēmu neko neatstāt gadījuma ziņā. Katra no šīm piecpadsmit lietām bija pamatīgi jāizpēta. Turklāt bija jārīkojas ātri, jo laiks ritēja un mana veselība pasliktinājās.

Es paņēmu vākus ar Anitas Kornvelas lietu. Tā bija atbaidoša materiāli par jaunas sievietes nogalināšanu. Viņa bija atrasta netīrā Laimhausas ieliņā, nožņaugta ar savām pašas zarnām. Tāds nodarījums, kas lika Džekam Uzšķērdējam izskatīties kā sīkam niekkalbim.

Kāds kaimiņš teica, ka esot vērojis šo notikumu no tumšas istabas, paslēpies aiz aizkariem. Un bija policistiem ļoti precīzi attēlojis slepkavu. Izmeklēšanas gaitā Lestreids bija secinājis, ka tas bijis dāmas virs kāds Viljams Kornvels, kurš pārspīlēti lietoja vīnu un viskiju. Kratīšanas laikā Kornvela mājā netīrās veļas kastē atrastas asiņainas drēbes. Tās lika Lestreidam vēl ciešāk turēties pie sava slēdziena. Un vēl daudzi citi pierādījumi to šķietami apstiprināja.

Bet kas bija šis liecinieks? Vai tam varēja ticēt? Varbūt arī viņš pazudis Londonas kodīgajā miglā tāpat kā Džeks Nabagotājs?

Paņēmu savu spieķi, uzvilku mēteli ar pelerīni un devos meklēt šo noslēpumaino cilvēku. Bet kā piekļūt Viljama Kornvela lietai? Skotlendjardā mani pārāk labi pazina. Tur būtu vajadzīgas visādas viltības un diplomātija.

Es nolēmu vispirms pārliecināt Heizelvudu, ka tā ir nepieciešama. Kopš šiem notikumiem bija pagājuši gadi. Aizdomās turētais droši vien jau bija sodīts.

Heizelvuds svārstījās. Pēc tam pieprasīja neskaitāmus solījumus.

Nē, es nemetīšu ēnu uz Lestreida darbu.

Nē, es neziņošu presei par savas izmeklēšanas rezultātiem.

Jā, es par tiem informēšu tikai Kornēliusu Heizelvudu.

Nē, es negrasos apkaunot policiju un tās modernās metodes.

Heizelvuds beidzot padevās bet par kādu cenu! Cik zemu biju kritis! Vai tiešām no manis tā baidījās? Varbūt mēģināja slēpt vēl ko nelāgāku? Kāpēc tādi piesardzības līdzekli tiek likti lietā pret mani?

Lai kā tas patiesībā bija, pēc vairākām nedēļām, kas tika pavadītas, kārtojot nejēdzīgas formalitātes, es dabūju atļauju ielūkoties materiālos turpat Skotlendjarda telpās, neņemot tos līdzi īpaši norīkota aģenta klātbūtnē un bez tiesībām jebko pierakstīt.

Es beidzot atradu to, kā man trūka: liecinieka uzvārdu un adresi. "Misters Mortimers Pendertons Solimen-Beidstrītā 12." Pašā I.aimhausas sirdī.

Es tūlīt devos turp.

Izkāpu no fiakra pie divpadsmitā nama. Tā bija māja ar apskretušu fasādi un mēbelētām istabām, kur netīrajās telpās apmetās dučiem strādnieku. Pieklauvēju pie durvju sarga lodziņa. To pavēra nevīžīgs, slikti noskuvies resnis un noskatīja mani no galvas līdz kājām.

-    Ko vajag? Vai tā ir… higiēnas inspekcija?

Cerbers satraucās par mana apmeklējuma mērķi, tādējādi neviļus un necerēti pasniegdams man salmiņu, kur pieķerties.

-    Tā ir tikai parastā apskate, es atteicu tādā tonī, kas lāga vīra prātā neatstāja vietu nekādām šaubām.

Viņš ieveda mani mazā, slikti apgaismotā salonā. Kaktā rūkņāja veca ogļu krāsniņa, piedūmodama sasmakušo telpu vēl vairāk. Tā bija pilna ar nostieptām virvēm, uz kurām žāvējās veļa.

Es pamanīju veselu rindu sieviešu apakšsvārku.

-    Vai jums te ir tāds iemītnieks Mortimers Pendertons?

Vīrs ar netīrajiem nagiem pakasīja galvvidu.

-    Pendertons, Pendertons… uzvārds man neko neatgādina. Vai viņš ir žēlojies Higiēnas dienestam?

Tā kā es neatbildēju, vīrs atvēra lielu reģistru grāmatu un pāršķīra dažas lappuses.

-    Te vismaz mēnesi nav bijis neviena Pendertona.

Es vēl nebiju viņam pateicis galveno.

-   Tas Pendertons, kuru es meklēju, te dzīvoja pirms piecpadsmit gadiem, janvārī.

Resnais mani uzlūkoja ar patiesām šausmām.

-    Ko? Un viņš sūdzas tikai tagad?

-    Es vācu ziņas par šo tipu.

-    Ziņas? Kas tās par spēlītēm?

-    Laimē tas, kuram kāds zaudē. Dodiet man, ko gribu, vai arī pamatīgi zaudēsiet.

-    Bet…

-    Pat |oti.

-    Labi, labi. Iešu apskatīties arhīvā.

Vīrs uz mirkli nozuda un atgriezās ar vēl apskretušāku sējumu par iepriekšējo.

Viņš to pašķirstīja, ar rādītājpirkstu vilkdams pār sarakstu, un pēkšņi aprāvās.

-    Pendertons. Morlimers Pendertons. Viņš te palika tikai vienu nedēļu. To pašu, kad notika slepkavība. Tagad es to atceros.

-    Kurā istabā viņš mitinājās?

-    Vienvietīgajā. Tā ir otrajā stāvā. Sekojiet man!

Vīrs devās augšā pa stāvām kāpnēm, kas ikbrīd varēja sabrukt. Es rāpos nopakaļ, klusībā cerēdams, ka viņš nezaudēs līdzsvaru un neuzkritīs man virsū. Nonācis kāpņu laukumiņā, es sajutu briesmīgu smārdu. Oda pēc ceptiem sīpoliem, cilvēku izdalījumiem un akmeņoglēm. Resnis ar valdonīgu žestu atvēra durvis, pagrūzdams tās ar gurnu.

-   Tas ir te! Kā redzat, visas ērtības!

Tās bija: kožu sagrauzts dīvāns, ļodzīgs skapis, mazītiņš galdiņš, krēsls bez atzveltnes un dzeltenīga izlietne ar ieplaisājušu spoguli. Es aizspiedu degunu, lai nejustu smirdoņu.

Vīrs to pamanīja un tuvojās logam.

-   Tā smaka nāk no kaimiņiem… pietiek uz mirkli atvērt logu, un tā pazūd.

Tieši logs bija mana apmeklējuma iemesls.

-   Tūlīt apskatīsimies!

Parāvu iz|urējušo rāmi un izliecos ārā.

-   Vai no šejienes Pendertons lūkojās, kā tika nogalināta jaunā sieviete?

Treknais Cerbers norādīja ar pirkstu uz ietvi tieši pretī.

-    Kā tad, tas notika tur, otrā pusē!

-    Vai citi īrnieki neko neredzēja un nedzirdēja?

-    Cik man zināms, tad ne. Viņu istabām nav logu.

-    Un jūs ne tik?

-    Nav tādas iespējas. Mana istaba ir sētas pusē. Vīrs veltīja man aizdomīgu skatienu.

-   Jūs taču nebūsiet kaut kāds detektīvs?

-    Kaut kāds. Bet es pazīstu Higiēnas dienesta darbiniekus.

-    Jūs taču negribat sagādāt man nepatikšanas, ko?

-   Tas atkarīgs nojums. Attēlojiet man šo Mortimeru Pendertonu un labi sīki!

Vīrs atkal pakasīja izspūrušo pakausi it kā cerētu no tā izvilkt ko noderīgu.

-    Bet tas taču nenotika vakar! Es vairs neatceros.

-    Vai nebija nekā tāda, kas jums palicis atmiņā?

Mans resnais sarunbiedrs pēkšņi iepleta tik platas acis kā pūcei.

-   Ak jā, viņš nēsāja tumšas brilles, kuras nekad nenoņēma.

-    Pat iekštelpās?

-    Pat tajās.

-    Vai jūs par to nebrīnījāties?

-   Tā gluži nebija. Bet, ja klients maksā jau iepriekš, turklāt pieklājīgi, tad nav pieņemts uzdot jautājumus, ser.

-    Pieklājīgi?

-   Mortimers man iedeva četrkārt vairāk naudas, nekā prasīju. Man ir kvīts, ja gribat pārbaudīt.

-    Kāpēc viņš bija tik devīgs? Resnis paraustīja plecus.

-   To gan nezinu. Varbūt viņš slēpās vai negribēja, lai viņu kāds pazīst. Nemaz nav tik reti, kad kungi no augstākās sabiedrības pārģērbušies nāk izklaidēties uz Laimhausu, bet nespēj nevienu piemānīt. Visi ņem naudu un piever acis.

-    Vai izmeklēšanas laikā pastāstījāt to visu policijai?

-    Nē. Protams, ka man neviens neko nejautāja.

-    Kā? Jūs nenopratināja?

-    Kāpēc lai to darītu? Te taču bija Mortimers. Uz jautājumiem atbildēja viņš. Slepkavības liecinieks bija viņš, nevis es.

-    Vai jūs šo cilvēku vēl kādreiz esat redzējis?

-    Nē, nekad.

Tātad policija bija iztaujājusi pašu noziedznieku. Tā bijusi pārāk steidzīga un ne tik aizdomīga, lai pamanītu vainīgo.

Slepkava bija pacenties neatstāt nekādas pēdas, kas varētu viņu nodot. Viņš rīkojies profesionāli it kā būtu pazīstams ar izmeklēšanas metodēm. Un atkal tas viss īpaši labi nesakrita ar Marka Dugana Milbenkas bēgļa personību.

53

Tajā dienā mans liktenis ievirzījās citā gultnē.

Jaunā ziņa bija Times pirmajā lappusē: "Slavenais inspektors Lestreids viņa atmiņā glabājas visi Londonas noziegumi atver savus personiskos arhīvus."

Šādas iespējas gadījās reti, un es pārlūkoju rakstu ar nosaukumu: "Baltazāra Lestreida Londonas pirmā policista memuāri". Skotlendjarda dižākais mitomāns garā ievadā klāstīja, kā gluži homērisku meklējumu ceļā pamanījies notvert Marku Duganu. Patiesībā viņa atklājumi bija tikai melīgi apgalvojumi un muldēšana, glaimojot savam ego. Un tāpat bija ar četrpadsmit citiem mīklainiem noziegumiem, kurus viņš esot spoži atrisinājis.

Es turpināju lasīt līdz brīdim, kad uzdūros šādam teikumam: "Lords Sentdžeimss bija bīstams recidīvists. Viņš jau 1895. gada 25. maijā bija tiesāts par noziegumu pret savu pirmo sievu.

Sentdžeimss recidīvists? Tas bija kas jauns.

Vai tiešām tas niekkalbis Lestreids saskatījis patiesību?

Man vajadzēja iespējami ātrāk pārbaudīt šo informāciju.

Tas būs viegli paveicams, jo šajā reizē es vismaz zinu prāvas datumu.

Es tūlīt devos uz Londonas tiesu arhīvu.

Man vajadzēja tikai dažas minūtes, lai atrastu to pašu papīru smērētāju, sastingušu pie rakstāmgalda kā dzīvu mūmiju, klīstot kādā paralēlā dimensijā ārpus laika un telpas.

Ierīkojos viņam līdzās, nolēmis tikt iekšā arhīvā. Dīkdienis nomurmināja, augšup nepavērdamies:

Vai jums ir atļauja?

-  Vislabākajā un pareizākajā formā, es atteicu, piebāzdams savas pistoles stobru pie viņa labās nāss.

-    Man… mister Holms, kāds prieks!

-    Atveriet arhīvu zāli, man vairs nav laika, ko zaudēt!

-   Tūlīt.

Es dažās minūtēs atradu 1895. gada lietas. Vēl pagāja kāds mirklis, meklējot maijā skatītās. Mana drebošā roka satvēra milzīgu papīru ķīpu. 25. datumā bija notikušas trīs prāvas: Mērdoka Latuša, Pītera Helivela un lorda Viljama Sentdžeimsa!

Mana sirds sāka traki dauzīties. Jutu, ka beidzot nonākšu pie mērķa.

Atvēru vākus un ieraudzīju neticamo: priekšsēdētājs tajā bija tiesnesis Ričmonds!

Un apsūdzētais tiešām bija lords Viljams Sentdžeimss.

Pirmajās lapās bija zvērināto saraksts. Divpadsmit cilvēku, kā pieprasa Anglijas likums!

Man saļodzījās kājas, it kā es būtu saņēmis belzienu pa krūtīm. Es uz mirkli atspiedos pret arhīva sienu, lai atgūtu elpu.

1. Džons Kinslijs tirdzniecības aģents;

2.  Henrijs Kārdvels baņķieris;

3.  Džeimss Bārnss komersants;

4.  Abats Pols Meredits;

5.  Ričards Abensons rūpnieks;

6.  Lēdija Berningtona;

7.  Leo Bārnikels kuģa kapteinis;

8.  Džons Paikokss ķirurgs;

9.  Lords Vīlers;

10.  Malkolms Fellovs zinātnieks;

11.  Mārgareta Ballejllda grāmattirgotāja;

12.  Viljams Kornvels vīnu un viskija tirgotājs.

Beidzot es redzēju vienkopus divpadsmit upuru vārdus. Lūk, kur ir tā saikne, kas viņus saistīja! Tas bija atklājums, ko man nepaspēja pastāstīt Džons Paikokss. Šie vīrieši un šīs sievietes bija sazvērējušies pret vienu cilvēku jā, protams, bet lai spriestu tiesu un kalpotu justīcijai.

Divpadsmit piesēdētāji un tiesnesis Alans Ričmonds. Un apsūdzētais lords Sentdžeimss. Četrpadsmit upuri. Šajā sarakstā trūka tikai Dugana.

Man bija grūti noticēt, ka lords Sentdžeimss tiešām būtu slepkava… Un kādēļ lai Duganam rūpētu šis process?

Es pašķirstīju sākuma materiālus un atkal sajutu jaunu adrenalīna pieplūdumu, kas vēl paātrināja manas sirds pukstus. Es biju ieraudzījis lorda Sentdžeimsa galvenā apsūdzētāja vārdu: Redžinalds Fosters žurnālists un rakstnieks!

Kāda loma šajā notikumā bija Fosteram? Un ar kādām tiesībām viņš varēja apvainot lordu Sentdžeimsu?

Es uzzināju, ka viņš bijis sabiedriskais apsūdzētājs. Un apgalvojis, ka viņa rlcibā esot neapgāžami pierādījumi par lorda vainu.

Vai tam visam būtu kāds sakars ar viņa veikto izmeklēšanu?

Es pāršķirstīju lapas, meklēdams galvenos pieturas punktus, Fosters pārmeta lordam Sentdžeimsam laulātās draudzenes novešanu līdz pašnāvībai, lai iegūtu viņas bagātību. Viņš esot sasniedzis savu mērķi ar vardarbīgu izturēšanos. Vai šie apgalvojumi bija pamatoti?

Pārlūkoju vēl dažus materiālus, analizējot vairākas liecības.

"Pie barjeras izsaukts ārsts Alans Mūrs.

Tiesnesis Alans Ričmonds: Vai jūs apstiprināt, ka aprūpējāt lēdiju Sentdžeimsu?

Doktors Mūrs: Jā, jūsu godība.

Tiesnesis Ričmonds: Vai jūs varētu precizēt, kas īsti lēdijai Sentdžeimsai kaitēja?

Doktors Mūrs: Viņu mocīja briesmīga izmisuma lēkmes, viņa cieta no… vai man noteikti par to jārunā, jūsu godība?

Tiesnesis Ričmonds: Protams. Jūs nedrīkstat neko noklusēt. Zvērinātajiem vajadzīga visa informācija, lai nonāktu pie taisnīga sprieduma.

Doktors Mūrs: Labi, es pateikšu lēdijai Sentdžeimsai bija smagi psiholoģiski traucējumi.

Tiesnesis Ričmonds: Vai tie viņu noveda līdz psihiatriskajai slimnīcai?

Doktors Mūrs: Nedomāju, ka atklāšu amata noslēpumu, pasakot to, ko visi jau sen zina. Lēdija Sentdžeimsa vairākkārt ārstējās specializētajās iestādēs.

Tiesnesis Ričmonds: Paskaidrojiet tuvāk. Vai lēdija Sentdžeimsa bija jukusi?

Doktors Mūrs: Ir ļoti sarežģīti atbildēt uz šādu jautājumu. Mēs, ārsti, taču strādājam tāpēc, lai pacienti izveseļotos un…

Tiesnesis Ričmonds: Atbildiet, doktor. Vai viņa bija traka?

Doktors Mūrs: Jā.

Tienesis Ričmonds: Vai viņas stāvoklis laika gaitā uzlabojās?

Doktors Mūrs: Nē, tas kļuva sliktāks. Lēkmes uznāca aizvien biežāk.

Tiesnesis Ričmonds: Un kā tās izpaudās?

Doktors Mūrs: Viņa jutās apspiesta un vajāta. Juta bailes no visiem un ikviena. Viņai attīstījās bīstama paranoja.

Tiesnesis Ričmonds: Vai viņai uzmācās vēlme atņemt sev dzīvību?

Doktors Mūrs: Jā. Viņa jau vairākkārt bija mēģinājusi nogalināties. Pāris reizes bija tādas, ka viņa tik tikko izspruka sveikā.

Tiesnesis Ričmonds: Vai jūs veicāt lēdijas Sentdžeimsas sekciju?

Doktors Mūrs: Jā, jūsu godība.

Tiesnesis Ričmonds: Vai jūs varat precizēt viņas nāves apstākļus?

Doktors Mūrs: Jā. Viņa bija nokritusi no apmēram desmit metru augstuma un uzdūrusies uz kaltas dzelzs žoga, kas atrodas zem viņas istabas loga. Viņa nenomira tūlīt. Vairāki cilvēki centušies viņu dabūt no turienes nost. Taču viņiem neizdevās. Agonija turpinājusies apmēram stundu. Mēs viņai iešļircinājām pamatīgu devu kokaina, lai nelaimīgā izdzistu mierīgi un pārlieku neciestu.

Tiesnesis Ričmonds: Paldies, doktor. Vai jums ir vēl kas piebilstams?

Doktors Mūrs: Jā, bet tas ir amata noslēpums.

Tiesnesis Ričmonds: Runājiet, es jūs lūdzu. Zvērinātajiem jādzird viss.

Doktors Mūrs: Autopsijas laikā es atklāju, ka lēdija Sentdžeimsa bija stāvokli. Kritienā auglis bija gājis bojā."

Es pāršķīru vairākas lapas, drebēdams uzbudinājumā un ziņkārē, meklēju citas liecības.

"Pie barjeras izsaukta mis Klerija Bārnvuda.

Tiesnesis Ričmonds: Vai varat mums pastāstīt, kāda ir jūsu nodarbošanās?

Mis Klerija Bārnvuda: Esmu guvernante, kalpoju lordam Sentdžeimsam.

Tiesnesis Ričmonds: Cik ilgi?

Mis Bārnvuda: Vienmēr, jūsu godība. Esmu redzējusi lordu Sentdžeimsu piedzimstam un izaugam.

Tiesnesis Ričmonds: Ko jūs domājat par lorda Sentdžeimsa morālo stāju?

Mis Bārnvuda: Tas ir labs un taisnīgs cilvēks.

Tiesnesis Ričmonds: Un ko jūs sakāt par lēdiju Emīliju viņa laulāto draudzeni?

Mis Bārnvuda: Es viņas labā esmu darījusi visu, ko spēju. Bet šī dāma bija tik trausla un nenoturīga… Viņas garīgā veselība nepārtraukti pasliktinājās. Viņa dzīvoja fantāzijas pasaulē. Jo nebija radīta šai. Lords Sentdžeimss tāpēc ļoti cieta.

Tiesnesis Ričmonds: Vai lords Sentdžeimss kaut kādā veidā fiziski vai vārdiski vardarbīgi vērsās pret sievu?

Mis Bārnvuda: Ak nē, jūsu godība. Viņš dievināja lēdiju un visādi izrādīja viņai uzmanību.

Tiesnesis Ričmonds: Paldies, jaunkundz. Jūs varat atgriezties savā vietā."

Tālāk es atradu vēl vienu interesantu liecību.

"Pie barjeras aicināts misters Pols Bišops.

Tiesnesis Ričmonds: Vai jūs varētu mums raksturot savu nodarbošanos?

Pols Bišops: Esmu lorda Sentdžeimsa finanšu konsultants.

Tiesnesis Ričmonds: Vai tiesa, ka lordam Sentdžeimsam bija naudas grūtības?

Pols Bišops: Nē, jūsu godība. Lordam Sentdžeimsam nebija nekādu finansiālu rūpju, gluži pretēji. Pēc mana ieteikuma viņš bija ieguldījis līdzekļus, kas nesa augļus.

Tiesnesis Ričmonds: Vai viņš būtu varējis nogalināt sievu, lai mantotu viņas bagātību?

Pols Bišops: Nē, jūsu godība, tas nekādi nav iespējams.

Tiesnesis Ričmonds: Kāpēc tad tā?

Pols Bišops: Tāpēc, ka lēdijai Sentdžeimsai nepiederēja nekāda personiska manta."

Lūk, cik dīvaina lieta. Kādi dzinuļi tad būtu likuši lordam Sentdžeimsam nonāvēt sievu?

Protokols tālāk vēstīja, ka liecināt uzaicināts lords Sentdžeimss, kurš zvērējis pie Bībeles, kā prasa paradums, un atbildējis uz parastajiem jautājumiem par vārdu, vecumu, ģimenes stāvokli un adresi.

"Tiesnesis Ričmonds: Lord Sentdžeims, cik ilgi jūs bijāt precējies ar lēdiju Sentdžeimsu?

Lords Sentdžeimss: Divus gadus, jūsu godība.

Tiesnesis Ričmonds: Piedodiet par tik nesmalkjūtīgiem jautājumiem. Vai varat pateikt, kas jūs saistīja pie šīs jaunās, slimīgās un garīgi nelīdzsvarotās sievietes?

Lords Sentdžeimss: Mana sieva ne vienmēr bija nenosvērta un pašnāvības domu pārņemta, jūsu godība. Viņas psihiskā veselība aizvien pasliktinājās. Man bija jānoskatās, nespējot neko uzsākt. Tā bija ārkārtīgi jūtīga un gudra persona, taču ļoti trausla.

Tiesnesis Ričmonds: Doktors Mūrs tomēr apstiprināja, ka jūsu sieva bijusi vājprātīga.

Lords Sentdžeimss: Pēc viņa kritērijiem, bez šaubām, tā arī bija. Bet šāds stāvoklis mēdz būt tuvs ģenialitātei. Es teiktu, ka viņa bija pārāk gaišredzīga, lai izturētu šo pasauli. Turklāt viņa bija skaista, gandrīz vai neticami. Kā Dieva mākslas darbs.

Tiesnesis Ričmonds: Vai jūs viņu nogalinājāt?

Lords Sentdžeimss: Nē, jūsu godība. Mana vienīgā vēlēšanās bija, lai viņa izveseļojas. Ks viņu mīlēju vairāk par visu. Bija jāpaiet gadiem, lai tiktu pāri šim zaudējumam.

Tiesnesis Ričmonds: Paldies. Jūs varat doties uz savu vietu."

Likās, ka šis cilvēks runā taisnību. Bet varbūt viņš nogalināja sievu, lai aiztaupītu viņai lēnu un mokošu garīgu izdzišanu?

"Pēc tam tiesnesis Alans Ričmonds aicināja pie barjeras lorda Sentdžeimsa advokātu Marku Duganu."

Mani gaidīja pārsteigums pēc pārsteiguma. Tātad Dugans bijis lorda Sentdžeimsa advokāts. Tagad piecpadsmit upuru saraksts bija pabeigts.

Es pārlūkoju Dugana runu, lai panāktu spriedumu: "Nevainīgs. Zvērinātie apsūdzēto attaisnojuši."

Pretēji katrai loģikai, jo lordam Sentdžeimsam vajadzēja tikt notiesātam, lai pēc tam gribētu atriebties zvērinātajiem un tiesnesim. Taču bija noticis citādi. Viņš bija uzvarējis. Kāpēc lai lords vēlētos sodīt šos cilvēkus?

Es pamatīgi satraucos.

Atkal reiz biju nonācis strupceļā.

Un apjēdzu, ka patiesība ir kur citur.

Man vajadzēja iecerēt jaunu plānu saskaņā ar šiem faktiem.

Vienīgā persona, kas dusmojās uz lordu Sentdžeimsu, bija Fosters.

Vai slepkava būtu viņš?

Tad es atcerējos savu atradumu Londonas lietuvē. Redžinalds Fosters bija pasūtījis I.ukulla Dievmāti.

Bezjēdzība. Fosters bija miris, pūlēdamies atmaskot slepkavu. Ja vien…

54

Ja nu vienīgi Milbenkas cietuma kamerā atrastais nebija Fostera līķis…

Taču kā varēja būt citādi?

Kāda liecība man jau bija likusi par to šaubīties. Taču es nebiju nopietni pievērsis tai uzmanību, jo tā nāca no gaišreģes Annas Evas Fajas mutes. Tad, kad es sekoju šim trio Fludīni, viņa sievai un Annai Evai Fajai, jo man šķita, ka šie trīs mani novedīs pie slepkavas.

Man vajadzēja tikai dažas sekundes, lai atrastu Vatsona piezīmēs šo vietu. Aina risinājās Dugana kamerā.

Anna Eva Faja esot paziņojusi, ka uztver negatīvus viļņus… un apgalvojusi, ka gūsteknis nekad nav izbēdzis no šīs telpas, bet gan ložņā kaut kur cietuma sienās.

Un ja nu gaišreģe tiešām saskatījusi patiesību?

Es centos atcerēties to dedukcijas virzību, kas uzvedināja uz domām, ka Fosters ir nogalināts un aprakts kamerā. Sākumā bija raksts, kas ziņoja par noziedznieka draudīga šantāžista izputināta advokāta izbēgšanu no Milbenkas cietuma.

Uz vietas es noskaidroju, ka žurnālists Fosters tēlojis sargu, lai iegūtu kādas noslēpumainas krimināla rakstura ziņas.

Man stāstīja, ka neviens nav varējis tikt ne iekšā, ne ārā ne naktī, ne no rīta, kad sargi mainījušies.

Pielietojot izslēgšanas metodi kā allaž -, es nospriedu, ka cietumnieks izmucis, uzvilkdams sarga drānas. Vatsons minēja daudzus iebildumus, ko es biju atmetis. Vai vecajam zēnam būtu taisnība, kad viņš šaubījās?

Tomēr fakti rada pārdomas, jo kamerā tiks izraktas mirstīgās atliekas, kuras atbilst Fostera attēlojumam. Taču kurš gan identificēja Fosteru?

Un atkal es iedziļinājos drauga tekstā.

Vietā, kur Kompostels ātri paskatās uz līķi un atbild, ka tas esot Fosters. Un pēc tam pavēsta, ka negribot vairs ilgāk mani aizkavēt.

Kompostels netika labi aplūkojis līķi. Kā viņš varēja izturēties tik pavirši? Viņa vienīgais mērķis bija iespējami ātri tikt ārā no kameras. Viņš būtu pazinis pat Anglijas karalieni, ja vien viņu kāds lūgtu to izdarīt.

Un, protams, Kompostels "oficiāli identificēja" ari nelaimīgo, kuru Lestreids bija licis arestēt un ļāva pakārt Dugana vietā. Kā varēja uzticēties tādam nekasi m?

Ja nu cilvēks, kas tur gulēja, nebija Fosters? Bet kā lai to noskaidro pēc tik ilga laika?

Atkal reiz Vatsona vēstījuma pamatīgāka izpēte man sniedza atminējumu.

Iztaujājot, vai Marks Dugans jau izdarijis kādas slepkavības, atbilde skan, ka ne, jo viņam esot bail no asinīm, viņš drīzāk varētu būt zaglis nekā slepkava, par to liecinot gadījums, kad viņam vajadzējis izraut cauros zobus.

Sargs, kurš slaucījis rokas apģērba stērbelēs, pavēris muti un rādījis, kuri dzerokļi tie bijuši, gadījumam, ja mēs nesaprastu, par ko ir runa.

Un apgalvojis, ka zellis drīzāk bijis gatavs ciest mokas, nevis doties pie ārsta. Drebējis jau nedēļu pirms tam…

Zobi!

Lūk, kādā kārtā gandrīz nekļūdīgi varēja viņu identificēt! Šī metode būtu jauna un ieviestu apvērsumu kriminālistikā!

Man vajadzēja sameklēt nelaiķa galvu.

Es atkal ierados Milbenkas cietumā, tas ir vietā, kur sākās šis neticamais piedzīvojums.

Priekšnieks Baltimors Kompostels mani sagaidīja ar medainiem vārdiem un iespaidīgiem žestiem. Šim vīram sejā nebija parādījusies neviena krunciņa tik trekna tā bija, taču viņa gaita bija kļuvusi vēl liellopiskāka. Tauku spilveni ļumēja un kārās pāri bikšu jostai, izspīlēdami arī gurnus. Viņa krekls, lai gan visnotaļ apjomīgs, nespēja aptvert visus miesas kalnus. Viņš vienmēr atbaidoši oda, taču tagad vērsiskajam smārdam bija pievienojusies stipra bojātas gaļas smaka. Viņš jutās tik pašpārliecināts kā gailis, kas ielūdzis lapsu apciemot savu vistu kūti. Viņa klīstošais skatiens liecināja par nepatiku un bailēm. Un deguns droši vien vēl atminējās manu dūri.

-    Jūs, jādomā, atceraties to cietumnieka izbēgšanas lietu… es iesāku.

-    Protams. Kā gan es varētu to aizmirst? Tā ir vienīgā šāda veida izmukšana mūsu pastāvēšanas vēsturē. Nekad neviens no Milbenkas nav ticis laukā.

-    Es domāju, ka jums taisnība. Tas notiesātais arī netika.

Priekšnieks izskatījās apstulbis.

-    Ko? Bet mēs taču atradām Fostera līķi kamerā!

-    Es par to vairs neesmu drošs.

Kompostels savilka visstulbāko ģīmi, kādu vien varēdams, taču viņa sejas izteiksme daudz nemainījās.

-    Lūk, tagad es vairs neko nesaprotu!

-   Vai varat galvot, ka identifikācijas laikā tiešām pazināt Fosteru?

Vērsis īsu mirkli saminstinājās.

-Jā…

Es lēnām masēju labās rokas pirkstu kauliņus.

-    Vai esat pilnīgi pārliecināts?

Šis zellis neviļus pacēla roku pie deguna.

-    Es… Patiesību sakot, es labi neatcerējos Fostera seju. Biju viņu redzējis vienu vienīgu reizi. Un… pie tām atliekām… es gribēju, lai tas viss ātrāk būtu galā.

-    Ko jūs izdarījāt ar līķi, kuru mēs izrakām?

-   Tas ir apglabāts cietuma kapsētā mēs to paveicām tajā pašā dienā, kad atklājām to briesmīgo noziegumu.

-    Man vajadzīga viņa galva.

Kompostels saļima savā sēdekli kā liels balons, no kura pēkšņi izlaists gaiss.

-    Viņa… galva? Jūs taču to nedomājat nopietni?

Šī ideja viņu satrieca.

-    Manas izmeklēšanas rezultāts ir atkarīgs no viņa zobiem.

-    No viņa… Nē, es nevaru! Es riskēju ar savu vietu!

Pazīdams cilvēku dabu, es biju sagatavojis argumentu, piemērodams to sarunbiedra svaram. Izvilku no kabatas maku ar naudu, pasvārstīju to rokā un noliku viņam pretī.

-    Vai mēs nevarētu atrast kādu iespēju…

Kompostels novērtēja tā svaru.

-    Tas ir aizliegts…

Viņš pavilka aukliņu, ar kuru bija aizsiets zutnis. Zelta monētu vilnis izlija caur viņa pirkstiem. Vīra vepriskais skatiens iedegās.

-    Ar mieru. Taču es neko nezinu…

Kapsēta netika apsargāta. Es nakts aizsegā ieslīdēju tajā un pēc Kompostela norādījumiem diezgan viegli atradu Redžinalda Fostera atdusas vietu. Ar pārējo tiku galā nepilnas stundas laikā. Ietinu līķa galvu biezā audeklā un devos projām ar šo dīvaino nastu. Atgriezos mājās pārguris, bet laimīgs.

Vatsons bija izvēlējies tieši šo dienu, lai ierastos mani apciemot. Viņš mierīgi gaidīja salonā. Mans vecais draugs likās pamatīgi satraucies. Es nepaguvu viņam pastāstīt par saviem minējumiem. Viņš pēkšņi metās projām bez kāda iemesla. Mēģināju viņu panākt, taču viņš skriešus aiztraucās naktī, it kā būtu ieraudzījis pašu nelabo. Ej nu saproti cilvēka dabu…

Es atgriezos pie sava iesāktā darba. Žokļa izpēte liecināja, ka tajā nav dzerokļu, uz kuriem bija norādījis vecais sargs.

Man rokās bija Marka Dugana galva. Tik tiešām šajā lietā nekas nebija vienkārši.

Tātad Fosters bija nogalinājis cietumnieku, nevis otrādi.

Es atkal centos izdomāt plānu, kas atbilstu maniem atklājumiem.

Kas bija noticis Milbenkā? Fosters bija iekļuvis kamerā. Nobeidzis Marku Duganu, sadalījis līķi un apracis zem gultas. Un atstājis ziņu par atriebību un nākamajiem noziegumiem. Tas viss norādīja, ka līķis ir Fostera. Tāpēc visi domāja, ka Dugans aizmucis. Kāpēc Fosteram bija vajadzīgas tādas manipulācijas? Cik noprotams lai pazustu no acīm, sējot šaubas un pārliekot atbildību par turpmākajām slepkavībām uz kādu nenotveramu noziedznieku.

Tātad Fosters joprojām ir dzīvs. Mēs jau kopš paša sākuma vajājām spoku. Viss iestudējums bija paredzēts tikai mūsu uzmanības novēršanai.

Un nelaimīgais, kurš tika arestēts, notiesāts un pakārts, bija kāds nabaga zellis, kurš pārāk dārgi samaksājis par savu līdzību meklētajam.

55

Pie durvīm pieklauvēja. Misters Holborns izslēja galvu.

-    Ienāciet!

-    Neliela brokastu maltīte, kungi!

-    Jūs laikam kļūdāties! atbildēja notārs.

Pēc tam viņš ar izbrīnītu skatienu pavērās pulksteni.

-    Ir astoņi no rīta!

Ārā pamazām ausa diena. Istabā iesūcās daži saules stari. Istabene pavēra aizkarus, un kabinetu pieplūdināja gaisma. Bija vēsi. Atkal parādījās garais sulainis ar sirmajiem matiem un ielika pavardā siekstu. Uguns tūlīt kļuva spraunāka, un istabā izplatījās patīkams siltums.

Mēs jau piekto reizi sasēdāmies ap galdu.

Šis īsais pārtraukums nebija gluži negaidīts. Tomēr mēs vienprātīgi nolēmām to saīsināt, lai turpinātu, jo steidzāmies uzzināt šī neticamā stāsta beigas, jebšu nežēlīgi mācās virsū nogurums.

Es dzēru tēju, klusībā cerot, ka tā nebūs tik stipra, cik iepriekšējā.

-    Es zinu, kurš ir slepkava! mierīgā un nosvērtā balsī paziņoja Maikrofts Holmss.

Lestreids berzēja acis un tā žāvājās, ka gandrīz izmežģīja žokļus.

-    Vai tas atkal ir viens no jūsu pieņēmumiem?

-    Nē. Šajā reizē es runāju nopietni. Es jau teicu: meklēsim to, kam ir kāds labums no nozieguma. Tagad pievienošu vēl kaut ko: meklējiet skandāla uzkurinātāju!

Lestreids neticigi saviebās.

-    Ak tā? Un kurš tad tas ir?

-    Sākums ir atrodams žurnālā Fantastica. Atcerieties vien! Fostera izmeklēšanas atspoguļoja šis izdevums. Noziegumu apraksti arī parādījās tur.

-    Un tad?

-    Un tātad atsauciet atmiņā, ko teica Semjuels Boktons galvenais redaktors. Es ielāgoju viņš teica, ka cilvēki gribot asinis, šaušalīgus nodarījumus, bailes lai atbrīvotos no savējām un remdētu nelāgās fantāzijas. Fantastica šiem piedāvājot to visu un vēl vairāk.

Viljams Holborns iepleta acis.

-    Jūs apgalvojat, ka Boktons būtu saistīts ar šo lietu?

-    Un kāpēc gan ne? Šo traci taču sāka viņš. Vai tad viņš nepublicēja materiālus par noziegumiem jau tad, kad tie vēl nebija izdarīti? Un labums no tiem bija tieši Boktonam! Viņš taču lepni pavēstīja, ka pametīšot nolādēto kvartālu, lai iekārtotos Sentdžonsvudā visvairāk piemērotā vietā! Viņam vairs neesot svarīgi, cik tas maksāšot! Viņš beidzot esot sasniedzis savas dzīves mērķi. Viss saskan.

Notārs nopūtās, it kā atviegloti uzelpotu.

-    Bet kā šis Semjuels Boktons varēja izdarīt noziegumus, neatstājot nekādas pēdas?

-    Mans brālis taču tieši par to raksta. Slepkava lieliski pazina viņa metodes un prata nodrošināties.

Maikrofts Holmss pievērsās Lestreidam.

-    Semjuels Boktons allaž sapņojis sacensties ar Strand Magazine. Viņš izstudēja katru Šerloka izmeklēšanu un apguva domāšanas veidu.

Lestreids cīnījās ar miegu. Viņš apzieda maizīti ar sviestu un noslaucīja nazi vestes atlokā, noturēdams to par servjeti.

-   Tātad Boktons nogalējis nevainīgus cilvēkus ar vienu vienīgu mērķi uzurdīt lasītāju slimīgo kāri, lai uzlabotu savu sociālo situāciju. Bet kāds sakars tam visam ar lorda Sentdžeimsa prāvu?

Maikrofts Holmss neatbildēja.

Lestreids atsāka grauzt savu maizīti un aizmirsa uzdoto jautājumu.

Man uzplijās kāda doma. Ja nu slepeno dienestu priekšnieks izgudrojis šo teoriju, lai novērstu uzmanību no sevis paša?

Tēja radīja vēlēšanos atviegloties, un cilvēka pūslis ir tik ietilpīgs, cik ir, tāpēc mēs cits pēc cita devāmies uz labierīcībām, un tikai tad sēdāmies atpakaļ pie galda.

Karstā uguns aiz Holborna muguras lika mums aizmirst rīta saltumu.

Pēc jau iedibinātā rituāla parauga notārs uzlika savu degunkniebi, pāršķīra lapu un ķērās pie nākamās nodaļas. Mēs tuvojāmies beigām.

56

Tagad vairs nebija nekādu šaubu, ka īstais slepkava ir Fosters. Bet kāda noslēpumaina persona slēpās aiz šī pseidonīma? Kāds dēmonisks hameleons spējis pieņemt tik dažādus un negaidītus veidolus, pārtapdams par dievbijīgu veču, ubagu, mūķeni, fiakra kučieri un morga sanitāru?

Kurš gan gribētu noņemties ar tādām pārvērtībām, lai radītu ilūziju…

Ilūziju?

Vienīgi Hudīni spētu tā mainīt savu ārieni.

Man atausa atmiņā kaut kas dzirdēts. Slavenais triku meistars likās noskaņots pret to, ka viņa paša sieva varētu parādīt savu hipnotizētājas prasmi. Vai viņš baidījās, ka tiks apsūdzēts? Jautājumi palika neatbildēti gluži tāpat kā pirmajā izmeklēšanas dienā.

Es vismaz beidzot esmu ieguvis ziņas, kas toreiz nebija manā rīcībā. Esmu sapratis, ka slepkava ir Fosters, ka viņš ilgi novērojis upurus un iecerējis briesmīgus plānus, lai tos iznīcinātu, iedams pat tiktāl, ka jau iepriekš laida klajā savus nodomus, publicējot tos žurnālā Fantastica.

Viņš noteikti bija arī daudzo anonīmo vēstuļu autors.

Šis cilvēks mani pazina. Varbūt labāk, nekā es pats sevi.

Bet man joprojām trūka motīva norādes, kas novestu pie viņa.

Kāda saikne vienoja Fosteru ar lorda Sentdžeimsa prāvu?

Fosters bija iznīcinājis visus šī procesa dalībniekus: divpadsmit zvērinātos, tiesnesi, apsūdzēto un advokātu.

Biju drošs, ka atrisinājums atkal varētu būt meklējams doktora Vatsona piezīmēs. Pārlasīju kādu vietu no vēstules, ko Fosters bija sūtījis izdevumam Fantastica, lai paziņotu par pēdējo slepkavību, apgalvodams, ka neesot briesmonis, jo viņam nesagādājot prieku slepkavot nevainīgos. Viņš pildot tikai savu sūtību, jo Dievs neesot uzklausījis viņa lūgšanas tāpēc viņš meklējot palīdzību pie velna. Viņš salauzīšot dzīvi tam, kurš sabojājis viņējo. Jo nogalinājis viņa Emīliju maigo un trauslo mīlestību ar uguns cirtām un cerīgo skatienu. Tam otram būšot jāpiedzīvo gatavā elle. Nāve likšoties pārlieku maiga. Nabaga sieva samaksāšot viņa vietā.

Šie noziegumi bija izdarīti kaislības dēļ. Tātad Fosters bijis iemīlējies lorda Sentdžeimsa pirmajā sievā Emīlijā. Fosters bija pārliecināts, ka lords viņu nogalinājis. Tāpēc apsūdzēja vīru un piedalījās prāvā, taču patiesībā Emīlija Sentdžeimsa, depresijas un pašiznīcināšanās mānijas mākta, bija laupījusi sev dzīvību pati.

Bet kas gan īstenībā bija šī Emīlija ar uguns cirtām? Cik noprotams sieviete ar rūsganiem matiem.

Ar cerīgo skatienu… Ko viņš ar to gribējis teikt? Ka zaļā ir cerību krāsa?

Tātad viņa Emīlija bija sarkanmate ar zaļām acīm! Skaidrs!

Bet kur šajā lietā es jau biju tādu manījis?

Man uzmācās šaubas.

Es nepacietīgi pārlapoju vērtīgo doktora Vatsona manuskriptu.

Pārsteigums par atklājumu bija tik negants, ka es sagrīļojos, bet pēc tam saļimu krēslā kā nopļauts. Vajadzēja vairākas minūtes, lai sakārtotu domas. Feja ar liesmu cirtām un traģisko burvju nūjiņu.

Viss bija tik skaidri redzams, kā nekad agrāk. Neticami, bet mums pat bija atzīšanās no viņas mutes. Vatsons bija to pierakstījis vārds vārdā.

Es pats biju pārlasījis šo vietu desmitiem reižu, nepievēršot tai nekādu uzmanību.

Diena beidzot bija uzaususi. Es piepeši jutos kā atdzimis. Tā bija kā atbrīvošana. Manā vecajā miesā atplauka jauneklīgs gars. Nekad un nekas vairs nebūs tāpat kā agrāk. Vai tiešām vajadzēja pārciest tik daudz pārbaudījumu, lai atrastu iekšējo mieru?

Tagad manā rīcībā bija visas šīs mīklas sastāvdaļas. Sastatot tās pareizajā kārtībā, slepkavas vārds būs lasāms liesmainiem burtiem. Un neviens jautājums nepaliks bez atbildes.

Milbenkas bēglis? Malds, kura uzdevums aizvadīt izmeklētājus pa nepareizām pēdām. Fosters bija nolaupījis advokāta sievu. Pēc tam bija viņu šantažējis, kamēr novedis cietumā. Un tur ieradies nogalināt viņu savām paša rokām. Otrādi apgrieztais krusts? Arī tas bija viltus lai liktu noticēt, ka notikuši sātaniski rituāli.

Izdevuma Fantastica redaktors? Tas bija tikai bandinieks. Protams, tas ir cinisks briesmonis. Vilks, kuru grauž godkāre, jā gan, bet ne slepkava. Fosters bija izmantojis viņu, lai publicētu savus slimīgos garadarbus turpmākajos mēnešos pēc Emīlijas Sentdžeimsas nāves. Semjuels Boktons bija redzējis tikai virspusi no visām šīm norisēm. Pats to nezinādams, viņš jau iepriekš bija laidis klajā drausmīgu noziegumu aprakstus.

Harijs Hudīni, viņa sieva Besa un abu draudzene Anna Eva Faja? Trīs uzkrītoši putnubiedēkļi. Viņi bija iekūlušies šajā jūklī tikai sagadīšanās dēļ. Sensāciju kāre lika iluzionistam interesēties par šīm norisēm, sastrādājoties ar policiju. Tā viņš guva idejas izrādēm, neko vairāk.

Kroulijs un Roza? Divi spoži acapmāni, kuri derējuši tikai aizdomu novēršanai, īstenojot slimīgos Fostera nodomus. Protams, es biju piekusis no Kroulija uzmanīšanas un sāku saprast, ka tas ir bezvainīgs ideālists, kas būvēja savu iedomu namu kailām rokām un bez aprēķina. Kā Fosters bija uzzinājis par Kroulijiem? Skaidrs, ka no sava izdevēja Semjuela Boktona. Viņš bija pietuvinājies Kroulijiem un piedalījās "Sudraba zvaigznes" sanāksmēs kopš tās sākumiem. Viņš tajā redzēja līdzekli, kā pievienoties mākslinieku un literātu aprindām, kas viņu allaž valdzinājušas.

Kornēliuss Heizelvuds un mans brālis Maikrofts? Tie bija tikai zobratiņi Fostera iecerētajā ellesmašīnā. Viņam bija vajadzīga aizmugure augstās aprindās, lai varētu izlikties par Milbenkas cietumsargu un spiegu. Tāpēc Fosters ar savu izmeklēšanu apmāja Heizelvudu. Profesors, kurš allaž meklēja skaļas lietas, ilgodamies pēc slavas, bija norijis āķi. Viņš bija piedabūjis Maikroftu izdot Fosteram šādu norīkojumu. Maikrofts, bez šaubām, būtu pamanījis krāpšanu, ja pats būtu ticies ar Fosteru. Taču brālis bija paļāvies uz profesoru un izpildījis viņa vēlmes.

Higinss un Beikerstrītas ielaszeļļu banda? Tie darīja, ko varēja. Fosters zināja viņu slēptuves vietu. Parādījās tur, pārģērbies par dēmonu, pārbiedēdams bērnus. Nabaga Higinss noticēja, ka tas ir nelabais, un pielika roku manis maldināšanā.

Lestreids? Uzcītīgs policists, kas padots augstākstāvošajiem. Tas bija tikai paklausīgs aģents, kas klausīja Heizelvudam un neriskēja mest uz viņu ēnu. Viņa smadzenes darbojās tā, ka neļāva neko tādu pat iztēloties. Turklāt Lestreidam šajā lietā radās iespēja izcelties. Viņa autoritāte arestu gaitā bija tikai augusi. It īpaši ar lorda Sentdžeimsa ieslodzīšanu un pakāršanu. Lestreids bija pārliecināts, ka Marks Dugans padarīts nekaitīgs, noķerot un nobeidzot kādu lupatlasi, ko identificēja Kompostels un viņa rokaspuiši. Un fakti šķietami apstiprināja viņa uzskatu, jo pēc tam noziegumi mitējās.

Vatsons? Mans nabaga vecais draugs… Iespējams, ka arī jūs nebijāt tālu no aizdomām un soda. Jūsu vienīgā nelaime šajā postā bija tā, ka esat mans draugs. Kā ar jūsu murgiem, nelabumu, drudzi? Nepilnīga un nepareiza ārstēšanās, tas ari viss! Kā vēstī sakāmvārds kurpnieki allaž staigā caurās kurpēs… Tas tiešām likās pārsteidzoši atklāt, ka jūsu karstumi aug augdami ikreiz, kad jūs iedzerat savas iemīļotās zāles. Protams, kā jau sacīja jūsu cienījamie kolēģi, visa neveselība pazudīs līdz ar pavasara atnākšanu un drūmo noskaņu atkāpšanos.

Un es? Es jau gandrīz biju sācis turēt aizdomās pats sevi! Bet kāpēc Fosters bija mani saudzējis? Nē, viņš nebija vis tā rīkojies! Viņš bija nopratis, ka nav jēgas ķerties pie Vatsona vai Maikrofta, tādēļ apstrādāja manas smadzenes! Jo zināja, ka neatrisināms uzdevums var mani padarīt traku un nogalināt, izcepinot kā uz mazas uguns, kaut vai zāļu iespaidā, kuras es pats sev injicēju. Tādējādi viņš sagādāja man nevis vienu, bet piecpadsmit mīklas, pārbaudot manu psihisko līdzsvaru. Neapšaubāmi, viņam varēja paveikties! Mazliet pietrūka vēl nedaudz, un es būtu kļuvis par pašslepkavu! Un, ja Kroulijs nebūtu devies uz Portugāli, tikai Dievs Tēvs zina, kādā stāvoklī es tagad būtu.

Un kāpēc ne misis Hadsona?

Bet kurš tad ir slepkava? Fosters, protams. Redžinalds Fosters tas ir aizlienēts vārds, gluži kā rakstniekam.

Vai būtu nepieciešams atklāt īsto tā cilvēka identitāti, kurš slēpjas aiz šī pseidonīma? Mana testamenta lasītāji jau sen būs sapratuši, ka runa ir par-

57

Viss notika zibens ātrumā. Maikrofts Holmss uzlika roku notāram uz pleca. Izbrīns uz īsu mirkli sastindzināja Viljama Holborna vaibstus. Viņa kreisā roka slīdēja uz rakstāmgalda atvilktnes pusi.

-    Paceliet rokas, bez krasām kustībām! nodārdināja Maikrofts Holmss.

Abu vīriešu skatieni satikās. Mēs ar Lestreidu palikām nekustīgi sēžam. Mūsu spēki bija izsmelti. Kabinetā valdīja ārkārtīgs sasprindzinājums. Notārs lēni pacēla rokas virs galvas. Labajā viņš joprojām turēja manuskriptu.

Viņa skatienā pazibēja dīvains spožums.

-    Šāds jūsu uznāciens ir nožēlojams un nevajadzīgs, mister Holms. Draudēdams man, jūs nevienu nepiemānīsiet. Visi saprot, ka uzbrukums ir labākā aizsardzība.

Viņš ar zodu norādīja uz mums.

-    Šiem kungiem būs pašiem savas domas.

Patiesībā klātesošie lāgā neapjēdza, kāds ir stāvoklis. Skaidrs bija tikai viens: slepkava ir tepat, bet kurš?

Maikrofts Holmss vēroja notāru ar neatslābstošu uzmanību. Un uzrunāja mūs, joprojām lūkodamies viņā:

-    Neklausieties viņā, viņš mēģina ar jums manipulēt! Viņš ir slepkava! Mana brāļa testamentā būs atrodams viņa vārds.

-   Tādā gadījumā vajadzētu izlasīt turpinājumu, lai izdibinātu, kurš no jums abiem saka patiesību! es ierosināju.

-    Jā, un lai beidzot visi šie minējumi būtu galā! norūca Lestreids, kurš nebija tālu no histērijas.

-    Vatsonam taisnība. Atdodiet mums šo dokumentu! pavēlēja Maikrofts Holmss.

Notārs lēni nolaida labo roku ar tādu kustību, it kā grasitos pasniegt dokumentus Lestreidam. Policists piecēlās un pastiepās, lai satvertu papīra lapas. Taču tā viņš neviļus nokļuva priekšā Maikroftam Holmsam starp ieroci un notāru.

Notikumi risinājās zibens ātrumā. Notārs apcirtās un iemeta izšķirīgo, tādēļ dārgo epilogu kamīnā. Tas uzliesmoja kā lāpa. Šis negaidītais pavērsiens atdeva mums izveicību. Metos uz pavarda pusi, lai atgūtu to, kas vēl palicis, bet pamanīju, ka misters Holborns savukārt paceļ ieroci pret mums. Apjukuma mirkli notārs bija pamanījies paķert pistoli un tagad nomērķēja.

-    Šis žests ir atzīšanās vērts! paziņoja Maikrofts Holmss, gluži kā izteikdams spriedumu. Lieciet nost šaujamo, jums ir beigas, vecīt!

Divu ieroču stobri naidīgi vērās viens otrā.

-   Tie ir maldi. Mēs esam līdzvērtīgās pozīcijās! Jums pret mani nav nekādu pierādījumu! Es tikai aizsargājos pret uzbrukumu!

Man vajadzēja nostāties viena vai otra pusē. Es atcerējos, ko bija teicis mans nabaga draugs ka es nekad neesot sparīgi rīkojies. Šajā reizē man vajadzēja ātri domāt un nekļūdīties. Bija pienācis laiks izvēlēties sev nometni.

Manas smadzenes darbojās trakā ātrumā.

Ko draugs sagaidītu no manis šādos apstākļos? Prātā iešāvās testamenta nosacījums, kas skanēja apmēram tā: "Savam dārgajam brālim es novēlu savus deduktīvos atklājumus, lai viņš īstajā bridi liktu tos lietā." Šerloks Holmss zināja, ka viņa brālis ir vienīgais no mums trijiem, kas spētu atmaskot slepkavu. Kādēļ lai notārs sadedzinātu šo dokumentu, ja tas varētu viņu attaisnot? Holborns bija slepkava, lai gan es šajā bridi vēl nespēju saprast, kā tas var būt.

ŠI pārliecība bija izšķirīgā. Es pieņēmu lēmumu.

Manas kustības bija ātras un precīzas. Mana spieķa smagais rokturis nolaidās uz notāra dilba, un viņš ar sāpju kliedzienu palaida vaļā šaujamo. Pistole nokrita zemē, un es tūlīt izvilku savējo. Tagad pret notāru jau vērsās divi stobri. Manējais vēl drebēja izmisumā par iespēju pieļaut liktenīgu kļūdu.

-    Sasieniet viņu! pavēlēja Maikrofts Holmss, norādīdams uz aizkaru auklām.

Viņa balss tonis bija tik valdonīgs, ka man nekavējoties kļuva skaidrs viņš ir taisnīgas tiesas spriedējs. Mēs ar Lestreidu kopējiem spēkiem piesaistījām notāru pie krēsla.

Uz viņa lūpām pazibēja cinisks smīns.

-    Ko tad jūs tagad domājat darīt, kungi? Pierādījumi jau pārpelnojušies!

Maikrofts Holmss mīklaini pasmaidīja.

-    Vai jūs esat par to drošs? Atgriezīsimies pie šīs tikšanās pirmajiem mirkļiem. Vai atminaties, ko teica vīrs, kurš mums atnesa pirmo maltīti? Viņš paziņoja, ka testamentam esot pievienota aploksne, kas domāta notāram personiski. Jūs nupat vēl bijāt pārliecināts, ka uguns iznīcinājusi mana brāļa pēdējo monogrāfiju. Taču viņš jau bija kaut ko tādu paredzējis. Jums sagribējās pasteigties. F.s piedāvāju ieskatīties sūtījumā.

Maikrofts Holmss piegāja pie mazā galdiņa, uz kura joprojām atradās Šerloka Holmsa testamenta pielikums, kas adresēts misteram Holbornam. Viņš pārgrieza aukliņu un atritināja sarullēto lapu.

-    Viss ir tieši tā, kā es teicu. Šerloks ir sarūpējis sava testamenta nobeiguma kopiju. Es citēju: "…gadījumam, ja Holborna kungam iešausies prātā neveiksmīgā doma to iznīcināt nelasītu."

Notāra seja sašķobījās. Viņa skatiens uzšķīla biedējošu zibsni. Holborns nomurmināja dažus vārdus, it kā izteikdams kādu ļaunu vēstošu kopsavilkumu:

-    Kāda tam vairs nozīme? Esmu sasniedzis savu mērķi. Jā, es nogalināju visus tos cilvēkus. Tie cieta tāpat kā es! Es atriebos par savu mīļo un dārgo Emīliju un lepojos ar to!

Maikrofts Holmss nolika papīru uz galda.

-    Man nemaz nav jālasa, lai uzminēto šo mīklu. Protams, arī doktors Vatsons jau ir visu atklājis savās piezīmēs. Es labprāt paļaujos uz viņa novērojumiem tāpat kā Šerloks.

Maikrofts Holmss paķēra manuskriptu, to pašķirstīja un apstājās kādā noteiktā vietā.

-    Slepkava sevi atklāj jau pašā sākumā. Ļaujiet man atgādināt šo epizodi. Misters Holborns ieradās pie doktora Vatsona. Un izlasīja kaut ko par slaveno Irēnu Adleri. Atcerieties vien, ko Holborns par šo sievieti teica kāda būtne! Kāds aizrautīgs un aizkustinošs stāsts!

Misters Holborns likās ļoti saviļņots.

Sak, tas Adleres jaunkundzes apraksts… tāda skaistule ar varakrāsas matiem un smaragdu acīm… man atgādināja manu mīļo…

Vatsons atbild, ka šī persona bijusi varen daiļa. Holborns apliecina, ka tā arī bijis, bet viņa esot mirusi. Un pēc klusumbrīža piebilst, ka viņa izkritusi pa savas mājas logu. Tālāk seko pārspriedumi, ka tas nav bijis nelaimes gadījums, ka viņa vairs nevarot par to pastāstīt, taču aizdomas esot. Vīrs ticis tiesāts un attaisnots.

Maikrofts Holmss nopētīja notāru.

-   ļūs atklājāt Vatsonam savu kaislību pret šo sievieti. Turklāt pieminot gan viņas izskatu, gan nāves apstākļus. Vai tā bija, mister Holborn?

-   Tieši tā. Man nemūžam nevajadzēja ielaisties tādās runās un kratīt sirdi. Paši redzat esmu pārāk jūtīgs!

-    Par to es nemaz nešaubos. Šā vai tā, mans brālis, kuram reizēm gadījās apgaismības brīži, pamanīja līdzību starp šo Emīliju ar vara matiem un smaragda acīm un to būtni, par kuru runāts vēstulēs, nabaga Emīliju, maigo un trauslo mīlestību ar uguns cirtām un cerīgo skatienu… Varš un uguns nozīmē rudus matus, zaļā krāsa cerību.

Maikrofts Holmss pāršķīra vēl dažas lapas.

-    Bet tas vēl nav viss. Mēs zinām arī iemeslu, kāpēc jūs dusmojaties uz manu brāli. Šerloks likās nenovērtējam jūsu mīklas, kas uzminamas žāvājoties.

Notāra skatiens uzzibsnīja.

-    Šerloks Holmss nicināja manus centienus tāpat kā mani pašu. Bet es pielūdzu šo cilvēku kā dievu! Viņš bija mans elks un paraugs. Rosināja sapņus un iekvēlināja iztēli. Es pētīju viņa darba metodes kā apsēsts.

Viljams Holborns pūlējās norīt kaklā iesprūdušo kamolu naidu, kas viņu žņaudza.

-   Es lūdzu viņa palīdzību, lai mēģinātu pierādīt, ka lords Sentdžeimss ir vainīgs. Vienīgi viņš būtu varējis ieviest kādu skaidrību šajā lietā. Viņš bija mans pēdējais glābiņš. Bet jūsu brālis ikreiz atteicās, aizbildinādamies ar aizņemtību. Viņš bija pelnījis, lai ari viņam būtu jāmaksā tāpat kā citiem. Patiesībā viņš bija tikai egoistisks, cinisks briesmonis. Tas, ka viņš nekad nav varējis mani ciest, vēl nav nekas, bet atteikties man palīdzēt, lai panāktu taisnību manas Emīlijas lietā, to es nespēju paciest.

-    Šerloks būtu nonācis pie tā paša secinājuma kā tiesnesis un zvērinātie.

Maikrofts Holmss to teica, kā skaldīt noskaldīdams katru zilbi.

-    Un tikai tāpēc, ka lords Sentdžeimss nebija nogalinājis Emīliju savu pirmo sievu. Jūs to ļoti labi zināt.

Notāra seja noslēdzās. Viņš atteicās uzklausīt patiesību. Viņa skatiens gremdējās nebūtībā.

Maikrofts Holmss pagriezās pret mums.

-    Viljams Holborns tātad gribēja sodīt Šerloku par to, ka viņš negrasījās šo atbalstīt. Mūsu draugs pazina doktora Vatsona darbus kā savus piecus pirkstus. Mans brālis grāmatā "Bāskervilu suns" paziņoja, ka savu niecīgo iespēju robežās esot cīnījies ar ļaunumu, bet uzbrukt velnam tas gan būtu par daudz… Notārs turēja viņu pie vārda un nostādīja viņam pretī pašu nelabo.

Maikrofts Holmss pagriezās pret slepkavu. Viņa balss kļuva nopietna un hipnotiska:

-    Kā jūs pazīstat Emīliju Sentdžeimsu?

Šo vārdu pieminot, notārs itin kā atgriezās uz šīs zemes.

-    Es kārtoju lorda Sentdžeimsa lietas. Šajā laikā sastapu viņa jauno sievu. Mūsu kaislība iedegās pēkšņi un bija abpusēja.

-    Vai jūs bieži redzējāties?

-    Jā. Mums bija vētrainas attiecības, kas ilga astoņus mēnešus. Viņa gaidīja bērnu no manis. Manu mazuli!

Maikrofts Holmss vērās lejup, gluži kā abats, kas klausās ticības brāļa grēksūdzē.

-    Pastāstiet mums vēl kaut ko. Kā jūs pamanījāties tikties ar Emīliju Sentdžeimsu, ne vīram, ne mājas ļaudīm nezinot?

Sasietā vīra acis iedegās, itin kā skatot pagātnes ainas.

-   Mūsu sakars bija aizliegts. Mums vajadzēja slēpties. Bet Emīlija bija atklājusi savā istabā slepenu gaiteni. Aiz lielas bukoliskas freskas atradās eja, kas atvērās, pagriežot kamīnā paslēptu sviru. Tā veda uz mazu kapelu pils tuvumā. Tur es viņu apciemoju, kad kļuva tumšs un viņas vīrs vampīrs attālinājās.

-    Slepenais gaitenis, pils, neatļauta mīlestība… tas viss uzurdīja jūsu romantisko iztēli vai ne?

-    Mēs pārdzīvojām visīstāko kaislību. Emīlija bija to princešu iemiesojums, par kurām bērnībā biju lasījis pasakās. Es biju kā atdzimis. Viss, ko biju vēlējies, drosmīgākās vēlmes pēkšņi īstenojās. Līdz tam visa mana pastāvēšana bija tikai notariāts un šis kabinets. Vai saprotat?

Maikrofts Holmss palocīja galvu un lūdza Holbornu turpināt.

-    Es vairākkārt gribēju viņu nolaupīt. Taču Emīlija nepiekrita, jo baidījās no vīra.

-    Vai tad lords Sentdžeimss pret viņu izturējās vardarbīgi?

-    Nē, bet viņa attieksme bija uzmācīga. Viņš bija tai radījis veselu kultu, dievināja sievu kā svēto.

-    Jūs teicāt, ka lords Sentdžeimss nogalināja savu laulāto draudzeni?

Notārs izslējās.

-    Protams. Viņš to nobeidza ar savu pārmērīgo mīlestību.

Viņa seja sāpīgi sarāvās. Pār vaigiem sāka līt lielas asaras. Biju

daudzkārt nolādējis cilvēku, kurš slēpās aiz šīm asiņainajām lietām, bet tagad, kad viņš atradās man acu priekšā, es vairs nespēju viņu ienīst. Viņa sāpes bija patiesas. Viljams Holborns bija nožēlojams, dzīvs iemūrēts pats savās iedomās, skumja bērna nepiepildītajos sapņos.

Maikrofts Holmss pagriezās uz mūsu pusi.

-    Lai paliek. Šķiet, ka mēs tagad jau zinām gana daudz. Protams, šis tas, lasot doktora Vatsona piezīmes, man pagāja garām nemanīts. Ir tiesa, ka Šerloks man uzticēja šo izmeklēšanu pabeigt. Viņš novēlot savas dedukcijas augļus brālim, lai īstajā brīdī atrastu tiem pielietojumu. Es nevienu mirkli neizslēdzu iespēju, ka slepkava ir šajā telpā…

-    Jūs tiešām esat neiespējams! es iesaucos.

Maikrofts Holmss veltīja man sazvērniecisku skatienu.

-   Tas mums ir ģimenē. Jums nemanot, es jūs visus vēroju, ari notāru. Uzmanīju ik sīkāko reakciju, tāpēc biju tik nerunīgs. Man likās, ka lasījuma laikā šad tad redzēju pārsteiguma pazīmes. Viņš loti rūpējās, lai tās nebūtu uzkrītošas. Viņš ar patiesu baudu atdzīvināja savus noziegumus, būdams drošs, ka manam brālim noteikti neizdosies viņu atmaskot.

Policists skeptiski pakasīja zodu.

-    Kad jūs sākāt turēt aizdomās notāru?

-    Jāatzīstas, ka šaubījos un sāku saprast diezgan vēlu… Kaut kādā mērā pateicoties jums, protams.

Lestreids palēcās.

-    Man?

-    Jā. Jūs izteicāt apsūdzības man. Bet tās bija tik rosinošas, ka pārsniedza pašas savus apjomus… kārtējo reizi. Jūsu niknumam bija kaut kādi jāizpaužas.

Lestreids blenza grīdā. Žurka pārvērtās pelē.

-    Bija vēls… Es biju pārguris… Un šī… kafija mani tā uzbudināja… Pats nezinu, ko sarunāju. Lūdzu, pieņemiet manu atvainošanos!

-    Es uz jums nedusmojos, Lestreid. Neviens no mums nebija normālā stāvoklī. Es pats biju uzskrūvējies, centos aizstāvēties pret jūsu apsūdzībām. Es savukārt apvainoju misteru Holbornu, nosaucot viņu par slepkavu, lai pierādītu, ka tas var būt jebkurš, ja vien iztēle atrod argumentus un turklāt nepaveicas. Tātad tas bija tikai demonstrējums. Tieši šajā mirklī es šķietami liku noprast, ka notārs ir ārpus jebkurām aizdomām. Bet viņa attieksme bija negaidīta. Viņš piepeši likās sastindzis šausmās. Tad es nolēmu viņam izlikt slazdus, lai atbrīvotos no aizdomām, un lūdzu šim vīram izteikt savas šaubas.

-    Es atceros. Viņš sacīja, ka to visu pastrādājis nelabais. Smieklīgi!

-    Ne gluži tā. Vai atceraties visa viņa radītā gaisotne bija tā ievirzīta, lai pārliecinātu mūs, ka tas ir kaut kas pārdabisks? Šo pieņēmumu var apstiprināt tikai pats slepkava.

Maikrofts Holmss uzlika roku uz nelaiķa brāļa testamenta pielikuma.

-    Es atceros vēl kaut ko. Atminieties vien! Tas bija tieši misters Holborns, kurš piedāvāja pārcelt nobeiguma lasišanu uz citu dienu, jo esot vēls. Man vajadzēja likt lietā savas pierunāšanas spējas, lai piedabūtu viņu turpināt. Kopš tā brīža notārs vairs nevarēja atkāpties. Viņš turpināja līdz tam mirklim, kad acu priekšā parādījās paša vārds. Iekritis slazdā, viņš vairs nevarēja darīt neko citu vienīgi iznicināt apsūdzošo dokumentu. Paveroties atpakaļ, es atceros, ka tas bija Holborns, kurš iedeva manam brālim rakstu, kas bija iespiests žurnālā Fantastica. Bez liktenīgās būtnes misis Hadsonas šī aploksne būtu palikusi Šerloka arhīvā.

Slepeno dienestu šefs atslīga krēslā.

-    Tā, lūk. Domāju, ka viss ir pateikts.

Lestreids sarauca uzacis.

-    Palikuši vēl daži tumši laukumi…

Policista mutē šis izteiciens izklausījās aplam dzejiski.

Maikrofts Holmss izskatījās norūpējies.

-    Vai jums ir vēl kādas šaubas, Lestreid?

-    Nē, nē. Es tikai gribētu šo to precizēt.

Holmss salika kopā pirkstu galus. Uz viņa lūpām parādījās mazliet zobgalīgs smaids. Viņš īsu mirkli man ļoti atgādināja nelaiķi draugu.

-    Ko gan, lūdzu?

-    Kāpēc Viljams Holborns publicēja šo slepkavību aprakstus izdevumā Fantastica.

Pieminētais palēcās, it kā viņa gars pēkšņi gatavotos šķirties no miesām.

-   Fantastica… To visu sacerēju es! Jā! Redžinalds Fosters ir mans pseidonīms. Es gribēju pierādīt Šerlokam Holmsam, ka manas mīklas ir tikpat grūti uzminamas kā viņējās. Un man izdevās vai ne?

-    Nepārprotami! Maikrofts Holmss piekrita.

-    Bet kāpēc tas viss ir iekļauts arī Kornēliusa Heizelvuda grāmatā? Lestreids uzstāja.

-    Sākotnēji tas nebija mans nolūks, notārs atsāka. Bet Heizelvuds no manis prasīja aizvien vairāk. Man bija viņam kaut kas jādod, lai iegūtu viņa uzticību. Un viņš bija man nepieciešams, lai es varētu īstenot savu plānu. Tikai viņš varēja mani iedabūt Milbenkas sarga vietā.

Viņa skatiens atkal aizklīda paralēlajā pasaulē.

-    Es neesmu briesmonis. Darīju to tāpēc, ka mīlēju Emīliju.

Lestreids pagriezās pret Holmsu, acis samiedzis.

-   Ja es pareizi saprotu, tad misters Holborns viens pats ir pastrādājis šīs slepkavības. Fosters un Holborns ir viena un tā pati persona?

-    Lielisks salikums! Maikrofts Holmss iespurdzās.

-   Tad jau es esmu pieļāvis šausmīgas juridiskas kļūdas!

-   Tagad jūs saprotat, kāpēc mans brālis savā testamentā rakstīja, ka novēlot jums savas šaubas un sirdsapziņas pārmetumus, jo jūs esat pārlieku pašapmierināts.

Policists nobālēja. Viņa pārliecība pārsprāga kā ziepju burbulis, smadzenes zem galvaskausa virda kā zupa zem katla vāka.

-    Bet kā misters Holborns varēja tiktāl nonākt?

-    Mums nav grūti to apjēgt. Pēc lorda Sentdžeimsa prāvas notārs droši vien ilgi jutās nomākts. Viņš bija zaudējis mīļoto, un šis posts viņam uz visiem laikiem atņēma cerību un prieku būt tēvam. Iespējams, viņš kādu mirkli gribēja darīt sev galu. Taču naids viņu turēja pie dzīves. Visneciešamāk bija zināt, ka tie, kurus Holborns uzskatīja par savas nelaimes vaininiekiem, vada savas dienas laimīgi.

-    Kuri tie būtu? Jūs runājat par lordu Sentdžeimsu un viņa advokātu, tiesnesi, divpadsmit zvērinātajiem un pašu Šerloku Holmsu?

-   Tieši tā. Misters Holborns iztēlojās, kā viņš atriebsies. Trīs garus gadus viņš novēroja un izsekoja nākamos upurus. Viņš kļuva par uzmanīgo Bārnsu pāra kaimiņu, par priesteri, draugu un tiesneša Ričmonda bērna vecās aukles uzticības personu, par Džeku Ubagotāju, pētidams mazās Mērijas Kinslijas gaitas. Iedziļinājās šo cilvēku dienaskārtībā, bieži vien ieiedams pa sētas durvīm, un izprātoja, kā sagādāt vislielākās ciešanas katram no tiem.

Man atmiņā piepeši atausa Holborna reiz izteiktie vārdi, ka viņš esot mācijies aktiermākslu un zīmēšanu, skolotāji bijuši ar viņu apmierināti.

Lestreids joprojām meklēja "tumšos plankumus".

-    Kāpēc viņš nenogalēja šos tūlīt, ja jau bija ticis tik tuvu?

-   Tāpēc, ka negribēja. Viņš pats par to rakstījis tāda nāve būtu pārāk viegla. īstie upuri taču bija dzīvajos palikušie vai ne, doktor Vatson?

Maikrofts Holmss ar to domāja manu atskārsmi, kad es biju kaut ko līdzīgu bildis, spriedelēdams par noziedzīgo ģēniju. Es apstiprināju, ka tā tiešām ir, lepodamies ar savu netīšo atklājumu.

Policists pēkšņi zaudēja savaldību.

-    Labi, labi, pieņemsim! Esmu kļūdījies no sākuma līdz galam. Bet kāpēc visas tās asiņainās izrādes? Viņš nožņaudzis kādu sievieti ar pašas zarnām! Noķērnāja otrai nelaimīgajai seju ar medu un pameta viņu kukaiņu varā. Apraka dzīvus bērnus, piesiedams tos pie līķiem. Uzdūra meitenīti uz otrādi apgriezta krusta… un sastrādāja vēl sazin ko. Kādēļ bija vajadzīgi šie slimīgie uzvedumi?

Policists elsoja. Uz viņa deniņiem parādījās sviedru lāses. Notiekošais viņam laikam šķita kā mokošs murgs, kurā jāpaliek vienam ar savu nelāgo sirdsapziņu un paša kļūdu rēgiem.

-    Nomierinieties, vecīt. Mēs tur vairs neko nevaram darīt. Tas viss ir pagājis. Es mēģināšu paskaidrot, kāpēc Viljams Holborns rīkojās tik cietsirdigi. Viņš pēc Emīlijas Sentdžeimsas nāves bija dziļi traumēts. Viņas nāves apstākļi lorda prāvā tika pieminēti.

Slepeno dienestu šefs pašķirstīja manu manuskriptu.

-    Te rakstīts, ka šī dāma nokritusi no gandrīz desmit metru augstuma un uzdūrusies uz kaltas dzelzs stieņiem žoga, kas bijis tieši zem viņas istabas logiem. Viņa neesot nomirusi tūlīt. Vairāki cilvēki velti centušies dabūt viņu lejā. Nevienam tas neesot izdevies. Viņas agonija turpinājusies apmēram stundu. Viljams Holborns droši vien nav bijis tuvumā, bet izlasījis par šīm norisēm presē. Viņš noteikti bija satriekts. Redzējums ar satraikšķīto ķermeni, kas cīnās ar nāvi, uz visiem laikiem palika viņa slimīgajā prātā. Un viņš gribēja, lai nākamie upuri cieš tāpat. Tāpēc ļāva vaļu savai ļaunuma pilnajai iztēlei. Izloloja slepkavību plānus un piemēroja tiem attiecīgas gravīras.

Mana mugura pēkšņi saspringa, it kā to būtu sarāvuši krampji, iespīlējot baiļu korsetē. Es atcerējos teikumu par asinīm, kas tiks saglabātas tāpat kā citas un ļaus apbrīnot paveikto darbu līdz mūža pēdējai dienai. Okera, sarkanīgie un brūnie toņi… manas jušanas saasinājās līdz nelabumam. Man likās, ka saožu pliekanu smārdu kaut kur līdzās. Mans kuņģis iesmeldzās. Muti pēkšņi pildīja rūgta žults garša. Es pacēlu pie lūpām mutautiņu.

Beidzot pārvarēju pretīgumu un pagriezu galvu, lai pavērtos uz sienu sev aiz muguras, lai pārliecinātos par drausmīgo īstenību.

Lestreids un Holmss izbīlī sekoja manam skatienam. Pēc viņu sejām es apjautu, ka arī viņi ir apjēguši.

Viljams Holborns velnišķīgi iesmējās.

-    Jā gan, kungi. To gleznojumu autors esmu es. Radīju tos ar savu upuru asinīm. Pieslējos idejām, ko izklāstījis Tomass de Kvinsijs savā lieliskajā darbā "Par slepkavību kā mākslas darbu". Tādējādi varēju izgaršot savu atriebības izrādi visus šos gadus. Mani viesi allaž priecājušies par šiem gleznojumiem līdz pat šim rītam. Jums pietika uztvert zem sažuvušo asiņu garozas slēpto ziņu un kļuva skaidra gan alegorija, gan metafora. Un skaistums, ko slēpj šausmas.

Notārs ļāva galvai noslīgt uz krūtīm, it kā viņam kļūtu aizvien grūtāk iedziļināties saprāta pasaulē.

Lestreids noslaucīja pieri. Pēc tam steigšus atvēra logu, ievelkot plaušās svaigo rīta gaisu. Manu seju pūsma skāra kā glāsts. Arī es dziļi ieelpoju.

Saspringums pamazām atslāba. Man gribējās ātrāk beigt šo nejēdzību.

Mums aiz muguras ļaunu vēstošās gleznas izstaroja baismu un zaimošanas viļņus.

Holmss izdzēra glāzi ūdens un drosmīgi atsāka skaidrojumus.

-    Viljams Holborns piedāvāja šos tekstus vairākiem izdevējiem, kuri tos atraidīja. Tikai Semjuels Boktons no Fantastica piekrita tādus publicēt tie iederējās viņa iecerētajā plānā. Boktons viņam pastāstīja par saviem draugiem Rozu un Aleisteru Kroulijiem un "Sudraba zvaigzni". Un Holbornam bija rokā pirmie grēkāži. Viņš izdomāja savārstījumu par sātanistu sektu. Izlikās par sātanu, izdarot vairākus no šiem noziegumiem un to pastrādāšanas vietās uzstādīja otrādi apgrieztu krustu. Turpinājums jums jau zināms. Vai esmu atbildējis uz visiem jūsu jautājumiem?

Lestreids kautrīgi pacēla roku kā skolā.

-    Es joprojām nesaprotu, kāpēc Holborns tā gribēja laist šos… dokumentus klajā?

-    Viņš jau atbildēja. Holborns pēc mīļotās sievietes nāves centās tādējādi panākt taisnību. Es gan redzu vēl dažus iemeslus. Mēs zinām, ka Viljams Holborns sapņoja par literāta vai mākslinieka slavu. Tikai ne par notāra amatu tā pats sacīja Vatsonam. Šīs publikācijas viņam deva izdevību apmierināt alkas, kuras tik ilgi bija apslāpētas. Otrais iemesls ir tāds, ka viņš vēlējās izaicināt Šerloku detektīva darbības jomā, sarūpējot tam neatrisināmas lietas. Tā bija viņa atriebība. Atcerieties vien tos pekstiņus ar velnu…

-    Viņam taču bija labākas iespējas sariebt jūsu brālim! Lestreids iebilda.

-Tā?

-    Ja domājam loģiski tas ir, ja šajā gadījumā tāds vārds vispār ir vietā viņam vajadzēja sākt ar jums un doktoru Vatsonu.

-    Nē, jo Šerloks bija sajutis briesmas. Viņš saprata, ka slepkava viņam pazīstams, ja jau cenšas slēpt savu rokrakstu. Tāpēc brālis stāstīja visiem, kas vien klausījās, ka mēs viņam neko nenozīmējam. Tāpēc Holbornam nevarēja rasties kārdinājums mūs novākt.

Lestreids palika domīgs.

-    Bet kādā kārtā jūsu brālis nespēja ātrāk atrisināt šīs lietas? Kad viņš rakstīja šo ziņojumu, pēc attēlotajiem notikumiem jau bija pagājuši vairāki gadi. Šķiet, tas ir brīnums, ka izmeklēšanu vispār izdevās pabeigt.

Maikrofts pacietīgi atteica tādā tonī kā skolotājs, kas runā ar cietpaurainu audzēkni:

-    Nekāda brīnuma nav, manu lāga zēn Lestreid. Noziegumu pastrādāšanas laikā Šerloks bija medikamentu ietekmē. Viņam trūka gaišredzības. Policija viņam neuzticējās. Ierēdņu kabinetu durvis viņam bija slēgtas. Brāli lielākoties nepielaida pie lietām. Tikai vēlāk tad, kad Šerloks atbrīvojās no apmātības ar zālēm, viņam izdevās pārlūkot katru no tām ar sev raksturīgo intuīciju. Protams, tas nebija tik vienkārši, kā jums šķiet. Viņam bija vajadzīgi ilgi meklējumu gadi, lai atklātu patiesību.

-    Bet kāpēc viņš tūlīt to visu nepaziņoja policijai?

-    Laikam jau bija par vēlu. Spēku izsīkumā, jūtot nāvi tuvojamies, viņš labprātāk uzticējās testamentam… Vai ari…

-    Vai ari?

-    Baidījās, ka policija šos faktus noklusēs, lai izvairītos no skandāla.

Policijas priekšnieks vērās grīdā.

Šim izsmeļošajam paskaidrojumam sekoja ilgs klusumbridis.

Piesiets pie krēsla, misters Holborns uzsmaidīja eņģeļiem vai varbūt drīzāk dēmoniem. Likās, ka viņš palēnām attālinās no mums, it kā šie drausmīgie atklājumi būtu aizslaucījuši pēdējās saprāta paliekas, kuras vēl bija palikušas viņa slimajā galvā. Holborna skatiens liecināja par biedējošu trakumu un gandrīz vai bērnišķīgu maigumu.

Lestreids, kura sejas izteiksme bija stingra kā daždien policistam, piepeši piecēlās un norādīja uz notāru ar pirkstu.

-   Mister Viljam Holborn, es jūs arestēju par iepriekš izplānotām slepkavībām.

Uzrunātais neatsaucās. Viņš neglābjami grima savas apmātības bezdibeņos.

Priekškars bija kritis.

Un izrāde beigusies.

58

Būtu vajadzējis priecāties par slepkavas arestu, bet mani darīja laimīgu pavisam cita doma vecais draugs Šerloks Holmss bija attālinājies tikai ar vienu mērķi lai mani saudzētu.

Lestreids izsauca policijas auto un aizveda apstulbušo Holbornu, dīkdieņu neticīgo skatienu pavadīts.

Maikrofts Holmss izsauca fiakru. Kāpdams tajā iekšā, viņš pagriezās pret mani.

-    Es pirms gulētiešanas aizbraukšu uz Diogena klubu. Vai vēlaties izmantot manu ekipāžu, doktor Vatson?

-    Nē, paldies, es pastaigāšos. Man jāizvingrina kājas. Tās ir labākās zāles pret artrītu.

Fiakrs nozuda pajūgu jūklī ielās jau bija sākusies dzīva kustība.

Es viens paliku uz ietves ar Šerloka Holmsa vijoli padusē. Izvilku kabatas pulksteni. Bija desmit! Rīts bija gaišs. Pa debessjumu iespaidīgā ātrumā slīdēja mākoņi, taču tie nespēja aizsegt karsto pavasara sauli. Mani uz mirkli apžilbināja šī spilgtā gaisma, es jutu karstos starus uz ādas gluži kā tajos laikos, kad īstendas rūpnīcas vēl nebija sākušas piedūmot gaisu.

Ap mani burzījās košs un raibs pūlis. Man šķita, ka es atdzimstu. Atradu savu agrāko Londonu. To, kurā biju pavadījis labākos dzīves brīžus kopā ar savu slaveno draugu. Cik tālu tagad likās Kroulija dēmoniskā lopkautuve ar dīrātavu! Visapkārt jautās pirmo ziedoņa dienu vēsmas.

Pāri ielai skriešus devās bērnu bariņš. Daži rotaļājās ielas malā, vienaldzīgi pret drūzmu. Man viņi šķita gluži piemēroti Higinsa un mazās bandas sekotāji.

Londona daudztautību pilsēta, pacilājošā un valdzinošā, mani reibināja ar savu smaržu salikumu. Londonai nekad netrūka dzīvības, tāpat kā jaunu ideju. Mani piepeši saistīja ik būtne, kas gāja pa šo bulvāri.

Es satiku budistu mūkus, kuri rindiņā soļoja cauri pūlim. Viņu oranžās togas laistījās saulē. Viens pamāja man ar savu plato piedurkni un sazvērnieciski piemiedza aci. Es pamirkšķināju pretī un atkāpos, lai palaistu garām šo mazo, meditējošo vilcieniņu. Tālāk ielā cilvēku bariņš vīrieši, sievietes un bērni kāri pulcējās ap ceptu kastaņu pārdevēju. Es paspraucos viņiem garām. Avīžu pārdevējs vēstīja par dienas jaunumiem.

Grāfs Ferdinands fon Cepelīns nosēdīsies Haidparkā ar pasaulē lielāko balondirižabli! Pērciet Timesl Vislielākais dirižablis nolaidīsies Londonā!

Vīrs ar lielu, dārgakmeņiem rotātu turbānu galvā, ģērbies kā Indijas princis, iegāja juvelierveikalā, veselas kalpotāju armādas un aizplīvurotu sieviešu pavadīts.

Mani apsteidza divi kungi melnos uzvalkos ar noslēgtām sejām, lūkodamies lejup. Tie laikam devās uz kādu lietišķu tikšanos, traukdamies kā uz pasaules galu. Bet man vairs nekur nebija jāskrien…

Pēkšņi saule nozuda, un iela iegrima puskrēslā. Es sākumā iedomājos, ka noticis saules aptumsums. Pavēros augšup un aizturēju elpu. Pūlī sacēlās negants troksnis. Likās, ka laiks apstājies. Ikkatrs aizmirsa savas nodarbes un pacēla degunu gaisā, lai apbrīnotu neticamo ierīkojumu, kas aizsedzis spīdekli.

Cepelīns bija vairāk nekā simt metru garš. Tas slīdēja virs jumtiem tikai pārdesmit metru augstumā. Tam, bez šaubām, tūlīt vajadzēja nosēsties. Balons majestātiski aizpeldēja, aplausu un svilpienu pavadīts. Pēc tam saule uzspīdēja atkal un burzma pamazām atsākās.

Kad šis emocionālais bridis bija pagājis, man prātā atausa kāds cits redzējums.

Tas mūks!

Kāpēc viņš nupat bija man miedzis ar aci? Ja vien viņš vispār bija mirkšķinājis varbūt viņu žilbināja saule?

Vai arī…

Es tikai ar pūlēm šajā apgaismojumā saskatīju viņa seju.

Tomēr viņa stāja un vaibsti man nebija sveši…

Šerloks Holmss!

Es skriešus metos atpakaļ, irdamies caur pūli un grūstīdams tirgotāju galdiņus. Apstājos pie kastaņu pārdevēja.

-    Vai jūs redzējāt budistu mūku verzi?

-    Ko, ko?

-    Mūkus!

-    Nē, bet man ir karsti kastaņi.

Es atsāku iet, taujādams te šur, te tur, uzrunādams kādu veikalnieku vai bērnu pulciņu.

-    Kas būdisti, kungs?

-    Nē, budisti!

-    Neko tādu mēs nemanījām.

Es piepeši apstājos un sastingu uz vietas. Man prātā bija iešāvusies kāda doma ķērusi mērķi kā bulta.

Vecais, sirmais sulainis notāra kabinetā! Viņš man piedāvāja tieši to maltīti, no kuras es nespēju atteikties, it kā jau gadiem pazītu manu gaumi, un teica, ka pildītās paipalas un Savojas kūkas vakaram nav tas labākais ēdiens. Kādu vakaru pēc ieturēšanās Holmss man bija sacījis tieši to pašu.

Vai tā būtu tikai sagadīšanās?

Un vēlāk cilvēks ar siekstu. Viņš bija ieslidinājis milzīgo pagali pavardā un mani uzrunājis tā, it kā mēs būtu seni draugi, pieminēdams reimatismu, pret kuru līdzēšot uguns siltums.

Kā šis lāga vīrs zināja, ka man ir reimatisms? Vai viņš to noprata, pie krēsla ieraugot manu spieķi? Vai būtu mani pārsteidzis brīdī, kad masēju ceļus?

Es aizelsies apstājos, bet pēc mirkļa atsāku soļot mierīgākā gaitā, balstīdamies uz nūjas.

Kāpēc skriet pakaļ mītam?

Es labprātāk saglabātu par draugu siltas atmiņas.

Kas gan pateiks, ko vēl viņš man gatavo?

Vecajam velnam Hudīni ir taisnība: nav svarīgi, ko mēs redzam, bet gan kam ticam.

Content

Garsija Bobs Šerloka Holmsa testaments

I

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

32

33

38

42

44

49

51

54