Robertss Berijs

Šerloks Holmss un velna grāls

Berijs Robertss

ŠERLOKS HOLMSS un VELNA GRĀLS

Priekšvārds

Esmu jau kādā iepriekšējā sējumā paskaidrojis, kā zināms skaits manuskriptu, kas acīmredzot ir Džona H. Votsona darbi, nonāca manā īpašumā. Tos anotējot un rediģējot publicēšanai, esmu, par spīti Votsonam raksturīgajam īstu un izdomātu vārdu sajaukumam, centies, cik iespējams, pārbaudīt ziņu patiesumu, bet pierādījumi ne katrreiz ir pārliecinoši un to novērtējums jāatstāj katra lasītāja ziņā.

Tiem, kuri lasījuši «Šerloku Holmsu un dzelzceļa maniaku», jāiegaumē, ka tas uzskatāms par Šerloka Holmsa pēdējās lietas aprakstu. «Velna grāls» iezīmē daudz agrāku epizodi Holmsa un Votsona draudzībā.

Manuskriptam pievienotie Glastonberijas fragmenta attēli bija tik ļoti izbalējuši, ka šī iemesla dēļ tos nācās pārzīmēt.

Berijs Robertss, Volsolā, 1994. g. septembrī

1. Sens paziņa

Daudzajos gados, kamēr Šerloks Holmss bija detektivs- konsultants, manam draugam nācās sastapt visdažādākos cilvēkus, no visrupjākajiem neliešiem līdz valsts augstākajām amatpersonām. Vairumā gadījumu ar viņiem saskārā- mies tikai uz īsu, dramatisku brīdi, un, kad lieta bija pabeigta, šos cilvēkus vairs ne redzējām, nedz par viņiem dzirdējām. Tikai retos gadījumos mēs nejauši uzzinājām, kas noticis ar tiem, kuri pēc pēdējās tikšanās nebija devušies uz cietumu vai karātavām.

Holmss neinteresējās par savu klientu un liecinieku tālāko likteni. Viņa prāts bez apstājas meklēja jaunas problēmas un vecās lietas atcerējās tikai tāpēc, lai cildinātu vai kritizētu savas metodes. Es, turpretī, nevarēju atturēties no prātošanas par to, kas laika gaitā noticis ar kādreiz sastaptajiem ļaudīm.

Tāpēc izjutu vislielāko patiku, miglaini atpazīdams labi ģērbta amerikāņa sejas pantus, kad tas mani kādā pagājušās ziemas vakarā sveicināja pie Amerikāņu biržas ēkas Strendā.

— Doktor Votson, — viņš sauca. — Jūs taču esat doktors Votsons, vai ne? — un viņš sirsnīgi tvēra manu roku.

Mana mēle maldījās, meklējot īsto vārdu, bet amerikānis par manu apmulsumu skaļi smējās. — Nē, ser! Jūs mani neatpazītu. Pagājuši gandrīz divdesmit pieci gadi, un, kad tikāmies, biju tievs jauneklis. Mani sauc Hārdens, ser, Džons Vinsents Hārdens. Toreiz saucos Vinsents Hārdens juniors!

Šis vārds ļāva vaļu manām atmiņām par vienu no visdīvainākajām lietām, kādā mēs ar Holmsu jebkad bijām iesaistīti. Ātri pierunāju jauno Hārdenu piebiedroties man Simpsona restorānā, kur baudījām labāko steiku, kādu Londona kara laikā spēja piedāvāt, un varējām gremdēties atcerēs.

Saucu viņu par «jauno Hārdenu», kaut arī viņam jau bija pāri četrdesmit, un laba dzīve tievo jaunekli Džeju, ko atcerējos, bija padarījusi korpulentu. Uzzinājis, ka Holmss tagad pilnīgi nodevies bišu audzēšanai, viņš pārsteigumā šūpoja galvu; tad pastāstīja, ka viņa tēvs, kas pirms daudziem gadiem bija mūsu klients, jau miris. Hārdens seniors savus miljonus sapelnīja ar Virdžīnijas tabaku, bet dēls bija paplašinājis nodarbošanās apvāršņus un Anglijā atradās darīšanās, kam bija sakars ar konservu piegādi amerikāņu ekspedīcijas spēkiem Francijā.

— Bet vai jūs, — ieprasījos, — neturpinājāt interesēties par teātri?

Jaunais Hārdens ar nožēlu pasmaidīja. — Nē, doktor, tētis panāca savu, un arī es kļuvu par tabakas audzētāju. Mana pēdējā un labākā uzstāšanās bija tā, ko redzēja misters Holmss. Tā vispār bija lieliska loma, ko viņš man piešķīra, un skatītāji katrā ziņā nejutās vīlušies. Domāju, ka pēc tās mani vairs neviens teātris neapmierinātu. Bet mans puika, arī Džejs, ir tikpat aizrāvies ar kino, kā es savulaik ar skatuvi. Viņš sola, ka paaudzies dosies uz Kaliforniju, lai tur iegūtu slavu.

Hārdens apprasījās par Beikerstrītas klaidoņpuikām, ielas zeņķu baru, kas daudzus gadus bija Šerloka Holmsa ausis un acis visā pilsētā. Varēju viņam pastāstīt, ka divi, kā man noteikti zināms, krituši Flandrijā, bet kāds cits saņēmis militāru medaļu.

Pavadījām patīkamu vakaru un šķīrāmies uz ietves restorāna priekšā. Šī satikšanās man lika brīvā brīdī sameklēt savas piezīmes par Hārdena lietu un atkal pārdzīvot pirms divdesmit gadiem notikušo. Liekas, ar jauno Hārdenu bijis tāpat, jo drīz saņēmu vēstuli kopā ar krietnu daudzumu viņa ģimenes tabakas. Tā, man jāatzīst, gan atpalika no vecās «Arkādijas», bet kara dēļ šī tabakas maisījuma piegāde kļuvusi nedroša, un amerikāņa velte bija īsti vietā.

Viņa vēstule pašlaik ir man priekšā.

Francūža kalnos, Keranas apriņķī, Virdžīnijā, ASV 1918. gada 22. februārī

Mīļais doktor Votson!

Rakstu Jums, lai pateiktos par svešiniekam parādīto viesmīlību pagājušajā mēnesī. Pievienoju nedaudz mūsu produkcijas, kas, ceru, ļaus Jums patīkami pavadīt brīvo laiku un mudinās atcerēties draugu okeāna šajā pusē.

Žēl, ka laika trūkums man neļāva apmeklēt misteru Holmsu, bet no Jūsu stāstījuma sapratu, ka viņš arī pašlaik viesus īpaši nevēlas. Kad viņam rakstīsiet, nododiet no manis sirsnīgus sveicienus un sakiet, ka Glastonberijas lietu nekad neaizmirsīšu.

Reizēm vēlos, lai stāstu par šo dīvaino notikumu varētu publicēt un misters Holmss, Jūs un mans tēvs saņemtu pelnīto atzinību par lomām, ko šajā lietā spēlējāt. Varbūt, ka kādu dienu uzskatīsiet to par iespējamu.

Jūsu

Džons V. Hārdens

Arī es būtu vēlējies publicēt stāstu par piedzīvojumu, kas Holmsu saveda kopā ar Hārdenu ģimeni, un esmu savam draugam vairākkārt ieminējies, ka pagājis pietiekami laika, lai to varētu darīt. Viņa atbilde vienmēr bijusi tā pati: —

Votson, jūs loti labi zināt, ka šī bija viena no tām lietām, kuras atrisināšanai man ne vienu reizi vien vajadzēja pārkāpt likumu. Es nebūt nejūsmoju par mēģinājumiem manu darbu attēlot melodramatiskā gaisotnē, bet vismaz ceru, ka jums pietiks apdomības nepakļaut mani prokuratūras apvainojumam slepkavībā, kaut arī es pamatoti tiktu attaisnots. No otras puses, nav iespējams visu godīgi izstāstīt, neizpaužot daudz ko tādu, kas vērstu pret mani labi domātu, taču pilnīgi aplamu preses kritiku. Kļūt par objektu nopietnā morālei veltītā diskusijā laikrakstā Times, — tas visai nesekmētu rāmu atpūtu.

Nebija manā varā pretoties Holmsa vēlmēm, bet šai lietai, kā viņš pats atzina, bija dažas interesantas iezīmes, un nevajadzētu paiet pārāk ilgam laikam, līdz ne viņu, ne mani vairs nekas nespētu traucēt. Un tāpēc, sekojot jaunā Hārdena lūgumam, faktus par Velna grāla lietu esmu pierakstījis tā, lai tos varētu publicēt tad, kad mēs ar Holmsu būsim viņpus ļaunuma un kritikas. Nezinu, vai Džons Vinsents juniors to piedzīvos, bet ceru, ka vismaz viņa pēcteči kādu dienu iegūs vienreizēju dokumentu ģimenes vēsturei, bet plašāka lasītāju saime atkal varēs ielūkoties apbrīnojamajā Šerloka Holmsa dzīvē.

2. Kaitinošs atgadījums

Esmu jau atzīmējis, ka laiks pēc mana drauga atgriešanās no trīs gadus ilgušās trimdas droši vien bija aizņemtākais viņa karjerā. Hārdena lieta attiecas tieši uz šo periodu. Tomēr traģēdija mūsu mājas saimnieces ģimenē 1895. gada pavasarī bija sagādājusi mums nepatīkamu sēdēšanu dīkā. Misis Hadsona bija aizsaukta pie kāda radinieka nāves gultas valsts ziemeļos, turklāt kopā ar savu māsu, misis Tērneri, kura parasti bija izpalīdzējusi misis Hadsonas prombūtnes laikā. Mēs ar Holmsu uzskatījām par labāku pagaidām apmesties kādā viesnīcā.

Holmss nekad nejutās labi, ja nevarēja nodarboties ar kādu lietu, un drīz sāka izrādīt tos neapmierinātības simptomus, ko tik labi pazinu. Kopš atgriešanās no ārzemēm Holmss nebija meklējis mierinājumu injekcijās, bet biju norūpējies, ka, dzīvodams bezdarbībā, viņš kokaīna lietošanu var atsākt. Kā vienmēr, mēģināju draugu izklaidēt, iesakot dažādas izpriecas, taču viņu tās nevilināja. Viņa vienīgā bauda bija veltīt savas ārkārtējās prāta spējas sa^ režģītu problēmu risināšanai, un vienmuļā dzīve ērtā pilsētas viesnīcā viņam šķita mokoša. Savtīgi sāku cerēt, ka mūsu mājas saimnieces radinieks savā nāves gultā nevār- guļos ilgi.

Kādu vakaru atgriezāmies viesnīcā no koncerta, kad mūs foajē apturēja garš, blonds, gadus piecpadsmit vecs jauneklis. Atpazinu viņā šejienes viesi, jo viesnīcas ēdamistabā biju viņu redzējis kopā ar vecākiem un divām meitenēm, laikam jaunākajām māsām. Viņš mūs uzrunāja tādā muzikāli stieptā valodā, kāda raksturīga Savienoto Valstu dienvidiem.

—    Lūdzu, atvainojiet, džentlmeņi. Bet vai man ir tas gods runāt ar misteru Šerloku Holmsu un doktoru Votsonu?

—   Tā gan! Vai drīkstam lūgt ziņas par jūsu personību?

—    Esmu Džons Vinsents Hārdens juniors, un esmu te apmeties kopā ar savu tēvu un māti. Ievēroju jūs, džentlmeņi, un viesnīcas apkalpotājs apstiprināja, kas jūs esat. Gribēju pateikt, ka apbrīnoju jūsu metodes, mister Holms. Esmu lasījis visus doktora Votsona aprakstus par jūsu izmeklētajām lietām.

Holmsam zēna entuziasms lika pasmaidīt. — Priecājos ar jums iepazīties, mister Hārden. Ja doktors Votsons vai es varam jums vai jūsu ģimenei būt noderīgi, kamēr atrodaties Lielbritānijā, jūs zināt, kur mūs uzmeklēt.

Likās, ka zēna sejai pārslīd ēna. Viņš uz mirkli apklusa, tad teica: —* Patiesībā… patiesībā nav iemesla aizņemt jūsu dārgo laiku, mister Holms, bet es jums pateicos. Lūdzu, atvainojiet, ka jūs traucēju. — Un, ātri pagriezies, viņš aiz- soļoja pa foajē.

Holmss domīgi noskatījās viņam līdzi, tad pagriezās pret kalpotāju aiz letes un, norādot uz aizejošo zēnu, jautāja: — Ko jūs man par šo jauno cilvēku varat pastāstīt?

—    Vai to, ser? Viņš ir pulkveža Hārdena, kāda Amerikas tabakas miljonāra dēls. Ģimene te jau pavadījusi nedēļu. Jūs varējāt viņus ievērot vakariņu telpā, ser, viņu galds ir pie erkera loga. Pulkvedis Hārdens ir garš, tumšmatains džentlmenis, diezgan līdzīgs jums, ser, bet sieva ir glīta, blonda lēdija. Bez puikas viņiem ir arī divas jaukas meitenītes.

—     Un kas pulkvedi Hārdenu ar ģimeni atvedis uz Londonu?

—   Nu, ser, šajos laikos daudz bagātu amerikāņu brauc uz Londonu meklēt izpriecas, taču pulkvedis Hārdens ieradies fotografēt mūsu vēsturiskās celtnes. Par to rakstīja

vakardienas laikraksti. — Mirkli parakņājies, viņš izvilka salocītu avīzi un pasniedza pāri letei. Holmss ātri parlaida rakstam acis, tad pasniedza to man.

STEREOSKOPIJA LONDONAS TAUERĀ

Atpūtnieki, kuri interesējas par mūsu galvaspilsētas senvietām, būs sastapuši amerikāņu džentlmeni, kuram līdzi vesela kaudze fotogrāfisku un zinātnisku instrumentu. Šis džentlmenis vairākas dienas redzēts Londonas Tauera, Sv. Pāvila katedrāles un citu ēku apkaimē, kur viņš ar savām lēcām iespraucas mūsu slaveno arhitektūras pieminekļu vistālākajos kaktos.

Šoreiz nav runa par parasto bijību, kāda pārņem mūsu amerikāņu brālēnus un māsīcas, viņiem nonākot aci pret aci ar celtnēm, kuras ir krietni vecākas nekā viņu satversme, bet par nopietnu zinātnisku pētījumu, ko veic visai ievērojams džentlmenis no Atlantijas okeāna viņa krasta.

Mūsu ciemiņš nav neviens cits kā pulkvedis Džons V. Hārdens no Virdžīnijas. Viņam šajā štatā pieder lielas tabakas plantācijas, kas padarījušas viņu par miljonāru. Pretēji daudziem citiem amerikāņu «pulkvežiem», Hārdenam ir pilnīgas tiesības uz šo dienesta pakāpi, ko viņš ieguva, dienēdams konfederācijas armijā nelaimīgā pilsoņu kara laikā, kur viņš vairākkārt izcēlās ar varonību.

Mūsu korespondents sastapa šo drosmīgo un zināt- . nisko džentlmeni Vestminsteras abatijā. Pulkvedis Hārdens laipni izskaidroja savu interesi par mūsu senvietām.

— Fotoaparāti, ko esmu atvedis līdzi, — viņš pastāstīja, — ir manis paša izgudroti. Tas ir pilnīgi jauns stereoskopiska fotoaparāta veids, kas ne tikai dod trīsdimensionālu attēlu, bet arī ļauj fotogrāfam to it kā padziļināt, tādējādi radot ilūziju, ka priekšmeti attālināti cits no cita vairāk, nekā patiesībā ir.

Ievērojis mūsu korespondenta apjukumu, viņš paskaidroja, ka aparāti spēj fiksēt virsmas reljefa sīkākās nianses un tad tās pārspīlēt, tā atklājot detaļas, kas ir neredzamas ar neapbruņotu aci.

Viņš jau ir izmēģinājis savus fotoaparātus pie Ņū- meksikas zunī indiāņu klinšu mājokļu sienu skrāpēju- miem, ko tur pirms vairāk nekā trim gadu simteņiem atstājuši spāņu konkistadori.

— Esmu atvedis savu aparatūru uz Angliju, lai izmēģinātu pie īsti senām virsmām. Ieinteresējos, vai nav iespējams atrast nezināmus uzrakstus uz jūsu veco katedrāļu un abatiju sienām. Esmu ieguvis bagātību, kalpojot nenozīmīgai cilvēku kaislībai, bet gribētu, lai mani atceras par paliekošu ieguldījumu cilvēces zināšanu kopumā.

Pēc Londonas pulkvedis Hārdens gatavojas savus eksperimentus turpināt ar vēl vecākām celtnēm, piemēram, Stounhendžu un Eivberiju, kā arī izpostītajām abatijām.

Holmss laikrakstu kopā ar sīku monētu atdeva kalpotājam, un mēs devāmies uz kāpnēm.

—   Nesaprotu, — Holmss apcerēja, kamēr gatavojāmies naktsmieram, — kāpēc amerikāņu miljonāra, reizē arheoloģijas amatiera dēlam šķitis, ka viņa ģimenei varētu būt vajadzīga mana palīdzība, un kāpēc viņš man to neatklāja?

Nākamajā vakarā mēs ar Holmsu vakariņas mazliet novēlojām. Biju pārsteigts, redzot, ka Hārdenu ģimene pilnā sastāvā pametusi parasto vietu un tagad sēž nišā pie tālākās sienas. Izmantojām izdevību, lai paši pārceltos uz galdu pie loga.

Bijām maltīti gandrīz beiguši un, pirms pasniedza saldo, kavējāmies pie vīna. Holmsa nemiers bija jūtams visu dienu, un nu viņš kļuva gluži sardonisks.

—   Kurš gan teicis, Votson, ka radiem nav ne mazākās prasmes dzīvot un sajēgas par to, kad nomirt?

Biju jau gatavs atbildēt, ka nepazīstu šādu izteicienu, bet tad attapos, ka viņš domājis mūsu mājas saimnieces ģimeni, kad pēkšņi pie loga aiz Holmsa muguras atskanēja āmura sitienam līdzīga skaņa un rūts sašķīda gabalos. Arī glāze, ko mans draugs turēja rokā, tajā pašā brīdī pajuka, uzšļācot vīna vilni uz baltās galda drānas.

Es pats neskarts pielēcu kājās. — Holms! Vai jums trāpīja?

— Esmu vesels, Votson, — viņš, nokratīdams no rokas stikla gabaliņus, atbildēja. — Bet tādi atgadījumi mani ļoti kaitina.

3. Holmss brīdina

Pārliecinājies, ka mans draugs nav ievainots, izskrēju no ēdamtelpas un drāzos caur foajē uz viesnīcas ieejas kāpnēm. Tās sasniedzis, dzirdēju, kā noplīkšķ pātaga un sāk rībēt ratu riteņi. Prom pa ielu aiztraucās slēgta ekipāža.

Kāds cilvēks, kurš bija pastaigājies gar viesnīcu, ar spieķi norādīja uz ekipāžu, tā nostiprinādams manu pārliecību, ka šāviens nācis no šī satiksmes līdzekļa. Viesnīcas priekšā nebija ormaņu, un neredzēja arī neviena policista. Nespēju darīt neko citu, kā atgriezties pie Holmsa.

Ēdamtelpā valdīja apjukums. Vairāki vakariņotāji, uzbrukuma nobiedēti, bija man sekojuši, daži stāvēja pie letes un pieprasīja iespēju norēķināties. Citi, uztraukti sarunādamies, sēdēja pie galdiem. Pulkvedis Hārdens mudināja savu ģimeni doties prom. Divi viesmīļi jau čakli nokopa stiklus no galda un grīdas.

Sākumā Holmsu nepamanīju, bet tad ieraudzīju, ka viņš, nometies četrrāpus, uzmanīgi pārlūko paklāju zem galda. Pēkšņi Holmss piecēlās tupus, turēdams starp īkšķi un rādītājpirkstu kādu sīku priekšmetu.

—   Ahā! Tā jau domāju! — Mani pamanījis, viņš uzsauca: — Nu, Votson? Vai viņš aizbēga?

—    Man nebija nekādu iespēju viņu notvert, — drūmi atzinos un īsi pastāstīju, ko biju ārpusē redzējis.

—   Tas, vienalga, nav svarīgi. Mums ir lode, un tā varētu par uzbrucēju kaut ko pavēstīt.

Viņš paņēma no kāda tukša galda krēslu un apsēdās; es darīju to pašu. Pienāca viesnīcnieka palīgs.

—    Mister Holms, doktor, ceru, ka neviens no jums nav ievainots. Vai jums kaut ko atnest? Varbūt nedaudz brendija?

—    Nē, paldies, — Holmss atmeta ar roku, — mums nekas nekaiš. Domāju, ka brendijs nebūs piemērots. Jau tā esam uzbudināti. Bet varbūt puspudeli tā paša vīna, ko dzērām pie pusdienām.

Kamēr vīnu pasniedza, novēroju savu draugu. Par spīti briesmām, šis atgadījums bija viņu atsvaidzinājis, kā ūdens atsvaidzina novītušu puķi. Sejas krāsa bija uzlabojusies, acīs mirdzēja noteiktība.

Viņš uzmeta uz galda nelielu priekšmetu, ļaujot tam atri- pot pie manis.

—   Ko jūs par to teiksiet, Votson?

Pacēlu apmēram puscollu garu, cilindrisku tērauda gabaliņu, apmēram ceturtdaļcollas caurmērā un ar noslīpētu O galu.

Šo — Tā ir paštaisīta lode, — atbildēju. — Tā nav izlieta, & bet nozāģēta no tērauda stieņa un novīlēta līdz vajadzīgajam lielumam.

—   Tieši tā, — Holmss piekrita. — Un kāda veida ierocim šāda munīcija derētu?

—   To būtu ļoti grūti izšaut no jebkura ieroča. Kā gan tādu iestiprinātu patronā?

—   Paodiet! — pavēlēja Holmss.

Varēju saost tikai netveramu eļļas smaržu; tā varbūt izmantota tērauda rūdīšanā.

—   Nav nekādu sprāgstvielu pazīmju, — ieminējos.

—   Pareizi. Citiem vārdiem sakot, kā jau spriedāt, tā nav izšauta no parasta ieroča.

—   Tātad pneimatiskās šautenes?

—   Pieļauju, ka tā.

Man kaut kas iešāvās prātā. — Jūs taču nedomājat, ka Moriartijs…

Holmss pacēla roku, lai mani apklusinātu. — Moriartijs, varu noteikti apliecināt, ir miris. Būtu aplam uzskatīt,

ka tāpēc vien, ka viņš deva priekšroku pneimatiskajiem ieročiem un viņa rokaspuiši tos pret mani vairākkārt izmantoja, ari šoreiz šāvējs bijis mirušā profesora sūtīts.

—    Bet Holms, nav taču pagājis ne gads, kopš Moriar- tija palīgs Morans ar pneimatisku ieroci mēģināja jūs nogalināt.

—   Tiesa, taču šo nav pagatavojis fon Herders, nedz arī tas samontēts Baleāru salās kā citi Moriartija ieroči. Ticamāk, šī lode nākusi no «malumednieka spieķa» jeb «spieķa šautenes».

—   Tādu es nepazīstu.

—   Kā gan jūs to varētu pazīt! Kaut gan, ja būtu praktizējis medicīnu laukos, droši vien būtu sastapies ar tā lietošanas sekām. Malumednieka spieķis ir vienkāršs, bet ļoti efektīvs ierocis. Tas sastāv no diviem metāla cilindriem, kuri ieiet viens otrā, un ir parasta lauku spieķa resnumā un garumā. Tajā ir kompresijas kamera un šaušanas mehānisms. Spiedienu iegūst, sūknējot vienu cilindru otrā, un, kad vajadzīgais spiediens sasniegts, ierocis var raidīt vienu ļoti spēcīgu šāvienu. Var izmantot dažādas rūpnieciski ražotas lodes, bet, kā redzat, tās iespējams pagatavot arī pašam.

—   Spieķis! — izsaucos. — Vīrietim, kurš pastaigājās pie viesnīcas, bija spieķis!

—   Jā, Votson. Viņš arī šāva, bet ekipāža bija vajadzīga uzmanības novēršanai, ja gadījumā tiktu organizēta nopietna pakaļdzīšanās. Mazliet pat patīkami, ka uzbrucēji nav bijuši nekādi amatieri.

—   Bet kas gan jums šobrīd gribētu uzbrukt, Holms?

Holmss īsi iesmējās. — Dieva dēļ, Votson! Šāviens nebija paredzēts man! Nu, pabeigsim vīnu. Mums jāiztaujā liecinieks, ja vien viņš piekritīs sadarboties.

Iedams no ēdamtelpas, Holmss viesnīcnieka palīgam apvaicājās, kur atrodams pulkvedis Hārdens.

—   Domāju, ka viņš savu ģimeni uzveda augšā tūliņ pēc uzbrukuma; kopš tā brīža neesmu viņu redzējis.

—   Esiet tik laipns un uznesiet viņam manu vizītkarti ar lūgumu mūs pagodināt, satiekoties smēķētavā.

Notikums ēdamtelpā bija lielāko daļu viesu aizdzinis uz bāru, tādēļ, mums ienākot, smēķētava bija tukša. Aizdedzinājām cigārus, un pēc īsa brīža amerikāņu pulkvedis mums piebiedrojās. Viņš bija garš, kalsns, ap sešdesmit gadu vecs vīrietis. Tumšie mati bija sākuši sirmot, un viņam bija kupla vaigubārda. Staltais stāvs un izturēšanās liecināja par militāro pagātni.

—   Mister Holms, doktor, kā zināt, man ir tas gods būt Džonam V. Hārdenam. Ceru, ka neviens no jums nav cietis tajā atgadījumā vakariņu laikā?

Apliecinājām, ka esam neskarti, un Holmss pulkvedim piedāvāja cigāru. Kad tas bija aizdedzināts un mūsu viesis apsēdies, viņš uz mums jautājoši palūkojās.

—   Jūs lūdzāt, lai ierodos. Vai kaut kā varu jums palīdzēt?

Holmss izpūta gaisā dūmus. — Mēs bijām cerējuši, pulkvedi Hārden, ka jūs pastāstīsiet, kā varam palīdzēt jums, — viņš mierīgi sacīja.

Hārdens sarāvās. — Nedomāju, ka jūs saprotu. Man tiešām žēl, ka jums uzbruka. Biju cerējis, ka Londonā likumus ievēro krietni labāk nekā kādā Zilo kalnu būdiņu ciemā, un es labprāt palīdzētu jums šos neģēļus notvert, bet nesaprotu, kāpēc jums šķiet, ka palīdzība būtu vajadzīga man.

Holmss pasmaidīja. — Pulkvedi Hārden, vakar vakarā mēs ar doktoru Votsonu iepazināmies ar jūsu dēlu.' Patīkams jauneklis. Viņš gandrīz nonāca pie jautājuma, vai mēs nevarētu palīdzēt jūsu ģimenei, bet pēdējā brīdī viņam pietrūka dūšas.

Amerikānis gribēja piecelties, bet Holmss pacēla roku, lai viņu atturētu. — Pulkvedi, lūdzu, uzklausiet mani. Šovakar jūsu ģimene neatradās pie galdiņa erkera logā, bet vakariņoja telpas otrā galā. Šāviens no ielas gandrīz trāpīja cilvēkam, kurš sēdēja jūsu parastajā vietā, cilvēkam ar

tādu pašu stāvu un sejas krāsu kā jums. Nespēju atturēties no secinājuma, ka jums kāds draud un jūs saņēmāt brīdinājumu par gaidāmu uzbrukumu.

—   Mister Holms, es jūtos vīlies. Esmu tik daudz lasījis par jūsu nemaldīgajiem slēdzieniem, bet šo gadījumu esat iztulkojis nepareizi. Varu saprast, ka jūs tik tikko izglābāties no briesmām un tas ir ietekmējis jūsu domāšanu.

—   Jūs nepareizi novērtējat gan mani, gan pats sevi, pulkvedi. Jums labāk nekā citiem vajadzēja saprast, ka briesmu patiesībā nebija. Esmu pārliecināts, ka esat godīgs cilvēks. Ja jūs kaut mirkli būtu iedomājies, ka cilvēks, kurš ieņems jūsu vietu pie galda, nonāks briesmās, jūs būtu riskējis un palicis tur pats. Jūs uzskatījāt, ka nekas neapdraudēs jūsu krēslā sēdošo, bet neiedomājāties par iespēju, ka viņš ārēji varētu būt jums līdzīgs. Nē, jūs labi zināt, ka šis šāviens bija tikai brīdinājums. Ja noziedznieks tiešām būtu gribējis nodarīt ļaunu cilvēkam jūsu krēslā, viņam bija visas iespējas to izdarīt. Pulkvedi, jūs novērsīsiet lielu nelaimi, ja pastāstīsiet mums, ko tas viss nozīmē.

Hārdens piecēlās. — Man ļoti žēl, džentlmeņi. Varu tikai atkārtot, ka jūsu pieeja šai lietai ir nepareiza, mister Holms. Man Anglijā nav neviena ienaidnieka, jo es, galu galā, vēl nekad nebiju spēris kāju uz šīs zemes. Manai ģimenei un man nekādas briesmas nevar draudēt. Novēlu jums abiem labu nakti.

—    Ļoti labi, — atbildēja Holmss, — ja jūs jautājumu nostādāt tā. Bet, ja jūs neievērojat ienaidnieku brīdinājumu, uzklausiet vismaz neieinteresētu aculiecinieku. Šī vakara uzbrukums liecināja par labu organizētību un viltību. Es savu palīdzības piedāvājumu neatsaukšu. Jūs to drīkstat tagad noraidīt, bet pienāks laiks, kad pats meklēsiet manu palīdzību. Ar labu nakti, pulkvedi!

Hārdens, ne vārda neteicis, izgāja.

4. Steidzams uzaicinājums

Kad brokastojām, pulkvedis Hārdens ar ģimeni jau bija devušies savās dienas gaitās. Brīdi vēlāk uzzinājām, ka misis Hadsona atgriezusies Beikerstrītā un gaida mūs atpakaļ mājās.

Saiņošanās un rēķinu nokārtošana neprasīja daudz laika, un drīz jau bijām priecīgi atgriezušies mūsu vecajā dzīvoklī. Holmss tūlīt atkrita krēslā, virpināja pirkstos tērauda lodi, skatījās sienā un, likās, apcerēja notikumu ar Hārdenu.

Pēc dažām klusumā pavadītām stundām es uzdrošifiājos ieminēties, ka viņam, pēc paša definīcijas, nav pietiekamu datu, lai attīstītu saprātīgu teoriju.

— Votson, esmu jau sacījis, ka cilvēka smadzeņu resursi i ir neierobežoti un mums lielākoties neaptverami. Austrumu » filozofi uzskata, ka visi notikumi ir sava laika liecības, tāpēc vienas lietas pareiza izpratne spēj atklāt par šo laikmetu un tā notikumiem visu. Viena no mūsu agrākajām sarunām sākās ar spriedumu, ka teorētiski iespējams nq vienas lāses ūdens izdarīt secinājumu par okeāna esamību. Kāpēc gan šī lode nevarētu atklāt šāvēju?

Pārtraucu šo sarunu un pievērsos grāmatām. Holmss vēl arvien cilāja lodi, kad pavēlu vakarā misis Hadsona paziņoja, ka ieradusies apmeklētāja. Tikko Holmss pārliecinājās, ka tā nav pulkveža sūtīta, viņš zaudēja jebkuru interesi. Pastāstīju, ka apmeklētāja ir jauna un glīta sieviete (jo biju pamanījis viņu šķērsojam ielu), bet Holmss turpināja spuroties.

—    Votson! — viņš viebās. — Es neatbalstu jūsu attieksmi pret daiļo dzimumu. Es ārēju pievilcību uzskatu par slazdiem, tā novirza no mērķa. Pasakiet jaunajai lēdijai, ka svinu Sv. Jura dienu, sakiet, ka esmu devies uz Stratfordu pie Eivonas atzīmēt Šekspīra dzimšanas dienu, stāstiet, ko tik gribat, bet sūtiet viņu prom!

—    Holms, — es kurnēju. — Liekas, ka pats esat atteicies no savas loģikas. No vienas puses, esat pavadījis gandrīz visu dienu, mēģinādams atrisināt pulkveža Hārdena problēmas, kaut viņš jums nepateiks pat paldies. No otras puses, te ir nabaga jaunā sieviete, kas braukusi nez cik tālu, lai meklētu palīdzību, bet viņa man jāatraida.

Holmss paslējās taisnāk un dažus mirkļus skatījās manī.

—   Nu labi, Votson, — viņš beidzot sacīja. — Ja tā vēlaties, es aprunāšos ar šo jauno lēdiju. Lūdziet viņu ienākt, un paskatīsimies, vai varam atrisināt viņas problēmu.

Par spīti Holmsa sardoniskajiem ieskatiem par daiļo dzimumu, viņš, lēdijai ienākot, bija izcili pieklājīgs. Dažās minūtēs mis Violeta Smita bija izklāstījusi to notikumu aprises, kurus esmu aprakstījis stāstā «Vientuļā riteņbraucēja».

Nevarēja teikt, ka Holmsu neinteresētu mis Smitas gadījums, bet no Beikerstrītas viņš nebija izkustināms. Kad apmeklētāja bija projām, viņš paziņoja, ka veikt šajā lietā izmeklēšanu uz Sereju jādodas man.

—    Man, Holms? — pārjautāju. — Protams, vislabāk būtu, ja uz Sereju dotos jūs pats. Es nekad nespēšu rīkoties tā, kā jūs uzskatītu par pareizu. Ja tur ierastos jūs pats, tiktu ietaupīts daudz pūļu.

—    Votson, tie, kuri apdraud pulkvedi Hārdenu, ir profesionāļi, gan viltīgi, gan drosmīgi. Viņi kuru katru brīdi var sākt jaunu, bīstamāku uzbrukumu. Kad tas notiks, m3h jāatrodas šeit. Brauciet uz Sereju viens, Votson! Zinu, ka darīsiet, ko spēsiet.

Mani pūliņi Serejā, pēc Holmsa domām, bija tik neapmierinoši, ka nākamajā pēcpusdienā viņš turp devās pats. Jāatzīstas, jutu cilvēcisku gandarījumu, redzēdams viņu atgriežamies ar nobrāztu pieri un pārsistu lūpu. Tomēr Holmss bija ļoti labā omā, jo savu pretinieku bija nosūtījis mājās guļus.

Nedēļu pēc mis Smitas apmeklējuma uz Sereju devāmies abi, un, līdz dienas beigām apmierinoši nokārtojuši jaunās sievietes problēmu, bijām atgriezušies Beikerstrītā. Holmss atkal pievērsās pulkveža Hārdena dīvainajai uzvedībai. Ap nākamās dienas vidu mūsu viesistaba bija pīpes dūmu pilna, kamēr Holmss Būdas pozā sēdēja uz spilveniem.

—   Vai tas varētu būt saistīts ar kara laiku? — viņš pēkšņi ieminējās pēc divu stundu ilgas klusēšanas.

—    Kam? Hārdenam? Amerikas pilsoņu karš risinājās pirms trīsdesmit gadiem. Skaidrs, ka to laiku nesaskaņas sen nokārtotas.

—   Var būt… var būt… Kaut gan vēl arvien ir tādi, kas meklē pazudušo konfederācijas zeltu. Bez tam arī Linkolna slepkavas nav saņēmuši pelnīto sodu.

—   Bet Būtu taču nošāva un viņa līdzzinātājus pakāra.

—   Sīki gariņi, — Holmss noraidoši pamāja. — Sazvērestības īstos organizētājus nenotvēra.

—   Vai tiešām Hārdens bijis saistīts ar konfederātu kases zādzību vai Ābrahama Linkolna slepkavību?

—   Nē, tā es nedomāju. Es tikai gribu atgādināt, ka visi kari aiz sevis atstāj daudz neatrisinātu problēmu un neviens karš nerada tik daudz ļaunprātību kā brāļu karš.

—   Man toties liekas, ka cēlonis slēpjas Hārdena bagātībā. Skaidrs, ka viņš īsti vai šķietami apvainojis kādu biznesa partneri, un nu viņam draud atriebība.

—   Ļoti labi, Votson, ļoti labi; bet kāpēc tieši Anglijā? Pulkvedis te nekad nebija spēris savu kāju. Loģiski būtu atriebību organizēt Virdžīnijā vai vismaz Savienotajās Valstīs.

Nebiju vēl izdomājis atbildi, kad pie durvim pieklauvēja misis Hadsona. Sniedzot man .viņas ienesto vizītkarti, Holmss plati smaidīja. Uz bagātīgi izrotātās vizītkartes bija iespiests amerikāņu ērglis un vārdi «Lorenss G. Kreins, Amerikas Savienoto Valstu vēstniecība».

Holmss līksmi ieķiķinājās. — Es nojaušu, ka tas nozīmē mūsu intrigas turpinājumu, Votson! Lūdziet šo kungu ienākt, misis Hadsona, un atnesiet tēju!

Ienāca plecīgs, jauns cilvēks ar svaigu seju, un es viņu nosēdināju pītajā atzveltnes krēslā.

Viņš bija ģērbies diplomātiskajam dienestam raksturīgajā atturīgumā un, acis ieplētis, aplūkoja mūsu viesistabas neparasto iekārtojumu.

—    Mister Krein, es esmu Šerloks Holmss, un šis ir mans draugs un partneris doktors Votsons. Kas misteram Hārdenam atgadījies?

Jaunais cilvēks satrūkās. — Pulkvedim Hārdenam, ser? Kāpēc jūs uzskatāt, ka ar viņu kaut kas noticis? Es nevienam neko neesmu stāstījis.

—   Manā darbā svarīgi zināt arī tādas lietas, kas man nav stāstītas, mister Krein. Tā, tagad dzeriet tēju un pastāstiet, kas jūs atvedis šurp.

—   Man ir steidzams lūgums, ser. Sūtnis no pulkveža Hārdena saņēmis vēstuli. Man pavēlēja to tūliņ atgādāt tieši uz šejieni un ceļā jūs pavadīt.

—   Ceļā? — Holmss pārjautāja un saberzēja rokas. — Notikumi virzās arvien labāk, Votson! Un kurp paredzams doties, mister Krein?

Amerikānis izvilka papīra lapu. — Būtu labāk, ja jūs pats izlasītu pulkveža Hārdena vēstuli, ser. Izlasījis Holmss pasniedza vēstuli man. Tā bija steigā ar zīmuli uzšņāpta uz parasta rakstāmpapīra.

Sazinieties ar Holmsu Beikerstrītā 221B, nododiet pulkveža Hārdena atvainošanos un lūdziet viņu ļoti steidzami palīdzēt. Vinčesteras «Baltā gulbja» viesnīcā rezervētas telpas Holmsam un viņa palīgam. Izdevumi nav svarīgi. Nav pasakāms, cik jautājums neatliekams.

Džons V. Hārdens

—   Vairāk ari vēstniecībā nav zināms, ser. Vēstule pienāca ar kurjeru pirms nepilnas stundas, un man pavēlēts nogādāt jūs Vinčesterā.

—   Bet ja es atteiktos braukt? — Holmss painteresējās.

—   Viņa godība man deva carte blanche*, lai es jūs nogādātu Vinčesterā vienalga, kādiem līdzekļiem. Viņš ir pulkveža Hārdena draugs.

—   Tad neaptumšosim angļu-amerikāņu attiecības un nesagādāsim raizes jums, mister Krein. Ja atļausiet man un kolēģim sakravāties, tūliņ varēsim doties uz Vaterlo staciju. Kad pēdējoreiz satikāmies, pulkvedis Hārdens pret mani nebija ne atklāts, ne draudzīgs. Jūtu, ka viņa attieksme mainījusies.

Stundu vēlāk mēs jau kratījāmies pirmās klases vagonā, ko ātra lokomotīve veda uz dienvidrietumiem. Steidzīgā aizbraukšana mums nebija ļāvusi paēst pusdienas, bet vagonā bija novietots attiecīgi piepildīts grozs. Holmss, kas citkārt varēja iztikt neēdis vairākas dienas, šoreiz priecīgs ķērās pie ēdieniem un vīna.

—   Ieturieties, Votson, ieturieties! Jums vajadzētu atcerēties savas karavīra gaitas un zināt, ka pārtika jāņem tur, kur tā pieejama. Galu galā, ja pulkvedis Hārdens arī tagad nebūs pret mani pilnīgi atklāts, var gadīties, ka mums uz Beikerstrītu būs jāatgriežas kājām.

5. Pulkveža Hārdena vajāšana

—   Gribu jau pašā sākumā sacīt, mister Holms, ka man jums jāatvainojas par savu rīcību Londonā. Es ne tikai pakļāvu jūs un doktoru Votsonu briesmām, bet gandrīz vai nosaucu jūs par meli, kad sacījāt, ka man vajadzīga palīdzība. Nu, ser, man tā patiešām nepieciešama, taču es nebrīnītos, ja jūs man atteiktu.

Cilvēks, kas mūs sagaidīja Vinčesterā, likās pavisam cits pulkvedis Hārdens, nevis tas lepnais amerikānis, ar kādu runājām Londonā. Viņa stāvs bija salīcis, seja bāla un saspringta. Mums ierodoties, viņš sievu ar saraudātām acīm un meitas bija aizvedis uz citu istabu un atgriezies, lai atvainotos Holmsam.

Mans draugs noraidoši pamāja ar roku. — Tā ir pagātne, pulkvedi. Jūs, bez šaubām, uzskatījāt, ka rīkojaties pareizi. Arī es neesmu gluži bez trūkumiem. Es, protams, jums palīdzēšu, bet tikai tad, ja uz jautājumiem atbildēsiet pilnīgi atklāti.

—   Protams, ser, — pulkvedis piekrita.

—   Kāpēc mani šurp saucāt tādā steigā?

Amerikāņa sejai pārslīdēja rūgta grimase. — Mans dēls Džejs — Džons Vinsents juniors — ir pazudis! Viņu nolaupījuši tie nelieši, kas man draudēja.

—    Būtu labāk, ja jūs, — Holmss bez uzaicinājuma iekārtojās atzveltnes krēslā, — sāktu no sākuma. Kurš jums draud un kopš kura laika?

—   Tas jau ir tas velnišķīgākais, mister Holms! Es nezinu, kurš man draud. Bet tas sākās brīdi, kad nokāpu no kuģa, un turpinās, kļūdams arvien biedējošāks.

—   Pastāstiet! — asi sacīja Holmss.

—    Ierašanās dienā, kad vēl stāvēju krastmalā, kāds svešinieks man blakus sacīja: «Pulkvedi Hārden, jūs būtu gudrs, ja ar šo pašu kuģi atgrieztos Amerikā.» Es tikko varēju noticēt savām ausīm. Paskatījos visapkārt, bet neredzēju nevienu, kas būtu man to pavēstījis.

—   Un tālāk?

—   Kad mūsu bagāža bija izkrauta, viena no manas sievas ceļasomām izrādījās pazudusi. Kuģniecības aģentūra to sameklēja un piegādāja mums nākamajā dienā. Soma bija aizslēgta, ser, droši aizslēgta, bet, kad to atvērām, atradām man adresētu aploksni. Tur bija tāds pat brīdinājums, lai mēs tūliņ atstājam Angliju.

—   Vai jums ir šī vēstule? — Holmss painteresējās.

—   Es to iznīcināju. Negribēju, lai par šiem draudiem uzzinātu ģimene.

—   Žēl! Bet neko nevar darīt. Un kas notika tālāk?

—   Atbraucu uz Angliju, lai veiktu dažus fotogrāfiskus eksperimentus. Esmu izgudrojis…

—   Kādu ļoti asprātīgu ierīci, kas būs vērtīga gan izmeklētājam, gan arheologam, pulkvedi, — Holmss viņu pārtrauca. — Esmu lasījis jūsu paskaidrojumus presē un ļoti vēlētos ar šo aparatūru iepazīties. Jūs tātad eksperimentus neatlaidīgi turpinājāt?

—    Tik tiešām, ser. Es brīdinājumus uzskatīju par vienkāršu muļķību. Domāju, ka vainīga kāda sociālistu vai anarhistu grupa, kas uzzinājusi par manu bagātību. Bet tad man atkal draudēja Vestminsteras abatijā.

—   Pat abatijā! — šokēts izsaucos.

—   Jā, doktor. Biju uzstādījis savu kameru un, veicot pēdējo noregulēšanu, pabāzis galvu zem kameras drānas, kad kāda balss atskanēja man tieši līdzās: «Pulkvedi Hārden, jūs būtu prātīgs, ja ar nākamo kuģi dotos mājās.»

—   Un kā jūs reaģējāt? — Holmss jautāja.

—   Norāvu no galvas drānu, bet runātājs acīmredzot bija ļoti žigls. Tuvākajā apkaimē vairs nevienu neredzēju.

—   Un tālāk?

—   Katrā vietā, kur uzstādīju aparātus, dzirdēju klusi pateiktus draudus. Tad pienāca vēl viena rakstiska vēsts.

—   Kādas balsis jums draudēja? Vai tās bija vīriešu balsis? Jaunu? Izglītotu? Vai tajās bija jūtami kādi akcenti?

—   Tā bija dīvaina balss, augsta, bet piesmakusi. Cik varu spriest, runāja vīrietis vidējos gados, bet ar britu akcentiem neesmu sevišķi pazīstams.

—   Kas bija rakstiskajā vēstī?

—   Kaut kas tāds: ja es turpināšot padarīt sevi par vieglu mērķi, rēgodamies viesnīcu logos, un nebraukšot mājās, viņi parādīšot, cik viegli šādā mērķī trāpīt.

—    Mēs zinām, kas no tā iznāca, — sacīja Holmss. — Vai pēc aizbraukšanas no Londonas nekas tamlīdzīgs nav noticis?

—   Nē, mister Holms, nekas, līdz šie salašņas nolaupīja manu zēnu! — Hārdena sejā sajaucās dusmas ar skumjām.

—   Nomierinieties, pulkvedi! Esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūsu dēlam nekas slikts nenotiks. Pastāstiet, kā zēns nonāca viņu rokās!

—    Vakar, — pulkvedis, acīm redzami mēģinādams savaldīties, stāstīja, — vakar pēcpusdienā Džejs aizgāja uz veikalu aiz stūra, mazu bodīti, kur pārdod konfektes un cigārus. Kad viņš neatgriezās, uz to pusi devos pastaigāties arī pats. Nekādas zēna pēdas nemanīju, bet ievēroju, ka veikals atrodas iepretim teātrim.

—   Vai tam ir kāda nozīme? — nesapratu.

—   Džejs nevar vienaldzīgi paiet garām nevienam teātrim. Viņš dievina aktierus un aktrises. Iedomājos, ka zēns varbūt iegriezies teātrī, bet tad aprunājos ar veikalnieku.

—   Ko viņš sacīja?

—   Viņš Džeju atcerējās. Teica, ka zēns nopircis konfektes, tad pārgājis pāri ielai apskatīt teātra afišas. Viņš bija ievērojis zēnu pie celiņa uz aktieru ieeju sarunājamies ar diviem vīriešiem.

Holmsa acis iespīdējās. — Vai viņš šos cilvēkus aprakstīja?

—   Viņš tos redzējis pavirši. Viens bijis liela auguma un drukns, otrs nedaudz trauslāks. Abiem bijuši mēteļi un platmales.

—   Kas norisinājās starp viņiem un jūsu dēlu?

—   Nav zināms. Veikalnieks sacīja, ka pēc pāris minūtēm atkal paskatījies pāri ielai, un tad viņi jau bijuši prom.

—   Vai kāds ir apskatījis celiņu pie teātra?

—   Gāju tieši turp. Celiņš ved uz teātra skatuves durvīm. Tās bija aizslēgtas, taču žogā ir caurums, pa kuru var nokļūt atkritumu pilnā klajumā aiz teātra. Šo atradu uz celiņa, — pulkvedis izvilka no kabatas nelielu papīra sainīti.

Holmss to paņēma un aplūkoja. Tā bija koniska turza no lēta papīra, tajā atradās riekšava saldumu. Holmss ar slaidajiem pirkstiem turzu atvēra un paostīja tās saturu. — Bumbieru dražejas, — viņš pie sevis noteica, tad paskatījās uz amerikāni.

—   Un kā jums pašam liekas, kas notika ar jūsu dēlu?

—    Viņu pievilināja, apsolot, ka viņš varēs iekļūt teātrī. Tad zēnu vai nu sazāļoja, vai iesita viņam pa galvu un pa caurumu žogā ievilka atkritumu laukumā. Pieņemu, ka tur viņus gaidīja ekipāža.

—   Bez šaubām, — piekrita Holmss. — Kas atrodas aiz netīrā klajuma?

—    Ielas uz pilsētas ziemeļdaļu, galvenā dzelzceļa stacija… — sāku stāstīt, bet Hārdens mani pārtrauca:

—   Vai saprotat, mister Holms? Pāris minūšu laikā zēnu varēja iedabūt vilcienā. Viņš var būt Londonā vai jebkur citur Anglijā; viņš pat var būt aizvests uz kontinentu.

—   Tādiem prātojumiem nav pamata, — Holmss pieceldamies noraidīja. — Mums vajag vairāk faktu. Vai esat informējis policiju?

—   Jā, tikko uzzināju, ka zēns pazudis.

—   Un kāda ir viņu versija?

—   Tāda, ka Džeju nolaupījuši izpirkšanas maksas dēļ. Policijas priekšnieks uzskata, ka es drīz saņemšot no šiem neliešiem ziņu.

—    Viņš laikam noskatījies vairāk melodrāmu nekā jūsu dēls. Te nav runa par izpirkšanas maksu, pulkvedi. Tādas nolaupīšanas Britu salās ir tikpat neiederīgas kā jūsu zemē. Turklāt naudas pieprasītāji būtu devuši ziņu tūliņ, pirms jūs ziņojat policijai un tā sagādājat viņiem liekus vajātājus.

—   Čārliju Rosu nolaupīja no zālāja pie vecāku mājas Filadelfijā, — pulkvedis iebilda, — un viņš tā arī netika atrasts.

—    Tas ir izņēmums, kas tikai apstiprina likumu. Tas bija ārkārtējs notikums, kas saviļņoja visas Savienotās Valstis. Turklāt Rosa gadījumā bija ilgstoša naudas pieprasījumu virkne. Nē, pulkvedi, nolaupīšana izpirkuma dēļ piederas Vidusjūras un Dienvideiropas zemēm, ne Vinčes- terai. Te notiek kaut kas cits.

Viņš pagriezās pret durvīm. — Iesim uz notikuma vietu! Domāju, ka pēc apskates varēšu jums piedāvāt dažus slēdzienus.

Līdz ielai, kur atradās teātris, bija dažu minūšu gājiens. Holmss iztaujāja tabakas veikala pārdevēju, taču tas nekā jauna pie pulkvedim Hārdenam un policijai stāstītā nevarēja piebilst. Pārgājām pāri ielai līdz celiņam pie teātra. Tur Holmss paplēta rokas, dodams mājienu viņam nesekot.

Kamēr gaidījām, Holmss uzmanīgi soļoja pa celiņa vidu; skatiens bija piekalts zemei. Laiku pa laikam viņš ar spieķa galu pabakstīja smiltis, vienreiz apstājās un no apdzeltēju- šās zāles žoga dēļu starpā kaut ko izvilka.

Celiņa galā viņš izņēma no kabatas lupu un aplūkoja dēļus ap žogā izlauzto caurumu, kaut ko savāca, tad pamāja, lai mēs sekojam, un ielīda caurumā. Mēs Holmsu panācām atkritumu laukumā blakus teātrim. Tas bija parasts klajums, pilns netīrumu un ķieģeļu atlūzu, kādas paliek pēc mājas nojaukšanas. Pavasara saulē zeme bija sacepusi gluži cieta.

—   Te pēdu nospiedumu nebūs, Holms, — uzdrīkstējos aizrādīt.

—   Nē, — viņš domīgi atbildēja. — Bet ari te tomēr varētu atrasties vērtīgi norādījumi. Pagaidiet kādu mirkli!

Holmss vienmērīgi soļoja uz priekšu un atpakaļ pa atkritumu laukumu, šad tad noliekdamies. Pēc kādām piecpadsmit minūtēm viņš atgriezās pie mums.

—   Te mēs neko vairāk neuzzināsim. Atgriezīsimies viesnīcā, kur jums pastāstīšu par saviem slēdzieniem.

Hārdena istabā Holmss ieņēma vietu pie loga. Pulkvedis un es cerīgi viņā noraudzījāmies.

—   Tātad, pulkvedi Hārden, mums ir nedaudz informācijas, un no tās iespējams šo to secināt. Visupirmais un vissvarīgākais: jūsu dēlam nopietnas briesmas nedraud.

—   Kā jūs to zināt? — ieprasījās Hārdens.

—    Galvenais, ka nav pieprasīta izpirkšanas maksa. Šādos gadījumos steidzas sagrābt naudu, bet upura liktenis ir sekundārs. Mazais Čārlijs Ross noteikti jau sen ir miris. Mums turpretī ir darīšana ar prasmīgiem profesionāļiem, kuri jau pierādījuši, ka nogalina nelabprāt. Ja viņi būtu gribējuši zēna nāvi, viņi varēja tam pārgriezt rīkli turpat pie teātra un bez pēdām pazust.

Par Holmsa izteiksmes veidu amerikānis nodrebinājās. — Jūsu viedoklis ir ļoti saprātīgs. Bet, ja tā nav slepkavība un nav arī nolaupīšana izpirkuma dēļ, kas, pie velna, tad tas ir?

—   Jūsu dēlu sagūstīja kā ķīlnieku, vai arī tas ir kārtējais brīdinājums. Vienalga, kurš jūs vajā, skaidrs ir viens: viņa vēlēšanās, lai jūs atstātu Angliju, ir ļoti nopietna. Viņi jūs brīdinājuši gan vārdiem, gan rakstiski, bet jūs to ignorējāt; viņi ir apdraudējuši jūsu dzīvību, bet tāpat bez rezultātiem. Nu viņi cer jūsu apņēmību mazināt, uzbrūkot ģimenei.

—   Bet kāpēc tieši Džejam, nevis sievai vai meitām?

Holmss sausi iesmējās. — Skatuves dievināšana padarīja jūsu dēlu par ģimenes visērtāk pieejamo locekli. Mēs tagad zinām, ka kopš ierašanās Anglijā esat ticis rūpīgi novērots. Viņi viegli saprata, kādēļ jūsu dēls regulāri gāja uz konfekšu veikalu iepretim teātrim, nevis tuvāko, kuram mēs pagājām garām, un kādēļ viņš allaž piestāja pie afišām. Noslēpties un ievilināt zēnu slazdā bija vienkārši.

—   Un kā tas, jūsuprāt, notika, Holms?

—   Izsekotāji redzēja, ka Džejs atstāj viesnīcu. Viņi gaidīja celiņa galā, kamēr zēns iegāja konfekšu veikalā; viens no viņiem nometis cigaretes galu. Uzsākuši sarunu, viņi ar kaut kādu ieganstu aizvilināja zēnu līdz caurumam žogā un pieveica ar šo, — Holmss no žaketes kabatas izvilka drānas gabalu un iemeta to man klēpī.

Tas bija kokvilnas palagam noplēsts gabals, un man pat nevajadzēja to paņemt rokā, lai sajustu pazīstamo aromātu.

—   Hloroforms! — es izsaucos.

—   Tik tiešām, — Holmss piekrita. — Zaudējušu samaņu, jūsu dēlu rupji ierāva žoga caurumā un iegrūda ekipāžā, jādomā, četrriteņu, kur atradās trešais sazvērnieks. Tas gaidīdams bija izsmēķējis divus lētus melnos cigārus. Zēna pelēkajai žaketei notrūka metāla poga, bet no mutes izkrita bumbieru dražeja, ko viņš bija sūkājis. Tā kā iekšā sēdēja vismaz četri cilvēki, ekipāža svēra pietiekami, lai atstātu uz zemes kaut nelielas pēdas. No atkritumu laukuma tā aizbrauca uz ziemeļiem.

Pulkvedis šo sīko izskaidrojumu bija klausījies ieplestām acīm. — Žakete! Poga! — viņš izsaucās. — Kā jūs to varējāt uzzināt?

—   Elementāri, dārgais pulkvedi, — sacīja Holmss. — Dēļiem bija pieķērušās dažas vieglas, pelēkas pūkas, kas nepiederēja neliešu apģērbam, bet poga atradās tuvu riteņu sliedēm.

Izvilcis no kabatas, viņš to nolika uz galda. — Pogas otrajā pusē ievērosiet Ņujorkas firmas uzrakstu.

—     Apbrīnojami! — sacīja pulkvedis Hārdens, grozīdams pogu pirkstos. — Jūs tiešām esat tik vērīgs, kā doktors apgalvo.

—    Vienkārši esmu daudz praktizējies novērošanas un secināšanas mākslā, pulkvedi, bet tā man — ak, vai! — nepalīdzēs atbildēt uz nākamo jautājumu.

Hārdens pacēla acis. — Jūs domājat — kurp viņu aizveda?

Holmss pamāja. — Bet es jums varu pastāstīt, kurp viņu neaizveda. Viņa nav ne Londonā, ne ārzemēs. Aiznest jūsu dēlu bezsamaņā līdz vilcienam? Tas, bez šaubām, piesaistītu laužu uzmanību; tāpat būtu ostās. Turklāt līdz tuvākajai ostai ir divdesmit jūdžu, un viņi nekādā ziņā bez ārkārtējas nepieciešamības tik tālu neceļotu. Domāju, ka viņu mītne ir apmēram desmit jūdzes no šīs pilsētas.

—   Bet tad taču policija var meklēt, — iesaucās Hārdens. — Cilvēki būs redzējuši ekipāžu…

Holmss pacēla roku. — Pakalnos ap Vinčesteru ir burtiski simtiem būdiņu, fermu un muižu ēku. Par daudz pat tad, ja meklētu visa apriņķa policija. Turklāt privātas ekipāžas izbraukšana no pilsētas ir pārāk parasts notikums. Nav nekā tik nepamanāma kā ikdienišķais.

—   Bet ko varam darīt?

—    Domāju, ka zēna nolaupītāji vēlas, lai jūs iztēlojaties, kas viss ar viņu varētu būt noticis. Kad viņi nospriedīs, ka pienācis īstais laiks, jums atkal pieprasīs, lai atstājat šo zemi. Tas būs nosacījums jūsu dēla atbrīvoša- . nai. Tad mums varētu rasties iespēja uzzināt, kas viņi ir un kur atrodas.

Pulkvedis Hārdens izmisumā iesita pa krēsla paroci. — Nolādēts, mister Holms, tas ir tik grūti! Kaut ko taču mēs varam iesākt?

—   Iesaku mazliet atspirdzināties un apspriest, kas īsti varētu slēpties aiz šīs notikumu virknes. Iespējams, ka mums, pašiem nezinot, par vainīgajiem ir pietiekami daudz informācijas.

6. Džeja Hārdena stāstījums

Holmss pārliecās pār tējas galdu un salika kopā plaukstas.

—   Tā, džentlmeņi! Mums jāapsver, ko mēs zinām par Džeja nolaupīšanas iemesliem. Kāpēc banda, kas sastāv no acīm redzami prasmīgiem profesionāliem noziedzniekiem, ļoti interesējas par pulkveža Hārdena fotogrāfiskajām nodarbībām?

Pulkvedis satrūkās. — Vai jūs domājat, ka pie visa vainīgs mans stereoskops?

—   Tur es saskatu ticamāko izejas punktu. Kādam šķiet draudīga jūsu klātbūtne. Vienīgais, ar ko atšķiraties no citām bagātu amerikāņu ģimenēm Anglijā, ir jūsu fotogrāfiskie eksperimenti, un tāpēc es pieļauju iespējamu sakarību.

Pulkvedis izskatījās apmulsis.

—    Sāncensis, — uzdrošinājos ierunāties, — kāds, kuram jūsu izgudrojums bīstams komerciālu iemeslu dēļ, vēlas no jums atbrīvoties.

Hārdens vilcinādamies pakratīja galvu. — Man tā neliekas. Zinu, ka ir cilvēki, kas bargi apietas ar saviem konkurentiem, bet šis nav tas gadījums. Runā, ka pret sāncenšiem ļoti negants esot Edisons, bet viņš stereosko- pos vairs nav sevišķi ieinteresēts. Protams, viņš tos vēl ražo, bet dzirdēts, ka kinofilmas būšot kaut kas daudz iespaidīgāks.

—   Vai kāds par jūsu izgudrojumu ir kaut ko piedāvājis?

—   Nē, bet es piedāvājumus nepieņemtu. Kamera ir eksperimentāla un nav gatava ražošanai. Tās regulēšana vēl -lielā mērā pamatojas uz pieredzi, minēšanu un pat instinktu. Kamerai vajadzīgi vēl daudzi uzlabojumi. Turklāt šajā nozarē nav iespējams dabūt kaut cik izdevīgus patentus. Jūsu Vītsons stereoskopijas principus izklāstījis jau pirms fotogrāfijas izgudrošanas; mana kamera tikai uzlabo viņa teoriju.

—   Tātad jādomā, ka notikumiem nav sakara ar komerciju. Ja būtu, jums pakaļ dzītos amerikāņi. Liekas, ka vajātāji vienkārši vēlas šos eksperimentus apturēt, tātad viņiem kaut kādā veidā var kaitēt pati jūsu nodarbošanās.

—    Manas fotogrāfijas nevienam nevar nodarīt neko ļaunu. Ja tās izrādīsies nederīgas, būšu tikai izšķērdējis savu laiku un naudu. Pretējā gadījumā būšu papildinājis mūsu zināšanas par senajām celtnēm. Kāds ļaunums no tā varētu celties?

—    Sajucis arheologs? — es atkal iejaucos. — Kāds akadēmisks maniaks, kas domā, ka jūsu kamera var iznīcināt viņa teorijas?

Holmss īsi iesmējās. — Es piekrītu, ka nav bīstamāku radījumu par akadēmiķiem, ja tiek apdraudētas viņu lolotās idejas, bet viņu ieroči parasti ir sarkastiskas recenzijas, indīgi referāti un publiskas runas. Es būtu ļoti pārsteigts, ja viņi pievērstos pneimatiskajām pistolēm un ķīlnieku nolaupīšanai. Turklāt, kamēr pulkvedis nav publicējis savu atklājumu rezultātus, viņi nevar par tiem neko spriest.

Klauvēšana pie durvīm pavēstīja, ka ieradies kāds no. viesnīcas kalpotājiem. Atvainojies par traucējumu, viņš ziņoja, ka lejā gaidot kurjers ar ziņu pulkvedim.

Hārdena seja atplauka. — Sūtiet taču viņu augšā, cilvēk! Sūtiet viņu augšā!

—   Es vilcinājos to darīt, ser. Tas ir puika, ser, turklāt izcili netīrīgs fermas puika. Viņam uzdots atgādāt vēstuli, bet viņš uzstāj, ka gribot ar jums runāt personīgi.

—    Vediet viņu šurp ar visiem netīrumiem! — pavēlēja pulkvedis, un apkalpotājs steidzīgi izgāja. Hārdens pagriezās pret mums. — Jums, mister Holms, bija taisnība. Viņi ir kādu laiku nogaidījuši un tagad sūta kurjeru.

Pēc brīža apkalpotājs atgriezās, palaižot priekšā puiku, kas bija ģērbies vistaukainākajā rupja velveta uzvalkā, kādu jebkad biju redzējis. Ap kaklu netīra lupata, kājās dubļainas getras un zābaki vaļējiem purniem. Netīrumu klātā seja bija pa daļai paslēpta pārāk lielā, pāri pierei novilktā cepurē.

Turēdams rokas kabatās, viņš nostājās pāris soļu no mums un nopētīja visus pēc kārtas.

—   Jūs ir Šerloks Olmss, — viņš teica īsti nobriedušā Hempšīras izloksnē, nepareizi izrunādams «r», — un jūs atkal dakters Votsons.

Mēs abi piekrītoši pamājām, bet apkalpotājs jutās apvainots. — Izvelc rokas no kabatām un noņem cepuri, puika! — viņš ierūcās un norāva zēnam galvas apsegu.

Holmss sajūsmā sāka smieties, bet pulkveža Hārdena acis pārsteigumā iepletās, jo zem taukainās žeņķa cepures atklājās garās, blondās Džona Vinsenta Hārdena sprogas.

Pulkvedis asarām acīs apskāva dēlu, Holmss ar monētu mierināja apjukušo kalpotāju, bet pulkveža sieva un meitas, sadzirdējušas prieka saucienus, iesteidzās no blakusistabas.

Ļaujiet man neaprakstīt ģimenes prieka izpausmes. Pietiek pasacīt, ka pagāja vesela stunda, pirms Holmss, pulkvedis Hārdens un es apsēdāmies kopā ar pamatīgi nomazgāto un atsvaidzināto Hārdenu junioru, lai uzklausītu viņa piedzīvojumus.

Viņš stāstīja, kā pie teātra saticis divus cilvēkus, un abus aprakstīja. — Tas, kurš runāja, bija resnāks par otru un arī lielāks. Mazākais bija bāls un kārns, bet lielajam vecim bija apaļa, sārta seja un resns deguns. Viņš mazliet atgādināja cūku, turklāt dīvaini izrunāja vārdus.

—   Kā? — Holmss jautāja. — Jūs labi saklausāt akcentus, jaunais cilvēk. Atdariniet viņa runas veidu!

Zēns sarauca pieri un atkārtoja resnā sacīto: — Labdien, puišeli! Redzu, ka arī tevi interesē teātris.

Holmss uzmanīgi klausījās, tad jautājoši palūkojās manī.

—   Slima balsene, — sacīju, juzdamies pārsteigts, cik lieliski zēns atveido slimības simptomus.

—   Ļoti iespējams, — sacīja mans draugs un, kā diriģēdams orķestri, pavicināja labo roku. — Vēlreiz! — viņš pavēlēja.

Kad zēns teikumu atkārtoja, Holmss aizvēra acis un atgāza galvu. Tad viņa acis atkal atvērās. — Tas ir Drjūss! Par to nav šaubu, tā ir Drjūsa balss. — Viņš pagriezās pret pulkvedi. — Jūsu dēlam ir ļoti jutīga auss. Viņa atdarinājums ir precīzāks nekā skaņuplašu atskaņotājam.

—   Liekas, tā ir viena no balsīm, kas man draudēja. Bet kas ir šis Drjūss? — apjucis vaicāja amerikānis.

—    Drjūss ir cilvēks ar šaubīgu pagātni, pirms četriem gadiem viņš nonāca ieslodzījumā. Kad nodarbojos ar viņa toreizējo pavēlnieku, sagādāju pierādījumus, kas ļautu Drjūsu un viņa drauģeļus notiesāt pa ducim reižu katru. Taču mani paziņas Skotlendjardā uzskatīja, ka tiks apdraudēta ļoti augstu personu reputācija, ja viņš nonāks tiesas priekšā, un arī liecinieki vairs negribēja runāt. Būs ļoti patīkami izjaukt šī cilvēka plānus.

Holmss pamāja zēnam. — Lūdzu, turpini savu stāstu!

Jaunā Hārdena sacītais apstiprināja Holmsa slēdzienus par nolaupīšanas veidu. Atguvies no hloroforma ietekmes, zēns atradās guļus uz slēgtas ekipāžas sēdekļa. Viņam pietika apķērības savu pamošanos noslēpt no abiem bandītiem, kas sēdēja pretim.

Viņam, protams, nebija iespējams uzzināt, kur atrodas', līdz ekipāža nogriezās no lielceļa.

—   Jutu, ka tā dodas pa garu, grambainu ceļu, kas meta līkumu pa labi. Tad apstājāmies. Abi vīrieši sauca, lai kučieris nāk palīgā, un trijatā viņi mani no ekipāžas izvilka. Es turpināju tēlot oposumu, bet viņi mani paņēma aiz rokām un kājām un ienesa lielā mājā.

—    Kā tā izskatījās? — Holmss vaicāja. — Vai iegaumējāt?

—    Ai, māju redzēju gluži labi. Tā bija liela, likās kā plantācijas nams ar plašu lieveni un kolonnām. Nebiju domājis, ka Anglijā ir tādas mājas. Ievēroju, ka ēkas priekša apaugusi staipekņiem. Tie izskatījās biezi, it kā sen nebūtu apgriezti.

—   Ahā! — iesaucās Holmss. — Bedrains, nezālēm aizaudzis piebraucamais ceļš, kolonāde ar pīlāriem un mājas priekšā nekopti staipekņi. Pašlaik ir tikai maija sākums. Lai manāmi pāraugtu, staipeknim jāatrodas pie mājas, kas vairāk nekā gadu stāvējusi tukša. Mēs uzkrājam informāciju, džentlmeņi, un drīz spēsim vietu noteikt precīzi. Kāda bija iekšpuse, jaunais cilvēk?

—   Kad mani nesa iekšā, ievēroju priekštelpu. Tā bija plaša, augšup liecās divas kāpnes. Ne priekšnamā, ne uz kāpnēm nebija paklāju, un viņu zābaki uz grīdas skaļi klaudzēja. Likās, ka ēka bija tukša.

—   Kurp viņi jūs nogādāja? — prašņāja Holmss.

—    Mani nesa pa kreisajām kāpnēm un dažām pasāžām. Spriežot pēc atbalsīm, arī tur nebija nekādu mēbeļu. Mājas aizmugurē nelielas kāpnes veda līdz pašai augšai. Tur bija pāris nelielu istabiņu; viņi mani ienesa vienā no tām un iesvieda gultā.

—   Vai gulta bija saklāta?

—    Nē, ser. Tas bija tikai dzelzs gultas rāmis ar līstēm. Es izlikos, ka vēl arvien esmu bezsamaņā, un viņi mani ieslēdza. Pēc dažām minūtēm kučieris atgriezās un uzmeta gultai segu kaudzi, pēc tam atkal tiku ieslēgts.

—   Vai viņi, jūs nesdami, sarunājās? — interesējās Holmss.

—   Viņi sacīja, ka mani jānoliek pie malas labi ātri, un, jo mazāk zināšot, ka es tur esmu, jo labāk. Tas mani ļoti nobiedēja. Domāju, ka viņi gatavojas mani nogalināt.

—   Ko darījāt, kad viņi jūs atstāja?

—   Piecēlos un sāku meklēt izeju. Es negrasījos tur palikt, ja vien iespējams kaut kā izkļūt. Durvis bija stipras un no ārpuses aizslēgtas. Bija tikai viens mazs lodziņš, un pa to redzēju, ka atrodos trešajā stāvā, bet zem manis ir gluda siena. Turklāt lodziņš bija aiznaglots.

—   Bet kā tad izbēgāt? — es nenocietos.

—   Nepārtrauciet zēnu, Votson! Kā jums izdevās izbēgt?

—   Holmss turpināja iztaujāšanu.

—    Domāju, ka esmu slazdā, bet tad griestos pamanīju lūku. Spriedu, ka tā kaut kur novedīs, bet tā izrādījās par augstu. Uzkāpu uz gultas gala, bet lūkas malu vēl arvien nevarēju sasniegt. Tad izdzirdēju noskrapstam atslēgu, steigšus apgūlos un izlikos aizmidzis.

—   Kas nāca?

—   Atkal kučieris. Viņam bija šķīvis ar sviestmaizēm un krūze ābolu sulas. Viņš neko neteica, tikai nolika nesamo uz grīdas un aizgāja. Tobrīd sāku just izsalkumu, tāpēc ķēros pie ēšanas, lai gan pārtika varēja būt saindēta. Paēdis spēju domāt skaidrāk. Spriedu, ka tad, ja gultu paceltu stāvus un izmantotu kā kāpnes, varētu lūku sasniegt. Bet nevarēju izdomāt, kā to paveikt bez trokšņa. Domāju ilgi, tomēr nesekmīgi. Tad pēkšņi lejas stāvā saklausīju ļoti dīvainu troksni.

—   Kādu troksni? — Holmss saspringa.

—   Tas bija dīvains, tāda kā dziedāšana vai kas tamlīdzīgs, pie tam kāds sita bungas un kliedza. Nekad kaut ko tādu nebiju dzirdējis, varbūt vienīgi… — Viņš apjucis apklusa.

—   Vienīgi kad? — Holmss mudināja.

—   Ņūorleānā, Kongo laukumā, kur dejoja vudū bundzinieki. Troksnis mājā izklausījās tieši tāds.

—   Kad tu esi bijis Kongo laukumā? — pulkvedis nikni pārtrauca.

—   Kad apciemoju krustmāti Mimī, viņa mani turp aizveda. Viņa sacīja, ka tas jāredz, un bija uztraucoši, kad visi melnie ļaudis dejoja, sita bungas un lāpu gaismā dziedāja.

—   Tava krustmāte Mimī ir traka! — šņāca pulkvedis.

—   Jauns zēns un baltā sieviete Kongo laukumā vakara tumsā!

—   Viss bija kārtībā, tēti. Kāds Boldena kungs, krustmātes Mimī draugs, mūs pavadīja. Viņš ir mūziķis, viņam ir savs orķestris.

—   Nākamreiz, kad būšu Ņūorleānā, es tavai krustmātei kaut ko pateikšu! — pulkvedis noteica. — Bet tā nevar būt taisnība, mister Holms. Kongo laukums — tas ir vudū un afrikāņu elkdievība.

—   Viņam varbūt ir vairāk taisnības, nekā iedomājamies. Tātad jūs izmantojāt troksni, lai riskētu kustināt gultu?

—   Jā, ser. Pēc tam nebija grūti izlīst caur lūku. Tā mani noveda bēniņos, kas bija pilni ar visādiem krāmiem. Bija diezgan tumšs, bet mazliet gaismas iespīdēja no pažobelēm. Sakrāvu uz lūkas kaut kādas vecas kumodes un mēģināju no bēniņiem izkļūt. Jā, bet pirms tam gandrīz apmaldījos. Vienai bēniņu telpai sekoja citas, un dažviet bija tumšs kā ellē. Beidzot nolēmu virzīties gar mājas ārsienām, jo tur vismaz bija mazliet gaismas. Atradu nelielas koka durvis. Tās gan bija aizslēgtas ar piekaramo slēdzeni, bet ar spērienu izdevās tās atvērt.

—   Un kur nonācāt? — kļuvu nepacietīgs.

—    Uz plakana jumta, un priekšā bija margas. Aizmugurē un abos sānos bija slīps šīfera jumts, bet pats stāvēju uz līdzenas virsmas. Sapratu, ka esmu mājas aizmugurē. Aizgāju līdz margām, cerēdams tikt lejā, bet tas nebija iespējams. Varēju saskatīt lielu dārzu un zālājus. Bija gandrīz tumšs, tomēr redzēju, ka tur pilns cilvēku. Daži no viņiem likās apģērbti kā aktieri.

—   Kāpēc jūs tā domājat? — izsaucās Holmss.

—    Viņienj bija dīvainas drēbes dažādās krāsās, mantijas un tamlīdzīgi. Pat ja būtu varējis nokāpt, viņi mani noteikti pamanītu, bet tas vēl nebija sliktākais. Dārza vidū tika aizdedzināts liels ugunskurs. Devos atpakaļ un pārrāpos šīfera jumtam, bet arī otrā pusē nebija neko labāk.

—   Kāpēc ne? — Holmss jautāja.

—    Kad paskatījos pār margām mājas priekšā, tur uz iebraucamā ceļa redzēju garu ekipāžu rindu. Tās laikam bija atvedušas cilvēkus, kuri aiz nama sita bungas un dziedāja. Sapratu, ka ekipāžās gaida kučieri. Bet te vismaz nebija ugunskura, tātad man palīdzēs tumsa. Pārkāpu pār margām.

—   Bez virves vai palīgiem? — izsaucos.

—   Nu, virves man nebija, doktor, tāpēc darīju, ko varēju. Redzēju, ka staipekņi saauguši diezgan biezi. Pārliecos pār margām un parāvu. Augi likās labi iesakņojušies, bet nebiju drošs, vai to stīgas mani noturēs. Palaidis margas vajā, pāris pēdas kritu, staipekņi mani noturēja, un varēju droši rāpties lejā.

—   Tā no tavas puses bija visai aukstasinīga rīcība, — pulkvedis apbrīnā pašūpoja galvu.

Džejs stāstīja, kā viņš, turēdamies pie staipekņiem, collu pa collai nolaidies tumšajā mājas priekšā, kamēr dažas pēdējās pēdas varējis nolēkt. Turēdamies ēnā, viņš bija aiz- rāpojis līdz jaunaudzei līdzās iebraucamajam ceļam.

—    Tā bija visbīstamākā vieta, — viņš sacīja tā, it kā rāpšanās pa sienu būtu bijusi viegla. — Mežā nevarēju redzēt ne collu uz priekšu un nepārtraukti klupu, bet galu galā nonācu uz lielceļa.

Džejs brīdi klusēja. — Pa ceļu skrēju, cik tālu varēju, bet nedrīkstēju tur palikt ilgi. Viņi man varētu dzīties pakaļ ekipāžās. Pārlēcu dzīvžogam un apgūlos. Sapratu, ka%tumsā viņiem būs grūti mani sameklēt, bet es līdz ausmai tāpat nevarēju turpināt ceļu.

—   Esmu pārsteigts, ka jūs šādos apstākļos varējāt gulēt, — piebildu.

—   Nu, sākumā gan nevarēju. Biju izsalcis un tāpēc nespēju aizmigt, — Džejs sacīja un paskatījās uz galdu. — Kad pamodos, bija jau diena. Dzirdēju saucienus un nodomāju, ka meklē mani, bet tad redzēju, ka ganībās klaigā kāds puika. Cerēju, ka viņam būs kaut kas ēdams, — zēns atkal pievērsās galdam.

Šoreiz pulkvedis mājienu saprata un piezvanīja, lai atnes sviestmaizes. Iestiprinājies Džejs turpināja.

—   Ganam izstāstīju visu, kas ar mani bija noticis. Viņš runāja ļoti dīvaini, un sākumā viņu nevarēju saprast, bet ar laiku pie akcenta pieradu. Viņš sacīja, ka māja esot apburta un neviens no apkārtnes iedzīvotājiem tai netuvojoties. Viņam bija maize un siers, un viņš ar mani dalījās.

Likās, ka ilgstošais izsalkums jaunajam miljonāram bijis visnepatīkamākais piedzīvojums, jo viņš tvēra nākamo sviestmaizi, pirms iepriekšējā bija apēsta.

—   Prasīju Čārlijam — tāds bija zēna vārds — ceļu uz Vinčesteru, un viņš pastāstīja, kā turp nokļūt, bet man bija bail doties tālāk, jo domāju, ka izskatīšos uzkrītoši. Un tā izdomāju ar Čārliju apmainīties drēbēm.

—   Tu taču neatņēmi viņam drēbes? — uzstāja tēvs.

—   Nē, ser. Es tās apmainīju. Atdevu Čārlijam savu uzvalku, pusi naudas un bumbieru dražejas, kas man bija kabatā, bet viņš dražejas neņēma, sacīdams, ka ceļš būs garš un saule karsta. «Tak jau nu būs maijam nelabi karsts,» — Džejs atdarināja savu angļu draugu.

—    Tā arī bija, — viņš turpināja. — Gāju pa Čārlija norādīto ceļu pāri laukiem, līdz nonācu pakalnos pilsētas tuvumā, bet man bija bieži jāapstājas un jāatpūšas. Iedomājos, ka viņi varbūt viesnīcu novēro, tāpēc izlikos, ka esmu Čārlijs, kas nes manam tēvam vēsti. Iekļūt izrādījās grūtāk nekā tikt no mājas ārā.

Džejs atkal pievērsās sviestmaizēm, kamēr pulkvedis un es sēdējām, apbrīnodami viņa lietišķo stāstījumu. Holmss bija atgāzis galvu un aizvēris acis un, bez šaubām, pārdomāja Džeja pavēstīto.

—     Tikko būs iespēja, atlīdzināšu jaunajam Čārlijam. Palīdzējis manam dēlam, viņš nebūs zaudētājs, — sacīja pulkvedis.

Biju patīkami pārsteigts, dzirdot Hārdenu to sakām, jo klusībā lepojos ar angļu lauku puišeli, kas dzīvoja no penijiem, tomēr amerikāņu miljonāra dēlam bija parādījis viesmīlību, dalījies trūcīgajā uzturā un pat atdevis atpakaļ neapšaubāmi vērtīgās bumbieru dražejas.

Holmss paliecās uz priekšu. — Vai jūs šo māju pazītu?

Džejs, bāzdams mutē vēl vienu sviestmaizi, atteica: — Kā nu ne!

—   Un varētu mūs turp aizvest?

—   Zinu tikai virzienu.

—   Bet, ja mēs jūs vestu pareizajā virzienā, jūs māju atrastu? — neatlaidās Holmss.

—   Diezgan droši, jā, ser, — atbildēja jaunais Hārdens.

—   Tad rīt agri no rīta dosimies turp un paskatīsimies, kas tur vēl atklāsies. Pulkvedi, jums iesaku sarunāt, lai apriņķa policija mums sūta līdzi pāris detektīvu. Votson, vai varat sadabūt šīs apkaimes militārās kartes? Džej, jūsu piedzīvojumi ir beigušies, un man liekas, ka jums būtu labāk iet gultā.

—   Bet kas būs ar šo Drjūsu? — ieprasījās pulkvedis.

—   Drjūsa parastais darbības lauks ir Londona. Viņš noteikti devās turp, tikko uzzināja, ka jūsu dēls ir prom. Vispirms paraudzīsim, ko mums rīt pastāstīs pati māja.

7. Čūskas zīme

Kad nākamajā rītā devāmies savos meklējumos, mums līdzi ekipāžā brauca apriņķa policijas inspektors Stabingtons un seržants Morgāns. Jaunais Hārdens sēdēja priekšā blakus kučierim, lai rādītu ceļu, tiklīdz to atpazīs.

Iepriekšējā vakarā izpētījis kartes, Holmss bija izdarījis slēdzienus par iespējamo mājas atrašanās vietu. Tagad viņš iztaujāja abus policistus.

Viņi paskatījās viens uz otru, tad Stabingtons ieminējās:

—   Izklausās pēc Veila sētas. Tā jau arī ir bijusi ilgu laiku tukša.

—   Un kur ir Veila sēta? — Holmss jautāja.

—   Tā atrodas aiz Greihengeras, ser, — sacīja Morgāns. — Savulaik piederēja baņķierim Gartonam. Ēka stāvējusi tukša kādus četrus gadus.

—   Vai kāds no jums šo māju pazīst? — iejautājās Holmss. — Vai tā atbilst zēna aprakstam?

—   Es tur biju pirms vairākiem gadiem, — Stabingtons padomājis sacīja. — Toreiz tur notika plašas viesības, bija pat viesi no karaļnama. Liekas, ka redzēju gan kolonnas, gan staipekņus. Tā varētu būt īstā vieta.

—   Tātad kopš mistera Gartona nāves pagājuši četri gadi, — Holmss. precizēja.

—   Nē taču, ser, — iebilda Morgāns. — Vecais Gartons nomira pirms gandrīz desmit gadiem. Nams piederēja dēlam, bet tas iztērēja visu tēva naudu un nonāca lielās grūtībās. Viņš bija parādā visiem, un par viņu sāka interesēties Skotlendjards, bet tad viņš nošāvās. Tas notika pirms apmēram četriem gadiem.

—   Protams! — sauca Holmss. — Tā bez šaubām ir Veila sēta. Kučierī Vai zināt ceļu uz Greihengeru?

—   Jā, ser!

—   Tad drīkstat mūs turp vislielākajā ātrumā aizvest, — Holmss pavēlēja un, atgāzies sēdeklī, aizvēra acis.

Pulkvedis Hārdens un es pārsteigti saskatījāmies ar abiem policistiem, bet tā kā zināju, ka Holmsu iztaujāt būtu veltīgi, nākamās trīs jūdzes ceļojām klusēdami.

Klusumu pārtrauca Džejs, izsaukdamies: — Šis ir tas ceļš! Te izlīdu no jaunaudzes!

Holmss kļuva modrs un, paliecies uz priekšu, pētīja apkaimi abpus ceļam. Pēc brīža starp kokiem mums līdzās parādījās vārtu stabi.

—   Neiegriezieties! — Holmss pavēlēja kučierim. — Mēs līdz namam iesim kājām.

Žigli izkāpām un sapulcējāmies pie vārtiem. Aiz kokiem, kuru neapgrieztie zari karājās pāri ceļam, ceļš aizlocījās līdz kolonādei, ko pušķoja Džeja aprakstītie Virdžīnijas staipekņi. Netīro granti uz ceļa bija pārņēmušas nezāles, bet ekipāžu riteņi tās bija salauzījuši. Pēdas likās svaigas.

—   Te tā ir, — Džejs triumfējoši sauca, rādīdams uz māju. Patiešām varējām saskatīt saraustītos staipekņus, pa kuriem zēns bija izbēdzis.

Aizgājām līdz mājai un uzkāpām pa kāpnēm. Izskatīgo < parādes durvju krāsojums bija bojāts, un misiņa piederumi apsūbējuši. Durvis bija pamestas neaizslēgtas un pat nedaudz pavērtas. Holmss tās atgrūda ar spieķi, un mēs iegājām priekšnamā.

Plašās, elegantās telpas grīda bija izlikta ar tumšu marmoru. Mēbeļu nebija, bet uz grīdas ieraudzījām ar krītu uzvilktu riņķi. Tas man atgādināja pareģu lietoto zodiaka apli. Zīmējumu šur tur klāja biezas sveču tauku šļakatas. Gaisā bija jūtama uzmācīgi salda un kodīga smarža.

Šerloks Holmss stāvēja līdzās zīmējumam un lēni aplaida telpai skatienu. Tad pagriezās pret policistiem.

«— Inspektor, iesaku jums un seržantam pārmeklēt augšējos stāvus, kamēr pulkvedis Hārdens, doktors un es izpētām leju. Džej, ejiet līdzi policistiem!

—    Tūliņ, ser, — atsaucās inspektors Stabingtons. — Uzdrīkstos jautāt vai jūs paredzat, ka atradīsim kaut ko īpašu?

—     Pastāstīšu jums meklētājam derīgu noteikumu: gaidiet, ka neatradīsies nekas. Tad nejutīsieties vīlies, ja tiešām tā notiks.

—   Nav šaubu, ka jums taisnība, ser, — atteica inspektors un veda savu grupu augšup.

Hārdens, Holmss un es sākām pārbaudīt apakšstāvu. Divas durvis no priekštelpas veda uz saulainu viesistabu. Arī tur bija pilējuši sveču tauki un valdīja tā pati saldenā smarža. Attapos, ka tā ir vīraka smarža, kādu pirms vairākiem gadiem biju odis Indijas tempļos.

Mūsu tālākie meklējumi neko nedeva, līdz atradām virtuvi. Tās vienos sānos bija galds ar tukšu pudeļu rindām. Etiķetes liecināja, ka pudelēs bijuši lieliski vīni un citi alkoholiski dzērieni. No pagaldes Holmss izvilka tējkaroti, kādas Londonas pārtikas tirgotavas čeku un zīmīti ar sabiedrībā labi pazīstama jauna lorda vārdu.

—   Liekas, ka viņi te sapulcējušies bieži, — sacīja Holmss.

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—   Paskatieties uz pudelēm! Jaunākās vēl spodras, bet vairumu klāj putekļi. Būtu jauks eksperiments, ja mēs putekļus nosvērtu un noteiktu, cik reizes viņi šajā namā satikušies, bet tas nav svarīgi. Datums uz čeka norāda, ka viņi te, bez šaubām, bijuši februārī.

—   «Viņi»? — pulkvedis ar uzsvaru pārjautāja.

—   Misters Drjūss un tie, kurus varam saukt par viņa viesiem. Nāciet, džentlmeņi, liekas, ka esam atraduši visu, ko vēlējāmies.

Priekštelpā satikām augšstāva pārbaudītājus. Inspektors Stabingtons pavilka Holmsu sāņus un ziņoja: — Guļamistabās ir daudz pazīmju par to, ko varētu saukt par nodarbošanos ar mīlestību. Un vēl atradu šo.

Viņš pasniedza manam draugam salocītu papīru. Kad Holmss to rūpīgi atlocīja, ieraudzījām nedaudz sudrabaina pulvera.

—   Tas ir lieliski, — Holmss nopriecājās. — Vai atceraties, kurā istabā to atradāt?

—   Jā, ser. Trešajā rietumu spārna guļamistabā.

—   Lūdzu, aizvediet mani turp!

Kad viņi pēc dažām minūtēm atgriezās, Holmss pie sevis smaidīja. — Tagad iesim pārmeklēt dārzu.

Izgājām uz terases. Holmss soļoja šurp un turp un reizēm noliecās. Beidzot viņš mūs pa īsām kāpnēm noveda līdz mauriņam.

Četrus gadus nekoptais mauriņš siltajā pavasarī vairāk atgādināja pļavu. Bija viegli saskatāms, ka pa to staigājuši daudzi cilvēki. Labi iemīta taka veda no kāpnēm uz svaigu pelnu apli mauriņa vidū. Uz takas Holmss divreiz apstājās un pacēla kaut ko baltu.

Stāvējām nomīdītās zāles aplī ap pelnaini, kamēr Holmss to rūpīgi nopētīja. — Paskatieties, Votson, — viņš ierunājās. — Ko jūs domājat par šo?

Pelnaines malā bija skaidrs kailas kājas nospiedums. — Pēda! — es iesaucos. — Sievietes vai jaunieša pēda.

—   Pareizi, Votson! Acīmredzot, mūsu uzdzīvotāji, viesī-4 bām ieilgstot, kļuvuši neuzmanīgi.

Bijām apli gandrīz apgājuši, kad Holmss atkal apstājās. — Vai drīkstu, seržant, palūgt lapu no jūsu kabatas grāmatiņas? — Seržants Morgāns pasniedza papīru, un Holmss pieliecies zālē savāca vēl mazliet tāda paša sudrabainā pulvera. Beidzot Holmss sāka rakņāties pelnos ar spieķi. No dziļākās vietas viņš izvilka un pacēla gaisā nomelnējušas, savītas stieples.

—   Kā jūs domājat, kas tas bijis?

—   Tas taču putnu būris! — sauca Džejs.

—   Tieši tā, — Holmss apstiprināja. — Un, ja nekļūdos, tas ir viss, kas palicis pāri no būra iemītnieka. — Viņš pakratīja stiepļu atliekas, un, plēnēm pajūkot, atklājās sīku kaulu drumslas.

—   Nolādētie seski! — izsaucās zēns, bet viņa tēvs novērsās ar spēcīgāku lāstu.

—   Varu jums apgalvot, — sacīja Holmss, — ka salīdzinājumā ar misteru Drjūsu sesks ir šķīstuma paraugs.

Viņš devās atpakaļ uz māju, un mēs sekojām. Ejot caur priekšnamu, uzdrošinājos uzdot jautājumu: — Tātad Drjūss te noturējis kaut kādas sātaniskas ceremonijas?

—   Nē, Votson, — Holmss atteica un apstājās pie krīta zīmējuma. — Tam nav nekāda sakara ar sātanu. Paskatieties uz šo! — Viņš ar spieķi norādīja uz balto riņķi. — Kā jūs šo diagrammu saprotat?

—     Nu, tas ir horoskopu aplis. Zodiaka aplis, kādu izmanto pareģi. Skaidrs, ka tā bijusi dekorācija elku pielūgšanai.

—   Ai, Votson, jūs skatāties, bet neievērojat. Pareģu zodiaks sadalīts divpadsmit daļās. Šim ir trīspadsmit. — Viņš piesita spieķi grīdai. — Te ir trīspadsmitā zīme — Opioks, Čūskas nesējs.

Izbrīnīti raudzījāmies Holmsā.

—   Bet ko tas nozīmē, ser? — jautāja Džejs.

—   Tas nozīmē, ka mums nav darīšana ar sātanismu, bet kaut ko daudz, daudz senāku.

Skatīdamies uz krita zīmējumu, mēs apklusām. Holmss aizsoļoja līdz durvīm un atgrūda tās vaļā.

—    Liekas, ka pēdējais laiks atgriezties Vinčesterā, džentlmeņi. Uz vēlām pusdienām, kamēr kaut cik gaišs.

8. Mazliet gaismas

Vinčesterā nokļuvām ātri. Holmss bija ārkārtīgi labā omā, plaši stāstīja par ceļmalas augiem un jaunajam Hārdenam izskaidroja apkaimes ģeoloģiju. Redzēdams viņu šādā garastāvoklī, biju priecīgs. Uzsākot jaunu lietu, mana drauga intelekts darbojās līdzīgi atsperei, kas savelkas ciešāk, bet viņš, mēģinādams faktos atrast nozīmīgas likumsakarības, kļuva arvien mazrunīgāks. Bet, kad Holmss bija ticis skaidrībā, atspere atslāba, un viņš kļuva tik burvīgs un asprātīgs sarunu biedrs, kādu vien var vēlēties.

Kad misis Hārdena ar meitām bija pēc pusdienām aizgājušas, mēs sapulcējāmies ap brendija karafi. Holmss izrakņāja kabatas un salika uz galda Veila sētā savāktos priekšmetus — abas papīra turziņas ar sudrabaino pulveri, pārtikas tirgotavas čeku un divas mazas, baltas spalviņas. Viņš priekšmetus sarindoja, tad paskatījās uz pulkvedi Hārdenu.

—   Jūs ļoti pacietīgi esat gaidījis manu izskaidrojumu dīvainajiem notikumiem, kas skāruši jūsu ģimeni, bet līdz šim . man bija tikai aizdomas. Veila sētā iegūtie pierādījumi ļauj izdarīt drošus slēdzienus. — Viņš pamāja uz nelielo kolekciju. — Atļaujiet man paskaidrot.

—   Sāciet, mister Holms, vārds jums, — sacīja pulkvedis, pastumdams tuvāk cigāru kasti.

—   Paldies! — Holmss izvēlējās cigāru. — Man šķiet, ka būtu labi sākt ar Drjūsu. Džeja neparastā spēja atdarināt balsis ļāva man justies pilnīgi drošam, ka jūsu vajāšanas iedvesmotājs ir Drjūss. Viņš uz brīdi apklusa, lai aizdedzinātu cigāru. — Ir pagājuši gandrīz četri gadi, kopš es Šveicē nokārtoju savas attiecības ar nelaiķi profesoru Moriartiju. Votsons par to publicējis nelielu melodrāmu «Pēdējā problēma». Man veicās, un tā profesoram bija pēdējā diena. Nelaime tikai tā, ka viens no Moriartija bandas, varbūt visbīstamākais, zināja, ka esmu palicis dzīvs. Tādēļ nedrīkstēju atgriezties Anglijā, kamēr atradu iespēju notvert Moriartija rokaspuisi slazdā un tā garantēju savu drošību.

Pirms sadursmes ar profesoru biju Skotlendjardu apgādājis ar pilnīgu dosjē par Moriartija kriminālo impēriju, un man bija cerības, ka tad, kad atgriezīšos, vairums viņa leitnantu nīkuļos cietumā. Bet tam — ak, vai! — nebija lemts piepildīties. Drjūss un viņa nelielā banda no likuma bardzības izglābās, galvenokārt tāpēc, ka liecinieki atteicās pret viņu liecināt.

—   Nevaru atcerēties, ka jūs kādreiz būtu par šo Drjūsu runājis, — es piebildu.

—   Iespējams, taču par viņu esmu zinājis daudzus gadus. Viņš savulaik bija Skotlendjarda nodaļas seržants, turklāt priekšniecība par viņu kā strādīgu un inteliģentu detektīvu bija labos ieskatos. Drjūss prata vairākas valodas, un viņam bija ātra domāšana. Bet tajā pašā laikā tuvākie kolēģi pakāpeniski atklāja Drjūsa raksturā dziļus trūkumus. Viņš ir viens no tiem tumšajiem radījumiem, kura dzīvē lielākā patika ir nodarīt citiem sāpes.

Drjūss bija tuvu atmaskošanai, kad Kenonas cietuma karceri pratināšanas laikā nomira kāds ielas puika. To gan izdevās noslēpt. Drjūsa karjerai pienāca gals, kad atklājās, ka viņš iejaukts hipodroma noziedznieku bandā.

—   Bensona lieta! — iesaucās inspektors Stabingtons.

—   Tā pati. Drjūsu un vairākus kolēģus ieslodzīja, bet pēc atbrīvošanas viņš iesaistījās Moriartija bandā. Profesora pagrimšanas cēlonis bija pārmērīga tieksme pēc bagātības, un Drjūss Moriartijam parādīja veidu, kā garantēt pastāvīgu naudas pieplūdumu viņa kabatās, turklāt tā, ka li- kūmam būtu ļoti grūti to apdraudēt. Šāds finansējums ļāva pieaugt Moriartija ietekmei un ar laiku viņu padarīja par draudu visai valstij.

—   Bet no Moriartija jūs atbrīvojāties, — sacīju.

—    Pareizi, Votson, bet es netiku vaļā no Drjūsa. Tagad, palicis bez sava kunga, viņš var brīvi turpināt krāpnieciskos pasākumus pats savai peļņai.

Holmss pacēla pārtikas tirgotavas čeku. — Kad šorīt dzirdēju vārdu «Gartons», atcerējos upuri, kura vārds parādījās manā dosjē Skotlendjardam. Tas apstiprināja manu Drjūsa identifikāciju un'norādīja, ka Veila sēta ir mūsu galamērķis. No šī čeka un putekļaino pudeļu rindām kļuva skaidrs, ka kopš jaunā Gartona nāves Drjūsa banda izmantojusi Veila sētu savām pastāvīgajām sanāksmēm.

—   Bet kas tur norisinājās, mister Holms? — jautāja inspektors. — Jūs teicāt, kaut kas vecāks nekā sātanisms.

—   Sātanisms ir kristietības produkts, pretdabiska ķecerība, kas savu pielūgsmi velta kristiešu velnam, un tās filozofija sludina kristiešu ideālu noliegumu. Bet pirms Kristus pastāvēja citas ticības sistēmas, un viena no tām bija senajā pasaulē visaugstākā. Vai esat dzirdējuši par eleisiānisma mistērijām?

—   Bet tā taču bija garīgās izglītības filozofija! — es iebildu. — Skaidrs, ka daudzi agrīnie kristieši spēja palikt uzticīgi Eleisīnas zvērestam.

—   Tiesa, — atteica Holmss. — Sludinātāji uzstāja, ka ceremonijās drīkst piedalīties tikai tie, kam tīras rokas un, tīras sirdis. Nerons esot aizceļojis uz Eleisīnu, vēlēdamies tikt iesvētīts, bet, padzirdējis par sludinātāju prasībām, pārdomājis. Valdīja uzskats, ka iestājceremonija nepiemērotos iedzenot ārprātā.

—   Kā ceremonijas norisinājās? — prašņāja Džejs.

—     Klusuciešanas solījums bija nepārkāpjams. Rituāls līdz mūsdienām autentiskā veidā nav nonācis, bet mazliet mēs par to zinām. Piemēram, to, ka daži šī kulta varianti izmantoja uz mēness cikliem bāzētās trīspadsmit zīmes,

nevis daudz parastāko saules zodiaka jeb divpadsmit zīmju sistēmu.

—   Bet kāds sakars zodiakam un Demētras pielūgšanai Eleisīnā ar Drjūsa reketu? — pulkvedis nesaprata.

—    Demētra — dieviete māte, auglības un dabas velšu dieviete bija Eleisīnas kulta centrā. Viņu var atrast visas senās pasaules panteonos. Viņa bija gan Anu, gan Izida, gan Diāna. Viņa bija Hekate, ķeltu Ceridvena, gēlu Kailī- ča — ragana, kam septiņi vīri. Bet Īrijā viņa ir Morigāna, nāvē ejošu cīnītāju dieviete, kas ar asiņu aptraipītajiem kraukļa spārniem jāj pa vējiem.

Holmss brīdi klusēja. — Kristietība izplatīdamās Lielās mātes kultu iedzina pagrīdē. Dzīvojot tumsībā, prevalēja šīs ticības ļaunie spēki. Tas kļuva par nāves, spēka, lāstu un ļaunuma kultu. Kādreizējie līksmie auglības svētki pārvērtās ar pretdabiskām erotisma formām piesātinātās apsēsto dzīrēs.

Holmss paņēma no galda balto spalviņu. — Dūja bija viens no Eleisīnas svētajiem simboliem, kas nozīmēja gaismu, mieru un mīlestību, bet Veila sētā viņi dzīvas dūjas būros sadedzināja. 30. aprīlis bija maija sākuma vakars, kad notika senie auglības svētki. Drjūss sapulcināja savus klientus un ievilināja viņus apkaunojošos rituālos, kas izraisīja viņu tumšākās iekāres.

—   Nesaprotu, ko viņš var nopelnīt, organizējot bagātu dzērāju orģijas? — šaubījās pulkvedis.

—    Jums jāsaprot, ka Drjūsam ir plašas zināšanas par īpatnējām filozofijām un slepenām reliģijām, īpaši tām, kuru rituāli ir dramatiski, vardarbīgi un erotiski. Londona ir pilna jaunu vīriešu un sieviešu, kuriem sabiedrība apnikusi. Viņi lasa Kuismenu un meklē uzbudinājumus, kādus apraksta šis autors. Agri vai vēlu viņi atrod ceļu pie Drjūsa. Izlikdamies par izglītotu cilvēku, varbūt pat ticīgo, viņš ievilina lētticīgos tādās situācijās, kas tos padara par upuriem.

—   Bet kā? — Hārdens nesaprata.

—   Drjūsa nekrietnais noslēpums ir te, — sacija Holmss un pacēla abas papīra turziņas.

—   Narkotikas, — riskēju minēt.

—   Nē, lai gan dažas īpašas drogas viņa arsenālā ietilpst. Šis ķimikālijas lietojamas daudz vienkāršāk.

Atlocījis abus papīrus, viņš to saturu iebēra pelnutraukā un piespieda mirdzošajam pulverim cigāra galu. Izšāvās spoža liesma, apgaismojot visu telpu un liekot mums pārsteigumā sarauties.

—   Magnija pulveris! — attapās pulkvedis Hārdens. — Tātad viņam bija fotoaparāts!

—   Tieši tā, pulkvedi. Magnija pulvera atbiras no fotoaparāta. Kad inspektors Stabingtons tās parādīja, man par to nozīmi nebija šaubu, un īsa guļamistabas grīdas putekļu apskate liecināja, ka tur atradies fotogrāfa statīvs.

—   Šantāža ar fotogrāfiju palīdzību! — iesaucās inspektors. — Neķītrais nelietis!

—   Turklāt Drjūsa upuri nekad nesūdzētos. Labāk bankrots vai varbūt nāve!

—   Bet ko gan šis šantažētājs grib no manis un manas ģimenes? Džejs un meitenes ir pārāk jauni un manai naudai nevar piekļūt. Nesaprotu, — pulkvedis papurināja galvu.

Šerloks Holmss piecēlās un atvēra logu, lai demonstrējuma radītie dūmi izklīstu. Viņš pagriezās un atspiedās pret palodzi. Garais stāvs tumši iezīmējās loga četrstūrī.

—   Ja jūs vai jūsējie būtu paredzamie upuri, jūs saņemtu viltīgi maskētus ielūgumus uz Drjūsa viesībām, bet tas nav noticis. Bijuši tikai draudi, kas kulmināciju sasniedza ar jūsu dēla nolaupīšanu. Drjūsam jūs neesat potenciāls ienākumu avots, pulkvedi Hārden. Kaut kāda iemesla dēļ viņš jūs uzskata par īstu apdraudējumu sev.

Pulkvedis dažas minūtes kodīja savu cigāru, un tikmēr viņa sejai pārslīdēja plaša jūtu gamma. — Mister Holms, mēs esam to vairākkārt pārrunājuši. Es nekādā veidā Anglijā neapdraudu nevienu, arī ne šo šantažējošo sesku Drjūsu. Jūs, tātad, esat atklājis ļoti daudz. Jums izrādījās taisnība attiecībā uz Džeja nolaupīšanu, un jums, acīmredzot, ir taisnība par notikumiem, kas norisinās tajā mājā. Vai varat man pateikt…

—    Nē, — Holmss pārtrauca. — Ja gribat man prasīt, kāpēc jūs Drjūsam esat drauds, vai vismaz kāpēc viņš tā uzskata, tad to jums pastāstīt nevaru, un, liekas, nekad nevarēšu.

—    Nu, paklausieties taču, — sacīja Hārdens. — Pret jums nejūtu neko citu, kā tikai apbrīnu, mister Holms, jo redzeju jūs strādājam, bet man nepatīk, ka mani atraida. Ja ir runa par samaksu…

Holmss viņu apturēja, paceldams roku. — Mans atalgojums ir nemainīgs, izņemot gadījumus, kad no tā pilnīgi atsakos, un problēma nebūt nav samaksā. Bet ir nepārvarami iebildumi pret izmeklēšanu, kāpēc Drjūss jūs vajā, pulkvedi. Maniem pētījumiem šeit jābeidzas.

Bijām satraukti, dzirdot Holmsa atteikšanos. Klusēja arī pulkvedis. Holmss atgriezās savā vietā pie galda.

—    Ļaujiet to paskaidrot citādi. Jūs mani ataicinājāt, pulkvedi, lai es nodarbotos ar jūsu dēla nolaupīšanas lietu. Jūs atzināt, ka mani slēdzieni bijuši pareizi. Džejs ir brīvs, pats savas dūšas un uzņēmības dēļ, un neskarts. Vainīgie zināmi, un, ja vēlaties atriebties, jūs to varat izdarīt. Drjūsu iespējams notvert un apsūdzēt par likuma pārkāpumu. Džeja liecība ļaus Drjūsu notiesāt, un viņš uz ilgu laiku atgriezīsies cietumā. Taču es šo ceļu neiesaku.

—   Bet kāpēc, pie velna, nē?

—   Tāpēc, ka tas nedos atbildi uz jūsu jautājumu, nedz arī apturēs jūsu ģimenes vajāšanu no Drjūsa līdzbiedru puses ne tagad, ne nākamajā reizē, kad atgriezīsieties šajos krastos.

—   Bet ko tad lai iesāku?

—  Jūsu un ģimenes drošības dēļ varu dot tikai vienu atbildi — pie pirmās izdevības atstājiet Angliju.

Hārdens piecēlās un apgāja galdam, vairākkārt ieklepodamies, tad atgriezās pie sava krēsla, bet palika stāvam.

—    Mister Holms, mans tēvs, Dž. Veins Hārdens sāka no nekā, bet ieguva lielu plantāciju un kļuva bagāts. Visu dzīvi viņš nekad ne no viena nebaidījās, nevienam nemeloja un nemēģināja nevienu apkrāpt. Viņš man vienmēr mācīja, ka vīrietim nav jādara tas, ko viņš grib darīt, vēl mazāk tas, ko no viņa sagaida citi, bet tikai tas, kas viņam tiešām jādara.

Viņš atkal ieklepojās. — Mes savus vergus atbrīvojām jau pirms kara, jo tēvs uzskatīja, ka verdzība kristīgu valsti apkauno, bet, kad sākās šaušana pie Sumteras forta un es prasīju padomu, viņš atbildēja: «Verdzība ir nepareiza, dēls, bet pašlaik apdraudētas tavas zemes tiesības pašai rīkoties kaut vai nepareizi.» Tas bija viss, ko viņš sacīja, un ar to man pietika. Tāpat kā Roberts E. Lī, es ar zobenu un dzīvību stāvēju par dzimto zemi.

Viņš apklusa, un arī mēs nespējām parunāt.

—   Man nekad nav bijis baiļu no šķeltniekiem, abolicio- nistiem, Savienības armijas vai pat nolādētā Kukluksklana, — Hārdens turpināja, — un nekāds neķītrs, šantažējošs vepris mani no Anglijas neizdzīs. Šis draņķis man draudēja un nolaupīja manu dēlu. Mani, nolādēts, nemaz neinteresē, ko tas prasīs, mister Holms, bet es palikšu tepat un fotografēšu, kur gribēšu. Jūsu policija var manu ģimeni sargāt, un, ja tie Drjūsa neģēļi mani vajās, jūs tos varēsiet sagūstīt. Vai tas jus apmierina?

Pulkveža runas laikā Holmsa acis bija iespīdējušās, un nu viņš pielēca kājās un silti paspieda vecā karavīra roku.,

—    Lieliski, pulkvedi! — Holmss iesaucās. — Nevienam nav tiesību likt jums riskēt, bet ja tā ir jūsu vēlēšanās, tad mēs tā arī rīkosimies.

Pulkvedis Hārdens apsēdās un piepildīja savu brendija glāzi. Karafe apriņķoja galdam, tad vārdu ņēma inspektors Stabingtons.

—   Kā jūs šo Drjūsu atradīsiet, mister Holms?

—   Ar šo, — Holmss atsaucās, pavicinot tējkaroti, kas bija gulējusi viņam priekšā uz galda.

9. Priestere un priesteris

Tajā vakarā sastādījām rīcības plānu. Nolēmām, ka apriņķa policija Hārdenu ģimeni rūpīgi apsargas. Misis Hār- denai ar meitām jāatgriežas Londonā, kur atbildību par viņu drošību uzņemsies Skotlendjards. Tikmēr Hārdens fotografēdams turpinās savu maršrutu, bet viņu apsargās Holmsa nolīgti cilvēki.

Nākamajā rītā viss tika nokārtots ar telegrammu palīdzību, un pēcpusdienā mēs ar Holmsu bijām gatavi braukt uz Londonu. Mūsu bagāža jau atradās ekipāžā, kad Holmss paskatījās kabatas pulkstenī.

— Tējai mazliet par agru, bet es vēlētos to baudīt vēl Vinčesterā. Kučier, esiet tik labs un nogādājiet bagāžu stacijā uz Londonas vilcienu. Votson, vai jūs nevēlaties man piebiedroties un pirms tējas doties pastaigā?

Biju pilnīgi apjucis par Holmsa plānu maiņu, tomēr piebiedrojos viņam, lai atvadītos no Hārdeniem. — Nesperiet kāju ārā no viesnīcas, — Holmss pulkvedim piekodināja, — un, kamēr drošības pasākumi nav veikti, neļaujiet to darīt arī ģimenei.

Kādu stundu mēs ar Holmsu staigājām šurp un turp pa Vinčesteras ielām un šķērsielām. Tie, kuri viņu nepazina, būtu varējuši saderēt, ka manam draugam padomā tikai patīkami pavadīt saulainu pēcpusdienu svešā, interesantā ^pilsētā, taču es degu nepacietībā uzzināt, kādu detaļu Hārdena lietā viņš patlaban apsver. Holmss mani ar paskaidrojumiem nepagodināja, un zināju, ka iztaujāt ir veltīgi.

Ap pulkstens četriem nonācām nelielā ieliņā pie pilsētas katedrāles.

Holmss piestāja pie kadas konditorejas un pievērsa manu uzmanību vitrīnā izliktajām kūkām:

—   Mēs varētu te ietureties, tas būtu gan patīkami, gan lietderīgi, — un viņš atvēra durvis.

Veikals izrādījās plašāks, neka varēja spriest no pieticīgās ieejas. Durvis veda konfekšu veikalā, bet aiz tā bija tējnīca. Vairākus galdiņus bija aizņēmuši jaunieši, manuprāt — pilsētas koledžas studenti.

Mēs ar Holmsu apsēdāmies un, pasutijuši tēju, kādu laiku visu interesi veltījām galdam ar tējas cepumiem, sviestmaizēm un lielisku augļu torti.

—   Te ir ļoti patīkami, — es beidzot ierunājos, — bet vai mūs te atveda tikai ēstgriba?

—     Pirmais iemesls, — sacīja Holmss, ņemdams vēl vienu augļu tortes gabalu, — ir tas, ka pie viesnīcas mūs novēroja. Kādai personai pāri ielai bija radušās uzkrītošas grūtības ar kurpju auklām. Man likās nepieciešams viņu novest maldu ceļos, un to esam paveikuši. Bet otrajam iemeslam ir sakars ar šo, — un viņš izņēma no kabatas Veila sētā atrasto tējkaroti.

—     Uz karotes kātiņa jūs redzat burtus KPK. Izziņu grāmata man pāris minūtēs atklāja, ka Vinčesterā ir Ken- salas pārtikas kompānija, un karote tavā tasē norāda, ka esam nonākuši pareizajā vietā. Uz tas ir tāda pati mono- gramma. Liekas, ir loģiski pieņemt, ka ši lieliskās tējnīcas īpašniece ir apgādājusi arī Veila sētas uzdzīvotājus.

Kad apteksne sāka novākt galdu, Holmss viņu uzrunāja: — Vai būtu iespējams pārmīt kādu vārdu ar firmas īpašnieku?

—     īpašnieku? — jaunā sieviete pārjautāja. — Misis Kensalu? Tējas laikā visi esam ļoti aizņemti, bet es paskatīšos, varbūt viņa ir brīva.

Tējnīcā tik tiešām kopš mūsu ienākšanas bija saradies daudz apmeklētāju, tomēr drīz saskatījām tuvojamies apaļīgu lēdiju garā, baltā priekšautā. Sakrustojusi rokas uz krūtīm, viņa apstājās pie mūsu galdiņa un gandrīz naidīgi paskatījās uz Holmsu.

—   Cik saprotu, — viņa teica, mums abiem pieceļoties, — džentlmeņi vēlas sūdzēties?

—    Protams, ka nē, — izsaucās Holmss, — liekas, te noticis pārpratums. Mūs apkalpoja lieliski. Vai jūs varētu atvēlēt paris mirkļu un atbildēt uz dažiem vienkāršiem jautājumiem?

Likās, ka saimniece mazliet nomierinājās. — Ja esat ceļojoši tirdzniecības aģenti, tad izvēlējāties visnepiemērotāko brīdi. Es firmu pārstāvjus pieņemu tikai pēc iepriekšējas vienošanās.

—     Vienīgais, ko pārstāvu, ir likums. Esmu Šerloks Holmss, un šis ir doktors Votsons. Te ir tējkarote, kas, liekas, pieder jums.

Misis Kensala vērīgi piemiedza acis. — Jūs, mister Holms, neatbraucāt no Londonas tādēļ, lai atdotu man vienu pazudušu tējkaroti. Jūs noteikti ieradāties Veila sētas dēļ. Nāciet man līdzi!

Sekojam viņai uz kantora telpām. Kad bijām apsēdušies, lēdija atsāka sarunu: — Un kāpēc jūs interesējaties par Veila setu, mister Holms?

—    Neesmu vēl teicis, ka mani interesē Veila sēta, taču jums, protams, ir taisnība. Kā jūs uzminējāt?

Misis Kensala sakrustoja rokas uz galda. — Pirms trim dienām es piegādāju pārtiku viesībām Veila sētā. Manas meitenes un zēni tur saņemto apvainojumu dēļ draudēja aiziet no darba. Un nu jūs visā godībā parādāties manā tējnīca kaut ko izmeklēt. Te, Hempšīrā, mēs trīs dienu laikā nepiedzīvojam vis sevišķi daudz uztraukumu, mister Holms.

Holmss plati pasmaidīja. — Jūs esat ļoti saprātīga. Es izsekoju personu vai personas, kas bija šo apkaunojošo viesību rīkotāji. Kad atradu jūsu tējkaroti, cerēju, ka esat piegādājusi kaut daļu no produktiem. Jūtos iepriecināts, ka tieši jūs izrādāties viesību rīkotāja. Vai drīkstu jautāt, kas nodeva pasūtījumu?

Misis Kensalas skatiens kļuva cietāks. — Kāds nopuņ- ķojies kucēns, vārdā Kalbons. Viņš pie manis ieradās pirms sešām nedēļām. Sacīja, ka tie būšot kādas reliģiskas organizācijas pavasara svētki un viņš, šis mazais krupis, to pārstāvot.

—    Kalbons, — Holmss domīgi noteica. — Vai viņš bija neliels, sarkanu seju, ar visai prāvu degunu un nervozu uzvedību?

—   Uz mata! — piekrita saimniece. — Sacīja, ka esot organizācijas sekretārs.

—   Vai jums ir šīs organizācijas adrese? — prasīja Holmss.

—    Protams. Viņš samaksāja skaidrā naudā, bet es rakstiski apstiprināju pasūtījuma saņemšanu, tātad adresei vajadzētu būt īstajai.

Saimniece pagriezās un izvēlējās vienu no kantora grāmatām, kas bija plauktā viņai aiz muguras. Nolikusi grāmatu uz galda, viņa sāka šķirstīt lapas.

—   Ahā, te nu tas ir, — viņa beidzot sacīja un pagrieza grāmatu tā, lai arī mēs varētu redzēt ierakstu. — Misters Alfrēds Kalbons, pasākums Veila sētā, Greihengerā, 30. aprīlī; te ir arī adrese — Sv. Opioka biedrība, Noīrējas ielā 14, Strendā, Londonā.

—    Lieliski! — nopriecājās Holmss un ierakstīja adresi savā piezīmju grāmatiņā. — Lūdzu, misis Kensala, ja vien jautājums nav pārāk netaktisks, pastāstiet, kas jūsu darbiniekus Veila sētā tā sarūgtināja?

—     Kā Kalbons bija lūdzis, aizsūtīju četras meitenes, kas sagatavoja ēdienu, tāpat četrus viesmīļus un apteksnes viesu apkalpošanai. Tie bija pieredzējuši cilvēki, kam aristokrātu līksmošanās nav nekas jauns un kas zina, kā rīkoties slidenās situācijās, bet Veila sētā bija tiešām daudz sliktāk.

—   Kādā ziņā?

—    Mister Holms, apkalpotājas ir pieradušas neievērot dažus priekšlikumus, bet Veila sētā vairs nebija runa tikai par priekšlikumiem. Pret viņām slikti izturējās piedzēruši huligāni, kas tur bija ieradušies piedauzīgos nolūkos.

—   Saprotu. Vai kāda no viņām sūdzējās policijai?

—     Es viņas pārliecināju to nedarīt, — sacīja misis Kensala, — uzņēmuma interešu dēļ, bet pati par to labi nejutos.

—   Jādomā, ka rīkojāties pareizi, — Holmss piezīmēja, — jo grūti paredzēt, kādas būtu sekas, ja notikušais kļūtu plaši zināms. — Viņš piecēlās. — Jūs man ļoti palīdzējāt. Pateicos! Ja vēl atgriezīšos Vinčesterā, atcerēšos, kur atrodama vislabākā augļu torte.

Ceļā uz dzelzceļa staciju Holmsam jautāju: — Kā jūs pazīstat šo Kalbonu?

—   Kalbona ir ciems Rietumanglijā, netālu no Somerse- tas ciema Portlokā.

Sapratu, ka pilnīgāku atbildi nesaņemšu, kaut arī man šie vārdi neko neizteica.

Nākamajā rītā ar ormani no Beikerstrītas braucām, kā Holmss izsacījās, «apmeklēt vecus draugus». Mūsu pirmā pietura bija liels krogs pilsētas ziemeļu rajonā. Atstājām ormani gaidām, un sekoju Holmsam gar krogu līdz kanālmalas takai. Pie kanāla stāvēja noplukuši noliktava, uz kuras augšējo stāvu veda ļodzīgas kāpnes.

Nokļuvām garā, zemā telpā, kas aizņēma visu augšstāvu. Tūliņ saodām smagu sviedru smaku. Jauni cilvēki sporta tērpos nopūlējās ar vingrojumiem uz dažādiem rīkiem.

Telpas tālākajā galā bija ierīkots boksa rings, kurā varonīgi cīnījās divi zēni. Ringam līdzās stāvēja daži cilvēki, kas bokserus reizēm uzslavēja, reizēm kritizēja. Viens no viņiem, tērpies rupja velveta žaketē un ar katliņu galvā, pagriezās.

—   Nu, nu, — viņš skaļi sauca. — Kāds patīkams skats! Pats misters Šerloks Holmss, un doktors Votsons viņam līdzās. Labu dienu jums, džentlmeņi!

Tas, ka vīrs mūs negaidīti pazinis, lika man viņu apskatīt rūpīgāk.

Viņam bija platas krūtis, un viņš acīmredzot bijis profesionāls bokseris. Divas ļoti vērīgas, spožas acis raudzījās uz mani pāri sašķiebtajam degunam.

—    Mans vārds, ko jūs, doktor, pūlaties atcerēties, ir Makmērdo. Iepazināmies, kad ievajadzējās mazliet uzmanīt Pondišerijas mednieku namu. Taču misteru Holmsu esmu pazinis mazliet ilgāk. Kopš dienas, kad viņš mani Alisona zālē gandrīz nogāza no kājām. Man stastija, ka jūs esot miris, — viņš pagriezās pret manu draugu.

Holmss smaidīja. — Tas bija pārspīlēts. Priecājos atkal satikties, Makmērdo. Man savukārt stāstīts, ka esat pasācis nepievilcīgo trenera karjeru.

—    Es viņiem atbildēju: «Ticēšu, ka Šerloks Holmss ir beigts, tikai tad, kad pats Šerloks Holmss man to pastāstīs.» Bet kas jūs atvedis pie manis, džentlmeņi?

—# Kāda «uzmanīšana», kā pats to trāpīgi nosaucāt.

—   Tad labāk pārvāksimies citur, — un Makmērdo mūs ieveda nelielā, no sporta zāles norobežotā istabelē.

Pāris minūtes Makmērdo skaidroja, kāpēc viņš pārtraucis aktīvu boksēšanos: — Cīnījos ar jaunzēlandieti Tom- sonu par to, kuram būs asiņaināks purns un, protams, kuram tiks zelta pulkstenis; bija trīs reizes, kad viņš gandrīz mani dabūja gar zemi. Bija tam gandrīz tikpat tuvu kā jūs, mister Holms. Tā nospriedu uzkārt cimdus vadzī, un neteikšu, ka esmu to nožēlojis. Nu, tad kada ir jūsu^ vajadzība?

Holmss īsi raksturoja pulkveža Hārdena situāciju. Kad Holmss bija beidzis, treneris pavēra durvis un pa visu sporta zāli nobauroja triju cilvēku vārdus.

—   Jums būs vajadzīgi trīs, — viņš sacīja, atkal apsēdies. — Un šie man ir vislabākie.

Pēc brīža durvīs parādījās trīs jauni cilvēki. Makmērdo iepazīstināja: — Stipri, veikli un zina disciplīnu. Jūsu draugs nevarētu nonākt labākās rokās.

Holmss izskaidroja uzdevumu un iedeva katram pietiekami naudas. — Gādājiet, lai par jebkuru uzbrukumu vai uzbrukuma mēģinājumu pulkvedim Hārdenam man tūliņ tiktu paziņots pa telegrāfu. Tāpat vēlos ik dienas zināt pulkveža maršrutu. Ja viņš pārvāksies uz citu vietu, man tas jāzina dienu iepriekš.

Trijotne aizgāja, bet mēs atvadījāmies no Makmērdo. Tuvākajā pasta kantorī Holmss telegrafēja Hārdenam, lūgdams sagaidīt Makmērdo vīrus. Tad devāmies nākamajā vizītē.

10. Mistera Kalbona biedrība

Nebiju pārsteigts, uzzinot, ka Sv. Opioka biedrība atrodas tuvu Holivellstrītai, kuru jau daudzus gadus iecienījuši neķītrību tirgoņi. Nebija šaubu, ka šis tuvums Drjūsa upuriem deva iespēju meklēt tur savu tieksmju apmierinājumu.

Biedrības telpās, acīmredzot, savulaik atradies veikals, bet tagad logus klāja zaļas žalūzijas, kuru vienīgais rotājums bija apzeltīts Čūskas nesējs. Gluži jauna misiņa plāksnīte vēstīja, ka šeit ir biedrības mājvieta, un pieteica Kalbonu kā biedrības sekretāru.

Ieejot noskanēja veikala zvaniņš. Aiz durvīm bija uzgaidāmā telpa ar krēsliem un diviem galdiem. Sānu sienas aizsedza grāmatu plaukti. Aiz margām aizslietņi slēpa biroja telpu.

Zvaniņam atsaucās kāda balss: — Lūdzu, apsēdieties! Pēc minūtes būšu jūsu rīcībā.

Holmss pie sevis pasmaidīja, tad pievērsās grāmatu plauktiem. Vairums sējumu saturēja tumsonigus un misticis- _ ma pilnus tekstus. Melnā maģija un astroloģija bija pārstā-" vētas plašā izvēlē. Bija arī ārzemju autoru darbi gan oriģinālvalodās, gan tulkoti. Daudzu vārdus nekad nebiju dzirdējis.

Zinot mana drauga interesi par ķeltu valodām, es norādīju uz Boudē sarakstīto La Vraie Langue Celtique. Holmss nosprauslājās:

— Godājamais džentlmenis uzskata, ka ķeltu cilšu sākotnējā valoda esot bijusi angļu! Tāpat kā britu izraēļiem, par

kuriem ari te sarakstītas muļķības. Viņš neatšķir ibērieti un ķeltu, saksi, dāni un normani.

—   Britu izraēļi?

—     Dīvaina sekta, kura tic, ka Britu salas okupējusi senās Izraēlas divpadsmitā cilts, un kaut kā prot nepamanīt mūsu valodniecisko mantojumu. Ja Sv. Opioka cienītāji tic pat tādām blēņām, tad Drjūsam ar viņiem nav grūtību.

Izdzirdējām soļus un pagriezāmies. No biroja telpas bija iznācis sīks vīrelis ar sarkanu seju un acenēm, kas atdusējās uz prāva deguna.

—    Kā varu džentlmeņiem palīdzēt? — viņš mūs uzrunāja, bet, pazinis Holmsu, nobalēja.

—    Labrīt, Fredij! — sacīja Holmss. — Votson, atļaujiet jūs iepazīstināt ar manu seno un vērtīgo draugu Frediju Porloku. Misters Porloks jeb Kalbons, kā viņš pašlaik sevi titulē, kādreiz bija manas acis un ausis profesora Moriartija komandā. Jūs atkal esat nonācis uz slidena ceļa?

—    Mister Holms, — Porloks rīstījās. — Nebiju jūs te gaidījis. Kas attiecas uz manu darbu… Profesors, diemžēl, pazuda, un jūs tāpat. Biju spiests darīt vienalga, ko.

—    Kaut ko nelāgu, kā redzu. Kas attiecas uz Moriartija pazušanu, tad vienīgā nelaime, ka tā notika gadus trīsdesmit par vēlu. Bet kā saprotaties ar jauno priekšnieku? Pastāstiet kaut ko par misteru Drjūsu!

—    Es neuzdrošinos, mister Holms, tiešām neuzdrošinos! — Porloks bailīgi paskatījās visapkārt. — Ja Drjūss te ienāktu un jūs ieraudzītu, man būtu beigas. Viņš jūs pa- zist, mister Holms, un Drjūss kļūst briesmīgs, ja viņu mēģina krāpt.

Holmss izvilka no kabatas pulksteni. — Ir ceturtdaļstunda pirms pusdienlaika. Votsons un es iegriezīsimies krodziņa uz stūra. Ceru jūs ieraudzīt, kad slēgsiet biroju pusdienas pārtraukumam. Varēsiet nopelnīt, Fredij, bet, ja piedāvājumam nepiekritīsiet, būšu spiests nodot Skotlendjardam dažus pavisam apšaubāmā rokrakstā sastādītus dokumentus.

Bāls un kluss Porloks stāvēja mūsu priekšā. Mans draugs pagriezās uz papēža. — Nāciet, Votson! Fredij, nenokavējiet tikšanos!

Bija minūte pēc divpadsmitiem, kad Fredijs mums piebiedrojās pie krodziņa galda. Par spīti siltajai dienai viņam bija mētelis ar paceltu apkakli un cimdi. Nemitīgie skati sāņus liecināja, ka viņš vēl arvien nervozē.

—   Tā, — sacīja Holmss, kad musu viesis bija ieslīdējis sēdeklī un apgādāts ar dzeramo. — Piedāvāju divas iespējas, Fredij. No vienas puses, jūs varat man piegādāt derīgu informāciju; no otras puses, varat atbildēt Skotlendjardam par jūsu ne īpaši glīto rokrakstu.

Porloks iedzēra lielu malku, tad pārliecās pari galdam. — Jūs taču sacījāt, ka maksāsiet, vai ne, mister Holms?

—   Ja vēlaties, maksāšu jums veco likmi. Bet tikai tad, ja informācija būs izmantojama.

—   Ko jūs vēlaties zināt, mister Holms?

—   Jūsu jaunā pavēlnieka Drjūsa nodarbošanās ir šantāža. Kāpēc gan viņš interesējas par pulkvedi Hārdenu?

—   Šantāža, mister Holms? Pilnīgi izslēgts. Skaidrs, ka es zinātu, ja kaut kas tāds tiktu plānots.

Holmss strauji satvēra Porloka kreiso locītavu, piespieda to galdam un saudzīgi novilka vīrelim cimdu.

—    Varbūt nav neparasti vasarā valkāt cimdus, — viņš piezīmēja, — bet ar tiem dažkārt kaut ko slēpj. Te ir pierādījumi, ka jūs pirms trim dienām bijāt Hempšīrā un uzņēmāt riebīgas fotogrāfijas Drjūsa vajadzībām — uz jūsu^ pirkstiem ir nitrāta traipi. Vai man jāparāda arī magnija uzliesmojuma radītais apdegums uz jūsu kreisās rokas īkšķa un rādītājpirksta? Netērējiet manu laiku, Fredij! Man ir gluži vienalga, vai jūs stāvat tiesas priekšā Vinčesteras rātsnamā kā šantāžists vai Beilijā kā viltotājs.

Porloks roku atvilka un ieslidināja kabatā. — Man nebija izvēles, mister Holms. Drjūss ir īsts nezvērs, ja viņu neklausa. Bet es nezinu, ko viņam vajag no tā amerikāņa, tik tiešām nezinu.

—   Drjūss parūpējās, lai manu klientu nedēļām ilgi izseko un viņam draud. Drjūss pavēlēja uz amerikāni šaut. Drjūss pats piedalījās pulkveža Hārdena dēla nolaupīšanā. Neviens no šiem gadījumiem nav saistīts ar šantāžu. Acīmredzot, Drjūsam pašlaik vissvarīgākais ir pulkvedi iebiedēt, un neticu, ka jus par to neko nezināt.

Porloks, nenovēršot skatienu no Holmsa, nervozi malkoja alu. Beidzot, noslaucījis muti, viņš likās izlēmis.

—   To pirms daudziem gadiem meklēja profesors. Reizēm dzirdēju viņu sakām, ka tas, kurš to iegūtu, valdītu pār pasauli.

—   Un kas tas ir?

—   Es nezinu, mister Holms. Profesors to mēdza saukt par Velna grālu, un tad viņš smējās. Viņam bija šausmīgi smiekli, — Porloks atcerējās.

—   Esmu pārliecināts, — sacīja mans draugs, — ka zināt daudz vairāk. — Burvju mākslinieka žestā starp viņa pirkstiem parādījās monēta.

Porloka acis šaudījās no Holmsa sejas uz monētu un atpakaļ. — Vecā likme? — viņš jautāja.

—   Veca likme par patiesību, — apstiprināja Holmss.

Porloks aplaizīja lupas. — Par to uzzināju pirms vairākiem gadiem. Profesors to reizēm pieminēja. Viņš sacīja, ka tā ir lielāka bagātība Anglijā.

—   Bet Drjūss? Kā gadījās, ka arī viņš to meklē?

—    Drjūss noteikti zina, kas tas ir, viņi ar profesoru par to bieži runāja. Drjūss mēdza sacīt: «Esmu Londonas labākais detektīvs, es jums to atradīšu.» Vecais profesors tad palaida tos negantos smiekliņus un piebilda: «To paslēpa tā, ka tikai tāds kā es to var atrast. Un nav neviena cita.»

Viņš apklusa, bet Holmss mudināja: — Un ko vēl esat dzirdējis?

—    Tikai to, ka kāds cits to mēģinājis atrast, bet nespējis.

—   Kā viņu sauca? — Holmss asi prasīja.

—   Profesors reiz teica, ka Henrijs Jeitss nopūlējies, bet nespējis to dabūt rokā, jo tikai profesors pats to varot.

—   Un kas ir Henrijs Jeitss?

—   Goda vārds, mister Holms, neesmu par viņu nekā dzirdējis ne pirms, ne pēc tam.

—   Un ko par to saka Drjūss?

—   Ka viņš to dabūs, un amerikānis viņu nespēs aizkavēt. Drjūss saka, ja amerikāni neapstadinās ātrāk, tad viņš būs jāaptur Glastonberijā.

—   Glastonberijā? — atkārtoja Holmss un iepleta acis. — Viņš sacīja — Glastonberijā?

—   Pavisam noteikti, — Porloks apstiprinaja, un viņa acis nervozi šaudījās apkārt. — Mister Holms, nedrīkstu te vairs kavēties, un tas arī viss, ko zinu.

—    Labi, — sacīja Holmss un nolika monētu uz galda. Viņš izņēma vēl vienu un brīdi paturēja rokā. — Vecā likme par ziņām par Drjūsa aktivitātēm un visu, ko viņš saka saistībā ar pulkvedi Hārdenu. Uz Beikerstrītu sūtīta zīmīte mani vienmēr sasniegs. Bet atcerieties, Fredij! Mēģiniet tikai mani piekrāpt, un es nodošu jūs Skotlendjardam.

—   Jūs taču mani pazīstat, — Porloks iesaucās un, paķēris no galda monētas, izšāvās ārā.

Pabeidzām dzērienus un devāmies prom. Ekipāžā Holmss jautājoši manī paskatījās.

—   Jūs klusējat, Votson? Vai Porloka informācija nerada nekādas pārdomas?

—   Godīgi sakot, jūs to nabaga nelieti pārak terorizējāt.

—    Mans vecais draugs! — Holmss nopūtās. — Man' tiešām žēl, ja tā likās. Porlokam ir divas lielas vājības — nauda un krāpšana. Ja vien būs iespējams, viņš otru mainīs pret pirmo. Viņš spējīgs par naudu atklāt sakarus ar mani Drjūsam un par vēl lielāku naudu piegādāt man aplamu informāciju. Manuprāt, vienīgais veids, kā šādu manevru novērst, ir gādāt, lai viņš būtu pamatīgi iebiedēts. Tagad Porloks apņēmies sadarboties, un domāju, ka tuvākajā nākotnē varam uz viņu paļauties.

Paskaidrojums mani mazliet nomierināja, un es ieprasījos: — Bet kas ir šis Henrijs Jeitss?

Holmss smējās: — Patlaban man ir tikai nedrošs minējums, bet drīz zināšu vairāk.

Viņš ar spieķi pieklauvēja pie ekipāžas jumta. — Kučieri Brauciet gar Britu muzeju un tur pieturiet.

Pie muzeja Holmss izlēca no ekipāžas. — Dodieties atpakaļ uz Beikerstrītu un pasakiet misis Hadsonai, ka vakariņas bušu parastajā laikā.

Viņš attālinājās, bet es saucu nopakaļ: — Parastajā laikā? Cikos tieši?

— Nu, tad, kad es ieradīšos, Votson, tad, kad ieradīšos! — Jautri pamājis ar spieķi, viņš bija prom.

11. Pantiņi un pulksteņa zvani

Kā bija gaidāms, ne misis Hadsona, ne es Holmsu neredzējām līdz vēlam vakaram, kad viņš parbrauca no Britu muzeja un paziņoja, ka ir izsalcis. Sapratu, ka viņa izmeklēšana virzās sekmīgi, jo bieži vien, kad meklejuini nedeva rezultātus, viņš neēda nemaz.

Novēloto vakariņu laikā sāku viņu iztaujāt: — Vai Britu muzejā atklājāt, kas bijis Henrijs Jeitss?

—   Jā, tik tiešām! Es ne tikai uzzināju, kas viņš bijis, bet dabūju arī visumā nevajadzīgas izziņas par viņa daudzajām laulībām; esmu arī ieguvis apstiprinājumu, ka savu lomu šajā stāstā pirms četrarpus gadsimtiem spēlēja Džeka Hornera īkšķis.

—   Pirms četrsimt piecdesmit gadiem! — izsaucos, bet tad man atausa gaisma. — Henrijs Jeitss bija Henrijs Astotais?

—   Apsveicu, Votson! Porloks acīmredzot nav studējis vēsturi, tāpēc nespēja saprast Moriartija piezīmi.

—   Bet skaidrs, ka Henrijam bija padomā, ka to atrast, ja tas vispār atrodams.

—   Henrija pieeja, kā parasti, nebija sevišķi izsmalcināta. Atcerieties, kad Henrijs bija sastrīdējies ar pāvestu vairākkārtējo laulību dēļ, viņš izmantoja izdevību un iecēla sevi par Anglijas baznīcas galvu, turklāt pieprasīja, lai angļu priesteri dod tam piekrišanu. Tiem, kuri pretojās, labākajā gadījumā atņēma amatu, bet sliktākajā gadījumā viņus nogalināja. Viņu abatijas, klosteri un muižas tika karaļa domubiedriem vai papildināja karalisko mantnīcu.

—   Bet kāds gan, Dieva dēļ, tam sakars ar Džeka Hornera īkšķi?

Holmss pasmējās un nodeklamēja pantiņu: — Mazais Džeks Horners sēdēja kaktā, ēzdams Ziemassvētku rausi. Viņš iebāza īkšķi, izvilka plūmi un izsaucās: «Vai, cik labs puika es esmu!»

Skatījos uz Holmsu, līdz viņš atkal sāka smieties. — Horners bija viens no karaļa atbalstītājiem Somersetā. Kad Henrijs lika izlaupīt Glastonberijas abatiju, bagāto muižu īpašuma zīmes sūtīja uz Londonu. Tolaik bija parasts svarīgus dokumentus paslēpt zem rauša miklas kārtas, lai tos ceļā nenozagtu. Bet Horners kaut kādā veidā kļuva par vienas muižas īpašņieku. Tas it kā bijis viņa veiklā īkšķa nopelns, lai gan tā varētu būt arī atlīdzība par piedalīšanos zvērināto tiesā, kura lika pakārt Glastonberijas abatu.

—   Abatu pakāra?

—    Tik tiešām. Redzēju kanclera Kromvela zīmīti: «Glas- tonas abats un viņa līdzzinātāji jāpakar.» Un Kromvels savu vārdu turēja.

—    Vai nav iespējams, ka abats pirms nāves atklāja grāla noslēpumu?

—   Nē, jo tā viņš būtu izglābis dzīvību, taču dokumenti, ko redzēju, liecina: kaut kas Glastonberijā gan meklēts, bet nav atrasts. To pašu atzinis arī Moriartijs.

—   Ko darīsiet tālāk?

—   Turpināšu savus vēsturiskos pētījumus. Jums būs jāsaņem visi ziņojumi no Porloka un Makmērdo puišiem un jāatved man. Bet pagaidām ņemiet nazi un hornerizējiet misis Hadsonas ievērojamo upeņu rausi.

Vairākas dienas mūsu darba kārtība nemainījās. Holmss agri no rīta devās uz Britu muzeju vai kādu citu senu dokumentu krātuvi, kamēr es dienas pavadīju mājās, atļaudamies tikai īsas pastaigas Rīdžentparkā. Holmss atgriezās arvien vēlāk, kļuva nerunīgāks un bieži līdz agram rītam sēdēja, kūpinādams savu pīpi. Tas liecināja, ka pētījumi nenes aug|us. Telegrammas no Hārdena miesassargiem vēstīja tikai to, ka viņi dodas arvien tālāk uz rietumiem, no Vinčesteras uz Romseju, Salisberiju, Eimberiju un Stento- nas Druiju. No Porloka nekādu ziņu nebija.

Biju sācis ticēt, ka esam garlaicības nolādēti uz visiem laikiem, kad pienāca telegramma no Makmērdo vīriem. Pulkvedis Hārdens bija aizbraucis uz Velesu un paredzējis pēc tam apmeklēt Glastonberiju. Es telegrammu aizvedu uz Britu muzeju, un vakarā Holmss man paradīja, kādu atbildi pulkvedim nosūtījis:

PALIECIET VELESĀ, KAMĒR ES IERODOS

PUNKTS GLASTONBERIJA IR VISBISTAMAKA

VIETA PUNKTS HOLMSS

— Nebiju paredzējis doties uz rietumiem, kamēr neesmu beidzis savus pētījumus Londonā, — Holmss sūdzējās, — bet pulkveža ceļojums var likt mums rīkoties.

Nākamajā rītā kurjers atnesa anonīmu zīmīti:

D LICIS PULKVEDI VELESĀ NOVĒROT.

SAKA, KA SEKOS, JA VIŅŠ DOSIES UZ GLASTONBERIJU.

Tā, acīmredzot, bija no Porloka, un es to tūliņ nosūtīju Holmsam. Man par pārsteigumu, viņš nekavējoties atgriezās

mājās.

Iedrāzies istabā, Holmss saberzēja rokas un pasmaidīja. — Telegrafēju Hārdenam, ka rīt ieradīsimies Velesā. Izmantosim brīdi un iesim pusdienot.

Maltītes laikā Holmss bija lieliskā omā un runāja par visu ko, tikai ne par Hārdena lietu. Man kļuva skaidrs, ka viņš savos pētījumos pavirzījies uz priekšu, kaut arī nekādu informāciju par to nesaņēmu.

Devāmies uz Velesu agri no rīta, un viens no Makmērdo puišiem mūs stacijā sagaidīja. — Pulkvedis Hārdens ir pilsētā, jo grib redzēt, kā zvana pulkstenis.

—   Redzēt, kā zvana pulkstenis! — izsaucos, bet Holmss smējās: — Kā parasts, nepieciešams amerikānis, kas mums, angļiem, atgādina par ievērības cienīgām lietām mūsu zemē. Ja pasteigsimies, Votson, arī mēs varēsim noskatīties pulksteņa zvanīšanu.

Pulkvedi Hārdenu atradām katedrāles ziemeļu šķērsjomā. Nelielā ļaužu grupa likās sastāvam no dažiem ārzemniekiem un vietējiem bērniem. Pulkvedis, mūs ieraudzījis, sveicināja:

—   labdien, džentlmeņi! Jūs ieradāties tieši laikā. — Izvilcis no kabatas pulksteni, viņš to salīdzināja ar milzīgo pulksteni uz katedrāles rietumu sienas. Paskatījos augšup, un man aiz pārsteiguma aizrāvās elpa.

Virs mums karājās visneparastākais pulkstenis, kādu vien biju redzējis. Tā ciparnīcas diametrs bija vairāk nekā sešas pēdas, un dažādi izrotājumi un cipari norādīja mēness fāzes un planētu stāvokli. Ciparnīcas ārējā mala bija sadalīta divdesmit četrās daļās, un pa tām virzījās liela zvaigzne, kamēr maza zvaigznīte kustējās pa iekšējā apļa sešdesmit iedaļām.

Kamēr skatījāmies, mazā zvaigznīte savu ceļu bija veikusi. Savāda koka lelle atvēzēja kāju un iespēra pa zvanu tai līdzās, tad ar otru kāju spēra otram zvanam.

Dobumā virs ciparnīcas parādījās četri bruņoti jātnieki, pie kam divi jāja pulksteņa rādītāja virzienā, divi pretējā. Katrreiz, kad viņi satikās, tie cits citu mēģināja ar šķēpu nogrūst no zirga.

Es ar pavērtu muti blenzu tikpat mēms no brīnumiem kā bērni ap mani, līdz kauja beidzās un varoņi pazuda. Pieaugušie patikā smaidīja, bet bērni sajūsmā smējās par izrādi.

—   Ir maz tik vecu pulksteņu, — sacīja Hārdens, iebāzdams kabatā savējo. — Bet neviens nav tik asprātīgi būvēts kā šis, ja neskaita lielo Strasburgas pulksteni. Manī rada bijību doma, ka šis pulkstenis sācis darboties gadsimtu pirms Amerikas atklāšanas.

—   To pirms vairāk nekā piecsimt gadiem uzbūvēja kāds Glastonberijas mūks vārdā Pīters Laitfuts. Tie bija zinātkāri un mācīti vīri, kas daudz prata, — stāstīja Holmss. — Es saprotu jūsu sajūsmu, pulkvedi, bet nu mums jāparunā par Glastonberiju no cita viedokļa.

—   Jā, — dodoties ārā no katedrāles, atteica Hārdens. — Bet kas tik svarīgs sakāms par Glastonberiju? Jūs rakv stījāt, ka nedrīkstu turp doties bez jums.

Holmss apstājās un paskatījās pulkvedim acīs. — Iespējams, ka jums vispār nevajadzētu turp doties.

Hārdens saviebās. — Kāpēc gan ne? • — Pulkvedi, — mans draugs nopietni sacīja. — Vinčesterā jūs pieņēmāt drosmīgu lēmumu neatkāpties no saviem plāniem par spīti Drjūsa draudiem. Biju gatavs aplaudēt. Tagad situācija ir mainījusies. Drjūss vēl arvien nav atradis to, ko meklē, un man ir ziņas, ka viņš paredz ierasties Glastonberijā reizē ar jums. Man liekas, ka Glastonberija ir Drjūsa meklējumu centrs un ka nupat viņu māc īstas bažas, ka jūs atradīsiet to, ko viņš pats nespēj atrast.

—   Nu, un kas par to? — pulkvedis nesaprata. — Kāpēc man jāatsakās no saviem plāniem?

—   Ja Drjūss nemēģinās jūs nogalināt, kad ieradīsieties Glastonberijā, tad viņš noteikti to darīs, pims jūs no turienes dosieties projām.

12. Ierašanās un aizbraukšana

Ka jau bija gaidāms, nekādi draudi nevarēja veco karavīru piespiest atteikties no savām iecerēm. Agri nākamās dienas rītā mēs devāmies uz Glastonberiju, un mūs vēl arvien pavadīja Makmērdo miesassargi.

Tūlīt pēc iekārtošanās kādā Haistrītas viesnīcā devāmies uz netālajām abatijas drupām. Makmērdo puiši nesa Hārdena aparatūru.

Liekas, tik drīz neaizmirsīšu pirmos iespaidus par bēdīgajiem gruvešiem, kas reiz bija viena no Britu salu diženākajam svētnīcām. Bija jau jūnijs, un abatijas drupās zaļoja nezāles un dadži, ko vietām pārtrauca kazenāji un citi izpostītajās sienās iesakņojušies krūmi.

Tuvāk ceļam stavēja neskartās, graciozās kapellas sienas, bet tā bija bez jumta un arī apaugusi. Aiz tās no krūmājiem slējās augstu arku atliekas, un to elegantās formas rādija, cik skaista bijusi ēka pirms izpostīšanas. Tas man lika atcerēties Netlijas abatijas drupas, kurās bieži pastaigājos, kad mācījos vietējā slimnīcā. Atkal pārdomāju, cik daudz skaistuma un vērtību iznīcināts alkatīga un miesaskārīga tirānā dēļ.

Atskaitot vietas, kur cauri nezālēm veda vecas takas, zeme bija nelīdzena: vietām akmens bluķi tikuši izcelti, citur zāle joprojām slēpās mūra gabali. Klejodams iedomājos, ka zem mūsu kājām atrodas britu svēto kauli, Deivida, Patrika, Bridžidas un Danstena, varbūt pat varenā karaļa Artūra pīšļi, varbūt Arimatejas Džozefa atliekas pagaisušas šajā trūdu pilnajā, novārtā pamestajā zemē.

Holmss, rūpēdamies par pulkveža drošību, izplānoja maršrutu. Pa priekšu devās divi Makmērdo puiši, kas reizē izlūkoja un noplacināja nezāles. Trešais miesassargs un es palikām iepakaļ, katrā fotografēšanas vietā sameklējot kādu augstāku punktu, no kura pārskatīt apvidu.

Saule pakāpās debesīs, un k|uva karsts. Starp lauku puķēm, kas veidoja krāsainus pudurus, zuzēja bites. Kļuva arvien grūtāk saglabāt modrību. Par laimi no Drjūsa nebija ne zīmes. Atskaitot retos pilsētiņas iedzīvotājus, kuriem takas caur drupām kalpoja par īsāko ceļu, vecā abatija bija pilnīgi mūsu rīcībā.

Beidzot karstums mazinājās. Ēnas kļuva garākas, un Hārdens izlēma, ka apgaismojums fotografēšanai vairs nav piemērots. Devāmies atpakaļ uz viesnīcu. Holmss ielūkojās viesnīcas žurnālā, meklēdams jaunpienācēju vārdus, un nopētīja mūsu kaimiņus vakariņu telpā, bet neatrada neko tādu, par ko vajadzētu bažīties.

—   Ja pieturēsies saulains laiks, — pulkvedis Hārdens vakariņojot sacīja, — domāju, ka būtu iespējams darbu pabeigt rīt līdz pēcpusdienai.

—    Tas būtu labi, — Holmss atteica. — Mēs varētu Drjūsu pārsteigt, dodoties projām pirms viņa ierašanās. Man gan ir ziņas, ka mūs te kāds Drjūsa cilvēks novēro.

Cerības tomēr nepiepildījās. Pēc maltītes devāmies uz smēķēšanas telpu, kad atcerējos, ka esmu atstājis cigaretes guļamistabā. Tās paņēmis, nācu lejup pa kāpnēm un pie reģistrācijas galda pamanīju vīriešu grupiņu. Ievērojamāk kais tajā bija kāds vīrs ar platiem pleciem, cūkas purnam līdzīgu seju un sārtu ādas krāsu.

Instinktīvi nojautu, ka tas ir Drjūss. Atkāpos ēnā un piespiedos kāpņu margām. Platplecainais runāja; viņa balss bija tas pats draudošais, slimīgais ķērciens, ko Vinčesterā mums bija attēlojis Džejs Hārdens.

—    Tagad, kad zinām, ka viņi ir te, — viņš teica, — varam atgriezties pie mūsu draugiem un sastādīt sīku plānu.

Grupiņa atstāja viesnīcu. Tikko vīrieši bija ārā pa durvīm, steidzos uz smēķēšanas telpu informēt Holmsu un pulkvedi.

Holmss nelikās sevišķi pārsteigts. — Ir vairākas iespējas. Ja viņi ir prātīgi, tad pagaidīs, kamēr pulkvedis būs savu darbu beidzis; ja impulsīvi, mēģinās novērst tā pabeigšanu, uzbrūkot rīt.

Viņš pagriezās pret Hārdenu. — Ir tiešām svarīgi, lai jūs jau rīt pabeigtu fotografēšanu. Iesaku sākt agri, tikko ir diezgan gaismas. Šovakar ir silts, bet man šķiet, ka ieteikšu, ejot gulēt, aizvērt logus un aizslēgt durvis. Vai esat apbruņots, pulkvedi?

— Man žaketes kabatā ir pāris derindžera pistoļu. Vai ar tām pietiks?

Holmss pasmaidīja. — Esmu redzējis, ko tās spēj nelielā attālumā. Nepietiekamo kalibru atsver pārsteigums. Tikai atcerieties, ka šie ir Anglijas un nevis Amerikas rietumi. Te likums pieprasa, lai kādam būtu uzbrukts, pirms viņš pretinieku ievaino.

Pulkvedis stingri paskatījās uz Holmsu. — Ja kas atgadīsies, mister Holms, es to paturēšu prātā.

Pie miera devāmies agri un sekojām mana drauga ieteikumam aizslēgt durvis un aizvērt logus. Ilgi nevarēju aizmigt. Atgrūdu vecās baldahīna gultas aizkarus uz abām pusēm, lai tie neapslāpētu ne sīkāko troksnīti. Kad beidzot iemigu, vienā rokā stingri biju satvēris savu veco Adamsu.

Nakts pagāja bez traucējumiem. Pabrokastojām agri un, kad izgājām no viesnīcas, Haistrīta vēl grima krēslā.

Abatijas drupās uz nezālēm mirdzēja rasa. Kamēr gaidījām, līdz saule būs pulkveža nolūkiem pietiekami augstu, Hārdens izklaidējās, fotografēdams pievilcīgo un vientuļo drupu ainas.

Drīz mūs sāka dedzināt saule. Pieņēmām tādu pašu aizsardzības plānu kā iepriekšējā dienā. Šoreiz, par spīti karstumam, mūsu uzmanība ne uz mirkli neatslāba. Apziņa, ka mūsu pretinieki ir tuvumā, lika mums kuru katru bridi gaidīt uzbrukumu. Nelīdzenā un aizaugusi apkaime manu karavīra sirdi satrauca. Bija pārāk daudz vietu, kur ierīkot slēpni un uzbrukt no aizsega. Katrreiz, kad mūsu redzeslokā kaut kas pakustējās, mana roka tvēra Adamsa spalu un kļuva mitra no sviedriem.

Pulkveža darbs ap pusdienas laiku bija labi pavirzījies uz priekšu, un atkāpāmies uz vienīgo gandrīz neskarto ēku, astoņstūrainu būvi, ko padarījām par savu cietoksni, kamēr paši iestiprinājāmies. Ēdot pusdienas, Holmss stāstīja senās ēkas garo un interesanto vēsturi, piebilstot, ka no vietas, kur tobrīd sēdējām, pirms divsimt gadiem devies ceļa nelaimīgais Monmotas hercogs, lai pieredzētu postu Sedžmūras kaujā.

Kā paredzējis, pulkvedis vēlā pēcpusdienā varēja paziņot, ka darbs paveikts, un mēs atgriezāmies viesnīcā. Pasūtījuši tēju, gaidījām smēķēšanas istabā, kad viesnīcas pārvaldnieks ienāca ar telegrammu Hārdenam.

Hārdens atplēsa aploksni un nobālēja. Bez skaņas viņš pasniedza telegrammu Holmsam, tad man. Tā tikai pirms stundas bija nosūtīta no Londonas un vēstīja:

DŽEJS SASIRDZIS PUNKTS NE NOPIETNI,

BET GRIB TEVI PUNKTS TĀPAT ARĪ TAVA

MĪLOŠĀ SIEVA CECĪLIJA

—   Ko jūs gatavojaties darīt? — painteresējos.

Šerloks Holmss pasteidzās mani pārtraukt: — Jums tūlīt

jādodas ceļā, pulkvedi. — Viņš izvilka no kabatas pulksteni. — Jums pietiks laika sasniegt Bristoli un noķert ātrvilcienu uz Londonu. Varat būt pie ģimenes jau šovakar.

—    Bet manas iekārtas un fotoplates! — iesaucās Hārdens.

—   Mēs sargājam ne tikai jūs pašu, bet arī jūsu eksperimentu rezultātus, pulkvedi. Ņemiet līdzi tikai nepieciešamākās lietas un Makmērdo puišus. Votsons un es jums rīt sekosim ar visām iekārtām.

Holmss piecēlās un pazvanīja apkalpotājam, pavēlot bez kavēšanās sasaiņot pulkveža somu. Hārdens padevās, un, tikko bijām padzēruši tēju, es viņu pavadīju līdz dzelzceļa stacijai.

Kad atgriezos viesnīcā, Holmss bija neparasti labā omā.

—   Holms, — es izsaucos, — zēns ir slims! Tādā gadījumā nav vietas līksmībai.

—    Džejs ir daudz veselīgāks, nekā viņa tēvs domā. Pulkvedis beidzot ir malā, kamēr mēs mēģināsim nokārtot attiecības ar misteru Drjūsu.

—   Holms! — es attapos. — Jūs parūpējāties par šo telegrammu! Tas ir nepiedodami.

—   Jūs, Votson, būsiet ievērojis, ka pulkvedis Hārdens nav tas cilvēks, kuru var iebiedēt. Bija pilnīgi nepieciešami, lai spēles laukums starp mums un Drjūsu šonakt būtu brīvs, un vienīgais veids, kā to panākt, bija vērsties pie pulkveža stiprajām tēva jūtām. Pēc dažām stundām Hārdens uzzinās, ka ir piekrāpts. Pieņemu, ka viņš ļoti noskaitīsies un būs pietiekami gudrs, lai saprastu, kas to izdarījis. Vēlāk man nāksies viņam atvainoties, bet nu mums jāsagatavojas pienācīgi saņemt misteru Drjūsu.

—   Ko jūs ar to domājat?

—    Drjūsam vajadzētu saprast, ka šajā vietā esam ar darbiem galā, pat ja viņš nezina, ka Hārdens aizbraucis. Tā kā viņš nespēja apturēt pulkveža darbu, viņam atliek sagrābt eksperimentu rezultātus. Tagad mazliet laika pavadīšu pulkveža istabā, lai Drjūsam šo uzdevumu atvieglinātu, bet pēc tam ēdīsim nelielas vakariņas.

Vakariņu laikā mans draugs pļāpāja par seno haldiešu valodu, tāpat par pareizu vārda Esquire lietošanu, bet ne vārda neteica par mūsu pašreizējo uzdevumu.

Uz guļamistabām devāmies agri, un, šķiroties pie kādreizējās pulkveža istabas, Holmss sacīja: — Vakar jūs pavadījāt nemierīgu nakti, Votson. Iesaku šonakt atpūsties. Slazds ir uzstādīts, un es pieprasu, lai jūs nekādos apstākļos neietu Hārdena istabā.

Tikai Šerloks Holmss varēja iedomāties, ka šāds norādījums nodrošinās netraucētu miegu. Nespēdams likties guļus, es sēdēju tumšajā istabā, līdz visi trokšņi viesnīcā apklusa.

Vājā gaismas atblāzma manā istabā ļāva saskatīt, ka pulkstenis uz kamīna dzegas rāda pāri diviem. Sāku ieslīgt miegā, kad mani uzrāva kājās pārliecība, ka esmu blakusistabā dzirdējis troksni. Kļuvu modrs un uzmanīgi klausījos, bet vairākus mirkļus neko nedzirdeju. Tad nāca otrs troksnis, skaidrāks nekā pirmais. Šķita, kāds nejauši uzgrūdies mēbelēm. Atcerējos Holmsa norādījumus, un mani nomierināja doma, ka slazds darbojas: pulkveža istaba pašlaik notiek laupīšana.

Lai minējumu apstiprinātu, klusi izgāju kāpņu telpā un apstājos pie Hārdena istabas durvīm. Mani sasniedza klusi čuksti. Gatavojos atgriezties savā istabā, kad jauns troksnis mani atkal apturēja. Tā bija sitiena skaņa, kam sekoja apspiests ievainota cilvēka vaids.

Acumirklī sapratu, ka iekšā atrodas Holmss un ka viņš nonācis briesmās. Saukdams palīgā, raustīju durvju rokturi. Pēkšņi durvis atsprāga vaļā, un es iedrāžos istabā.

Telpa bija pilnīgi tumša. Nedaudz gaismas deva vienīgais logs, bet to aizēnoja vīrieša stāvs. Mans Adamss bija rīta svārku kabatā. To izrāvis, divreiz izšāvu uz siluetu. Dzirdēju kliedzienu, bet ne tādu, kas liecinātu par nopietnu ievainojumu, un tumšais stāvs pazuda aiz loga.

Pieskrējis paskatījos ārā, bet šaurajā pagalmā bija tumšs kā ellē, un nevarēju manīt nekādu kustību. Steidzīgi apgriezos.

Nu saskatīju, ka vecmodīgās baldahīna gultas aizkari vaļā un starp tiem, rokas izpletis, zemē uz mutes guļ kāds garš stāvs.

Ātri aizdedzināju sveci, kas bija gultai blakus, un apstulbis un izbiedēts atklāju, ka tas ir pulkveža Hārdena stāvs un viņa zīda rītasvārku muguru tumšu padarījis milzīgs asins traips.

13. Šerloks Holmss atvainojas

Pārsteigums mani uz dažām sekundēm paralizēja, bet tūlīt sāku rīkoties, kā labi mācītam mediķim nākas. Celdams ievainoto atpakaļ gultā, iepriecināts sajutu, ka, par spīti acīm redzami smagajam ievainojumam, pulkveža sirds sit ritmiski un spēcīgi.

Šāvieni bija pamodinājuši visu viesnīcu, un drīz durvīs parādījās norūpējies pārvaldnieks ar baru kalpotāju. Aizsūtīju viņu pēc savas ārsta somas un lūdzu, lai pārējie iet prom.

Kamēr izmisis apskatīju milzīgo asins traipu uz rītasvār- kiem, kāda pazīstama balss nomurmināja: — Votson, man nevajadzēs daudz palīdzības.

— Holms! — es iešņācos. — Ko, pie velna, jūs esat izdarījis?

Viņš ieķiķinājās un apvēlās uz muguras, nokratīdams netīro apģērbu. — Es tikai pieliku mazliet garšvielu Drjūsa bandai paredzētajai ēsmai.

Jāatzīst, ka kļuvu ļoti dusmīgs. — Jūs man devāt visstingrāko rīkojumu šai telpā neienākt. Tad, pārģērbies par pulkvedi, gaidījāt Drjūsa bandu. Jums vajadzēja saprast, ka jūs viegli varēja nogalināt!

Holmss lupināja no sejas ūsas un vaigubārdu, kas bija pastiprinājusi viņa līdzību pulkvedim Hārdenam. — Jums ir pilnīgas tiesības būt dusmīgam, Votson, bet zvēru, ka brīdī, kad aizliedzu jums šajā telpā ienākt, biju paredzējis to atstāt tukšu. Padomājis tomēr nolēmu, ka viņi varētu nojaust slazdu, un tā guvu papildu labumu. Tagad Drjūss domās,

ka pulkvedi ir ne tikai apzadzis, bet ari ievainojis vai pat nonāvējis.

Pārvaldnieks atgriezās ar manu somu, es to paņēmu un pašu aizraidīju prom. — Ļaujiet apskatīt ievainojumus! — sacīju Holmsam.

—     Kā sacīju, tie ir niecīgi. Es parūpējos, lai manu muguru sedz dažas pulkveža fotoplašu kārbas, ko pielīmēju ar plāksteri. Kā zināt, es nekad neceļoju bez dažiem sīkiem piederumiem. — Viņš atkal apgriezās uz mutes. — Man šķiet, ka lielāko ievainojumu radījusi sarkankoka kārbas mala.

Izmeklēšana apstiprināja viņa diagnozi, un drīz ievainojums bija pārsiets. Holmss piecēlās gultā sēdus un paņēma rokās Hārdena rītasvārkus. — Man žēl, bet liekas, ka tie ir neglābjami pagalam.

—   Šķiet, ka tad, kad atkal satiksim mūsu klientu, jums būs jāatbild par par daudz ko citu, nevis sabojātiem rīta- svārkiem.

Holmss smējās. — Arī es domāju, ka tad pulkvedim Hārdenam būs daudz citu rūpju.

Beidzot aizgāju gulēt. Par spīti nakts kņadai, Holmss piecēlās agri un, kad nācu brokastīs, jau apspriedās ar viesnīcas pārvaldnieku. Visu rītu viņš bija jautrs un draudzīgs. Nokārtojām mūsu un pulkveža bagāžas nogādāšanu stacijā un devāmies uz Londonu.

Gandrīz visu ceļu līdz galvaspilsētai draugs mani aplaimoja ar vienu no saviem nebeidzamajiem monologiem, ap-, lūkodams lielu skaitu savstarpēji nesaderīgu tematu. Tas vienmēr liecināja, ka viņš ir pārliecināts par sekmēm izmeklēšanā un tāpēc var atļaut savam prātam brīvu skrējienu.

Toties es, vilcienam tuvojoties Londonai, kļuvu arvien nomāktāks, jo apmulsis domāju par gaidāmo sarunu ar amerikāņu pulkvedi.

Izkāpām Pedingtonas stacijā un ekipāžā braucām pie Skotlendjarda apsargātās Hārdena ģimenes. Kāds privātās drēbēs ģērbies policists sagaidīja mūs pie durvīm un, pazinis manu draugu, aicināja:

—   Nāciet iekšā, ser! Kopš pulkvedis Hārdens izskatīja pēcpusdienas laikrakstu izlaidumus, viņš jūs gaida.

Tas mani samulsināja, bet Holmss tikai smaidīja. Policists mus ieveda istabā, kur aiz liela galda sēdēja pulkvedis. Nepieceldamies viņš pamāja, lai apsēžamies, tad izņēma no mutes cigāru un stingri paraudzījās uz Holmsu.

—    Manam dēlam nekas nekaiš, — uzsvērdams katru vardu, viņš sacīja. — Un man, mister Holms, gribas teikt jums dažus rūgtus vārdus. Man nepatīk, ja mani padara par muļķi, pat ja tas ir manās interesēs.

Holmsa seja palika mierīga. — Pulkvedi, es varu tikai apgalvot, ka tiešām rīkojos vislabāko nodomu vadīts. Lūdzu man piedot par visām nepatikšanām, ko esmu jums sagādājis. Esmu ar mieru pacietīgi uzklausīt jebkurus rūgtus vārdus, ja jūs mani ar tādiem vēlaties pagodināt.

Šī atbilde bija manam draugam tik neraksturīga, ka šķita, viņš runā ironiski, taču viņa seja to neliecināja.

Hārdens atkal iesprauda cigāru mutē un ierūcās mazliet rāmākā balsi: — Pieņemu, ka jūs un mana sieva triku ar telegrammu izdomājāt, kad uzskatījāt, ka stāvoklis kļūst pārāk bīstams?

—   Jūs nedrīkstat vainot misis Hārdenu. Man nācās viņu ilgi pārliecināt, ka nepieciešams jūs attālināt no darbības vietas, ja briesmas kļūtu pārāk lielas. Mana lūguma dēļ jūs taču nebūtu braucis projām.

—   Tiesa, — norūca Hārdens. — Bet kāpēc briesmas bija tuvāk šoreiz, nevis kad rāpāmies pa Glastonberijas drupām, jebkura skatienam un revolverim sasniedzami?

—    Drupās mums tiešām varēja uzbrukt, bet mēs bijām seši vīri, turklāt daži apbruņoti. Bez šaubām, tāpēc arī uzbrukuma nebija. Bet pēc jūsu darba pabeigšanas Drjūss nokļuva spiedīgā laika trūkumā, turklāt viņam bija priekšrocība, ka nakts tumsā atrādīsieties viens pats istabā. Man nebija šaubu, ka viņš arī uzbruks.

—   Tas mani neuztrauktu, — atteica pulkvedis. — Es taču minēju, ka esmu apbruņots, mister Holms.

—   Tā bija. Un tas tikai palielināja manu apņēmību jūs no sadursmes vietas attālināt. Nevarēju atļaut jums ielaisties cīņā ar Drjūsa bandu.

—    Es būtu uzvarējis. Esmu nogalinājis diezgan daudz jeņķu, bet vēlāk nošāvis tik daudz tītaru, ka prakses man pietiek.

—   To es neapšaubu, pulkvedi, un tieši tas radīja vislielākās grūtības. Drjūss, tāpat kā citi no viņa pretīgās sugas, ir gļēvulis un parasti netīros darbos pats sevi briesmām nepakļauj. Jūs varētu nogalināt kaut duci viņa rokaspuišu, bet Drjūss pats turpinātu sekot pa jūsu pēdām. Turklāt, bija pilnīgi nepieciešams, lai Drjūss domātu, ka viņa plāns izdevies.

—   Izdevies? — pulkvedis eksplodēja. — Kāda velna dēļ tad…

Holmss viņu pārtrauca, pasniegdamies pēc viena no laikrakstiem, kas atradās uz galda. — Vai drīkstu vaicāt, kas jūs te interesēja?

—    To man atnesa viens no Skotlendjarda vīriem. Pēdējās ziņās rakstīts, ka amerikāņu miljonārs Džons Vinsents Hārdens smagi ievainots uzbrukumā pagājušajā naktī Somersetas viesnīcā un ievietots Ekseteras slimnīcā. Aizsūtīju telegrammu uz viesnīcu, un man paziņoja, ka jūs esot aizbraucis, bet es atrodoties slimnīcā. Slimnīca savukārt atbildēja, ka telegrāfisku informāciju par pacientiem neizsniedzot. Atzīstos, ka biju diezgan apmulsis.

—   Un tad? — vaicāja Holmss, paceldams vienu uzaci.

—   Tad sekoju jūsu paraugam un domāju. Sapratu, ka reiz jau mūsu līdzība viņiem likusi kļūdīties un ka laikam tā gadījies atkal.

—   Apsveicu, pulkvedi! Atzīstu, ka šoreiz kļūdu radīju tīšām, lai Drjūss būtu pārliecināts; ka nozadzis jūsu eksponētās fotoplates.

—   Manas plates! — pulkvedis izrāva no mutes cigāru. — Kas noticis ar manām platēm?

—    Nomierinieties, pulkvedi Hārden. Kad plates pēdējoreiz redzēju, policisti tās no diližansa pārnesa uz priekšnamu.

—   Tātad Drjūss nozaga…

—   …atbilstošu daudzumu plašu, kas ar jūsu etiķetēm bija apzīmētas ka eksponētas, bet neattīstītas. Bet patiesībā tās bija jūsu neizmantotās rezerves plates, kurām es nomainīju etiķetes.

Hārdens smējās līdz asarām. Nomierinājies viņš pasniedzās pēc karafes un ielēja mums pa krietnam mēram brendija.

Kad pacēlām glāzes, viņš papurināja galvu. — Tātad esmu vai nu miris, vai tuvu nāvei, un Drjūss ir pārliecināts, ka ieguvis to, ko meklēja. Mister Holms, jūs esat tālu priekšā katram detektīvam, ko jebkad esmu pazinis!

Neviltota apbrīna manu draugu vienmēr iepriecināja, un viņš patīkami pasmaidīja. — Pateicos, bet mēs esam tikai nedaudz priekšā. Tikko Drjūss plates attīstīs, viņš sapratīs, ka ir piemānīts. Ja vēlamies saglabāt savas priekšrocības, mums jāzina, vai īstajās platēs tiešām ir kaut kas vērtīgs.

Hārdens piecēlās. — Es parūpēšos par vakariņām. Pēc tam mēs ar Džeju apstrādāsim plates. Vai drīkstu aparatūru un gatavos attēlus aizvest uz jūsu dzīvokli rīt, sacīsim, vienpadsmitos?

Piekritām, lieliski pavakariņojām un atstājām pulkvedi un Džeju pavadīt garu nakti fotogrāfiskajā laboratorijā.

Kad nonācām Beikerstrītā, Holmss vēl arvien bija uzvarētāja noskaņojumā. — Jums man jāatgādina, — viņš teica, kad grasījāmies iet gulēt, — ka vēl neesmu pulkvedim atvainojies par sabojātajiem rītasvārkiem.

14

Attēli un mīklas

Precīzi norunātajā nākamās dienas stundā pulkvedis Hārdens ar dēlu ieradās Beikerstrītā. Viņus pavadīja divi no privātās drēbēs ģērbtajiem policijas apsargiem, stiepdami smagas kastes ar platēm un aparatūru. Ar manu palīdzību tās uznesām pa mūsu septiņpadsmit šaurajiem pakāpieniem un sakrāvām dzīvojamajā istabā.

Šerloks Holmss paskatījās uz jau tā pilno istabu.

—   Man šķiet, ka jūsu aparatūrai nepieciešams labs apgaismojums, — viņš teica Hārdenam.

—   Aparātā ir spuldzes, — atteica pulkvedis, — bet tiešā saules gaismā iegūsim skaidrākus attēlus.

—   Tad iekārtosimies tur, kur pieejama saules gaisma. Votson, esiet tik labs un nolieciet mazo galdiņu zem loga!

Galdiņš tika novietots, un uz tā uzcēlām pulkveža aparātu. Pats Holmss atbrīvoja daļu galda, uz kura viņš veica savus ķīmijas eksperimentus. Pierunājām misis Hadsonu pasniegt policistiem atspirdzinājumus viņas pašas istabās. Beidzot bijām gatavi sākt pulkveža darba rezultātu apskati..

Aparāts bija apmēram divarpus pēdas plata sarkankoka kaste. Misiņa balsti ar robotām regulēšanas skrūvēm ietvēra divas lēcas. Šur tur kastes sānos bija gropes un caurumi, un papildu regulatori. Hārdens apsēdās aparāta priekšā.

Džejs stāvēja pie garajām plašu kārbām. Uzvilcis zamšādas cimdus, viņš no pirmās kastes izraudzījās pāri stikla plašu un pasniedza tās tēvam.

Pulkvedis katru plati no savas puses iebīdīja aparātā, noliecās pie lēcām un sāka rīkoties ar tādiem kā pulētiem reflektoriem. Tad pievērsās misiņa skrūvēm un tās rūpīgi pa vienai noregulēja. Beidzot apmierināts pagriezās pret Holmsu.

—   Tagad aparāts ir sagatavots parastai apskatei. Vai vēlaties?

Viņš pavilka krēslu sānis, un Holmss noliecās pie lēcām. Viņš pāris minūtes klusēja, tad atliecās un pievērsās Hārdenam: — Iespaids ir neparasts. Paskatieties arī jūs, Votson.

Esmu pie stereoskopiem pavadījis dažu labu dīku stundu, dažkart attēlus bija uzņēmuši lieliski fotogrāfi, bet es nebiju sagatavojies tam, ko ieraudzīju pulkveža aparātā.

Redzēju saules gaismas apspīdētas melnbaltas Glastonbe- rijas drupas, kādas bijām skatījuši pirmajā rītā. Priekšplānā no sudrabainas miglas iznira tumšs kazenāju puduris, aizmugurē no krūmāja pretī rīta saulei pacēlās arku skeleti. Saskatīju, ka fotogrāfiskos attēlus reflektē divi soguļi, kas likās tiem piešķiram daudz lielāku dziļumu un spožumu nekā parastajām, uz papes uzlīmētajām fotokopijām.

Ar pārsteigumā un sajūsmas saucienu atkritu krēslā. — Paskatieties vēlreiz, doktor, — aicināja pulkvedis un pasniedzās pie vienas no misiņa skrūvēm.

Noliecos pie lēcām un apbrīnodams vēroju, kā skats acu priekšā mainijās līdz ar pulkveža manipulācijām. Kazenāju krūms šķietami palielinājās un kļuva neskaidrāks, it kā atrastos mana redzes lauka pašā priekšā; migla paplašinājās, bet akmens arkas cita no citas attālinājās. Kad attēli beidza kustēties, varēja nodomāt, ka esmu no sākotnējās pozīcijas pavirzījies vairākas pēdas uz priekšu.

Holmss nostājās manā vietā pie lēcām un, tāpat kā es, bija pārsteigts par brīnumainajiem, aparāta radītajiem iespaidiem.

—   Ja jūsu regulēšanas sistēmu varētu kalibrēt un standartizēt, jus fotogrāfiju aizvestu jaunā un neticami vērtīgā virzienā. Tā būtu ne tikai veids, kā iegūt un saglabāt vizuālu informāciju, bet arī brīnišķīgi elastīgs darbarīks šīs informācijas analīzei.

Hārdens atbildēja ar īsu galvas mājienu. — Paldies, lai gan man patiktu savu darbu ar to pabeigt. Tagad esat redzējis manas ierīces iespējas. Vai varat norādīt, kā to varētu izmantot, lai analizētu Glastonberijas attēlus?

Holmss apsēdās pie ēdamgalda. — Apsvērsim tos nedaudzos faktus, kas ir musu rīcībā. Pirmkārt, Moriartijs kaut kādā veidā uzzināja, ka Glastonberijā atrodas kaut kas viņaprāt iekārojams. — Viņš pec kārtas nolieca savus slaidos pirkstus. — Otrkārt, Porloks un Britu muzejs mums pavēstīja, ka to meklējis un nav atradis ari karalis Henrijs. Treškārt, Drjūss, uzzinājis par jūsu ieceretajiem eksperimentiem Glastonberijā, tūliņ uzskatīja par nepieciešamu jūs padzīt. Ceturtkārt, kad šis mēģinājums neizdevās, viņš centās nozagt plates.

Holmss apklusa un paskatījās visapkārt, it kā būtu stāstījis visiem saprotamas lietas.

—   Tiktāl skaidrs, — piekrita pulkvedis, — bet kā šie fakti mums stāsta, ko īsti meklēt?

—   Tas, ka to meklēja Moriartijs un Drjūss, un pat karalis Henrijs, norāda, ka šis priekšmets ir vai nu ļoti vērtīgs, vai arī piešķir tā īpašniekam kādu varu vai privilēģiju. Iesauka «Velna grāls» drīzāk liek domāt par otro iespēju. Karaļa neveiksmīgie meklējumi norāda, ka priekšmets bijis slēpts jau pirms 1539. gada, kad viņš pavēlēja Glastonberiju izlaupīt.

No kāda mums nezināma avota Drjūss guvis pārliecību, ka jūsu fotogrāfijas var atklāt šo lietu vai vismaz dot pieturas punktu tās atrašanai. Vai tādā gadījumā nav skaidrs, ka meklējam kaut ko, kas bijis abatijas sastāvdaļa jau vismaz trīsarpus gadsimtus, bet bija nesasniedzams Henrija ļaudīm? Un vai nav tikpat skaidrs, ka Drjūss ir pārliecināts: tas vēl ir atrodams un to var saskatīt jūsu fotogrāfijās?

Pēdējos četrus vārdus Holmss uzsvēra, tad piecēlās un parakņājās sava rakstāmgalda atvilktnītēs. Atradis kādu papīra loksni, viņš atgriezās pie ēdamgalda.

—   Man šķiet, esam vienisprātis, ka mums darīšana ar kādu mistēriju, ar kādu pretdabisku reliģisku kultu. Savos pētījumos Britu muzejā atradu divpadsmitā gadsimta rakstnieka manuskriptu, kas arī dod mājienu par kādu reliģisku mistēriju Glastonberijā. Holmss nolasīja:

Pati grīda ir inkrustēta ar nospodrinātiem akmeņiem. Gan altāra malā un pašā altārī, gan virs, gan zem tā ir relikvijas. Visās klona vietās var saredzēt akmeņus, kas tīšām izvietoti savītos trijstūros un kvadrātos un kuru starpas pielietas ar svinu. Ja ticu, ka zem tiem apslēpta kāda svēta mistērija, tad es reliģiju nekādi neapvainoju.

—   Rakstītājs ir kāds Viljamss no Malmsberijas, priesteris, kas Glastonberiju labi pazina. Viņš mācījies abatijas lieliskajā bibliotēkā. Ja viņš ticēja, ka reliģiskas mistērijas ar zīmīgu ornamentu palīdzību ieslēptas abatijas grīdā, tad mums šis norādījums jāņem nopietni.

—   Jus uzskatāt, ka Drjūsa meklētais noslēpums ir tas pats, ko Viljamss aprakstījis pirms sešsimt gadiem?

—   Tā varētu būt, — mans draugs atbildēja, — un ja tas tā ir, tad gan mēs, gan Drjūss esam sakauti, jo pulkvedis apstiprinās faktu, ka no ornamentētās grīdas ap altāri nekas nav palicis pāri. Taču es nolasīju šo rakstu tikai lai pierādītu, ka jau trīssimt gadu pirms Henrija Astotā tiešām pastāvēja šāds paradums, proti, ieslēpt reliģiskas mistērijas ornamentā, ko spēja saprast tikai tie, kuriem šis noslēpums bija uzticēts. Ja šajā pieņēmumā nekļūdos, tad Drjūsam ir taisnība un mums būtu iespējams atklāt kādu saglabājušos norādījumu.

—    Nu es saprotu, kāpēc jūs man tik neatlaidīgi likāt pievērsties dažādiem abatijas rotājumiem, — sacīja Hārdens. — Vai pamēģināsim ar tām platēm?

—    Man šķiet, ka jāpārbauda gan pēc mana norādījuma gatavotie attēli, gan jūsējie, kuros parādās kaut šķietams ornaments.

Darbs sākās. Holmss un pulkvedis darbojās pie aparāta, Džejs pasniedza viņiem vajadzigās plates, bet apskatītās atlika kārbu gropēs. Katra no platēm aparātā palika vairākas minūtes, kamēr abi pētnieki tās pārbaudīja, regulēdami daudzās skrūves. Reizēm Holmss lūdza arī mani apskatīt kādu no attēliem, bet neviena no tiem nesaskatīju ornamentu paliekas. Sāku domāt, ka Holmss kļūdījies.

Atkal un atkal tika mainīts reflektoru stāvoklis, sekojot saulei, bet tā beidzot bija noslīdējusi tik zemu, ka tālāka tās gaismas izmantošana nebija iespējama.

—   Kā būtu ar lampām? — ieprasījās Holmss.

—   Tās var aizdedzināt, — atbildēja Hārdens, — bet neticu, ka tāds apgaismojums dos pietiekami daudz detaļu.

—   Labi, tad mūsu darbs jābeidz un jālūdz misis Hadso- nai pasniegt novēlotas pusdienas. Pārbaudāmo attēlu daudzumu vismaz esam samazinājuši līdz pusducim, — un Holmss norādīja uz nelielu kaudzīti plašu, kuras nebija atgriezušās kārbās.

Misis Hadsonas pavārmākslu novērtējām pavirši un ēdām pilnīgā klusumā, jo mūs nomāca vilšanās, lai neteiktu — neveiksmes sajūta. Kamēr pulkvedis pēc pusdienām aizsmēķēja, Holmss piecēlās un piegāja pie loga. Paņēmis rokā lēcu, viņš sāka rūpīgi aplūkot atlikušās plates.

Kad cēlāmies no galda, viņš pār plecu ieminējās: — Pulkvedi Hārden, vai jūs nevarētu no vienas plates pagatavot palielinātu fotokopiju uz papīra?

—     Tā nav problēma. Taču saprotiet, ka fotokopijā, nebūs to variāciju, ko ļauj saskatīt aparatūra. Bet ja kopija jums var būt noderīga, to varu pagatavot dažu minūšu laikā.

Holmss pagriezās un pasniedza Džejam vienu no platēm. — Mani iepriecinātu iespējami lielākais palielinājums no šīs plates. Ja tādu varētu man piegādāt vēl šovakar, es to uzskatītu par īpašu labvēlību.

—   Jūs to saņemsiet, mister Holms, — apgalvoja pulkvedis. Pāris minūšu laikā aparatūra bija sasaiņota, policisti pasaukti un kastes nonestas lejā. Norunājām atkal satikties vienpadsmitos no rīta, un tēvs ar dēlu no mums atvadījās.

Kad viesi bija projām, Holmss visā garumā nogāzās uz dīvāna, aizkūpināja pīpi un iegrima klusēšanā. Biju iemācījies viņu tādās reizēs netraucēt un pavadīju garlaicīgu novakari, lasīdams žurnālus. Misis Hadsona ienesa tēju, bet manu draugu nevarēja pierunāt nākt pie galda. Viņš, raudzīdamies sienā, turpināja smēķēt. Kad trauki bija novākti, ieradās kurjers no pulkveža, atnesdams apmēram divas kvadrātpēdas lielu fotokopiju.

Holmss beidzot piecēlās un vēl mitro attēlu novietoja uz ēdamgalda. Varēju saskatīt, ka tajā attēlotas bagātīgi izgreznotas flīzes, ko pulkvedis bija atveidojis kristāla dzidrumā.

— Brīnišķīgi! — Holmss, izklādams fotokopiju uz samta galdsegas, uzelpoja. — Nu man ir, ar ko strādāt.

Holmsa sajūsma par fotokopiju deva cerību, ka nu viņš kļūs kaut nedaudz runīgāks, taču šajā ziņā vīlos. Vakars pagāja tāpat kā pēcpusdiena, vienīgi Holmss nu sēdēja salīcis pie galda, pīpi stingri iekodis zobos, un ar lupu pētīja attēlu.

Galu galā nolēmu iet gulēt. Holmss, to ievērojis, apjautājās: — Pirms ejat gulēt, Votson; vai jums ir kāda sīknauda?

Apjucis par šādu jautājumu, iegrūdu roku kabatā un izvilku sauju monētu.

Holmss tās apskatīja. — Ar puskronu, peniju un sešu pensu monētu vajadzētu pietikt, — viņš piebilda un no manas saujas atlasīja naudas gabalus. — Pateicos, Votson. Ar labu nakti!

Kad pie durvīm atskatījos, redzēju, ka viņš atkal pārliecies pār palielināto fotokopiju.

15. Riteni riteņos

Nākamajā rītā piecēlies, nebiju īpaši pārsteigts, atrodot dzīvojamo istabu pīpes dūmu pilnu un Holmsu vēl arvien sēžam pie ēdamgalda. Nebija pazīmju, ka viņš šo posteni būtu naktī atstājis, toties galds bija piemētāts ar papīriem. Uz katras no lapām ievēroju ar zīmuli vilktu koncentrisku apļu rakstu. Hārdena fotokopija ar cirkuļa kāju bija piesprausta pie kamīna.

—    Fui! — es saucu, cauri miglai dodamies atvērt logu. — Vai tiešām visu nakti sēdējāt un blenzāt uz šo fotokopiju, Holms?

Viņa piemiegtās acis pavērās. — Labrīt, Votson! Es mēģināju loģiski pamatot zemapziņas sniegtu atbildi.

—   Tiešām? Nebiju domājis, ka jūs uzticaties zemapziņai.

—   Gluži otrādi. Esmu daudzus gadus vingrinājies, cerēdams, ka manas īpašās, uz loģiku balstītās spējas kļūs instinktīvas. Varbūt esmu guvis pārāk lielas sekmes.

—   Kādā ziņā? — jautāju, apsēzdamies pie papīriem pie- svaidītā galda.

Holmss norādīja uz pakarināto fotokopiju. — Kā jūs to saprotat?

Fotogrāfija attēloja četrstūrainu ornamentētu māla flīžu laukumu. Flīzes bija sakārtotas pa divpadsmit līmeniski četrpadsmit rindās uz leju; daudzas gan bija bojātas vai to trūka pavisam. Katras flīzes centrā bija astoņstūraina zvaigzne, tās staros atradās astoņas nelielas sešstūrainas zvaigznītes, turklāt šo rakstu ietvēra trīs koncentriski apļi. Rotājums bija veidots tā, ka katras flīzes apļi likās pārsedzam blakus esošos, saskares vietas veidojot ornamenta- lus krustus.

Daļa Glastonberijas raksta, kas pārzīmētā no Džona V. Hārdena stereoskopiskajām fotogrāfijām.

— Nevaru pateikt, — es, labu laiku attēlu pētījis, atbildēju. — Zinot, no kurienes tas nāk, var pieņemt, ka rakstā attēloti reliģiski simboli, bet es pat necenstos tos iztulkot.

—   No šāda viedokļa raugoties, — sacīja Holmss, — astoņstūrainās zvaigznes varētu nozīmēt jaunavu Mariju, ko reizēm attēlo kā debesu zvaigzni; mazās zvaigznītes ir Zālamana zvaigznes variants un simbolizē savienību starp debesīm virs mums un pasauli zem tām; trīs apļi apzīmētu seno ķeltu lodveidīgā Visuma slāņus, un pārklāšanās atkārto krusta zīmi. Tas viss ir acīm redzams. Bet ne jau tādēļ lūdzu Hārdenam šī ornamenta fotogrāfiju.

—   Bet kāpēc tad?

—   Tā ir piesardzīga, bet varbūt nepamatota nojauta, ka šis izpušķotais raksts veidots citā, daudz viltīgākā nolūkā. Esmu savu paradumu novērot un loģiski spriest tā izkopis, ka, šķiet, šoreiz būšu nojautis apslēptu ideju, kura neatklājas apzinātā analīzē.

Holmss pacēla pāris skiču, kādas klāja visu galdu. — Esmu šim rakstam izpētījis visas variācijas, esmu ar lupu apskatījis fotoplates, ar jūsu sīknaudas palīdzību šo diagrammu pārzīmējis. Esmu fiksējis katru, tīšu vai nejauši radušos raksta izkropļojumu, pat gravētāja kļūdas, kurš šos ornamentus veidojis, taču to noslēpumu, ja tāds arī pastāv, neesmu atklājis.

—   Var taču būt, ka taisnība prātam, bet zemapziņa novedusi neceļos.

Biju gaidījis niknu pretimrunāšanu, bet Holmss gurdi nopūtās: — Varbūt, ka jums taisnība, Votson. Varbūt, ka t jums taisnība, — un, savācis papīrus, sakrāva tos uz savu * eksperimentu galda, jo misis Hadsona nāca ar brokastīm.

Kārtējo reizi brokastojām klusēdami. Holmss izdzēra vairākas krūzes stipras kafijas, bet gandrīz nemaz neēda. Kad trauki bija novākti, viņš palūdza misis Hadsonai vēl vienu kannu kafijas un apsēdās pie loga, kur vilka apļus ap monētām, skatījās ārā vai ar pirkstiem bungoja pa galdu.

Nodarbojos ar rīta laikrakstu šķirstīšanu, kad atcerējos, ka mums norunāta vēl viena satikšanās ar pulkvedi Hār- denu. Pametu acis uz kamīna pulksteni un konstatēju, ka tas ir acīm redzami nepareizs. Salīdzinājis ar savu laikrādi, pārliecinājos, ka mūsu kamīna pulkstenis atkal ir atpalicis.

Piegāju un sakratīju vainīgo instrumentu.

—   Tas ir nožēlojami, — es skaļi sūdzējos, — ka mūsu laikos ar mašīnām un komplicētiem rīkiem nevar pagatavot ēdamistabas pulksteni, kas būtu tik uzticams, kā Velesas pulkstenis.

Holmss pret mani pavērsa trulu skatienu. — Velesas pulkstenis, — viņš atkārtoja. — Ko gan jus… Velesas pulkstenis! Votson, jums taisnība! Visuma apļi, riņķojošas zvaigznes! Atkal reiz jūs man norādījāt pareizo virzienu!

Viņš paķēra vienu no diagrammām un starodams sāka uz tās kaut ko skribelēt, kamēr es apjucis stāvēju blakus. Holmss vēl arvien švīkāja papīru, kad ienāca misis Hadsona un paziņoja, ka ieradušies Hārdeni. Holmss ar papīru rokā piecēlās viņus sagaidīt.

—   Nāciet iekšā, nāciet iekšā! — viņš sauca. — Šķiet, ka man ir jaunumi. Džej, esiet tik laipns un noceliet no kamīna jūsu tēva fotogrāfiju!

Džejs steidzās Holmsa lūgumu izpildīt, un, kad mēs visi bijām apsēdušies, mans draugs fotokopiju atkal novietoja uz ēdamgalda un ar pirkstu norādīja uz vienu tās stūri.

—    Ievērojiet, ka katra raksta daļa sastāv no trim koncentriskiem apļiem, un tiem vidū ir astoņstūraina zvaigzne. Iedomājieties, ka zvaigžņu stari aizstiepjas līdz ārējam aplim. Ko tad mēs redzētu?

Mēs nesapratnē saskatījāmies.

—    Tādā gadījumā jūs iegūtu apli ar trīsdesmit diviem segmentiem, — Holmss nepacietīgi sacīja. — Ir tā, ka vidējie zīmējumi savstarpēji nepārklājas, bet visi koncentriskie apļi gan; tie rada sarežģītu ornamentu, kurā nepārprotamais elements ir krustu raksts.

—   Man likās, ka krusti ir visa raksta pamatā, — ieminējās pulkvedis.

—   Tā ari bijis paredzēts, — Holmss turpināja. — Katra pavirša acs, kura pakavēsies pie šī rotājuma, kas turklāt atradies reliģiskā celtnē, tūliņ uztvers atkārtotos krustus vai arī zīmējumus apļu vidū, uzskatot tos par mistiskiem simboliem, kuri izmantoti kā rotājums.

—   Bet kam tad tie domāti, mister Holms? — jautāja Džejs.

—   Uzmanības novēršanai, — mans draugs paskaidroja. — Slēptais nolūks meklējams apļu saskares vietās.

Es iebildu: — Bet komplekti ir identiski un tātad to pārklājumu raksti savienojumu vietās ir pilnīgi vienādi.

—   Tikai paviršai acij, — Holmss uzlika uz fotokopijas lupu.

Džejs to paņēma un rūpīgi apskatīja attēla detaļas. Pēc brīža viņš pacēla acis. — Doktoram Votsonam taisnība. Starp apļu komplektiem atšķirību nav.

—   Palūkojieties vēlreiz, jaunais cilvēk, — Holmss izņēma no kabatas pīpi. — Ar lupu jums vajadzētu saskatīt niecīgus iespiedumus.

Džejs atkal paņēma lupu. Pēc brīža viņš uz mums paskatījās. — Jā, flīzēs ir nospiedumi, — viņš domīgi noteica. — Bet tie izskatās darba rīku atstāti.

—    Pilnīgi pareizi, — atsaucās Holmss, pielikdams pīpes galviņai sērkociņu. — Atcerieties diagrammu, kādu liku jums iedomāties, proti, izdzēšot centru un atstājot tikai apļus. Kas redzams?

—   Trīs apļi, kas sadalīti divdesmit četrās daļās, — zēns nedomājot atbildēja, bet tad apjucis saviebās.

—   Tātad, — uztvēra Holmss, — ja mums ir figūru virkne kā šajā gadījumā, tad divus dučus atsevišķu fragmentu iespējams kaut kā iezīmēt.

Atcerējos drauga agrāk stāstīto par kodiem un šifriem, un man sāka ataust gaisma, taču tūlīt radās arī iebildums.

—   Bet alfabētā ir divdesmit seši burti!

—   Tā tas nav bijis vienmēr, — Holmss paskaidroja. — Bijuši arī divdesmit divi, divdesmit trīs, divdesmit četri un divdesmit pieci burti. Senos alfabētos dažkārt neizšķir I un J, tāpat V un W, savukārt ķeltu alfabētā nebija ne Q, ne Z.

—   Tātad jums šķiet, ka ikviens ornamenta fragments apzīmē kādu burtu?

—   Līdz tādam secinājumam biju ticis, kad jūs ienācāt. Neesmu vēl paguvis to pārbaudīt.

—   Bet iezīmes apļos ir tikai darbarīku pēdas, — iebilda Hārdens jaunākais.

—   Kas varētu būt dabiskāk? Pa daļai raksts darināts, kompozīciju veidojot slapjā mālā. Cik saprotamas būtu sīkas griežamā vai gravējamā rīka kļūdiņas!

Mēs visi klusēdami skatījāmies Holmsā. — Nāciet, mēģināsim pielāgot mūsu teoriju praksei un palūkosim, vai varam atklāt šī ornamenta noslēpumus.

16. Glastonberijas fragments

Holmss uzlika uz galda tīru papīra loksni un ar stingriem vilcieniem uzzīmēja divpadsmit reiz četrpadsmit četrstūrus.

—   Ar to pietiks, — viņš paziņoja, — lai mēs varētu strādāt ar diagrammu. Ja man taisnība, vajadzētu būt diezgan viegli pārnest šurp fotokopijā saskatāmo.

—   Bet kā jūs uzzināsiet, kāda zīme katram burtam atbilst?

—   Ar izslēgšanas metodi. Bet sevišķi sarežģījumi nav paredzami. Šis viltīgais raksts man atgādina šifru, ko izveidoja Sārtā krusta brālība un vēl tagad izmanto brīvmūrnieki. Viņu metode ir vienkāršāka, jo lieto atsevišķu apļu sēriju. Mūsu blēdīgais mūks rakstu padarījis sarežģītāku, pārklādams katrā rakstā trīs apļus, bet man šķiet, ka tiksim galā.

—   Kādā valodā gan tas varētu būt? — minēja Hārdens. — Kādas viņi tajos senajos laikos Glastonberijā lietoja?

—    Lai būtu par to droši, — Holmss atsaucās, — mums būtu jāzina, kad tieši grīda būvēta. Abatija celta divpadsmi- < tā gadsimta sākumā, nodegusi un vēlāk tai pašā gadsimtā atjaunota. Mēs nezinām, vai šis fragments ir no vecās vai jaunās ēkas, bet zinām, ka tas veidots pirms reformācijas, laikā starp divpadsmitā gadsimta sākumu un sešpadsmitā gadsimta vidu. Tā ir vai nu mūku lietotā latīņu vai senan- gļu valoda, iespējams, seno gēlu vai velsiešu, varbūt Francijas normaņu valoda. Laimīgā kārtā es pazīstu tās visas.

Viņš pievērsās fotokopijai un sāka ar zīmuli rakstīt diagrammā burtus.

—   Pirmās flīzes trūkst, seko četri burti, tad trūkst visa virknes noslēguma. Saglabājušies burti varētu būt C, C, L un E.

—   Romiešu skaitlim seko vārds, kas sākas ar E, — mēģināju minēt.

—    Iespējams, — Holmss murmināja. — Otrajā rindā mums ir U, S, Z, D, Z, R, Tās ir muļķības, pat slāvu valodās nav tādu kombināciju.

—   Man liekas, jūs teicāt, ka ķeltiem nebija Z, — piebilda Džejs Hārdens.

—   Tiesa. Un, ja Votsonam taisnība un rakstīts latīniski, tad U un S otrajā rindā varētu būt latīņu vārda nobeigums. Ja izmantots alfabēts ar divdesmit trim burtiem, tad divdesmit ceturtais simbols varētu apzīmēt pieturas zīmi. Tātad, kas pagaidām iegūts. — Holmss ātri rakstīja uz diagrammas malas:

—    Vai senie mūki tiešām bija tik mācīti šādās lietās? Tik komplicēts šifrs izliekas visai mūsdienīgs.

—    Votson, Votson, — Holmss, pašūpojis galvu, nopūtās. — Reizēm man liekas, ka klasiskā izglītība jums gājusi secen. Iespējams, ka slepenraksts izgudrots drīz pēc pašas rakstītprasmes. Tukidids vēsta, ka spartiešiem bijis «debesu stāsts», kas viņiem palīdzējis lasīt šifrētus tekstus. Man pat bija iecere rakstīt monogrāfiju par tām aizmirstajām reizēm, kad slepena vēsts mainījusi vēstures gaitu, kā toreiz, kad Persevāls atšifrēja spāņu dokumentu un angļus brīdināja par armādas tuvošanos.

—    Biju domājis, ka mūki savu laiku ziedoja garīgām lietām.

—   Daži no mūkiem, Votson. Citi bija pazīstami ar savu nodošanos miesaskārībām, vēl citi prata izgudrot pulksteni, kas iet piecsimt gadus.

Džejs Hārdens mūs pārtrauca: — Atvainojiet, mister Holms, bet man šķiet, ka zinu, kas tas ir, — viņš norādīja uz tikko malā uzrakstīto atšifrējumu. — Nedomāju, ka tur ir skaitlis, drīzāk vārds «Ecclesiasticus».

Holmsa acis sekoja zēna pirkstam. — Jums varētu būt taisnība. Plauktā aiz jums ir Bībele. Papūlieties to atšķirt.

—    Kura nodaļa un pants tas varētu būt? — prasīju.

—    D un R, — Holmss norādīja. — Mūsu divdesmit triju burtu alfabēta ceturtais un septiņpadsmitais burts.

Džejs bija sameklējis Bībeli un to šķirstīja. — Zālamana mācītāja grāmatas ceturtās nodaļas septiņpadsmitais pants, — viņš paziņoja un mums šo pantu nolasīja:

«Jo jau sākumā viņa ar viņu staigās pa maldu ceļiem, un nesīs viņam bailes un šausmas, mocīs viņu ar savu pārmācīšanu, līdz varēs uzticēties viņa dvēselei un tiesāt to pēc saviem likumiem. Tad viņa ar viņu atgriezīsies uz taisnības ceļa, mierinās viņu un parādīs viņam savus noslēpumus.»

Holmss plati pasmaidīja. — Labi, Džej! Nevarētu būt skaidrāka pierādījuma, ka esam uz pareizā ceļa. Nav nejaušība, ka šajā pantā runāts par sievieti, kas valda ar iebiedēšanu un savus noslēpumus glabā. Bībeliskajam ievadam ir vēl cita vērtība: tas atņemtu drosmi pētītājam, kas rakstu tik tālu būtu atrisinājis. Rastos iespaids, ka varbūt viss ornamenta saturs ir tikai slēpti bībeles panti. Cik. apbrīnojami viltīgs bijis mūsu vecais mūks!

Paņēmis vienu no saviem koncentrisko apļu zīmējumiem, Holmss ātri kaut ko uzskicēja.

—   Te, — viņš pabeidzis teica, — būs ērta raksta atslēga. Uzmetot acis, varat redzēt manu šablonu darbībā.

Apskatīju lapu un redzēju, ka -viņš katrā apļu komplektā ievilcis nelielu burtam V līdzīgu zīmi.

Pirmajos astoņos apļos šīs zīmes pozīcija, rotējot pa ārējā apļa astoņiem sektoriem, simbolizēja burtus no A

līdz H; nākamajos astoņos vidējā aplī — burtus no I līdz R (bez J un Q); iekšējā aplī atradās no S līdz Y un punkts divdesmit ceturtajā segmentā.

(Sīkāka šīs diagrammas versija redzama zīmējumā.)

Glastonberijas fragments.

Holmsa darinatais atrisinājums, kas rada, ka no raksta iespējams atvasināt burtus.

—       Iespaidīgi, Holms! — atzinu. — Bet te uzzīmēts katrs aplis atsevišķi. īstajā rakstā tie cits citu pārsedz, un tāpēc gadīsies, ka kādā apli parādīsies vairāk nekā viena zīme.

—     Atzīstams vērīgums no jusu puses, Votson. Bet tāpēc arī zīmes atveidotas kā asa darbarīka iespiedums. Katrs no rādītājiem pagriezts uz tā apļa pusi, kurā tas iederas.

Paņēmis rokā savu atslēgu, viņš sarutoto lapu ātri piepildīja ar burtiem un ieguva vietām pārtrauktu tekstu:

Pulkvedis Hārdens bija vērojis klusēdams. Tagad, apskatījis Holmsa diagrammu, viņš sacīja: — Kā jūs, pie velna, pratāt visā tajā drupu gūzmā atrast tieši šo ornamentu, mister Holms?

— Prasme saskatīt apslēpto vai konstatēt tā trūkumu ir katras zinātniskas vai vēsturiskas analīzes pamatprasība. Atcerēdamies Viljamsu no Malmsberijas, meklēju ornamentu, kurš varētu saturēt informāciju. Pie šī apstājos tāpēc, ka man likās: zem acīm redzamā izpušķojuma ir vēl kāds cits, sekundārs ritms.

—   Brīnišķīgi! — iesaucās Hārdens. — Un tas ir senan- gļu valodā.

—    Tik tiešām, — Holmss apstiprināja. — Nebiju cerējis, bet tas mums atvieglo trūkstošo burtu ievietošanu.

Tikmēr biju pētījis mana drauga darba rezultātus. — Varu saskatīt STONE un EYE, domājams, HASTE, cilvēka vārdu SEGRAVE, tāpat FEW, ERIN, YES un MESS, un PANNED.

—    Lieliski, Votson, — piezīmēja Holmss. — Diemžēl, vēstījumā parādās tikai viens no šiem vārdiem.

—   Ja neskaita HASTE, visi pārējie tur ir labi saskatāmi, — es pretojos.

—    Mēģināt analizēt deta|as šķirti no visas problēmas ir vislielākā kļūda. Lūdzu, apskatiet šo! — uzrakstījis dažas rindiņas, Holmss atkal nolika lapu galda vidū.

Viņš bija izmainījis teksta sadalījumu vārdos.

—   Ierakstīts vairāk vārdu, — sacīju, — bet piekrītu, ka nu viss ir labāk saprotams.

—    Kā vienmēr: jo vairāk iespējams pievienot, jo vairāk atklājas. Pirmais vēstījuma vārds acīmredzot ir FROM, jo vēlāk tajā pašā teikumā ir TO, un «otrs kaps» būtu ARTHUR'S dēla, jo šīs flīzes atradās tikai dažas pēdas no paša Artūra kapa.

Holmsa diagramma attēlo vēstuli, kuru viņš ieguvis no Glastonberijas fragmenta.

—    is-o: ivaraja /\riura.r — uzejam naruenam īepieias acis.

—   Ja jūs, manu zēn, būtu anglis, — Holmss sacīja ar neīstu stingrību balsī, — tad zinātu, ka bijis tikai viens vienīgs Artūrs un viņš apglabāts Glastonberijas altāra priekšā.

—   Vai mums tagad ir viss vēstījums? — pulkvedis noprasīja.

—   Ne gluži. Ir divas frāzes, kas mani mazliet mulsina, — un Holmss tās ar zīmuli apvilka.

TO THREE —NGES

YE RIN —D WELL—

—    Pēdējais burts otrajā frāzē, man šķiet, ir vai nu E vai punkts, bet par to mums nav jārūpējas, jo WELL un WELLE ir viens un tas pats. Bet kas ir pārējie četri burti?

—   HINGES vai RANGES? — es riskēju.

—   Jūs maldina senāk lietotais E. Tas ir vārds, kura nobeigumā mūsdienās vairs nav E, piemēram, KING vai RING. Vai ir vieta ar nosaukumu Trīs karaji?

Tādu neviens nevarēja iedomāties. Beidzot Džejs ierosināja: — Vai tas nevarētu būt RINGS — gredzeni, mister Holms? Katrā no flīzēm tādu ir trīs. Vai risinājums nav tur?

—   Jums varētu būt taisnība, — Holmss sprieda. — Turklāt jūsu ieteikumam ir priekšrocība, ka tas sasaucas ar otru frāzi. — Viņš atkal rakstīja un tad mums parādīja rezultātu.

ECCLESIASTICUS, 4, 17. FROM HANGING STONE PASS THE GREAT WASTE TO THREE RINGS. AT GORSE GRAVĒ LOOK TO THE GRAVĒ OF ARTHUR'S SON. HALFWAY TO THE RINGED WELL IT LIES TWO ARMS SPAN DEEP. [1] [1] Zālamana mācītāja grāmatā, 4, 17. No karājošā akmens iet lielais purvs līdz trim apļiem. Irbulenes kapuvietā meklējiet Artūra dēla kapu. Pusceļā līdz gredzenotajai akai tas guļ divu roku garuma dziļuma.

Holmsa pabeigtā diagramma, kura ievietoti trūkstošie burti.

Pēc kārtas to apskatījām. Pulkvedis bija pēdējais un, atdodams tekstu Holmsam, sacīja: — Ja pats nebūtu redzējis, mister Holms, neticētu tam, ko jūs šajā rītā paveicāt. Atzīšos, vakar promiedams domāju, ka esat sācis darīt pilnīgas muļķības.

Šerloks Holmss smējās. — Es savukārt atzīšos, ka naktī bija brīži, kad būtu jūsu domām pievienojies. Taču pagaidām padarīta ir tikai puse darba. Var izrādīties, ka tā bijusi vieglākā.

—   Kāpēc jūs tā uzskatāt? — Hārdens nesaprata.

—   Ja mūsu atšķetinājums pareizs, esam ieguvuši precīzu informāciju par kaut ko, kas ir aprakts. No tā, kas mums zināms, jāsecina: tas var būt vienīgi Moriartija Velna grāls. Nu mums jānosaka apvidus, kurā šīs pazīmes atrodamas.

Laikam izskatījāmies nomākti, jo mans draugs pēkšņi iesmējās. — Nāciet! — viņš uzsauca. — Nākamajā darba posmā vingrināsim smadzenes un atmiņu, un to var ērti apvienot ar pusdienām un kādas pudeles piedevu.

17. Artūra dēla meklējumos

Sekmes bija Holmsu pārvērtušas, un pusdienu laikā viņš bija šarmants galda biedrs un namatēvs, tā ka prātus mūsu āķīgajai mīklai nepievērsām līdz brīdim, kad galds bija nokopts un pīpes aizdedzinātas.

—   Tātad, džentlmeņi, — Holmss teica, izvilkdams no kabatas papīra loksni ar tulkojumu, — mums ir Bībeles pants, kas garantē, ka esam uz pareizā ceļa, un bez tam virkne norādījumu, kurus uzskatām par pareizi saprastiem, bet kuros var slēpties mūsu nākamās kļūdas.

Viņš nolika papīru uz galda. — Ja mūsu versija ir pareiza, tad mums ir precīzas norādes par Velna grāla atrašanās vietu, bet nezinām ne to sākumu, nedz beigas. Bez tam šī mīkla ir tik veca, ka minētās zīmes varētu arī vairs nepastāvēt.

—   Ar ko sāksim? — ieprasījos.

—   Atrodot pārkārušos akmeni? — Džejs ieteica.

—   To vieglāk pateikt nekā izdarīt. Var būt domāta dabīga formācija, tāda kā Ļogana akmens Kornvolā vai Baka akmens Dīna mežā, bet tikpat labi tas var nozīmēt vienu no tūkstošiem mūsu senču uzstādīto akmeņu.

—   Vai tas nevarētu būt kāds no jūsu pieminētajiem akmeņiem? — pulkvedis vaicāja.

—   Neticu, ka tas varētu būt Baka akmens. Tas atrodas senā mežā, un tam tuvumā nav rieviena liela purva.

—   Toties Ļogana akmens apkaimē ir tīreļi un purvāji, — es saucu, — un tajā apvidū ir arī akmens laikmeta pieminekļi.

—   Tiesa, — Holmss piekrita, — bet vai tur varētu būt Artūra dēla kaps?

—    Tiek uzskatīts, — atkal uzdrošinājos iejaukties, — ka Stounhendžas nosaukums nozīmē «akmeni, kas karājas».

—   Laba doma, Votson, — mans draugs atzina. — Apsvērsim. Mums jāatrod liels purvs, trīs apļi, Artūra dēla kaps un gredzenota aka vai kaut kas tamlīdzīgs. Vai tas viss Stounhendžas apkaimē atrodams?

—   Pieņemu, ka uz Salisberijas tīreli tas varētu attiekties, — sacīja pulkvedis.

Holmss devās meklēt karti un atgriezies to izpleta mūsu priekšā.

—   Te mums ir akmeņi, kas karājas, un liels tīrelis, — viņš, uzlicis pirkstu uz Stounhendžas, sacīja, — un tālāk aiz lielā tīreļa Eivberija, kas arī bija sens templis un savā laikā ietvēra trīs akmeņu apļus.

Kamēr mana drauga pirksts klejoja pa karti, pulkvedis, Džejs un es apmainījāmies ar apmierinātiem skatieniem.

—   Kur gan ir Artūra dēla kaps?

—   Stounhendžas apkaimē ir daudz senu apbedījumu, — sacīja pulkvedis.

—   Piekrītu. Bet kurā gan atdusas Artūra dēls? Džeralds no Monmotas, kas rakstīja tajā pašā gadsimtā, kad nodega Glastonberijas abatija, mums pavēstīja, ka Uters un Ambro- zijs, Artūra tēvs un tēvocis aprakti Stounhendžā. Viņš arī gari apraksta Artūra kapa vietu Glastonberijā, bet nekur nepiemin Artūra dēla kapu.

—    Nezināju, ka Artūram ir bijuši dēli, — sarosījās Džejs.

—   Ja var ticēt senajiem nostāstiem, pat vairāki. Bija mazais Artūrs, bet arī Llahavs, Lloholts, Borrs, Rovlands, Gvidrs, Amrs, Adelufs, Ilinots, Melnais Morgāns un Sarkanais Patriks, — Holmss skaitīja uz pirkstiem. — Pat Mor- dredu, kas panāca Artūra karaļvalsts bojāeju, daži uzskata par Artūra dēlu.

—   Vai tas varētu būt Mordreda kaps? — jautāju.

—    Varētu, Votson, varētu gan. Un tas mums palīdzētu.

—   Kāpēc gan? — nesapratu.

—    Tāpēc, ka Mordredu nogalināja izšķirošajā Kamle- nas kaujā, un turpat viņš ir aprakts.

—   Tad mums jāatrod kaujas lauks, jo tas taču, jādomā, ir zināms.

Holmss iesmējās: — Jā, tā vieta ir pat pārāk labi zināma, vienmēr kaut kur citur. Vai kauja norisinājās pie Kamelfordas, Kambornas Kornvolā, Kamlanas Velsā, vai arī Eseksas Kolčestrā? Tik tiešām, ja taisnība Tenisonam, šo kapu nekad neatradīs.

—    Kāpēc gan ne, mister Holms? — prasīja jaunais Hārdens.

—   Un visu dienu kaujas trokšņi vēlās pār kalniem pie ledainās jūras, līdz viss karaļa Artūra galds, vīrs pēc vīra, krituši gulēja Laionesē ap savu lordu, karali Artūru, — deklamēja Holmss.

—   Bet kur ir Laionese?

—   Aiz zemes malas, zem Atlantijas okeāna ūdeņiem.

—   Tad jau kāds akmens Kornvolā varētu uz to norādīt, — sacīja Džejs, bet tad, aptvēris vārdu jēgu, sadrūma.

—   Man gribētos teikt, — sacīja Holmss, — ka mēs šai lietai pieejam no nepareizās puses. Visas Britu salas ir pilnas ar nokaru akmeņiem un akām. Ja apļi ir seni akmeņu riņķi, tad arī tādu ir simtiem, tie izkaisīti no pašiem Skotijas ziemeļiem līdz Velsai un Anglijas rietumu daļai. Mums jāpievēršas daudz konkrētākai norādei — Artūra' dēla kapam.

—    Bet jūs tikko sacījāt, ka tāda kapa nav, — es iebildu.

—    Nepareizi, Votson. Es tikai atzinu, ka nav zināma kapa Stounhendžā vai pie Logan9 akmens. Bet tāds varētu atrasties citur.

Pulkvedis Hārdens, kurš sēdēja patālu no galda, koncentrēdamies sarauca pieri. Pēc brīža viņš paliecās uz priekšu un ierunājās: — Ja pareizi atceros, Artūrs vienu no saviem dēliem nogalināja.

—   Vai tikai jūs nedomājat Llahavu, ko patiesībā nogalināja sers Kejs? — Holmss šaubījās.

—    Šķiet, ka nē. Šim ceļojumam gatavojos ilgāku laiku un daudz lasīju par jūsu senatni. Un liekas, kaut kur bija rakstīts, ka Artūrs nogalināja vienu no saviem dēliem un apraka kapukalnā, kas visu laiku maina savu lielumu. Tā apgalvo viens no senajiem rakstniekiem.

Holmss piecēlās un piegāja pie gramatu plaukta. — Džofrijs tas nebūs. Džildass Artūru ienīda un tāpēc ignorēja. — Viņš domīgi pabraucīja zodu. — Ari ne Džeralds, ko nesen pārlasīju. Vai tas varētu būt Nennijs?

—   Nenniju es noteikti lasīju, — Hārdens piebilda. Holmss izvilka no plaukta kādu sējumu un sāka to šķirstīt. Beidzot atgriezās pie galda, nesdams grāmatu līdzi.

—   Jūsu atmiņa jums dara godu, pulkvedi, — viņš sacīja un, vilkdams līdzi ar pirkstu, tulkoja latīņu tekstu:

— Un te cīnītājs Artūrs noslepkavoja savu dēlu Amru un apraka to pie avota Ercingā, un tad, kad vīri nāca kapukalnu mērīt, tas reizēm bija septiņas pēdas garš, citreiz piecpadsmit pēdas, bet vēl citreiz deviņas, un to esmu pats redzējis.

—   Un kur gan atrodas Ercinga? — jautāju.

—    Varu pastāstīt. Pētīdams senās privilēģijas, iepazinos ar seno zemju robežām. Ercinga reiz bijusi karaļvalsts, kas atradās starp Monnovu un Vaiju, tur, kur tagad ir Herfordšīra.

—    Un kā ir ar aku un visu pārējo? — Džejs gribēja zināt.

—   Nennijs stāsta, ka Amrs aprakts pie avota. Liekas, ka mums jau ir divi no meklētajiem norādījumiem. Nu mums pašiem jādodas šo vietu apskatīt.

—   Mums jābrauc uz Herfordšīru? — es izsaucos.

—    Protams. Mēs esam pavadījuši patīkamu dienu viesistabā, spēlēdami vārdu spēles un atcerēdamies vēsturi, bet nedrīkstam aizmirst, ka mana viltība Drjūsu aizkavēs tikai tik ilgi, kamēr viņš attīstīs fotoplates. Ap šo laiku tas, droši vien, jau ir izdarīts, un nu viņš meklēs iespēju mums atņemt īstās plates un arī zināšanas, ko no tām ieguvām. Viņš arī jau zina, ka mēģinājums nogalināt pulkvedi Hārdenu Glastonberijā bijis nesekmīgs. Mums jādodas ceļā, pirms viņš atkal mēģina to izdarīt.

18

Izmisīga kara viltība

Reiz mans draugs bija izlēmis rīkoties, viņš nemēdza lieki kavēt laiku. Mūsu somas drīz bija sakartotas, un devāmies uz Hārdenu apmešanās vietu, lai nogādātu Džeju pie viņa mātes. Pulkvedis jau bija devis telegrāfisku rīkojumu sagatavot viņa bagāžu, jo uz Herfordšīru bijām paredzējuši doties tajā pašā vakarā.

Jūnija diena bija silta, bet novakarē apmācās un, kad mūsu ekipāža uzsāka ceļu uz pilsētas nomali, tuvojās lietus. Mūsu kučieris bija viens no policistiem, kuri apsargāja pulkveža ģimeni, bet otrs, seržants Turlejs, kopā ar mums sēdēja ekipāžā.

Cik atcerējos, ceļam līdz pulkveža ģimenes mājvietai vajadzēja ilgt mazliet vairāk nekā stundu. No turienes paredzējām doties uz kādu priekšpilsētas dzelzceļa staciju, pēc tam vilcienā līdz galvenajai dzelzceļa līnijai.

Ceļš cauri Londonas priekšpilsētu rajoniem ir ļoti nomācošs. Pēdējo gadu laikā ap pilsētu izaugušās vienmuļo ielu jūdzes iztēlei vielu nedod, un drīz mūsu nelielās grupas sarunas apklusa. Sāka līt. Lietus arvien pieņēmās, tāpēc bijām pārsteigti, kad kučieris pēc apmēram pusstundas brauciena palēnināja gaitu un beidzot apstājās. Jutām, kā ekipāža salīgojas, viņam nokāpjot no bukas.

Seržants Turlejs izkāpa pie sava kolēģa, bet pēc brīža atgriezās.

— Atvainojiet, mister Holms, bet jums vajadzētu parunāt ar konsteblu Evansu.

Izliecos pa logu. Kučieris bija notupies pie priekšējā riteņa un, šķita, pārbaudīja tā rumbu. Dzirdēju steidzīgu sarunu.

—   Vai kas noticis? — Holmss jautāja.

—    Ritenim nav noticis nekas, ser, — atbildēja Evanss. — Man likās, ka pie Tiso aiz mums parādījusies kāda divriču ekipāža, bet vēl nebiju drošs. Tagad zinu, ka tā mums visu ceļu seko, ser.

—   Vai esat pārliecināts? — Holmss uzstāja.

—   Sākumā, ser, satiksmes jūklī neko nevarēju apgalvot, bet kopš atstājām galvenās ielas, esmu ieguvis arvien ciešāku pārliecību. Viņš turas iepakaļ, brauc diezgan tālu aiz mums, bet arī neatpaliek.

Holmss pienāca pie ekipāžas loga.

—   Vai dzirdējāt, Votson? — Viņš atskatījās uz ielu aiz mums.

—   Jā, konstebls liekas pārliecināts. Ko iesāksim?

—   Drjūss sūtīja trīs vīrus uzmanīt Hārdenus Vinčesterā. Divriču ekipāžā arī vairāk neietilpst. Kučieris, kāds, kurš dod rīkojumus, un kāds novērotājs. Nav ticams, ka viņu būtu vairāk, turpretī mēs esam seši.

—   Gribat viņiem uzbrukt?

—   Nē, Votson, negribu šī kvartāla iedzīvotājus iztraucēt ar dūru cīņām vai apšaudi. Man šķiet, ka varam rīkoties daudz izsmalcinātāk.

Holmss pagriezās pret kučieri un mundri izrīkoja: — Sāciet braukt, bet dariet to lēni un vienmērīgi. Turpiniet > skatīties uz riteni, it kā nebūtu par to drošs. Kad sasniedzat galveno ceļu, nogriezieties pa kreisi uz dzelzceļa staciju un piebrauciet tai tik tuvu, cik vien iespējams. Signālam uzsitiet divreiz pa jumtu.

—    Klausos, ser, — atbildēja Evanss un atgriezās uz bukas. Holmss ielēca ekipāžā un ātri izskaidroja situāciju pulkvedim Hārdenam, kurš, sākdams skaisties, atbildēja: — Mūsu ir diezgan, lai tiktu ar viņiem galā. Esmu apbruņots, doktors tāpat.

—    Nē, nē, pulkvedi, — attrauca Holmss. — Man tiešām žēl jūs atkal atturēt no sadursmes ar jūsu vajātājiem, bet mēs varam šo situāciju izmantot daudz lietderīgāk.

—    Un kā gan? — rūca Hārdens, izskatīdamies vīlies.

—    Vispirms lūdzu aizdot man mēteli un cepuri, kamēr jūs uzģērbsiet manus. — Parakņājies savā ceļasomā, Holmss izvilka blondu parūku. — Seržant Turlej, jūs ņemsiet Džeja mēteli un cepuri, jo esat apmēram tāda paša auguma. Parūka līdzību vēl pastiprinās. Turklāt lietus mums dod iespēju aizsegt sejas.

Pārģērbšanās norisinājās ātri. — Votson, uzmaniet aizmugures logu! Būtu nepatīkami, ja viņi pēdēja bridi pazaudētu mūsu pēdas.

Pagriezos un cieši skatījos cauri lietum. Tālu aiz mums tikko varēju saskatīt divriču ekipāžu, kas brauca tikpat lēni kā mēs.

Biju nopratis, ko mans draugs gatavojas darīt. Viņš ar seržantu pie dzelzceļa stacijas izkāps, izlikdamies par pulkvedi un Džeju, tā maldinot mūsu sekotājus. Jutos satraukts.

—    Man tas nepatīk, Holms. Pašlaik mēs viņus pārspējam, esam divi pret vienu, bet jūs gribat palikt divi pret trim. Man tas nepatīk.

—   Ahā, Votson, — Holmss smaidīja, — sportiskais vērtējums, ko? Taču galvenais ir izredzes uzvarēt. Drjūsa lempji nezina, ko pasāksim. Viņi sekos seržantam Turlejam un man, jo uzskatīs, ka esam pulkvedis un Džejs, un viņiem pavēlēts tos neizlaist no acīm. Mēs viņus tā izvazāsim aiz deguna, kā viņi nebūs gaidījuši. Tikmēr jūs pavadīsiet pulkvedi Hārdenu līdz mājām, atstāsiet Džeju drošībā, savāksiet visu pulkvedim nepieciešamo un dosieties uz tuvāko staciju, lai brauktu uz Herfordu. Kas varētu būt vienkāršāk?

—  Jums un seržantam tas būs sasodīti bīstami, — iebildu.

—   Ja pulkvedim tie nav vajadzīgi, es aizņemšos no viņa derindžeru pāri. Ja lieta nonāks līdz cīņai, tie mums dos dažas priekšrocības.

Pulkvedis pasniedza divus no saviem mazajiem revolveriem. Vienu Holmss iebāza kabatā, otru iedeva seržantam Turlejam.

—   Ņemiet arī manu Adamsu, — es ieteicu.

—    Nē, — Holmss atteicas. — Jau tā pulkveža ieroču krājums samazinājies, un var gadīties vajadzība viņu ceļojuma laikā apsargāt.

Lēni apbraucām pēdējam stūrim pirms stacijas. Kučiera klauvējieni atskanēja tieši tajā bridi, kad pamanīju glūnošu seju. — Viņi mūs novēro, — es iesaucos.

—   Lieliski, — attrauca Holmss. — Seržant, esiet gatavs lēkt ārā, tikko apstāsimies!

Stacijas laukumā Holmss ar seržantu, aizseguši sejas ar paceltām mēteļu apkaklēm, izlēca no ekipāžas. — Telegrafējiet mums no Herfordas! — uzsauca Holmss, un abi pazuda lietū.

Drjūsa divriči laikam bija paātrinājuši gaitu un pašlaik arī iegriezās laukumā. Es steidzīgi paklauvēju pa jumtu un uzsaucu kučierim: — Sagrieziet šķērsām laukuma ieejai! Ja varat, aizsprostojiet viņiem ceļu!

Kučieris bez kavēšanās uzšāva zirgiem ar pātagu un straujā griezienā aizšķērsoja stacijas laukuma iebrauktuvi, kamēr mēs ar Hārdenu, pūlēdamies aizvilkt aizkarus, tikām mētāti ekipāžas iekšienē.

Šis manevrs izdevās.

Pēc mirkļa mūsu ausis sasniedza lāstu lavīna: Drjūsa kučieris bija atklājis, ka nevar iebraukt stacijas laukumā, Konstebls Evanss uzvedās kā neizveicīgākais kučieris Londonā, stumdīdams savus zirgus uz priekšu un atpakaļ, tā ka neviena ekipāža garām netika.

No stacijas puses atskanēja garš vilciena svilpiens, un tikai tad beidzot konstebls Evanss lēnām izbrauca no laukuma. Ticis aiz stūra, viņš apstājās.

—   Biju gribējis pagaidīt, lai seržants un misters Holmss aizbrauc. Bet divi no tās ekipāžas pēc svilpiena izlēca ārā. Var gadīties, ka viņi vēl paspēja tikt vilcienā.

— Neraizējieties, konstebl, jūs jau tā viņus labi aizkavējāt. Tagad brauksim tālāk.

Kad atlaidos sēdeklī, pulkvedis Hārdens man pasniedza cigāru. — Doktor, kara laikā pie manis dienēja daži angļu virsnieki. Pārliecinājos, ka angļi ir ļoti aukstasinīgi, taču jūsu draugs pārspēj viņus visus.

Tas bija pelnīts kompliments, un es to pieņēmu Holmsa vietā, taču kad lietū braucām tālāk, nespeju pārvarēt ļaunas nojautas, un mana roka turējās tuvu Adamsa spalam.

19

Amra kapukalns

Mēs ar pulkvedi Hārdenu bez kļūmēm sasniedzām Her- fordu un iekārtojāmies viesnīcā. Nosūtīju telegrammu ar apmaksātu atbildi uz Beikerstrītu, paziņodams mūsu apmešanās vietu. Tajā vakarā atbildi nesaņēmām.

Pulkvedis saprata, ka esmu norūpējies par Holmsu, un darīja, ko spēja, lai mani izklaidētu. Citā reizē ar lielu patiku būtu klausījies atmiņas par Hārdena piedzīvojumiem karā, kur viņš bija guvis slavu, karā, kas manā jaunībā tika plaši aprakstīts presē. Šovakar pulkvedis galu galā noprata, ka manas domas klīst pilnīgi citur.

— Nāciet, doktor, — viņš aicināja. — No jūsu paša stāstiem zināms, ka Šerloks Holmss izlocījies no daudz bīstamākām ķezām, un gan jau izglābsies arī šoreiz.

Es teiktajam piekritu, tomēr uz guļamistabu devos ļaunu nojautu mākts.

Vinčesterā biju novērojis Holmsa manevrus, pulkvedi Hārdenu virzot kā pievilinājumu Drjūsa bandai, bet pēc tam mana drauga vienīgās rūpes bija mūsu klienta aizsargāšana. Viņš jau divas reizes bija sevi nostādījis starp Hārdenu un vajātājiem, turklāt abos gadījumos riskējot ar dzīvību. Aizmigu tikai pēc ilga laika.

Arī no rīta no Holmsa nebija nekādas atbildes, un to uztvēru kā zīmi, ka viņš Beikerstrītā nav atgriezies. Tas nemazināja manas bažas, taču Holmsa nodomi Herfordšīrā man bija zināmi, un apņēmos paveikt visu, kas būs manos spēkos.

Pulkvedis un es vienojāmies, ka pilsētas bibliotēka būs tikpat labs sākuma punkts kā jebkurš cits. Tur satikām patīkamu un izpalīdzīgu džentlmeni, kurš uz mūsu jautājumiem tomēr nespēja atbildēt.

—   Nezinu, vai šajā apkaimē ir tāda kapa vieta. Dorsto- nā ir Artūra akmens, bet nezinu, vai tur ir viņa kaps.

—   Bet vai varat kaut ko pastāstīt par seno Ercingas karaļvalsti? — prašņāja pulkvedis.

—   Ercinga? — mūsu palīgs pārjautāja. — Esmu par tādu dzirdējis. Ļaujiet aprunāties ar kādu no maniem kolēģiem, džentlmeņi.

Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās ar žūksni karšu, izklāja tās uz galda tādā kārtībā, kāda Holmsam butu patikusi, un parādīja, kā plašās Ercingas zemes sarāvušās par sīku apriņķi.

—   Lūk tā, džentlmeņi, — savu disertāciju beidza mūsu palīgs, — ja kapukalns, ko meklējat, savulaik bijis Ercin- gā, tad tagad tas atrodas Arčenfīldas apriņķī pie Rosās vai kaut kur tajā apkaimē.

Pateikušies atgriezāmies viesnīcā. Vēsts no Holmsa vēl nebija pienākusi, un, pirms devāmies uz Rosu, es pa telegrāfu paziņoju mūsu maršrutu uz Beikerstrītu.

Iekārtojāmies Rosā un nākamajā rītā sākām meklējumus turienes bibliotēkā. Mums paveicās. Darbinieks uz mūsu jautājumiem gan nespēja atbildēt, toties iepazīstināja ar kādu džentlmeni, kurš tobrīd atradās bibliotēkā. — Viņš ir Vūlhoupas kluba biedrs; tie ir novada patrioti, un viņš par Herfordšīras leģendām zina vairāk nekā jebkurš cits. Viņš ir fotogrāfs un daudzu jūdžu apkaimē fotografējis katru nozīmīgu vietu un pieminekli.

—   Ja viņš ir tāds pats senu lietu fotogrāfs kā es, tad būs ļoti patīkami ar viņu iepazīties, — sacīja pulkvedis.

Hārdens ar svešinieku drīz iegrima tādās fotogrāfijas detaļās, kas man neko nenozīmēja. Es nemierīgi prātoju, ka mūsu pētījumi varētu būt atstājuši Drjūsa vīriem pārāk viegli izsekojamu taku, tāpēc mani apmierināja pulkveža izlikšanās par amerikaņu fotogrāfu, kurš interesējas par mūsu senvietām. Patiesībā jau tā arī bija.

Pēc kāda laika pulkvedis Hārdens ļoti sirsnīgi pakratīja savam jaunajam paziņam roku un temperamentīgi pateicās par palīdzību. Varēja redzēt, ka viņš ar sarunu ir augstākajā mera apmierināts.

—   Cik noprotu, esam guvuši kādus norādījumus?

Pulkvedis smējās: — Jā, bet man ir sajūta, ka tie nebūs

viennozīmīgi saprotami.

Viņš pasniedza man savas piezīmju grāmatas lapu, kur bija pierakstīts:

TUMPS pie VORMLOVAS

—   Nezinu, vai tas jums kaut ko izsaka. Mūsu jaunais draugs apgalvo, ka tumps šejieniešu valodā esot kalns vai paugurs. Viņš arī teica, ka tā apkaimē esot avots.

—   Tātad jāmeklē paugurs apvidū, ko sauc par Vormlo- vu, — es secināju. — Sazin nu, kur tas varētu būt!

—    Pēc mūsu drauga domām, dažas jūdzes no šejienes.

Tā tas tiešām bija, un mēs tur nonācām vēl priekšpusdienā. Vormlova izrādījās sīks ciems, tuvu tam bija «tumps», zāļains uzkalns ar dažnedažādiem krūmiem, kurus īsti nevarēja nosaukt par kokiem. Mēs to apstaigājām, neatrodot nekā ievērojama.

—   Tas liekas pārāk necils kapukalns Artūra dēla apglabāšanai, — ieminējās pulkvedis, — bet tas ir viens no orientieriem, un arī otrs varētu būt tepat tuvumā.

—   Ja mums ir viena kapavieta un aka, — es, atcerēdamies Glastonberijas tekstu, spriedu, — jāatrod vēl otrs kaps un trīs apļi.

—   Šajā ziņā mūsu konsultants nevarēja izpalīdzēt, — sacīja Hārdens, — bet ja uziesim īsto aku, tad ap to var atrasties arī kaut kāds aplis. Kā būtu,-ja mēs kādam apprasītos? — viņš ieteica, ar spieķi norādīdams uz ciema viesnīcu.

Mums pasniedza vienkāršu, bet gluži apmierinošu ēdienu. Tad izjautājām namatēvu. Viņš nezināja neko par vēl vienu kapu tuvākajā apkaimē vai jebko tādu, kas būtu uzskatāms par apli. Avots, kā viņš apgalvoja, esot tikai mazu gabaliņu tālāk, un saimnieks pasauca vienu no saviem apmeklētājiem, lai tas mums šo vietu parāda.

Mēs samaksājām par maltīti un izgājām ārā pie noīrētajiem divričiem. Mūsu gids, kas bija acīm redzami par daudz iedzēris vietējo ābolu vīnu, laikam baidījās kāpt ratos un veda zirgu pa kādu taku ārā no ciema. Pēc brīža nonācām pie spraugas nelīdzenajā akmens mūri, kas stiepās abpus iegrimušajai takai. Pavadonis norādīja u/. nelielu pejķi lauka vidū.

—   Tur jau tā ir, džentlmeņi. — Viņš apsēdās zirgam pie kājām un, turēdamies pie grožiem, tūliņ aizmiga. Bija skaidrs, ka tālāk mūs neviens nepavadīs. No mura lejup veda kāpnes, mēs ar Hārdenu pa tām norāpāmies un devāmies pāri laukumam.

Pie peļķes mūs gaidija vilšanās. Tas noteikti bija avots, jo no tā izplūda strauts, bet tuvākajā apkaimē nekas nebija līdzīgs apļiem; peļķe atradās plašu lauku vidū.

—    Mūsu pamācībās teikts, ka jāskatās no irbuleņu kapa uz Artūra dēla kapu, — pulkvedis atcerējās, pagriezdamies atpakaļ uz ciema pusi. — Un tas, ko meklējam, ir aprakts pusceļā uz gredzenotu aku. Ja zināms Amra kaps un īstā aka, kur, pie velna, ir apļi un otra kapavieta?

Stāvējām un pētījām apkārtni, taču nekā noderīga neredzējām. Devāmies atpakaļ uz divričiem.

—   Varbūt otrs kaps no šejienes nav saskatāms?

—     Tam nevajadzētu atrasties pārāk tālu, — iebilda Hārdens. — Tas, kurš šīs pamācības rakstīja, paļāvās, ka tās nemaldīgi vedīs tikai vienā virzienā. Viņam bija jājūtas drošam, ka «pusceļš» būs viegli nosakāms. Man šķiet, viņš domāja attālumu, kādu cilvēks varētu ērti izmērīt ar soļiem. Ja tā, mums vajadzētu saskatīt apli vai pat divus un vēl vienu kapavietu.

Viņa doma šķita pareiza, bet neiepriecināja. — Tik sens veidojums kā Amra kaps gadsimtu gaitā var būt arī izzudis.

— Tik tiešām, — pulkvedis piekrita, — pirms divsimt gadiem jūsu novadnieki izmantoja akmeņus no Stounhendžas un Eivsberijas, lai celtu kūtis, un uzspridzināja Glastonberijas drupas būvmateriālu iegūšanai. Tas, ko meklējam, varētu būt jau sen pazudis.

Klusēdami uzkāpām līdz takai. Mūsu pavadonis bija cieši aizmidzis, bet vēl arvien turēja grožus. Gāju viņu modināt, bet pulkvedis Hārdens iekāpa divričos.

Sapurināju nekustīgo stāvu. Daudz cietušais katliņš no gulētāja galvas nokrita, bet viņš pats novēlās uz ceļa. Nepacietīgs sāku piedzērušo atkal purināt, bet tad ievēroju, ka viņa pakausis apšļākts ar asinīm. Mani pirksti zem asinīm ātri konstatēja ievērojamu uzpampumu, it kā no stipra sitiena. Nevarēju saprast, kur viņš, viens pats sēžot takas malā, varēja iegūt tādu ievainojumu.

Vēl brīnījos par šo dīvaino situāciju, kad izdzirdēju pulkveža brīdinājuma saucienu. Apsviedos apkārt un ieraudzīju viņu divričos stāvam ar paceltu pātagu rokā. Ap braucamo snaikstījās trīs ar rungām apbruņoti vīrieši.

Tikko paguvu notikušo aptvert, kad Hārdens ar sprakšķošu pātagas sitienu jau nogāza uzbrucēju vadoni, kurš krizdams uzvēlās saviem biedriem. Gatavojos mesties palīgā, bet Hārdens izmantoja uzbrucēju apjukumu un nolēca man līdzās. Žigli paskatījies visapkārt, pulkvedis parāva mani aiz piedurknes un drāzās pa taku lejup. Zemajai sētai pārlēcām avotam pretējā pusē, tad skrējām pāri laukam. Jāatzīst, ātrums viņa vecuma vīrietim bija cienījams. Skrie.- dams domās uzslavēju viņa izraudzīto atkāpšanās ceļu, jo priekšā varēju saskatīt tādu kā nelielu birztalu, kas mums nozīmētu paslēptuvi.

Bijām apmēram pusceļā, kad mūrim pārlēca arī vajātāji un dzinās mums pakaļ. Gatavojos Hārdenam uzsaukt, lai viņš izvelk savus ieročus, kad -aiz muguras atskanēja revolvera šāviens un gar manu ausi aizsīca lode.

20

Meksikāņu neizšķirts

Doma, ka vajātāju padzīšanai mums ar pulkvedi pietiktu pagriezties un izvilkt revolverus, izgaisa pec pirmā šāviena, kuram sekoja vēl trīs. Laimīgā kārtā šāvēji ātri skrēja pāri nelīdzenai pļavai, un lodes mūs sevišķi neapdraudēja, bet kļuva skaidrs, ka atklāta vietā vajātājus sakaut nespēsim.

ledrāzāmies birzī un nokritām aiz kokiem. Es cīnījos pēc elpas, bet pulkvedis atguvās ātri un apskatīja lauku. — Nu jau viņi ir seši, — Hārdens ziņoja, — bet nezinām, cik no viņiem ir apbruņoti.

Viņš izvilka no kabatas divus nelielus revolverus. — Vai drīkstu divas vai trīs reizes izšaut, doktor? — viņš jautāja.

—   Nedomāju, ka, šaujot no šejienes, kaut ko panaksim, — atbildēju, jo vajātāji bija palēninājuši gaitu un atradās vēl patālu.

—   Bet viņi sapratīs, ka esam apbruņoti, un turēsies pieklājīgā attālumā.

Pulkvedis dažas reizes izšāva, un es viņam pievienojos. Vēlamais efekts tika sasniegts, jo Drjūsa banda sagūla asajā zālē.

—   Nu mums ir cietoksnis, — pulkvedis nopriecājās. — Krūmi ir pietiekami biezi, lai mūs paslēptu.

—   Jā, bet arī mēs viņus neredzam.

—    Tātad nekādu izredžu nav nevienai pusei. Viņi ne- uzbruks, jo baidās, ka divus vai trīs pagūsim nošaut, un zina, ka mēs neuzbruksim viņiem, esam tikai divi un pārspēks ir viņu pusē. Pie mums to sauc par «meksikāņu neizšķirtu».

Lai cik bīstama bija situācija, dīvainais izteiciens man iepatikās. — Meksikāņu neizšķirts? — pārjautāju.

—   Domāju, ka jūs to drīzāk sauktu par strupceļu, — Hārdens pasmaidīja, un sapratu, ka vecajam kara zirgam notiekošais sagādā prieku.

—   Vai nevaram atkāpties?

—   Uz kurieni? Aiz mums ir vēl viena pļava, tikpat plata kā nupat pārskrietā, ja ne platāka. Viņiem butu iespējams mūs tur panākt.

—   Tātad esam nonākuši lamatās?

—   Nedomāju. Cikos rietēs saule?

Klusībā lādēju faktu, ka tuvojas vasaras saulgrieži. — Ap astoņiem, man šķiet. Ap deviņiem vajadzētu būt pilnīgai tumsai.

Pulkvedis izvilka kabatas pulksteni. — Jāgaida kādas piecas stundas. Tikmēr izpētīsim mūsu cietoksni.

Apgājām birzij visapkārt un pārliecinājāmies, ka tās caurmērs ir ap simt jardu. Biezā pameža dēļ nevienā vietā mūs nebija iespējams saskatīt, turpretī birzij apkārt pletās atklātas pļavas.

Hārdens pameta skatu sev aizmugurē. — Redzat to ieplaku zālē?

—   Jā. Tā izskatās kā veca robežlīnija vai lauku grāvis.

—   Ar to pietiks. Ja līdz naktij stāvoklis nemainīsies, mums būs jāaizlien pa to. Cik patronu jums ir?

—   Trīs aptverē un vēl neatvērta kārba kabatā.

—   Man ir sešas vai septiņas revolverī un arī neiesākta kārba. Munīcijas mums nepietrūks. Varam atļauties dažas zalves no dažādiem punktiem, lai viņi nezina, kur kurā brīdī atrodamies.

Atlikušo dienas daļu staigājām pa mūsu cietokšņa perimetru, no dažādām pozīcijām raidot pa šāvienam uz visām pusēm.

Reizēm saņēmām pretuguni, kas gan bija nekaitīga.

Varējām secināt, ka ienaidnieki novietojušies plašā lokā visapkārt mūsu patvērumam.

Vasaras diena vilkās lēni. Labi, ka mēs bijām veci karavīri un sen saraduši ar briesmu un garlaicības sajaukumu, kas ir katra karavīra liktenis.

—    Nesaprotu, — kādā brīdī ierunājos, — kāpēc visu pēcpusdienu neviens te nav nācis garām?

—   Nezinu, uz kurieni šī taka ved, — pulkvedis atbildēja. — Pļavās nav pat lopu, ja neskaita aitas tur tālumā. Bet tās ir aiz sētas, tātad bez gana.

—   Bet kādam taču vajadzēja izdzirdēt šāvienus?

—   Vai tad jūsu fermeri lapsas nemedī? Man šķiet, ka izredzes mums būs tikai tumsā.

—   Ja nu Drjūsa slepkavnieki arī būs ielīduši grāvī vai kas nu tas ir?

—   Viņi neuzdrīkstas piecelties, tātad varēja to nepamanīt. Tā būtu mūsu nelaime, ja grāvī kāds gulētu.

Šāda doma man nebija ienākusi prātā. — Un ja nu mēs viņam tumsā uzduramies?

—   Revolveri būs bīstami abām pusēm, bet mēs savus turēsim gatavībā. Viņi ir izkliedēti, tā ka mums iespējams saķerties tikai ar vienu. Un pēc sadursmes mums būs jāskrien tā, it kā velns mītu uz papēžiem, doktor.

—   Man rodas iespaids, ka jums ir prieks par notiekošo.

Pulkvedis plati pasmaidīja. — No brīža, kad spēru kāju

uz Anglijas zemes, šis sesks Drjūss ir man sekojis, draudējis manai ģimenei, nolaupījis manu dēlu, mēģinājis nogalināt mani, zadzis manas fotoplates. Katrreiz, kad bija izredzes stāties viņiem pretim, misters Holmss mani no ugunslīnijas atvilcis. Ja mēs šoreiz nonāksim līdz cīņai, tad es par to visu gūšu nelielu gandarījumu.

Saule beidzot kļuva sarkanīga, un mēs ar patiku ievērojām, ka ap to savilkās mākoņi. Cerējām, ka nakts būs tumša. Pulkvedis izvilka kabatas nazi un nogrieza divas pamatīgas rungas, kamēr es turpināju apgaitu un reizēm raidīju pa šāvienam.

Uznākot tumsai, pļavas kļuva vienmērīgi pelēkas, jo tās neapspīdēja ne mēness, ne zvaigznes. Centāmies saskatīt kādu tumšāku plankumu, kas varētu būt ienaidnieks, bet neko neredzējām.

—   Laiks! — šņāca pulkvedis. — Es jums sekošu, doktor.

Ar revolveri vienā un rungu otra rokā izlīdu no pameža un ierāpos seklajā ieplakā. Uzmanīgi aizlīdu vairākus jardus un gaidīju Hārdenu. Viņa karavīra iemaņas nebija zudušas, jo viņš slīdēja man nopakaļ bez skaņas. Zaglīgi devāmies pa ieplaku uz priekšu.

Kustējāmies lēni pa dažiem jardiem, cenzdamies nesakustināt zāli. Bijām veikuši jau trešdaļu ceļa lidz akmens mūrim, kad tumsā ar galvu atsitos pret kādu šķērsli.

Drjūsa sargs acīmredzot bija aizsnaudies, jo pirmajā brīdī uz mūsu sadursmi nereaģēja. Viņš bija gulējis šaurajā ieplakā ar seju pret mums. Pretinieka gausums mūs izglāba. Kad viņš pārsteigumā ieelsās un mēģināja pakustēties, es pa viņa galvu devu apdullinošu sitienu ar Adamsa spalu.

Manam upurim laika pietika tikai vienam pārsteiguma pilnam izsaucienam, bet tas, diemžēl, bija labi sadzirdams. Tūliņ atsaucās sargi citās tumšā lauka pozīcijās.

Pulkvedis Hārdens uzmanīgi pacēla galvu virs zāles. — Viņi nav noteikuši mūsu atrašanās vietu, — viņš čukstēja. — Dosimies tālāk!

Pavēlām apdullušo pretinieku malā un rāpojām, cik ātri vien uzdrošinājāmies. Vispkārt klusi sasaucās vajātāji.

—    Viņi diezgan drīz attapsies, kurš neatsaucas, —, šņāca Hārdens, — un tad mūs atradīs.

Pieliekušies sākām skriet uz mūra pusi, jo kliedzieni visapkārt liecināja, ka pretinieki nopratuši mūsu bēgšanas virzienu. Par spīti tam, cerēju, ka pagūsim sasniegt mērķi, pirms viņi mūs saskatīs.

Notikumi negaidot pavērsās pret mums. Plānie mākoņi, kas kopš vakara bija klājuši debesis, izklīda, un laukus appludināja mēness gaisma.

—   Guļus! — aiz manis šņāca Hārdens. — Guliet klusi!

Iemetos ieplakas patvērumā, un mana sirds sita kā bungas. Hārdens lēni pacēla galvu. — Nu esam tintē, — viņš čukstēja. — Tas nolāpītais mūris ir apgaismots kā karnevālā. Ja mēģināsim tam pārkļūt, viņi mūs novāks.

Mēs klusi gulējām, mēģinādami izvērtēt situāciju. Piepeši saucieni pļavā mainījās. Tagad tie likās paužam pārsteigumu. Riskēju palūkoties apkārt.

Samtainā tumsa bija nozudusi, un tās vietā bija bāla krēsla. Katrs nelīdzenums sevi nodeva ar melnu ēnu. Kā pulkvedis Hārdens bija sacījis, akmens siena vīdēja kā balta šautra, un tuvoties tai būtu neprāts. Pētīju lauku, cerēdams pamanīt Drjūsa vīrus, un šur tur starp zālēm likās pavīdam galvas.

Beidzot pamanīju viņu pārsteiguma cēloni. No lauka malas virpuļodama šurp gāzās dīvaina balta masa. Redzēju, ka viens no mūsu vajātājiem, vairs nerūpēdamies par aizsegu, piecēlās no slēptuves un bēga uz birzi. Paraustīju Hārdenu aiz piedurknes. Viņš uzmanīgi vēroja vairākas sekundes.

Pēkšņi līdz ar Drjūsa vīru lāstiem mūs sasniedza cita skaņa — klusa, bet nepārprotama.

—   Aitas! — mēs abi izsaucāmies. Aitu bars no blakus- lauka kaut kā bija ticis pāri mūrim un nolēmis izpētīt mūsu pļavu.

Mēs pametām slēptuvi un, vajātāju netraucēti, sasniedzām lauka malu. Jau rāpāmies pār mūri, kad aiz sevis sadzirdējām pāris slikti tēmētu šāvienu. Pēc mirkļa bijām nokļuvuši tumsā otrpus mūrim. Notupāmies apskatīties, kur atrodamies.

Bijām nonākuši uz šaura ratu ceļa starp diviem laukiem. Steidzāmies uz ciema pusi, bet nebijām tikuši tālu, kad mums priekšā pavīdēja liels, tumšs plankums. Mums par pārsteigumu tas izrādījās zirgs ar divričiem, ko bijām noīrējuši.

—   Ko tas te, pie velna, dara? — brīnījās Hārdens, kamēr uzmanīgi pielavījāmies zirgam.

Tikuši tuvāk, sadzirdējām krākšanu un ieraudzījām uz bukas satuntuļojušos stāvu. Gaisā vīdēja lēta ābolu vīna smārds. Sēdētājs ritmiski krāca. Hārdens pameta skatienu atpakaļ.

—   Varat iedegt gaismu, viņi mums neseko.

Riskēju aizdedzināt un pacelt sērkociņu, lai krācēju apgaismotu. Pārsteigums kļuva vēl lielāks, kad atpazinām mūsu šīrīta gidu. Viņš tupēja, ģērbies rupja audekla kapucē, ar auklu apsietā žaketē un iedauzīto katliņu zemu pār acīm. Spalgā krākšana plivināja tabakas dūmos nokvēpušās ūsas.

—   Ak kungs! — iesaucās Hārdens, kad sniedzos uzpurināt dzērāju no miega. — Tas gan laikam ļoti kāro saņemt nopelnīto šiliņu!

—    Bet, pulkvedi, — atskanēja Holmsa balss. — Pats man Vinčesterā sacījāt, ka izdevumi nav svarīgi.

Sirsnīgi smiedamies, iekāpām divričos. Holmss nosvieda audekla kapuci, uzsita zirgam ar pātagu, un devāmies uz ciemu.

21

Kara viltības un izglābšanās

Holmss bija aizņēmis visas viesnīciņas pieticīgās telpas, un pēc nepacietīgi gaidītām vakariņām es drīz biju aizmidzis mazā jumta istabiņā. Tikai tad, kad bijām sapulcējušies brokastīs, varējām Holmsu pierunāt pastāstit, kā viņš ar seržantu Turleju atbrīvojušies no Drjūsa vīriem un varējis ierasties mums palīgā pagājušajā naktī.

— Jūs atcerēsieties, ka tad, kad seržants un es iegājām stacijā, tur stāvēja vilciens, kas nule bija gatavs aizbraukt.

Mēs pamājām, un Holmss turpināja: — Mums tā bija veiksme. Nebija pat svarīgi, kurp vilciens dosies, ja tikai atbrīvosimies no saviem vajātājiem.

Spriežot pēc uzraksta, vilcienam vajadzēja braukt uz dienvidu piekrasti, un Holmss ar seržantu tajā ielēca. Viņi viens otru jau apsveica ar atklājumu, ka šī vilciena vagonos nav gaiteņu, kad ievēroja pa peronu skrienam Drjūsa rokaspuišus. Tajā brīdī vilciens sāka braukt, taču nelaimīgā kārtā vajātāji bija pamanījuši, kurā kupejā atrodams Holmss ar pavadītāju. Pirms vilciens bija uzņēmis ātrumu, bandītiem izdevās tajā ierāpties.

Var iedomāties viņu pārsteigumu, kad viņi atrada kupeju pilnīgi tukšu. Bez elpas un apmulsuši vajātāji nokrita sēdekļos. Vai viņi nejauši iekāpuši nepareizā kupejā?

Vilciens drāzās uz priekšu pilnā ātrumā. Ar svilpes spiedzienu un gaisa brāzmu caur atvērto logu tas iebrauca tunelī. Apkārt viss satumsa, un kupejā ievēlās biezi lokomotīves dūmi.

Viens no vajātājiem klepodams piecēlās, lai aizvērtu logu. Kamēr viņš tumsa mēģināja sataustīt loga siksnu, kāda dzelžaina roka viņu sagrāba un nosvieda uz sēdekļa. Nepārprotamais, aukstais revolvera stobra gals piespiedās deniņiem, un stingra balss pavēlēja: — Nekustieties!

Pirms viņš vai pārsteigtais biedrs paspēja reaģēt, vilciens atstāja tuneli. Dūmi ātri izklīda pa atvērto logu, un kļuva redzams Holmsa garais stāvs. Aiz viņa vilciena gaitai līdzi šūpojās kupejas vaļējās durvis.

—   Ja viens vai otrs no jums pakustēsies kaut collu, es nekavēšos šaut!

Abi nelieši palika nekustīgi un bāli. — Ļoti prātīgi no jums. Seržant Turlej, tagad varat mums piebiedroties.

Policists ieslīdēja no sava posteņa uz vagona kāpšļa un aizvēra aiz sevis durvis. Holmss pasniedza viņam vienu no revolveriem. — Un tagad, — viņš patīkamā balsī sacīja gūstekņiem, — jūs abi sēdēsiet tajā kupejas galā viens otram pretim.

Notvertie ieņēma norādītās vietas un sēdēja, skatīdamies uz saviem sagūstītājiem kā nobijušies truši. Tad viens no viņiem ierunājās:

—    Mēs jau neko sliktu nedomāja. Mēs tik izpilda rīkojumu sekot pulkvedim un šamam puikam.

—    Es zinu, kādi nolūki jums bija, — sacīja Holmss, — un arī jūsu saimniekam. Ja jums laimēsies pie viņa atgriezties, informējiet viņu, ka man labi zināms viņa meklējumu mērķis un es netaupīšu nekādas pūles, lai viņš. to nesasniegtu.

Holmss izvilka no kabatas pulksteni un paskatījās ārā pa logu. — Man liekas, — viņš uzrunāja Turleju, — ka mēs drīz nonāksim galapunktā.

—   Galapunktā, ser? — seržants pārjautāja.

—   Mums jābrauc līdz piekrastei un jānoķer vilciens atpakaļ uz Londonu. Bet man nebija plānots dalīties kupejā ar šiem diviem. Turklāt pieņemu, ka viņi iekāpa vilcienā bez biļetēm.

—    Ko jūs taisās darīt, mister Holms? — viens bailīgi ieprasījās.

—    Darīt? Es netaisos darīt neko. Jūs, turpretim, atvērsiet durvis.

Bandītu acis iepletās. — Jūs takš mūs negrūdīs ārā!

—   Saprotams, ka nē! Jūs paši izkāpsiet no vilciena, kad tas līkumā palēninās gaitu. — Holmss draudoši pavicināja revolveri. — Augšā!

Kā automāti piecēlušies, viņi atvēra durvis. Vilciens šķērsoja kaļķa raktuves, un caur durvīm bija redzama kaļķakmens siena.

—   Ja nepasteigsieties, vilciens drīz atkal uzņems ātrumu, — Holmss atkal pamāja ar revolveri.

Bandīti vēl brīdi kavējās.

Holmss izšāva vienu lodi.

Kad tā nosvilpa gar viņu galvām, abi ļaundari kliegdami izlēca no vilciena.

Holmss aizvēra durvis, iebāza revolveri kabatā, apsēdās savā vietā un izvilka pīpi.

—   Man nevajadzēja ļaut jums tā rīkoties, — piezīmēja seržants Turlejs.

—   Esmu Dienvidrietumu vilcienu sabiedrībai ietaupījis pūles ķert divus neliešus, kuri brauca par zaķi.

Seržants smējās.

Arī mēs ar Hārdenu, noklausījušies Holmsa stāstu, ķiķinājām.

—   Bet kā jūs tik veiksmīgi gadījāties šeit? — pulkvedis gribēja zināt.

—   Veiksmei ar to nav nekāda sakara. Kad mēs ar seržantu nonācām galapunktā, atgriezties Londonā bija jau par vēlu. Nācās gaidīt līdz rītam. Naktī vēlreiz pārdomāju visu par Glastonberijas fragmentu, tāpēc Londonā man izrādījās šis tas nokārtojams. Kad biju to paveicis, atgriezos Beikerstrītā un atradu priekšā jūsu telegrammas.

Ielējis sev vēl tasi kafijas, Holmss izvilka no kabatas zīmīti. — Telegrafēju uz jūsu Rosās viesnīcu, gribēdams vienoties par tikšanos, bet atbilde nepienāca, toties saņēmu šo vēstuli no Porloka.

Viņš pasniedza man zīmīti, kas īsi vēstīja:

D ir nosūtījis vīrus uz Herfordu.

—    Nevarēju atļauties novērtēt Drjūsa inteliģenci par zemu. Biju pārliecināts, ka viņš jusu pēdas viegli atradīs. Baidījos, ka jūs varētu nokļūt grūtībās. Telegrafēju uz Rosu un uzzināju, ka esat devušies uz Vormlovu. Turp, cik ātri varēju, devos arī es.

—   Bet jūsu apģērbs un divriči uz takas? — es nesapratu. — Kā gan, pie velna, jūs varējāt zināt, ka mēs ar pulkvedi Hārdenu esam ielenkti tieši tajā birzī?

—   Ar saviem jautājumiem biju nonācis šajā pašā viesnīcā, kad mani pārtrauca Takija Boutmena ierašanās. Viņš bija tas, kurš mani informēja par jūsu bīstamo stāvokli.

—   Takijs Boutmens? — nesapratu. — Kas viņš tāds ir?

—    Misteru Boutmenu jūs paši salīgāt, lai viņš parādītu avotu. Šajā nevainīgajā nodarbībā viņa galvu ķēra Drjūsa lempju runga. Neliela summa par sliktu ābolu vīnu Boutmena vainas izārstēja, nodrošināja viņa palīdzību un ļāva aizņemties viņa īpatnējo apģērbu. Pārģērbies es apskatīju apkaimi un drīz pārliecinājos, ka ar derindžeriem un Adamsu apbruņoti cilvēki okupējuši birzi. Viegli varēju iztēloties, kāds būs jūsu vienīgais iespējamais ceļš ārā pa ieplaku pēc tumsas iestāšanās. Lai jums izpalīdzētu, aizņēmos* veselu aitu ganāmpulku.

Viņš savu stāstu pabeidza kā burvju mākslinieks, kurš izskaidro vienkāršu triku. Mēs ar Hārdenu atkal sākām ķiķināt.

—   Liekas, ka es ar katru dienu vairāk kļūstu jūsu parādnieks, — sacīja Hārdens.

—   Par to nerunāsim, pulkvedi! Votsons jums varētu pastāstīt, ka es izvairos no lietām, ar kādām parasti nodarbojas privātdetektīvi, bet meklēju tās, kam piemīt īpatnējas iezīmes. Drīzāk parādnieks esmu es, jo jūs piedāvājat man tādu lietu, kurā ir daudz ļoti neparastu detaļu.

Holmsa piedzīvojumu apraksts bija licis man aizmirst neveiksmīgo Vormlovas apskati. Tagad to atcerējos un jutu, ka nepieciešams tūliņ noskaidrot situāciju.

—   Holms, jūs, acīmredzot, esat sekojis domu gaitai, kas mūs šurp atveda, be man jāsaka: gan pulkvedis, gan es uzskatām, ka esam sekojuši kļūdainai domai. Pakalns šai apkaimē tiešām varētu būt Artūra dēla kaps, un mēs atradām arī avotu, bet nav ne cita kapa, ne kadu pamanāmu apļu.

Pulkvedis piekrītoši pamāja, bet Holmss, man par pārsteigumu, tikai nedaudz pasmaidīja.

—    Liekas, jau pieminēju, ka esmu izdarījis jaunus slēdzienus par Glastonberijas fragmentu. Atkārtoti apsvērumi atklāja, ka esmu iekritis slazdā.

—   Kā tad tā? — Hārdens bija pārsteigts.

—    Esmu vienmēr uzskatījis, ka acīm redzamais atrisinājums parasti ir pareizs, bet tas var arī slēpt sevī slazdus. Pārāk steidzīga acīm redzamā pieņemšana var atstāt neievērotu kādu šķietami mazāk ticamu iespēju. Un tam, diemžēl, esmu ļāvis notikt ar Glastonberijas vēstījumu.

Mēs apjukuši skatījāmies Holmsā.

—   Atgriezies Londonā, — viņš turpināja, — es ne tikai spēju atklāt savu kļūdu, bet arī atradu problēmai jaunu atrisinājumu un jau sastādīju tālākās darbības plānu.

—   Tālākās darbības? — pārjautāju.

—   Jā, tik tiešām. Starp citu, esmu mums rezervējis apmešanās vietu Haverfordvestas apkaimē.

—   Haverfordvestas! — izsaucos. — Bet tas ir tālu no šejienes — Velsas rietumos!

—   Arī es tā domāju, — Holmss mierīgi atbildēja. — Bet tieši uz turieni mums būs jādodas, tiklīdz savāksim jūsu mantas no Rosās viesnīcas.

22

Šerloka Holmsa kļūda

Haverfordvestā ieradāmies novakarē, un mūs sagaidīja kučieris ar pamatīgi būvētu lauku ekipāžu. Jau sāka krēslot, kad mēs ripojām uz ziemeļiem no pilsētas, cauri laukiem uz tā saukto Prescelijas kalnu pusi.

Patiesībā tie nav kalni, bet pauguru virkne, kas Pem- broukšīrā stiepjas gandrīz precīzi no austrumiem uz rietumiem, un tās rietumu gals ir tuvu jūrmalai. Cik tiem pietrūkst augstumā, atsver to savdabīgais raksturs, jo apkārtnes noskaņa mainās ar katru putekļainā ceļa pagriezienu un vismazāko laika maiņu.

Lai gan bija gandrīz vasaras vidus, nonākuši pauguros, konstatējām, ka diena šeit bijusi vējaina. Pāri vakara debesīm ātri skrēja skrandaini mākoņi. Vienu brīdi devāmies cauri jaukai, irbuleņu ziedu pilnai ielejai, tad rietošo sauli aizklāja mākoņu lēveris, un mēs atradāmies šaurā, pelēkzaļā aizā. Kalni sakļāvās ap līkumaino ceļu, un dīvaini veidotu akmens bluķu kaudzes bija izmētātas pa nokalni tā, it kā grasītos mums aizsprostot ceļu. Šur un tur ievēroju akmeņus,, kas bija gan neapstrādāti, tomēr katrā ziņā cilvēka roku sakārtoti, un vienīgi šie senie sargi liecināja, ka vieta apdzīvota, jo fermu bija maz un tās atradās tālu cita no citas.

Holmss sēdēja, salicis plaukstas uz oša spieķa roktura, un klusēdams vēroja apkārtni. Toties pulkveža Hārdena sajūsma pieauga ar katru pagriezienu.

— Dieva vārds, mister Holms! Ja būtu zinājis, kas atrodams šajos pauguros, nebūtu tik daudz laika tērējis Londonā un Stounhendžā. Šī ainava ir tik burvīgi pirmatnēja!

—   Jums nav sevi jārāj par to, ka esat atkārtojis mūsu vēsturnieku kļūdas. Ari viņi savus spēkus veltīja Stounhendžai un Eivsberijai, nepamanīdami to, kas atrodas šajos pakalnos, kaut daudzie kapukalni un akmens laikmeta krāvumi norāda, ka šis apvidus mūsu senčiem bijis ļoti nozīmīgs.

—   Bet tagad te vairs reti kāds dzīvo, — turējos pretim, — un nevaru atcerēties, ka par šejieni kas būtu pieminēts vēstures grāmatās.

—   Ja neskaita politiskās esejas, tad nav maldinošākas literatūras par vēstures grāmatām. Jūsu sacerētās manu panākumu versijas ir akurātuma paraugs, ja salīdzina ar vidusmēra skolu mācību tekstiem vēsturē.

—   Liekas, jums nav cieņas pret vēsturniekiem, — mēģināju jokot.

—   Ne mazākās, — Holmss, neievērodams manu repliku, turpināja. — Viņi reti ko novērtē paši, atkārto cits cita kļūdas un savā starpā sacenšas, lai atrastu visnejēdzīgākos iztulkojumus tam, ko uzskata par faktiem.

—   Tad jau man būs ar kameru jāapstaigā šie vecie akmeņi un jāpārbauda, vai nav iespējams vēsturniekiem sagremošanai atklāt dažus patiesus faktus.

—   Jums būs iespēja to darīt, — atteica Holmss, — jo mūs šeit uzskatīs par arheologiem.

Mēs bijām pārbraukuši pakalnu korei un laidāmies lejup pa to ziemeļu nogāzi. Ielīkumojām nelielā ielejā, kurā saules atblāzma vairs neiekļuva. Kādas mājas logā līdzās ceļam spīdēja lampa. Piebraucām zemas akmens būdiņas priekšā. Kamēr mēs, gluži stīvi no garā brauciena, izkāpām, kučieris ienesa mājā somas.

—    Esam galā, — viņš, to padarījis, sacīja. — Misis Viljemsa, kā vēlējāties, ser, uzlikusi vakariņas. Ceru, ka te jums viss būs pa prātam.

Holmss pateicās un samaksāja, un kučieris devās nogurdinošajā atceļā, ko nāksies veikt tumsā. Tikmēr mēs iekārtojāmies jaunajā mājvietā.

Būdiņa izrādījās plašāka, nekā varēja spriest no tās ārienes. Visa mājas fasades garumā stiepās viena liela istaba.

Vienā telpas galā atradās kamīns, bet aizmugurē starp divām durvīm — vienkāršs galds, apkrauts ar mūsu vakariņām.

Kad bijām nomazgājuši dzelzceļa un lauku putekļus, mēs visai ātri nolocījām lieliskās aukstās vakariņas, un es, aizdedzinājis pīpi, nolēmu iztaujāt Holmsu.

—   Tātad, Holms, jūs negaidot mūs esat pārvedis pāri gandrīz visai Velsai, turklāt neko nepaskaidrodams. Varbūt tagad varam uzzināt, kādi tam bija iemesli?

—    Votson, — viņš pārmetoši sacīja, — jūs labi zināt, ka vienmēr esmu uzskatījis: rezultāti allaž liekas iespaidīgāki nekā metodes to sasniegšanai. Jau teicu, ka saskatīju savos spriedumos kļūdu.

—   Tā nevar būt liela, jo teksts taču saprasts pareizi, — piebilda Hārdens.

—   Protams, — es iejaucos, — tas, ka Vormlova neizrādījās pareizā vieta, nebūt nenozīmē, ka arī pamācības ir kļūdainas.

—   Labi argumentēts, Votson. Redzu, ka esat ko ieguvis no manām biežajām pamācībām par deduktīvo secinājumu dabu. Neapšaubāmi jums ir taisnība. Bet ja atcerēsieties iemeslus, kāpēc mēs izvēlējāmies Vormlovu, sapratīsiet manu domu.

—   Mēs domājām, ka tur atrodas Artūra dēla kaps, — sacīja Hārdens. — Un, cik zināms, to atradām. Mēs atradām arī avotu. Bet pārējo orientieru nebija.

—    Tieši tā, — Holmss piekrita. — Mēs sākām ar to, ka meklējām Artūra dēla kapu. To atraduši, sapratām, ka esam nepareizā vietā. Ja pats jau nebūtu atradis kļūdu savā pieejā, tad to būtu norādījusi šī neveiksme. Vormlova nebija pareizā vieta, tātad apstiprinājies mans pieņēmums, ka esmu kļūdījies.

—   Kādā ziņā? — joprojām nesapratu.

— Pārskatīsim norādījumus, — Holmss sacīja un, izvilcis no kabatas bloknotu, tos uzrakstīja. — Te, atskaitot bī- beles pantu, ir viss teksts. Izlasījuši mēs piekritām.

—     Atceros, ka plaši izrunājos par fragmentu analīzes nozīmi, bet atzīstu, ka pats neievēroju kaut ko ļoti nozīmīgu, — Holmss uzsita papīram ar roku.

—       Man jāatzīst, ka joprojām to neredzu, — sacīja Hārdens.

—       Apskatiet, kā norādījumi minēti tekstā, — Holmss sacīja un pa vienam noskaitīja: — Karājošs akmens, tas*'Citiem vārdiem, dažām no pamācību frāzēm ir priekšā angļu valodas artikula the senā forma ye, kamēr citām nē. plašais purvs, trīs apļi, irbuleņu ieleja, tas Artūra dēla kaps, tā gredzenotā aka. Vai nesaskatāt kaut ko īpatnēju?

—     Vēl arvien ne.

—     Ir seši norādījumi. Trim lietots noteiktais artikuls «tas», bet trim citiem tā nav.

Abi ar Hārdenu bijām apmulsuši.

—    Vai tas neliecina, ka starp «karājošo akmeni», «trim apļiem», «irbuleņu ieleju» un trim pārējiem norādījumiem ir atšķirība?

—   Ir jau gan, bet ko tas dod? — lēni noteica Hārdens.

—   «Tas karājošais akmens» norādītu kādu īpašu, pazīstamu akmeni, tādu, no kura ar paļāvību varētu sākt. Noņemiet noteikto artikulu, un runa būs par jebkuru akmeni, kurš kaut kur karājas. Pat ja pamācībās butu norādīts konkrēts apvidus, norādījums nebūtu pietiekami precīzs.

—   Tātad trūkst tās pamācību daļas, kura norādīts apvidus? — jautāju.

—    Nē, tā nevarētu būt, — Holmss nepiekrita. — Jo fragments sākas ar bībeles tekstu un beidzas, bez šaubām, ar lāstu pār tiem, kas paslēpto lietu traucēs.

—   Nezinu, ko mēs vēl varētu iesākt, — Hārdens nopūtās.

—   Ir dažas iespējas, — sacīju. — Tas varētu būt kalnu grēdas akmens, zvanošais akmens, dziedošais akmens, bet neviens no tiem neizklausās ticams.

—   Jā, piekrītu, ka tas neskan angliski. Bet es jau labu laiku pārdomāju, kāpēc mūks, kurš bija no kādas ķeltu cilts un kura parastā valoda bija latīņu, šīs pamācības rakstīja angliski.

Kamēr es apsvēru šo dīvaino aizrādījumu, pulkveža seja kļuva arvien domīgāka. Pēc brīža viņš teica: — Nezinu par Angliju, bet Amerikā ir zvanošie akmeņi. Esmu tos redzējis.

—   Tiešām? — ieinteresējos. — Kas tie ir?

—   Tie ir klintsakmeņi pie Delavēras upes Pensilvānijas Baka apriņķī. Tos var spēlēt kā zvanus. Pirms dažiem gadiem tur viesojos un vienu vakaru pavadīju vietējā vēstures biedrībā. Tur bija kāds doktors, kas uz dažādiem klintsblu- ķiem prata atskaņot melodijas. Liekas, tie bija kādi vulkāniski ieži.

Holmss pasmaidīja. — Man liekas, jūs dzenaties pakaļ nepareizajam zaķim, pulkvedi. Atcerieties, ka ne tikai neatrodamies Štatos, bet pat ne Anglijā. Atvainojiet, bet es došos pie miera. Mūs rīt gaida darbs.

23

Šerloks Holmss vēro

Kad misis Viljemsa, īsa, drukna velsiete, man ienesa karstu ūdeni, biju jau pamodies, jo rīts bija svaigs un saulains. Skūdamies dzirdēju, ka viņa rosījās pa virtuvi. Iegājis būdiņas plašajā priekšistabā, pulkvedi Hārdenu atradu jau sēžam pie galda. Logi bija atvērti, rādot saules apmirdzētus pakalnus. Šis skats izkliedēja manas pagājušās nakts ļaunās nojautas, un no virtuves ieplūda ēstgribu ierosinošas smaržas.

Apsēdos, un pulkvedis man ielēja krūzi kafijas. — Labrīt, doktor. Misters Holmss šorīt agri piecēlās un aizgāja.

Tas mani pārsteidza, jo biju domājis, ka Holmss vēl arvien guļ. — Piecēlās un aizgāja! — izsaucos. — Tas ir ļoti neparasti!

Misis Viljemsa tikko bija pasniegusi brokastis, kad noklikšķēja ārdurvju aizšaujamais un platiem soļiem ienāca Holmss. Oša spieķis viņam bija rokā, mati vēja izjaukti un seja sārta. Viņš saberzēja rokas un smaidīdams pienāca pie galda.

— Labrīt, džentlmeņi, — viņš sirsnīgi sacīja. — Votson, šķiet, ka jūsu ieteikums vingrot varētu būt noderīgs. Atrs gājiens pāri tīrelim ir jūtami uzlabojis 'manu apetīti.

No pieredzes zināju, ka Šerloks Holmss, par spīti maniem pastāvīgajiem mudinājumiem, nemēdz vingrot pašas vingrošanas dēļ, nedz arī cenšas mainīt savu dīvaino dzīves veidu. Tāpēc tūliņ sapratu, ka sārtumu sejā un smaidus neradīja vis rīta vēji, bet tas, ka viņš izstrādājis kādu versiju.

Zināju gan arī to, ka Holmsu veltīgi iztaujāt, kamēr viņš pats neatklāj savas kārtis.

Kad bijām paēduši brokastis, Holmss aizdedza savu pīpi un atkal mums uzsmaidīja. — Palūdzu misis Viljemsu sagatavot mums aukstas pusdienas. Ja jūs paņemsiet līdzi kameru, pulkvedi, mēs varam nostiprināt savu arheologu reputāciju un turklāt baudīt jauku dienu.

—   Cik noprotu, jūs kaut kam gatavojāties, — teicu, pārsteigts par mana drauga svētdienigo omu.

—   Sagatavošanās pirmā puse ir pabeigta. Otrā varētu prasīt vienu vai divas dienas. Starplaiku mēs varam labi izmantot.

Hārdens paņēma savu kameru, un mēs mistera Viljemsa pamatīgi būvētajos ratos devāmies ceļā. Holmss mūs aizveda pauguru virknes rietumu galā, kur no liegi viļņota tīreļa pacēlās drūma, robaina klinšu smaile. Kā dabas veidota pils tā rotāja kalna kori. No augšas redzējām hercogistes piekrasti un aiz mirdzošās jūras dūmakainu plankumu, par kuru Holmss apgalvoja, ka tas esot Īrijas krasts.

Tīrelī Holmss mums parādīja senču celtus, tagad sagāzušos akmens gredzenus, un pulkvedis staigāja ap tiem ar savu kameru. Holmss tikmēr stāstīja par senajiem pieminekļiem un ķeltu ibēriešiem, kas tos būvējuši. Viņš skaidroja, kā haldie- šu valodas pētījumi (viņš teica, ka tā esot visu Eiropas valodu māte) pamudinājuši viņu iepazīt arī mūsu senču vēsturi un izsekot, no kurienes viņi nākuši. Pēc Holmsa vārdiem, šo tīreli apdzīvojuši mazi, melnīgsnēji cilvēki ar tumšām acīm, kas saskaņā ar leģendām nākuši no zemēm «aiz Konstanti- nopoles» un līdzi atnesuši valodu, kas cēlusies no valodu mātes, un lūgšanas no Lielās mātes kulta.

Skatīdamies 'uz vienīgo vietā palikušo akmeni tukšajā, viršiem klātajā tīrelī, viņš atcerējās cilvēkus un reliģijas, kas nākušas no lielajiem Ziemeļāfrikas un Vidusjūras zemju tempļiem. Šādās reizēs Holmss bija fascinējošs. Parasti varēju viņā ar interesi klausīties stundām ilgi, bet todien jutu, ka viņa domas nekavējās pagātnē vien. Pazinu Holmsu pietiekami labi, lai zinātu, ka, rādīdams ar spieķi uz apvārsni, viņš reizē ar savām vērīgajām acīm izpēta apkārtni.

Pēcpusdienā nonācām līdz kādai takai ziemeļu nogāzē. Kad apgājām pakalna malu, mūsu priekšā izpletās ainava, kādu nebiju redzējis trijos kontinentos.

No puķēm klātas pļavas pacēlās nelīdzeni pelēka akmens pīlāri, kas turēja tā^a paša materiāla plakanu jumtu. Tas acīm redzami bija viens no kapu pieminekļiem, kādi atrodami rietumu apvidos. Tā varētu but pēdējā dusas vieta kādam tautā cienītam cilvēkam. Pieminekļa celtnieki noteikti bija izpratuši šīs vietas dramatisko skaistumu. Paugurs zem mums asi liecās lejup, tālāk pletās juras licis, bet tam viņā pusē pret ziemeļiem stiepās kalni.

Kamēr Hārdens fotografēja, mēs ar Holmsu izkravājām misis Viljemsas līdzdoto. Saule bija augstu, debesis bez mākoņiem, un mēs ēdām senā kapa paēnā. Kāpelēšana pa kalniem un bagātīgās pusdienas mani padarīja miegainu, un pēc brīža, ērti atspiedies pret vienu no akmens pīlāriem, aizsnaudos.

Kad pamodos, saule bija pa debesīm aizslīdējusi tālu. Ieraudzīju, ka arī Hārdens nebija spējis palikt nomodā. Holmsu nekur neredzēju. Kad uzrausos kājās, pamodās arī pulkvedis.

—   Kur palicis Holmss?

—   Viņš sacīja, ka pēc pusdienām esot derīgi pastaigāties, un aizgāja uz to pusi. — Pulkvedis parādīja uz dienvidiem.

Pakāpos korē un pavēros visapkārt. Pēc brīža saskatīju Holmsu, kurš kādus divsimt jardus attālu ar paceltu binokli stāvēja aiz kāda koka. Radās iespaids, ka viņš slēpjas, un pat tādā attālumā varēju noteikt, ka binokļa lietošana nebija nejauša.

Drūmu domu mākts, aizlavījos atpakaļ pie pieminekļa. Bija skaidrs, ka, par spīti ārēji bezrūpīgajai noskaņai, Holmss baidījās no izsekotājiem. Atcerējos uzbrukumu Vormlovā un apsvēru, ka šoreiz esam daudz nomaļākā un mazāk apdzīvotā vietā; Drjūsa vīru uzbrukuma gadījumā šajos kalnos mēs nevarētu cerēt uz palīdzību. Nolēmu, ka visu laiku būšu ļoti uzmanīgs, bet ar mūsu klientu par to nerunāšu.

Holmss mums piebiedrojās pēc dažām minūtēm, savu prombūtni izskaidrodams ar vēl vienu ārstniecisku pastaigu, un devāmies atpakaļ uz būdiņu.

Vakaru pavadījām ap priekšistabas galdu, pārrunājot dienā redzēto. Holmss atkal bija erudīts un asprātīgs komentētājs, tomēr es manīju it kā otru Holmsu, vērīgu un piesardzīgu, kas maskējas ar šķietami nepiespiestu runīgumu.

Kad saulriets kalnus aiz loga padarīja sārtus, mēs aizdedzinājām lampu. Tumsā brēca pūces. Smēķēdami un pļāpādami sēdējām ap galdu, bet neticēju, ka Holmsa domas kaut mirkli kavējās tikai pie sarunas. Arī manas maņas, jūtot drauga nemieru, bija saasinātas, un man grūti nācās apslēpt bažas. Drīz sapratu, ka arī Hārdens ir samulsis.

Tuvu vaļējam logam iekliedzās kāds naktsputns. Pulkvedis satrūkās. — Kas tas bija?

—   Vietējā fauna svin tumsas svētkus, — Holmss mierīgi atbildēja un turpināja savus stāstus.

Kliedziens atskanēja vēlreiz, un Hārdens piecēlās no galda. — Es jūsu putnus nepazīstu, — viņš drūmi teica, — bet tas izklausās vairāk pēc cilvēka. Man liekas, es apskatīšu apkārtni.

Arī Holmss piecēlās. — Piedodiet, pulkvedi, bet klienta drošība ir galvenais. Ja nepieciešams izlūkot, tad uzskatu to par savu pienākumu.

Ar veiklu kustību viņš izdzēsa lampu, un, kamēr mūsu acis aprada ar tumsu, viņš jau bija izslīdējis pa durvīm.

Gaidījām tumšajā istabā, mēģinādami kaut ko caur logiem saskatīt, bet neko nepamanījām.

—   Ko gan Holmss gaida? — -Hārdens jautāja.

—   Gaida?

—   Doktor, jūsu draugs visu dienu sēdējis kā uz adatām. Viņš paredz, ka kaut kas notiks. Vai viņš jums to ir atklājis?

—    Pulkvedi, jūs esat pietiekami iepazinis Šerloku Holmsu, lai zinātu, ka savus slēdzienus un plānus viņš labprāt neatklāj nevienam. Esmu iemācījies būt pacietīgs un paļauties, ka Holmss ir absolūti uzticīgs savam klientam, nelokāmi drošsirdīgs un apveltīts ar vienreizējām garīgajām spējām.

Noklikšķēja aizbīdnis, un Holmss ienāca atpakaļ istabā. Aizdedzinājis lampu, viņš pasmaidīja.

—   Ja jūs domājāt, ka mūs aplenkuši Drjūsa rokaspuiši, varu nomierināt. Nav nekā bīstamāka par dažām aitām, kas ganās tīrelī. Domāju, ka rit visa afēra bus pabeigta, pulkvedi.

Neko sīkāk nepaskaidrojis, viņš novēlēja labu nakti.

Arī nākamajā rītā Holmss bija augšā pirms mums, taču nedevās rīta pastaigā, bet apsveica mūs pie brokastu galda. Misis Hadsona bija pārsūtījusi Londonas laikrakstus, un Holmss īsā laikā mūsu Velsas apmetni pārvērta par otru Beikerstrītu, jo pie viņa kājām krājās izlasīto avīžu lapas.

Beidzām brokastot, un Hārdens sāka kļūt manāmi nepacietīgs, jo mans draugs turpināja sēdēt pie kafijas krūzes un aizdedzināja vēl vienu cigareti.

—   Mister Holms, — pulkvedis beidzot sacīja, — kā sapratu, jūs teicāt, ka šodien visa šī afēra būs galā. Vai mums nevajadzētu kaut ko darīt?

* — Man tā neliekas, — Holmss attrauca un atkal pievērsās laikrakstiem.

Misis Viljemsa iznāca no virtuves un apliecināja Holmsam, ka «visu ir nokārtojusi». Kad viņa bija prom, Holmss salocīja pēdējo laikrakstu un nometa uz grīdas pie pārējiem. Izvilcis no kabatas revolveri, viņš pagrieza tā cilindru.

—   Ja arī jūs būsiet tik laipni un pārbaudīsiet savus ieročus, es jums parādīšu vēl dažas no šīs apkaimes senvietām. Pēc tam, domāju, varēsim atrast Velna grālu. Iesim, džentlmeņi?

24

Čūskas templis

Spožas rīta saules apspīdēti, braucām pa ieleju, līdz sasniedzām kalnu austrumu robežu. Holmss ratus apturēja klaja, apaļa paugura pakājē un, paņēmis vējlukturi un savu oša spieķi, devās pa nogāzi augšup.

Mēs viņam sekojām līdz virsotnei un apstājāmies līdzās piramidālam pelēku akmeņu krāvumam, kas bija ieaudzis asā zālē. Tuvumā varēja samanīt nelīdzenu ratu sliedi, kas pa kori veda uz rietumiem. Holmss norādīja ar savu spieķi:

—   Vietējie to sauc par Laupītāju ceļu, jo senos laikos tas ļāvis īru iebrucējiem nonākt Velsas vidienē.

—   Un akmeņu kaudze? — prasīja pulkvedis.

—    Stāsta, ka tas esot kaps. Velsieši to sauc par Bedd Arthur jeb Artūra kapu.

—   Bet ir taču skaidrs, ka Artūra kapenes mēs redzējām Glastonberijā?

—   Protams. Esiet tik laipns un pasniedziet sērkociņus.

Paņēmis kārbiņu, Holmss pūlējās aizdedzināt līdzatnesto

lākturi. Kad tas beidzot dega vienmērīgi, viņš pagrieza- dakti zemāk un lākturi stingri novietoja uz akmeņu krāvuma. Pirms paspējām painteresēties par viņa nolūkiem, Holmss jau lieliem soļiem devās lejup.

Pārējo dienas daļu mēs Holmsa iegribu dēļ ceļojām uz priekšu un atpakaļ, pāri un apkārt pauguriem, te un tur, kamēr viņš pa ceļam rādīja pulkvedim Hārdenam senvietas. Daudz bija šķietami parastu akmeņu pa vienam vai pāros, kas kā izdēdējuši pirksti slējās ārā no nogāzes sūnām un asās zāles, bet tad apstājāmies kādā drūmā tīreļa klajumā.

Tur atradās pilnīgs aplis no kādiem piecpadsmit nelieliem akmeņiem, no kuriem neviens nepārsniedza trīs pēdu augstumu. Dažus jardus tālāk atsevišķi stāvēja divi lielāki akmeņi.

—   Kā šo vietu sauc? — pulkvedis jautāja.

—   Velsiešu valodā Gors Fawr.

Amerikānis atcerējās: — Fawr es saprotu, tas nozīmē lielu vai varenu, bet šis aplis gan tāds nav.

Viņš steidzās fotografēt, jo saule jau slīdēja zemāk. Kad pulkvedis bija pabeidzis, sēdējām un vērojam, kā ēnas izaug garas un saule iegrimst sēra dzeltenas debesis aiz pakalniem.

Saulei bija sekojis mākoņu pārklājs, tāpēc krēsla uznāca ātri un tumšāka nekā parasti. Sakārtojuši ratus, devāmies ceļā, un kalnos atkal manīju to baismo noskaņu, ko biju izjutis, kad te ieradāmies. Holmsu drūmā apkārtne likās neietekmējam, un gan Hārdens, gan es ievērojām, ka viņa piesardzīgums izzudis.

Bija gandrīz pilnīgi tumšs, kad Holmss ratus atkal apturēja. Vientuļš ceļš veda gar akmeņu jūkli, kas slējās no ceļmalas brikšņiem. Holmss nolēca un atkabināja no ratiem lākturi. Hārdens un es stāvējām, cieši lūkodamies tumsā un mēģinādami saprast, kāpēc te atrodamies. Holmss pacēla lākturi augstāk. Beidzot pamanījām, ka stāvam līdzās diviem akmeņu apļiem, kas līdzīgi redzētajam Gors Fawr.

—   Atkal apļi! — izsaucās Hārdens. — Bet fotografēšanai par tumšu, mister Holms.

Holmss pasmaidīja. — Neatvedu jūs fotogrāfiju dēļ. Biju solījis, ka šodien mistēriju atrisināsim. Paskatieties turp! — Viņš pacēla lākturi vēl augstāk.

—   Trīs apļi! — mēs ar Hārdenu reizē iesaucāmies, jo gaismas lokā parādījās vēl viens aplis.

Holmss smējās. — Ne gluži, jo trešais aplis ir daļēji izpostīts. Bet varu saderēt, ka te bija trīs, kad tika paslēpts priekšmets, ko meklējam.

Hārdens bija iegājis aplī pa kreisi no mums. Lāktura gaismā viņš noliecās un pēkšņi iesaucās: — Kaps! Te taču ir kaps!

Pagriezos pret Holmsu. — Vai tas varētu…

—   Protams, — mans draugs atteica. — Tas ir irbuleņu kaps, kurš minēts tekstā.

—   Vai esat pārliecināts? — jautāja Hārdens, mums piebiedrodamies.

—   Par to nav šaubu. Velsiešu nosaukums šai vietai ir Eithbcd jeb irbuleņu kaps.

Viņš pagriezās un atkal pacēla gaismekli. — Skatieties! — viņš rīkoja un norādīja uz apli pa labi, kur lāktura gaismā dzelteni atmirdzēja ūdens plankums tieši riņķa vidū.

Hārdens un es stāvējām, lūkodamies te uz tumšo uzkalnu vienā aplī, te uz atspīdumu otrajā.

—   Trīs apļi, — pulkvedis lēni noteica, — irbuleņu kaps un gredzenota aka. Mums vairs vajadzīgs tikai Artūra dela kaps.

Holmss bija izvilcis no mēteļa kabatas binokli. Viņš to fokusēja un pēc minūtes pasniedza Hārdenam.

—   Skatieties turp! — viņš pamācīja un norādīja pār pauguriem. Hārdens pacēla binokli, paraudzījās, tad atdeva man. Varēju saskatīt, ka kalna korē mirdz uguntiņa.

—   Jūsu lākturis! Tas ir mūsu tēmēklis?

—   Tieši tā, — atbildēja Holmss un paņēma no manis binokli. Aizgājis līdz kreisā apļa vidum, viņš nostājās uz irbuleņu kapa paugura. — Pulkvedi Hārden, — viņš uzsauca. — Jūs esat garāks par Votsonu. Vai jūs būtu tik laipns un nostātos starp mani un to tālo gaismu?

Pulkvedis paklausīja, un nu Holmss lūdza, lai viņš. paceļ roku. Brīdi mans draugs komandēja, lai amerikānis pavirzās pa labi vai kreisi, līdz viņš beidzot apmierināts pārliecinājās, ka Hārdens atrodas tieši priekšā tālajam lākturim.

—   Votson! — sauca Holmss. — Lūdzu, atzīmējiet pulkveža pozīciju, noliekot pie viņa kājām akmeni.

Pasteidzos to izdarīt, un Holmss nolaida binokli. — Tā, nu nebūs grūti atrast meklēto. — Piegājis pie ratiem, viņš izcēla cērti un lāpstu.

Kamēr viņš ar soļiem mērija attālumu starp apļiem, es novilku žaketi, gatavodamies rakšanai. Holmss bija atradis vajadzīgo vietu un pagriezās pret mani.

—   Atnesiet rīkus, Votson, — viņš lūdza un sāka atpogāt savu žaketi. Hārdens pacēla lākturi.

Varētu domāt, ka fiziskā piepūle, vicinot cērti, padzīs no manas galvas tur klejojošās domas, tomēr kapraču cienīgā nodarbošanās rosināja iztēli. Rīku dunoņa un šķindoņa atbalsojās pāri kalniem.

Nespēju ik pa brīdim nepamest skatienu apkārt. Kad lākturis pakustējās, tā gaisma slīdēja pār grubuļainajiem akmeņiem un savijušo krūmu puduriem, kas sedza pakalni. Aiz kreisā apļa ievēroju stiepjamies virkni tumšu enu. Tur bija kaut kas līdzīgs akmens bērkambarim. Ne vienreiz vien biju gatavs zvērēt, ka starp senajiem sēru pieminekļiem redzu kustamies melnus stāvus. Tomēr tikai notraucu no pieres sviedrus un turpināju darbu.

Nakts bija silta, bet zeme, ko rakām, cieta. Ja augsni arī bija skāris kāds darbarīks, tas neapšaubāmi noticis pirms daudziem gadiem. Darbs nebija viegls, tomēr pamazām izveidojās paprāva bedre, kurā mēs ar Holmsu varējām ērti stāvēt un rakt.

Pēc brīža Holmss paņēma no pulkveža lākturi un apgaismoja mūsu rakuma malas.

—   Redzams, kur virsma kādreiz tikusi uzplēsta un zeme sajaukta. Ja Drjūsa meklējumi te nebeigsies, tad tikai tāpēc, ka būsim aizsteigušies viņam priekšā. Šeit noteikti kaut kas ticis aprakts.

Siltās nakts dēļ mirkdami sviedros, cīnījāmies tālāk klusēdami, un mūsu darbu pavadīja tikai cērtes un lāpstas troksnis. Man neizgāja no prāta tumšais uzkalniņš netālā apļa pašā sirdī, akmens kapa vieta tumšā kalna pakājē un tālā gaismiņa, kas iezīmēja vēl vienu kapa vietu. Nespēju nedomāt par to, kādi mežonīgi rituāli te norisinājušies un kādus to pierādījumus varam atrast pēc nākamā lāpstas dūriena.

Mūsu pūliņi izrādījās auglīgi. Mēs ar Holmsu bijām ierakušies tik dziji, ka tagad stāvējām bedrē līdz krūtīm. Holmss pārtrauca rakšanu un ar skatienu novērtēja paveikto.

—   Tas atrodas divu roku dziļumā, — viņš atcerējās. — Ja tas te ir, mēs uz tā stāvam.

Viņš vēl nebija šos vārdus izrunājis, kad mana cērte atsitās pret kaut ko cietāku nekā zeme, kaut ko tādu, kas atsaucās ar savādu skaņu. Holmss lika man izkāpt no bedres un atkal paņēma lākturi. Viņš rūpīgi apskatīja izrakuma dibenu un dažās vietās ar cērtes galu pabakstīja zemi. Hārdens un es tupējām bedrei līdzās mūžīgajās dārgumu meklētāju trīsās. Saskatījām, ka Holmss noteicis meklējamā aprises un mēģina izcelt no zemes tumšu priekšmetu, savas trīs pēdas garu un varbūt divas platu.

Beidzot Holmss atliecās taisns. — Esiet tik laipns, Votson, atnesiet no ratiem virvi. Liekas, esam guvuši sekmes.

Atsteidzos ar virvi, un Holmss to ļoti veikli un stingri apsēja ap atradumu. Ar mūsu palīdzību viņš izrāpās no bedres, un visi kopā cēlām tumšo priekšmetu no slēptuves, kurā tas tik ilgi bija gulējis.

Lāktura gaismā atklājās, ka mūsu trofeja biezi apklāta ar kaut ko līdzīgu piķim, bet zem tā bija nomanāma stingri sašūta āda. Holmss pabāza zem saiņa savu spieķi un apvēla to otrādi, un varējām redzēt, ka tas ir nebojāts, ja neskaita nelīdzeno caurumu, ko tajā bija atstājusi cērte. Iekšpusē tas bija pildīts ar smiltīm.

Dedzīgi kā bērns Ziemassvētkos vēlējos redzēt saiņa atvēršanu. Tajā pašā laikā jutu, ka esam izcēluši kaut ko senu no slēptuves šajā pagānu nāves templī. Iedomājos, ka, apskatījuši savu ieguvumu, varbūt vēlēsimies, kaut tas būtu palicis slepenajā kapenē.

Nepaguvu tikt skaidrībā ar pretrunīgajām domām. Kamēr mēs mēģinājām atvilkt elpu, no tumsas atskanēja klusa balss:

—   Atkāpieties no tā saiņa, džentlmeņi! Pret jums vērstas trīs pistoles.

Tā nepārprotami bija izkropļotā Drjūsa balss.

25

Uguns un zēvele

Nakts bija silta, taču šīs balss skaņa mani sasaldēja līdz sirds dziļumiem. Tomēr paguvu ieverot, ka Šerloks Holmss par šo iejaukšanos nelikās sevišķi pārsteigts.

Atkāpāmies nost no saiņa, kas gulēja bedres malā, un no tumsas aiz lāktura gaismas loka parādījās trīs stāvi. Katram rokā bija revolveris.

Vidū stāvēja Drjūss. Pa kreisi no no viņa neliels, bāls vīrietis, bet labajā pusē persona ar sarkanu seju, kuras uz zemi vērstais skatiens visu laiku likās šaudāmies no vienas puses uz otru.

—   Jūs mūs neiepazīstināsiet ar saviem kolēģiem? — jautāja Holmss. — Tad atļaujiet man. Džentlmeņi, mēs pašlaik esam bijušā Skotlendjarda detektīvu seržanta Drjūsa varā. Viņam pa kreisi stāv bijušais kolēģis, seržants Mal- kolms, bet pa labi kādreizējais advokāts misters Klaivs, kura pūles bija tik spīdošas, ka visi trīs vairākus gadus ir pavadījuši Viņas Majestātes cietumos.

—    Ņirgājieties vien, Holms, kamēr vēl varat, — sacīja Drjūss, — bet taisnība ir tā, ka esat sakauts. Atlicis tikai izlemt, kā no jums un jūsu draugiem ērtāk atbrīvoties.

—    Man ir piedāvājums, — Holmss mierīgi atteica. — Ja jūs man dosiet godavārdu, ka pārtrauksiet pulkveža un viņa ģimenes vajāšanu, tad to šoreiz pieņemšu un tūlīt pakaļ nedzīšos, kaut gan nevaru apsolīt, ka laika gaitā neatjaunošu jūsu tiesības būt par Viņas Majestātes viesiem.

Drjūss izgrūda īsus, nepatīkamus smieklus. — Jūsu parastā uzpūtība šai vietā neiederas, Holms. Jūs esat manā varā, un jums nav nekādu tiesību izvirzīt noteikumus. Esat par daudz maisījies lietās, par kurām jums nav nekādas daļas, un man būs patīkami darīt galu pasaulē lielākā pašieceltā soģa un iejaukties kārākā cilvēka karjerai. Daudzi no maniem bijušajiem Skotlendjarda kolēģiem mani par to apsveiktu.

—    Mums, Drjūs, ir veci rēķini, un saprotu vēlēšanos atbrīvoties no manis, bet vai tas nav negodīgi pret Vot- sonu un pulkvedi Hārdenu, ja arī viņiem jāmirst jūsu ļaunprātības dēļ?

—   Taisnīgi varbūt būtu jūsu lūgumu uzklausīt, bet šoreiz likmes ir pārāk augstas. Kaut arī esat viltīgs, neticu, ka zināt, kas tajā saini paslēpts. Tagad tas būs mans, jūs vairs netraucēsiet, maniem plāniem vairs nebūs šķēršļu, īpaši tāpēc, ka neatstāšu nekādas pēdas.

—    Vai dieniņ! Ja jau pat manus draugus negribat taupīt, vismaz mums kā kaislīgiem smēķētājiem parādiet notiesātajiem tradicionālo laipnību, tas ir, pēdējo cigareti.

Drjūss atkal iesmējās. — Jūs esat aktieris, Holms! — viņš iesaucās. — Bet jūsu mēģinājums iegūt laiku nelīdzēs. Šie kalni ir tukši, un jums nav nekādu cerību uz palīdzību. Ja pakustēsieties, es jūs vienalga nošaušu. Drīkstat paņemt cigareti, bet dariet to lēni un prātīgi.

Kamēr Holmss vilka no kabatas etviju, es apsvēru situāciju un lādēju mūsu vieglprātību, atstājot abus revolverus žaketēs, kas atradās attālu uz akmeņiem, un redzēju, ka arī lākturis ir par tālu, lai to sasniegtu, pirms Drjūss paspētu izšaut.

Hārdens, Holmss un es paņēmām pa cigaretei, un Holmss uzvilka vienu no maniem sērkociņiem. Manu cigareti aizdedzināja pēdējo, un nevarēju atturēties no slikta joka.

—    Afganistānā mēdza teikt, ka trešā uguns ir nelaimīgā, jo tā nesīs snaipera lodi. Bet te, liekas, tas neko negroza.

Holmss klusi ieķiķinājās. — Kas zina? Galu galā, Votson, ir vasaras saulgriežu nakts, un ne par ko nevajadzētu brīnīties.

Man vairākkārt gadījies būt klāt, kad Šerloks Holmss stāv nāves priekšā, un viņš vienmēr bijis mierīgs un bezrūpīgs, bet šoreiz viņa šķelmība likās norādām, ka viņš vēl arvien jūtas kā situācijas noteicējs. Sāku pārdomāt, uz ko Holmss varētu cerēt.

Kamēr smēķējām, ap mums uzradās blīva tumsas siena, un klusumu pārtrauca tikai vakara vēju sanešana asajā zālē. Visapkārt bija mūžīgie akmeņi, kas gaidīja jaunas asinis. Atkal un atkal meklēju kadu bēgšanas iespēju, bet neatradu. Drjūsam bija taisnība: ārpus lāktura gaismas apļa glābiņš neslēpās.

Pēkšņi vēja zuzēšanā saklausīju kādu jaunu skaņu. Nevarēju noteikt tās avotu. Likās, ka tā klusi sākas visapkārt un pieaug spēkā.

Tas bija baismīgs pulsējošs troksnis, kas atbalsojās no visām pusēm, un gaiss likās pulsējam līdzi.

—   Kas tas ir? — Klaivs asi jautāja, un viņa nemierīgās acis likās arvien ātrāk šaudāmies no vienas puses uz otru. Ari Malkolms sāka skatīties apkārt, tikai Drjūsa izteiksme nemainījās.

—   Droši vien, — Drjūss atteica, — tas ir kāds Šerloka Holmsa mehānisks triks, bet ar to nepietiks, lai viņu izglābtu.

Tikko viņš bija šos vārdus izteicis, krūmā aiz viņa uzliesmoja dzirkstele, un ar plīstoša linu auduma troksni cauri sausajai zālei skrēja uguns loks.

Klaivs ar Malkolmu ieelsās un, bailīgi skatīdamies apkārt, virzījās tuvāk vadonim. Varēja gaidīt, ka liesmas sausajā zālē izplatīsies uz visām pusēm, bet tās īsā brīdī izveidoja precīzu riņķi, ietverot abus akmens apļus un mūsu sastingušo grupiņu.

—   Palieciet savās vietās! — Drjūss uzsauca saviem rokaspuišiem. — Un turiet revolverus stingri! Jūs vienmēr esat bijis teatrāls viltnieks, Holms. Jūs bijāt liels zaudējums skatuvei un tagad kļūsiet par lielu zaudējumu detektīvu aprindām.

Uz liesmu fona bija labi redzams, kā viņš pacēla revolveri un nomērķēja pret Holmsu. Holmss aizmeta izsmēķi un, acīm spīdot ņirbošajā, oranžajā gaismā, vēsi raudzījās revolvera stobrā.

—   Esam beiguši smēķēt, — viņš sacīja. — Šaujiet, ja vēlaties.

Aiz liesmu apļa atskanēja metāliska žvadzoņa, un Drjūsa acīs pirmo reizi parādījās uztraukums.

—   Skatieties! — ķērca Klaivs, rādīdams uz tumšo, akmens bluķiem piebērto nokalni.

Liesmām tuvojās kāds stāvs. Tas bija milzis, no galvas līdz kājām tērpts zelta bruņās.

—   Lai Dievs mums palīdz! — iekliedzās Malkolms. — Kas tas par radījumu?

Beidzot arī Drjūss pagrieza galvu. Šerlokam Holmsam ar to pietika. Dzirdēju niecīgu klikšķi un redzēju gaisā pamirdzam spožu šautru. Holmsa spieķa galā bija atbrīvojies asmens, un viņš lēcienā metās uz Drjūsu. Neskārusi viņam garām aizlidoja lode, bet asmens ietriecās Drjūsa plecā. Drjūss lādēdamies paklupa, un revolveris izkūleņoja no viņa rokas.

Pulkvedis Hārdens un es bijām gatavi uzbrukt Drjūsa palīgiem, bet tas vairs nebija nepieciešams. Kad zeltītais tēls virzījās cauri liesmu lokam, Malkolms un Klaivs kliegdami aizbēga. Manas iedomas un ļaunie paredzējumi atdzīvojās: melni stāvi izlīda it kā no zemes, izslīdēja no apkārtējiem krūmiem, atdalījās no akmens bluķiem un metās bēgļiem pakaļ.

Neko nesaprazdams, pagriezos atpakaļ. Tur Holmss cīkstējās ar Drjūsu, kurš kaut kā bija pamanījies atkal tikt pie sava revolvera. Pirms paguvu savam draugam palīdzēt, atskanēja šāviens, un milzu tēls savā gaitā sagrīļojās. Drjūsa lode to bija trāpījusi galvā.

Uguns gaismā pazibēja vēl kāds straujš zeltains mirgo- jums, un Drjūss nokrita beigts. Holmss piecēlās, ar mutautiņu noslaucīja asmeni un ievilka to atpakaļ spieķī. Milzis ar bruņotu cimdu pacēla sejsegu, un ieraudzījām, ka lielajā ķiverē nemaz nav galvas.

— Tas izdevās, mister Holms, pie tam gluži tā, kā jūs bijāt teicis, — no krāšņajām bruņām atskanēja apslāpēta Džeja Hārdena balss. — Vai tagad drīkstu no šī tērpa atbrīvoties?

26

Šerloks Holmss izskaidro

—   Tā, mister Holms, — sacīja pulkvedis. — Esmu pārliecinājies, ka jūs nemīlat stāstīt, kā panākat apbrīnojamus rezultātus, bet es būtu pateicīgs, ja šoreiz jūs dažus punktus izskaidrotu.

Mēs sēdējām Viljemsu būdiņā ap galdu, bet nu vairs nebijām trijatā. Piebiedrojies bija ne tikai Džejs Hārdens. Lietā tika likti visi mājā atrodamie krēsli, lai pie galda varētu apsēsties zēni, kurus Holmss dēvēja par saviem Bei- kerstrītas brīvprātīgajiem. Tie bija ielas zeņķi, kurus viņš daudzus gadus uzturēja un apmācīja un kuru redzīgās acis un dzirdīgās ausis bieži izmantoja dažādos ziņu vākšanas uzdevumos. Šoreiz viņi nebija ģērbti savās parastajās skrandās un vecāko brāļu drēbēs, bet gan vienādos melnos svīteros un biksēs. Viņu asās acis mirdzēja sodrējiem noziestajās sejās. Viņi bija arī neparasti klusi, galvenokārt tāpēc, ka nopietni nodarbojās ar aukstām vakariņām un stipralus krūku.

Holmss uzsmaidīja Hārdenam. — Es varētu dažus np slēdzieniem šajā lietā apgaismot.

Ielējis sev glāzi brendija, viņš izvilka no kabatas saburzītu karti un izklāja to starp šķīvjiem.

—   Te, — viņš norādīja ar savu slaido pirkstu, — ir šī apvidus plāns, un tas izskaidro gandrīz visu.

Mēs staipījām kaklus, un es saskatīju, ka tā tiešām bija Prescelijas kalnu karte. Vairākās vietās ar senangļu burtiem bija iezīmētas senvietas. Ievēroju Pentre Evan, vareno pieminekli, pie kura iepriekšējā dienā pusdienojām, Bedd Ar- thur, kur Holmss bija novietojis lākturi, un Gors Fawr, bet nesaskatīju nekādu saprotamu izskaidrojumu.

Holmss pavērās mūsu apjukušajās sejās. — Jau stāstīju, ka biju sācis apšaubīt sākotnējo Glastonberijas teksta skaidrojumu un it īpaši apzīmējumu «karājošais akmens». Kā atceraties, es nevarēju saprast, kāpēc vēsts rakstīta ang|u valodā, un apsvēru, vai tas pats par sevi jau neslēpj kādu norādījumu. Man trūka pulkveža zināšanu par Pensil- vānijas muzikālo ģeoloģiju, tomēr atcerējos, ka arī Lielbritānijā kaut kur esmu sastapis vietvārdu «Zvanošais akmens». Pūlējos, jāatzīst, bez panākumiem, kad talkā nāca nejaušība un pareizo atbildi nolika tieši acu priekšā.

Viņš apklusa un iedzēra nelielu malku. Votsons pats ir sakārtotības un tīrīguma paraugs, manu nekartigumu viņš ir pārmetis personiski un plaši izrunājies publiski, bet šoreiz bez tā mēs mērķi nebūtu sasnieguši.

—   Kā tā? — nesapratu.

—    Vienkārši, Votson. Ja man būtu paraša papīrus glīti salocīt, tad ncbutu, meklējot Herfordšīras karti, ievērojis šo lapu. Tā bija salocīta tik bezrūpīgi, ka uzreiz pamanīju ar lieliem burtiem rakstīto «Zvanošais akmens».

Skatījāmies atkal kartē, bet tādu vārdu nespējām atrast.

—    Te, — Holmss uzlika pirkstu uz kāda ciema nosaukuma. — Maenclochog, — viņš lasīja, — angliski — Zvanošais akmens.

—   Tātad norādījumi pārtulkoti? — pulkvedis Hārdens atskārta.

—   Jā, un angliski rakstīti tieši tāpēc, ka velsiešu valodā tie būtu pārāk viegli saprotami. Tie visi ir vietu nosaukumi.

Viņš pārbrauca kartei ar roku. — Te ir Zvanošā akmens ciems, te Gors Fawr, aplis nomaļā tīrelī; te trīs apļi, viens ar avotu, bet otrs ar kapu, no kura cēlies vietas nosaukums Eilhbed jeb Irbuleņu kaps.

Holmss triumfējoši atgāzās krēslā, kamēr mēs skatījāmies uz karti.

—   Bet, Holms, pamācībās minēts arī Artūra dēla kaps. Tu sacīji, ka akmens piramīda, kur novietoji lākturi, ir Bedd Arthur jeb Artūra, nevis viņa dēla, kaps.

—    Reiz biju atradis Irbuleņu kapu, lielo tīreli un trīs apļus, zināju, ka esmu pareizajā apvidū. Bija pilnīgi neiespējami, ka trīs tādi nosaukumi atrastos vēl kādā citā Lielbritānijas vietā. Atlika atrast kapu, kurā varētu dusēt Artura dēls.

Kamēr Holmss stāstīja, Džejs bija klusi sēdējis un pat aizmirsis ēst, bet nu sarauca pieri un ierunājās:

—    Bet jūs lasījāt Nennija aprakstu. Artūrs nogalina Amru un aprok Ercingā pie avota, pie kam kaps maina lielumu. Sacījāt arī, ka Ercinga ir Herfordšīrā.

—   Tā es sacīju gan, bet es arī stāstīju, ka Artūrs ir slavens ar visai daudziem dēliem. Tiek uzskatīts, piemēram, ka viņa dēls Llahavs ir aprakts kaut kur Velsas nomalē. Nennijs raksta tikai par vienu kapu, bet es spriedu, ka vajag būt vēl kādam, aizmirstam, un tas atrodas šajā apkaimē. Sapratu, ka esmu meklēto atradis, kad kartē uzgāju šo nosaukumu, — un Holmss norādīja uz kādu punktu.

—   Artūra dēli! — iesaucās pulkvedis. — Ko tas nozīmē, mister Holms?

—   Tikai to, ka ielejā ir divi vientuļi akmeņi, ko vietējie dēvē par Artūra dēliem.

—   Un kāpēc jūs no šīs domas atteicāties?

—   Tāpēc, ka tie atrodas ielejā. Nevienu no šiem akmeņiem nav iespējams saredzēt no Irbuleņu kapa. Es meklēju kapu, kas atrastos augstienē. Korē ir daudz apbedīšanas vietu, bet «Artūra dēli» man kaut ko atklāja.

—   Ko tieši?

—    Nosaukums radies tāpēc, ka viens vai vairāki Artūra dēli ielejā miruši. Ja tas tā, tad viņš vai viņi netālu arī aprakti, un tur, — viņš iebakstīja* kartē ar pirkstu, — kores augstākajā vietā ir piramīda, ko sauc Bedd Arthur. Zinām, ka tas nav paša Artūra kaps. Kas gan cits tas varētu būt, ja ne laika gaitā aizmirsts karaļa Artūra dēla kaps?

Kamēr šo skaidrojumu pārdomājām, Holmss aizdedzināja savu ķirškoka pīpi.

—   Neticu, — ierunājās pulkvedis, — ka pasaulē vēl kāds to spētu tik prasmīgi atšķetināt.

—   Ak, pulkvedi, godīgi atzīstu, ka sākumā gandrīz vai uzmācos jums ar saviem pakalpojumiem. Tad nevienam no mums nebija ne jausmas par šīs mistērijas īsto dabu. Tā bija pilnīga sagadīšanās, ka jūs aicinājat palīgā cilvēku, kurš īpaši pētījis senos šifrus un ķeltu valodas.

Man bija aizdomas, ka Holmss grasās mainīt tematu, taču vēl bija daudz neatbildētu jautājumu.

—   Bet Drjūss? Kā viņš nokļuva uz musu pēdām?

—   Tā ir mana vaina. Biju jau noradījis, pulkvedi, ka ar Drjūsu jātiek galā, citādi jus un jūsu ģimene nekad nevarētu justies droši. Tā es piesardzīgi gādāju, lai viņš uzzina mūsu atrašanās vietu. Minot par ieganstu jūsu drošību, es par maršrutu regulāri informēju Savienoto Valstu vēstniecību un konsulātus. Nešaubījos, ka šī informācija ātri sasniegs Drjūsu, un, tik tiešām, viņš no mums atpalika mazāk nekā par divdesmit četrām stundām.

Atcerējos Holmsa modrību pirmajā dienā kalnos un sapratu: viņš bija meklējis apstiprinājumu, ka tiekam izsekoti.

—   Bet kā te gadījās Džejs un viņa jaunie draugi? — pulkvedis tincināja.

—    Par spīti tam, ka jūs pats vēlējāties sadursmi ar Drjūsu, man likās, ka vajadzīgs labāks nodrošinājums. Oficiālās policijas spēki būtu Drjūsu aizbiedējuši, tāpat arī miesassargi. Jūs atceraties, ka Drjūss neko neuzsāka Glastonberijā, kur mūs pavadīja Makmērdo vīri. Man likās, ka viltība un pārsteigums varētu izrādīties vērtīgāki par spēku, tāpēc izsaucu savus uzticamos brīvprātīgos un attiecīgi viņus apgādāju.

Hārdens papurināja galvu un paskatījās uz dēlu. — Un Džejs? Kā viņš tika iesaistīts?

—   Atkal vainīgs esmu es. Tā bija mana ideja, taču viņš nevēlējās piedalīties bez jūsu atļaujas. Lai viņu pierunātu, iepazīstināju Džeju ar Henriju Ervingu [2] viņa ģērbtuve. Pieņēmu, ka Drjūss vispirms ļaus mums mantu atrast un tikai tad mēģinās to atņemt, bet mūs pašus iznīcināt. Gribēju Drjūsu un viņa velna apsēstos draugus pamatīgi pārbiedēt. Tas gan nozīmēja pārbiedēt ari jūs un Votsonu.

—   Nu, tas jums vareni izdevās, — piekrita Hārdens. — Kā tas viss bija sarīkots?

—   Dega zālē izkaisītas ķimikālijas. Tikko tās uzliesmoja, zināju, ka ieradies Džejs teātra bruņas, ko biju aizņēmies no sava drauga Ervinga. Uz pretinieku saspringtajiem nerviem tas iedarbojās dziedinoši.

—   Bet Džeju gandrīz sašāva! — es iebildu.

—   Nepavisam. Ervinga bruņas ir gluži pilnvērtīgas. Neticu, ka revolvera lode tās caursistu. Tikai ķivere ir no plāna materiāla, bet tā, kā redzējāt, bija tukša. Šķiet, bruņas uz skatuves darbojās «Hamleta» pirmajā cēlienā.

—   Un kā, Dieva dēļ, radās tā dīvainā skaņa? — es prasīju.

—   Savādi, — mans draugs brīnījās, — domāju, ka jūs ar savu ceļotāja pieredzi varējāt to atpazīt. — Viņš pamāja vienam no puikām. Tas izņēma no kabatas un pasniedza divus cieta koka gabalus, ko savienoja aukla.

—   Tādus nekad neesmu redzējis, — es atzinos. — Kas tie tādi ir?

—   Jaunās Dienvidvelsas vongibonnu cilts rituāla ierīce. Šķiet, ka to sauc par buļļu bļauri un izmanto ienaidnieka apmulsināšanai.

Mēs smējāmies, bet Džejs piepeši kļuva nopietns. — Vai jums var rasties kādas… kādas problēmas Drjūsa dēļ? — viņš vilcinādamies jautāja. Holmsa otrais cirtiens ar spieķa asmeni bija nobeidzis šo izbijušo detektīvu, un viņa mirstīgās atliekas tagad gulēja mūsu izraktajā bedrē.

—   Nedomāju, — atbildēja Holmss. — Klaivs un Malkolms no maniem brīvprātīgajiem gan izbēga, bet viņi nav ieinteresēti šo lietu atklāt. Pat ja viņi to darītu, domāju, ka es tiktu attaisnots. Nē, viņi ievilksies savos parastajos midzeņos un turpinās no likuma izvairīties.

—    Vai gatavojaties viņus vajāt? — Hārdens painteresējās.

—   Nē, ja viņi paši nedos tam kādu iemeslu. Drjūss bija čūskas galva, un to mēs saminām. Esmu pabeidzis darbu, ko sāku pirms daudziem gadiem, un reize izpildījis saistības pret jums, pulkvedi.

—   To jūs esat izdarījis pilnīgi, sauca Hārdens, — bet paliek vēl viens svarīgs jautājums.

—   Un kāds?

—    Kas gan, pie velna, ir tajā saini, ko izvilkām no bedres?

—    Ha! — izsaucās Holmss. — Biju aizņemts, slavējot sevi par to, ka beidzot esmu iznīcinājis pēdējo Moriartija indīgās impērijas zaru, un pavisam aizmirsu šo nelielo problēmu. Kā jums, džentlmeņi, liekas, ko gan esam atraduši?

—     Nav ne mazākās jēgas, — pulkvedis atteica. — Esmu daudzreiz lauzījis galvu, kāds mērķis spēj tādus cilvēkus kā Moriartijs un Drjūss novest līdz galējībām, bet man nav atbildes.

—   Ja tas gadījumā ir tas, no kā baidos, — sacīja Holmss, — tad labāk to līdz rītam neaiztiksim. — Viņš piecēlās un izstaipījās. — Mūsu brīvprātīgajiem jādodas uz savu nometni, un arī mums jāatpūšas. Ļaujiet, lai es mūsu ieguvumu apskatu pirmais, un rīt jūs visu uzzināsiet.

27

Velna grāls

Nedrīkstētu gan runāt Hārdenu vārdā, tomēr man šķiet, ka pēc sasprindzinājuma izzušanas viņi gulēja tikpat cieši un bez sapņiem kā es. Nākamajā rītā pamodos daudz vēlāk nekā parasti un atklāju, ka ūdens manā skūšanās traukā atdzisis. No lejas pa kāpnēm nāca brokastu smaržas. Reizē pamodās arī mana ziņkārība, un, steidzīgi sakopies, traucos uzzināt, kad Holmss atklās mūsu neticamā piedzīvojuma pēdējo detaļu.

Hārdeni, tēvs un dēls, jau sēdēja pie galda. Sveicināju: — Labrīt! Vai misters Holmss vēl nav piecēlies?

—   Misis Viljemsa teica, ka Holmss esot dārzā un mēs pēc brokastīm varēšot viņam piebiedroties, — sacīja Džejs, pasniegdams man grauzdiņus.

—   Viņš parasti nemēdza agri celties, — piezīmēju.

—   Vai tiešām? — Džejs brīnījās. — Mani un brīvprātīgos viņš pirms divām dienām uzmeklēja jau pirms saullēkta, lai būtu drošs, ka viss sagatavots.

Es apmulsis pasmējos un atcerējos rītu, kad Holmss mūs ar pulkvedi pārliecināja, ka esot devies veselīgā pastaigā. Arī Hārdens iesmējās.

—   Jums ir unikāls draugs, doktor. Kā ar viņu tiekat galā?

—   Domāju, mūsu prāta spējas ir tik atšķirīgas, ka es nekad nenostājos viņam ceļā.

—   Jūs sevi pienācīgi nenovērtējat. Skaidri redzams, ka Šerloks Holmss jūsu atbalstu augstu vērtē. Pēc mūsu piedzīvojumiem Vormlovā varu ari saprast, kāpēc.

Man, protams, šie vārdi patika, bet pulkvedis turpināja:

—   Patiesību sakot, doktor, priecājos, ka radusies izdevība parunāt ar jums divatā. Tagad, kad šis notikums ir gandrīz noslēdzies, rodas jautājums par atalgojumu misteram Holmsam. Cik, pēc jūsu domām, būtu vēlams?

—   Ak, es gan nevaru neko sacīt par viņa profesionālā darba apmaksu. Holmss pats jums Vinčesterā sacīja, ka likmes nekad nemainās, izņemot gadījumus, kad viņš vispār atsakās no samaksas.

Hārdens papurināja galvu. — Viņš ir novērsis draudus manai ģimenei, divas reizes izglābis manu zēnu, izglābis dzīvību man pašam. Piedevām viņš mani izvedis cauri vissatraucošākajiem piedzīvojumiem, kādus esmu pieredzējis kopš miera noslēgšanas Apomatoksā. Man šķiet, ka tas ir vērts diezgan daudz.

Brokastis bija gala. Paņēmām kafiju un aizgājām līdz būdiņai dārzā. Gaiss bija puķu smaržas pilns, bet mūs sasniedza arī dūmu asais smārds. Nodomāju, ka tie nāk no Holmsa jūrasputu pīpes, bet izrādījās, ka starp puķu dobēm gruzd neliels ugunskurs. Holmss sēdēja tam līdzās pie vienkārša galda.

Kalnu zaļās nogāzes saulē mirdzēja, nekādi neatgādinot par saviem tumšajiem, senajiem noslēpumiem.

Holmss sveicinot pacēla roku un pamāja, lai sēžamies uz sola viņam pretim. Bālā seja un loki zem acīm liecināja, ka viņš nav gulējis.

—   Jūs esat bijis nomodā visu nakti, — es apsūdzēju.

—    Tiesa, Votson. — Holmss norādīja uz koka kasti viņam līdzās uz galda. — Pavadīju nakti, uzzinot, ko esam atraduši.

Mēs paskatījāmies uz vienkāršu tumša koka kasti, kas bija pēdas divas gara, pusotru plata un varbūt astoņas vai deviņas collas bieza. Tā nebija izrotāta, vienīgi eņģes un baskvili bija sudraba un acīm redzami ļoti veci.

—     Kad meklēju informāciju Britu muzejā, man radās dažas versijas. Karaļa Henrija pilnvaroto rakstītie pārskati

vēstīja par «melnās lūgšanu grāmatas» meklējumiem, un reiz tā bija nosaukta par «zinātnisku darbu». Man likās, ka atradīsim kādu no viduslaikos izdotajām burvestību mācības grāmatām. Drjūsam līdzīgi dīvaiņi tādas meklē, un to cenas likušas Venēcijā pat izveidot spiestuvi, kas Romas, Parīzes un Londonas grāmatu tirgotājiem piegādā sliktas kvalitātes viltojumus. Biju iedomājies, ka varēsim mūsu nacionālos krājumus bagātināt ar retu un turklāt īstu mantu. Taču nevarēju izskaidrot Moriartija, Drjūsa un pat karaļa Henrija apsēstību.

Kamēr ar interesi gaidījām turpinājumu, Holmss ielēja sev vēl kafiju.

—   Jāsecina, ka kastē atradāt kaut ko citu, — sacīja pulkvedis.

—   Jā. Tik vienreizēju, ka nekad nebūtu ticējis tāda eksistencei, un tik izvirtušu, ka patiesi vēlos, lai nemaz nebūtu par to uzzinājis.

Viņš atvēra sudraba baskvilus un pacēla kastes vāku. Iekšā gulēja baltā ziemišķādā ievīstīts priekšmets. Holmss to izcēla un attina.

Tikko tam piekļuva saules stari, atmirdzēja krāsu spožums, un mūsu acis apžilba. Vēl nezinādami, kas tas ir, mēs noelsāmies, kvēluma pārsteigti. Tikai pēc brīža saskatīju bagātīgām emaljām rotātu vāku, ko klāja fantastiski raksti un ietvaros iekļauti dārgakmeņi. Lai arī atradums bija gulējis gadsimtiem ilgi, krāsas bija tikpat spilgtas, it kā šorīt uzklātas.

Holmsa slaidie pirksti slīdēja pa savītajiem rakstiem. — Ja ielūkosieties zem šī vāka, atradīsiet kaut ko jau redzētu: zodiaka apli ar trīspadsmit zīmēm. Tas ir, kā jau domāju, zinātnisks darbs, kas saistīts ar Mātes dievietes kultu, tomēr ne gluži tas, ko biju gaidījis.

Viņš atvēra vāku.

Atklājās pergamenta lapas. Rokraksta sākuma burti bija izrotāti tikpat fantastiski kā ārējais vāks.

—   Kas tas beigu beigās ir? — neatlaidos.

— Izcila grāmata, milzīgs ļaunums, — Holmss paskaidroja. — Neskatoties uz visu šo bagātīgo skaistumu, tas, šķiet, ir nekrietnākais, ko jebkad esmu turējis rokās. Paklausieties, es jums pārtulkošu sākumu.

Viņš nogludināja lapas ar roku un sāka skaļi lasīt:

— Visvecākie mūsu tautas likumi mums māca, ka nav lielāka ļaunuma kā nodevība; ka tas, kurš nodod otru, tāpat tas, kurš pret citu dod nepatiesu liecību, ir kā čūska, kuras inde visus apšļac, un mūsu priekšā vienmēr stāv Jūdasa piemers. Cilvēki ir izturējuši spīdzināšanu un gājuši visatbaidošākajā nāvē, nevis nodevuši savus tuvākos. Taču mums butu jāzina, ka laikā pirms Kristus pastāvēja paņēmieni un līdzekļi mērķa sasniegšanai, lai cilvēku varētu novērst no jebkuras lojalitātes, tā ka viņš ar lielu patiku izstāstīs savas visslepenākās zināšanas, un tā, lai viņš pret saviem agrākajiem brāļiem ar nedaudz mudināšanas runā tādus melus un daudz tāda, ko pats iedomāsies. Šim lietām -ir tāda vērtība, ka tad, kad viss pabeigts, var tiešām sacīt, ka viņa dvēsele vairs viņam nepieder, un viņš runās tās patiesības, ko turējis apslēptas savā sirdī, vai tos melus, kas tiek nolikti uz viņa mēles. Šādā veidā armijas var tikt nodotas un prinči slepenībā gāzti.

Holmss apklusa un paskatījās uz mums. — Viņa dvēsele vairs viņam nepieder, — viņš atkārtoja. — Šī nožēlojamā grāmata ir pamācība, kā iznīcināt cilvēka smadzenes un sagraut cilvēces augstākos ideālus. Pat mūsu sliktākajos graustu rajonos zemiskākais padibeņu zaglis ir pret saviem biedriem lojāls; mūsu zemes augstākās personas savus pienākumus pilda pēc zvēresta nodošanas. Šis neķītrais traktāts māca, kā šādas lojalitātes saites saraut un līdzcilvēku smadzenes un sirdis padarīt par rotaļlietām ļaundaru rokās.

—   Tas taču noteikti nav iespējams, — es protestēju.

—   Cik tas būtu labi, Votson! Nelaimīgā kārtā jūsu profesijas zinātnieki tikko sākuši pētīt smadzeņu mehānismus, kas padara cilvēku par to, kas viņš ir, un mudina viņu darīt to, ko viņš dara. Ja jūs šo tekstu izlasītu, tad pārliecinātos, ka viņi jūsu kolēģiem aizsteigušies priekšā par vairākiem gadsimtiem. Te ir zāļu milzums, kuras iznīcina atmiņu vai atsvabina pat vispiesardzīgāko mēli; te ir nežēlīgi paņēmieni, kas neatstāj nekādas pēdas uz ķermeņa, bet līdz nepazīšanai izkropļo prātus un sirdis.

—   Kas gan to varēja sarakstīt? No kurienes tas nāk? — prasīja Hārdens.

—   Te ir divi teksti. Ievadu rakstījis kāds, kurš uzdodas par kristieti, un tas ir viduslaiku velsiešu valodā, bet seko daudz senāks teksts, kas ir vecākajā bretoņu ķeltu valodā. Tas varētu nākt no vistumšākajiem viduslaikiem vai pat vēl senākiem gadsimtiem. Es to izlasīju, un tas tirda dvēseli. Laikmets, kas to radījis, bijis tiešām baismīgs laiks. Esmu pavadījis nomācošu nakti, džentlmeņi, un ieskatījies elles likumos.

Viņš pagriezās un, kūpinādams savu pīpi, raudzījās pāri zaļajiem kalniem. Spožās lappuses vējā viegli čaukstēja.

—    Visi šie vecie folianti bieži saturējuši tikai tukšas runas un muļķības. Vai šis nav tāds pats?

—   Nē, šis ir gluži praktisks traktāts. Esmu pārliecināts, ka tas ļaundarim dotu apsolītās iespējas.

—   Un ko jūs ar to iesāksiet?

—    Par to lieki pat jautāt. — Holmss atkal pievērsās galdam. Izņēmis kabatas nazi, viņš to atvāza un vilka asmeni pa grāmatas iesējumu, atbrīvojot vienu no lapām.

—   Pagaidiet! — sauca Hārdens. — Tā jūs nedrīkstat darīt! Jūs gatavojaties iznīcināt unikālu dārgumu.

—    Es nevaru rīkoties citādi, - Holmss mierīgi atbildēja un atgrieza vēl vienu lapu. — Šī grāmata nedrīkst pastāvēt. Tik ilgi, kamēr eksistēs, tā būs tādu ļaundaru kā Henrija, Moriartija un Drjūsa mērķis. Neuzdrīkstos pat domāt, kā viņi to spētu pielietot. Jūdass vainas apziņā iznīcināja pats sevi. Bet uz kādu Aceldāmu [3] dosimies mēs, ja atļausim šim ļaunumam pastāvēt? Nezinu, kādu atalgojumu vai sodu būšu izpelnījies, kad atstāšu šo pasauli, bet esmu pilnīgi pārliecināts: ja šo pretīgo lietu neiznīcināšu, man pienāksies elles viszemākais kambaris.

Holmss iesvieda atdalītās lapas nelielajā ugunskurā, un liesmas ātri aprija pergamentu un pārvērta oglē bagātīgos izrotājumus.

Hārdens pacēlās, it kā gribēdams lapas glābt no uguns, bet atslīga atpakaļ.

Mēs klusēdami skatījāmies, ka Šerloks Holmss atdalīja divus desmitus lapu, kas atradās dargakmeņu klātajos vākos, un katru no tām novēlēja ugunij. Liesmas, aprijot bagātīgās krāsas, atmirdzēja gan zilas, gan zaļas, bet drīz vairs nebija neka cita, kā tikai dažas savijušās driskas, kas locījās gailošajās oglēs.

Holmss ai/rera greznos vākus, ietina ziemišķādā, ielika kaste un pasniedza Hārdenam.

—   Suvenīrs, — viņš sacīja.

—   Es to nedrīkstu pieņemt, — iebilda Hārdens. — Tas ir nacionāls mākslas dārgums, un tam būtu vieta Britu muzejā.

—   Ja jus to neņemsiet, tas sekos līdzi saturam liesmās. Tas nebūt nav kaut kas tāds, ko es glabātu uz sava kamīna Beikerstrītā vai nodotu nacionālai krātuvei. Kā gan es izskaidrotu zvērinātajiem vai Britu muzeja pilnvarotajiem, ka izlēmu vāku saturu iznīcināt?

Hārdens ķiķināja. — Dieva dēļ, mister Holms, esmu jums dziļi pateicīgs par visu, ko esat darījis manā labā, un man pienākas jums samaksāt honorāru, bet jūs vēl dāvājat man veselu bagātību. — Izvilcis no kabatas grāmatiņu, viņš no tās izņēma čeku un pasniedza Holmsam. — Ceru, ka tas ir pietiekami?

Holmss īsi uzmeta čekam acis un atdeva to Hārdenam. — Tas ir par daudz, pulkvedi. Atrēķiniet, cik gribat dot fermas zeņķim, kurš palīdzēja jūsu dēlam, un apsoliet darba vietas jūsu fabrikās vai plantācijās jebkuram no maniem brīvpr ātīgajiem, kuri sapņo par citādu nākotni, nekā spēj sasniegt Londonas ielās. A, un lai Votsons mani neuzskatītu par negodīgu, atrēķiniet arī vienu rītasvārku cenu; tos es sabojāju Glastonberijā.

Pulkvedis pasmaidīja. — Varu tikai spiest jūsu roku! — Vārdiem sekoja darbība.

Holmsa bālā seja atplauka smaidā, bet aiz viņa rīta vējiņš aizpūta pēdējās Velna grāla paliekas.

Izdeveja piezīmes

Tāpat kā darbā ar iepriekšējo manuskriptu, ko rediģēju, proti, «Šerloks Holmss un dzelzceļa maniaks», esmu pavadījis daudz laika, pētīdams norādes, kas varētu apliecināt šī stāsta patiesumu. Mani pētījumi, ka esmu pārliecināts, ir nepilnīgi, un te sekos tikai mazumiņš, ko esmu atklājis. Būšu pateicīgs par katru paskaidrojumu, ko kāds varētu dot jebkurai «Velna grāla» nodaļai.

Pirmā nodaļa

Nepārvaramas grūtības rādās ar Holmsa klienta personības noteikšanu. Votsons arvien centās neatklāt personu identitāti, tāpēc dažas detaļas var būt izdomātas. Ja šoreiz tā nav, tad Virdžīnijas miljonārs, kurš audzē tabaku un kura dēls kļūst par konservu ražošanas magnātu, būtu atpazīstams. Hārdens piemin, ka viņa dēls sapņo kļūt par film- aktieri, un ir intriģējoša piezīme, ka ģimenes uzvārds bijis Veins, bet patiesībā slavenā aktiera Džona Veina īstais vārds bija Marions Morisons.

Trešā nodaļa

Ierocis, kādu izmanto pret Holmsu, tiešām pastāvēja. Cik zinu, pēc Otrā pasaules kara tos vairs neražo, bet es varu kļūdīties. Lielbritānijā ir vismaz viena neatklāta slepkavība, kuras ierocis bija šāda malumednieka šautene.

Ceturtā nodaļa

Ja šis patiesi ir Votsona stāstījums, tad tas atrisina problēmu, kura daudzus gadus kaitinājusi pētniekus. Stāstā «Vientuļā riteņbraucēja» Votsons apgalvo, ka tas bijis sestdien, 1895. gada 23. aprīli, kad Violeta Smita runāja ar Holmsu, bet slavenais detektīvs tobrīd bijis vairāk ieinteresēts Hārdenu ģimenes vajāšanas lietā. Viņš atzīmē, ka Smitas jaunkundzes lieta tika pabeigta pēc nedēļas, sestdien, 30. aprīli. Daudzi kritiķi norādījuši, ka šīs dienas nebija sestdienas un datumi attiecināmi uz citu gadu, vai arī pieļāvuši, ka Votsons rakstījis 13. un 20. aprīli tādā rokrakstā, ka skaitļi nepareizi saprasti.

Stāsts, ko lasījāt, toties padara pilnīgi skaidru vienu: lai kura nedēļas diena tā bija, mis Violeta Smita ar Holmsu apspriedās 23. aprīli, lieta tika pabeigta 30. aprīlī, un 1. maijā Holmss ar Votsonu devās uz Vinčesteru, kurp aicināja Hārdens.

Piektā nodala

Mēs esam pie nolaupīšanas gadījumiem pieraduši, un liekas neticami, ka tikai pirms gadsimta šis nozieguma veids ārpus bandītu pilnajiem Dienvideiropas rajoniem bija tikpat kā nepazīstams. Mazā Čārlija Rosa nozagšana no mauriņa pie viņa vecāku mājas satricināja visu Ameriku, un, kā Holmss saka, zēnu nekad neatrada. Sarakste par izpirkšanas naudu bija prāva, un policija nolaupītājus izsekoja cerībā zēnu atrast. Nelaimīgā kārtā noziedznieki iesaistījās kādā laupīšanā, sastapās ar enerģisku policijas pretestību un visi tika nogalināti. Bet vēl līdz 1940. gadam parādījās cilvēki, kuri uzdevās par Čārliju Rosu.

Sestā nodaļa

Piezīme Džeja Hārdena stāstā norāda uz lielisko Badiju Boldenu, ko daži uzskata par džeza mūzikas vectēvu. Jo kurš cits Boldens 1890. gadu sākumā būtu vadījis kādu orķestri Ņūorleānā? Boldena regtaima orķestris bija ļoti populārs šīs pilsētas francūžu aprindās, tas spēlēja ballēs un dārza viesībās, un krustmāte Mimī Boldenu tiešām varēja pazīt. Pulkvedis Hārdens būtu bijis vēl mazāk sajūsmināts, ja zinātu, ka viņa dēla pavadonis Kongo laukumā bija nēģeris un regtaima trompetists.

Dienvidos franču un spāņu vergturi bija liberālāki par angļiem un atļāva vergiem pulcēties Kongo laukumā, kur viņi sita bungas un dejoja, atdarinot savus Āfrikas rituālus. Šie vakari ieviesās ilgi pirms Pilsoņu kara un izzuda tikai ap gadsimtu miju.

Votsons vairāk nekad neruna par to, ka Drjūsam ir «slima balsene», bet šķiet, viņš liek saprast, ka Drjūss ir sifilltiķis.

Septītā nodaļa

Veila sētas nosaukums un iepriekšējā īpašnieka uzvārds ir izdomāti. Kā Holmss norāda, Hempšīrā ir daudz līdzīgu māju, taču, salīdzinot ziņas par karaliskās ģimenes dārza viesībām un pašnāvībām augstākajās aprindās, varētu noteikt tās patieso atrašanās vietu.

Trīspadsmit zīmju zodiaku, ieskaitot Opioka, Čūskas nesēja zīmi, lietoja un lieto daži Mātes dievietes kulta piekritēji-

Astotā nodaļa

Varētu būt, ka iespējams nelietīgo Drjūsu identificēt pēc Holmsa piezīmēm šajā nodaļā un vēlāk minētā, ka Drjūsa tuvākie rokaspuiši ir kāds izbijis detektīvs un bijušais advokāts. t

1877. gadā Skotlendjardu satricināja iekšējs skandāls. Atklājās, ka Skotlendjarda virsnieki ar Brīvmūrnieku ložas starpniecību saistīti ar diviem starptautiskiem krāpniekiem Bensonu un Ķēru. Viņi rakstīja bagātiem sporta mīļotājiem, apgalvojot, ka ir zirgu skriešanas azartisti, turklāt tik sekmīgi, ka neviens bukmeikers no viņiem derības nepieņemot. Viņi savus upurus lūdza par komisijas naudu derēt viņu vietā. Ja piedāvājums guva atsaucību, viņi piegādāja derību faktus un tā bukmeikera vārdu, ar kuru jāsadarbojas. Sākotnēji derības bija sekmīgas, un starpnieki savu komisijas naudu saņēma. Bet šie ļaudis neizbēgami arī paši ieguldīja lielas summas derībās, un tad bukmeikers ar visu naudu pazuda, jo viņš bija Bensona bandas loceklis.

Vecākais inspektors Druskovičs, naturalizēts polis, nokļuva finansiālās grūtībās. Vecākais inspektors Meikle- džons, kas jau bija Ķēra ķetnās, nokārtoja tā, ka Druskovičs saņems 60 mārciņu, ja paziņos, kad Skotlendjards gatavojas Bensonu un Ķēru apcietināt.

Druskovičam pavēlēja darboties pret bandām, un viņš «nopelnīja» simtiem mārciņu, noklusēdams par telegrammām no dažādiem informācijas avotiem un paziņodams Kēram par gaidāmajām apcietināšanām. Viņu arī nosūtīja uz Ro- terdamu apcietināt Bensonu, un viņš bija spiests to izdarīt. Kad Bensonu un viņa līdzdalībniekus apsūdzēja, viņi tiesā pastāstīja par saviem darījumiem ar Skotlendjardu. Druskovičs, Meikledžons, vecākais inspektors Pālmers un kāds advokāts Frogats tika tiesāti un sodīti ar diviem gadiem spaidu darbos. Kāds cits vecākais inspektors, Klārks, tika attaisnots un priekšlaicīgi aizgāja pensijā. Pālmers kļuva krodzinieks, bet Meikledžons privātdetektīvs. Frogats nomira cietumā, bet mēs neko nezinām par Druskoviča gaitām pēc atbrīvošanas. Liekas ticami, ka Votsons Druskoviču attēlojis kā Drjūsu un Meikledžonu un Frogatu kā Malkolmu un Klaivu, pie tam pazeminot viņu dienesta pakāpes. Tas arī izskaidrotu, kā pazuda Druskovičs.

Pulkvedis Hārdens piemin Samtera fortu, kur atskanēja pirmie Amerikas pilsoņu kara šāvieni, un viņam taisnība, ka ģenerālis Roberts E. Lī no Virdžīnijas, kad viņam piedāvāta ziemeļnieku armijas virspavēlniecība, sacījis Linkolnam: ja Virdžīnija atšķelsies no ziemeļiem, viņš sekos savam dzimtajam štatam «ar savu zobenu un, ja tas būs vajadzīgs, ar savu dzīvību». Viņš uzņēmās dienvidnieku armijas komandēšanu un tā, iespējams, kļuva par vienīgo cilvēku, kam bija dota izvēle komandēt uzvarētājus vai zaudētājus.

Devītā nodaļa

Pensijā aizgājušais profesionālais bokseris Makmērdo savā laikā bija Holmsa treniņsaclkšu partneris, un viņš pirmoreiz parādās stāstā «Četru zīme».

Sākotnējā angļu tekstā minēts, ka Makmērdo cīnījies par «sarkanu katlu», kas kokneja dialektā nozīmē zelta pulksteni, tāpat kā «balts katls» — sudraba pulksteni. Abus terminus vēl arvien lieto vecie tirgus blēži.

Desmitā nodaļa

Fredijs Porloks parādās stāstā «Baiļu ieleja» norādē uz Holmsa kontaktiem Moriartija organizācijā, bet bez jebkādām detaļām. Interesanti, ka te viņa portrets daudz skaidrāks.

Boudē un viņa gramata, tāpat britu izraēļi nav izdomāti; starp citu, pēdejie vēl arvien publicē savas ērmīgās teorijas. Saprotams, ka Holmsam ar viņa dziļajām zināšanām par senajām valodām un ķeltu vēsturi šādas teorijas nebija pieņemamas.

Vienpadsmitā nodaļa

Brīnišķīgais Velesas pulkstenis, protams, nav Votsona izdomāts, bet gan ir kāda pirms sešsimt gadiem dzīvojuša Glastonberijas mūka izgudrojums. Tas vēl arvien rāda pareizu laiku un arī sniedz savu apbrīnojamo izrādi.

Divpadsmitā nodaļa

Glastonberijas abatija pretendē uz to, ka tā ir svēto Dāvida, Patrika, Bridžidas un Dunstana, tāpat karaļa Artūra pēdējā atdusas vieta. Iru lasītāji, protams, turpinās ticēt, ka Patriks apglabāts vienā no trim vietām Īrijā, bet varētu arī būt, ka viņš savas dienas beidza Glastonberijā.

Stāsta norises laikā, 1895. gada vasaras vidū, Glaston- berija tiešām izskatījās tik mežonīga, kā Votsons to apraksta. Tā kopš 1539. gada ir bijusi grausts un izmantota kā ērta vieta, kur iegūt jau sazāģētus bluķus celtniecībai. Anglijas baznīca to neatguva līdz 1908. gadam.

Tūristiem, kuri gribētu sekot Holmsa ceļojumiem, vai viesnīcu īpašniekiem, kuri pie savām durvīm gribētu pienaglot plāksnes «Te pārnakšņoja Šerloks Holmss», liks vilties Votsona paradums uzdot nepareizus viesnīcu nosaukumus, bet šajā stāstā viņš dod norādījumu par baldahīna gultām viņu viesnīcā. Ir ļoti ticams, ka viņi bija apmetušies Glastonberijas slavenajā Džordža un Puritāņu viesnīcā Haistrītā, kas, cik zinu, vēl arvien var piedāvāt baldahīna gultas.

Četrpadsmitā nodala

Gandrīz tikpat liela mistērija kā Glastonberijas fragments ir pulkveža Hārdena eksperimentālā kamera. Ir tiesa, ka tagad arheologi izmanto datoru pastiprināšanas ierīces tādiem pašiem nolūkiem kā Hārdens savu aparatūru, un tās ļauj atšifrēt neskaidrus uzrakstus, bet liekas augstākajā mērā neticami, ka to varētu izdarīt ar stereoskopijas palīdzību. Pulkvedis atzīst, ka viņa aparatūras regulēšana ir augstākā mērā nedroša. Var būt, ka viņu pievīla kāds nejaušs efekts, ko nebija iespējams sistematizēt, un tādēļ vēsture par šo aparātu aizmirsa.

Apraksts, ko devis Viljamss no Malmsberijas, ir īsts, bet neesmu saticis vēl nevienu, kurš to varētu izskaidrot.

Piecpadsmitā nodala

Tas, ka Beikerstrītas kamīna pulkstenis mēdza kļūdīties, ir attēlots vienā no Pedžeta oriģinālajām ilustrācijām, kur tas redzams stipri nepareizs.

Sešpadsmitā nodala

Varētu būt, ka tieši Glastonberijas lieta bija tā, kas lika Holmsam pierakstīt viņam zināmo par šifriem. V. S. Ba- rings-Gūlds savā «Šerloks Holmss, pasaules pirmā detektī- va-konsultanta biogrāfija» (Hart Dāvis 1962, Panther 1975) uzdod kādu Holmsa publikāciju, kas saucas «Slepenie raksti» un ko viņš privāti publicējis gadu pēc šis lietas. Nelaimīgā kārtā nav zināms, ka kāda kopija vēl būtu atrodama. Tiem, kas neņem vērā Holmsa zināšanas par daudzām vecajām valodām, būtu jāatceras, ka Baringa- Gulda bibliogrāfija piemin arī citu Holmsa publikāciju «Pētījums par haldiešu saknēm senajā Kornvolas valodā», ko pēc trim gadiem publicēja Keuns un dels.

Deviņpadsmitā nodaļa

Šīs nodaļas pētījumos man jāpateicas par lielo palīdzību, ko saņēmu no mistera Patrika Meksvīnija un Herfordas un Rosās pie Vaijas bibliotēku darbiniekiem. Viņi man palīdzēja pārbaudīt Votsona informāciju par «tumpu» pie Vormlovas (ko tagad sauc par Vormelovu). Viņi arī sameklēja man Uerfordšīras Vūlhoupa kluba 1928. gada vispārējās sapulces protokolus, kur rakstīts, ka Vormelovas Tumps pirms dažiem gadiem norakts, lai varētu paplašināt ceļu.

Runājot par Vūlhoupa klubu: varbūt tā vislielākais spīdeklis bija Alfrēds Vatkins, kurš 1925. gadā publicēja «Vecā taisnā taka» (to 1970. gadā pārpublicēja Gārnstou- nas Prese), kur viņš izklāsta savas domas par to, ko dēvēja par papuves līnijām. Vai viņš bija tas kluba biedrs, ar kuru Votsons un pulkvedis satikās Rosās pie Vaijas bibliotēkā?

Divdesmit otrā nodaļa

Nevar neapstrīdami nosacīt, ka Votsona manuskripts ir īsts; katram ir iespēja vākt pierādījumus un pašam izlemt, uz kuru pusi nosveras svari. Lai kā, svarīgs arguments par labu autentiskumam parādās pulkveža Hārdena atmiņās par zvanošajiem akmeņiem. Tās ir patiesas, jo 1890. gadā kāds

Dr. Otts uzstājās Baka Vampuma literārā un vēstures kluba sapulcē un spēlēja melodijas uz zvanošiem akmeņiem, turklāt Plesentstrītas pūtēju orķestra pavadījumā. Turklāt viņš šajā ziņā nebija vienīgais, jo pirms nedaudz gadiem arī savā dzīves vietā Vosolā biju dzirdējis koncertu, kurā orķestris spēlēja uz akmeņiem, kaut nedabūju zināt, vai tas nāca no Lielbritānijas vai Pensilvānijas. Viņi sevi reklamēja kā «roka orķestri».*

Divdesmit trešā nodaļa

Izskatīgais piemineklis ar uzkrītošo ainavu ir tas, kas palicis pāri no kapukalna ar kambariem, ko tagad pazīst kā Pentre Ifan, lai arī pirms gadsimta to zināja kā Pentre Evan. Tūristi bieži domā, ka šis Ifans vai Evans bijis cilvēks, kas izpelnījies krāšņu kapu. Patiesībā tas ir tikai tā bijušā fermera vārds, uz kura zemes kaps atrodas.

Divdesmit ceturta nodaļa

Varbūt visbēdīgākais apraksts Votsona grāmatā ir trīskāršais aplis pie Eitbedas. Lielbritānijā ir maz tādu kompleksu (viens Eivberijā un vēl cits Stantonas Drjūsā), un nedomāju, ka vēl kur atrodams megalītisks aplis ar avotu centrā. Jūs velti meklētu to, ko apraksta Votsons.

Žurnāla Archaeologia Cambrensis 1911. gada jūlija numurā mācītājs V. Dons Bušels aprakstīja savus pētījumus Prescelija kalnos. Viņš bija Lokjera māceklis; Lokjers bija pirmais, kas atklāja, ka senie pieminekļi bieži ir astronomiski centrēti. Viņš ar lielu rūpību apļus izpētīja un atstāja arī sīku Eitbedas novietnes plānu. Lai cik žēl, plāns ir viss, kas no Eitbedas palicis, jo vieta nu ir pilnīgi tukša. Bušels savā rakstā norāda, kas noticis ar akmeņiem:

•Angļu valodas vārdu spēle. Vārds «rock» nozīmē klinti vai akmeni, bet tāpat ari roka mūziku. Šis orķestris bus saucies «Klinšu orķestris».

… tikai pirms sešpadsmit mēnešiem, tātad 1909. gada vasarā, tika izpostīts un aiznests, lai būvētu turpat līdzās neglītu māju, kas tagad stāv kā kauna piemineklis. Taču postītājs droši vien neapzinājās, ko dara. Kāds viņa radinieks, kurš bija klāt, kad šis nedarbs tika veikts, man bez stomīšanās visu izstāstīja, un viņam nelikās, ka būtu noticis kaut kas tāds, ko vajadzētu nožēlot. Šā vai tā, tieši mūsu acu priekšā šīs interesantās aizvēsturiskā cilvēka pēdas, tāpat kā daudzās vietās, no mūsu zemes nozudušas.

Irbuleņu kapu 1910. gada atvēra un atrada organiskus pelnus.

Divdesmit sestā nodaļa

Par spīti Eitbedas apļu liktenim, «Artūra dēli» vēl arvien stāv, tāpat Bedd Arthur un mazais aplītis pie Gors Fawr, bet vairāki apļi un ceļš pie «Artūra dēliem» ir iznicināts.

īsa piezīme par Ērvingu palielina interesi iepazīt Hārde- nu ģimeni. Vai tiešām Džons Vinsents juniors, kurš jaunībā pazina Badiju Boldenu, Šerloku Holmsu un Henriju Ērvingu, neatstāja nekādus memuārus?

Mēs tā arī nezinām, kā Klaivs un Malkolms izbēga no Beikerstrītas brīvprātīgajiem, bet atbildē, droši vien, ir aklu baiļu un ērta satiksmes līdzekļa kombinācija.

Divdesmit septītā nodaļa

Pārdomas par to, kur izcēlās Velna grāls ir, jādomā, neauglīgas.

Druidi, ķeltu priesteri, bija plaši mācīti vīri, bet nekad neko nepierakstīja un uzturēja ticējumus, kas izslēgtu tās norises, kas izskaidrotas grāmatā. Tumšākajos viduslaikos anglosakšu iebrucēji ieveda Britānijā daudz nožēlojamu parašu, ieskaitot kanibālismu, bet viņi, protams, nerakstīja velsiešu valodā.

Esmu pieminējis visus punktus, kas, pēc manām domam, Jaus manuskriptu labāk saprast. Esmu apmierināts, ka musu rīcībā ir vēl viens no Votsona nepublicētajiem darbiem, bet lasītājiem tas jānovērtē pašiem.

Berijs Robertss

Berijs Robertss Šerloks Holmss un Velna grāls

Tulkoja Laimonis Streips

Redaktors Apolinars Čilipāns Mākslinieks Andris Nikolajevs Maketētājs Viktors Adamovičs

Izdevniecība «Iljus», Kr. Barona ielā 24/26xs, Rīgā, LV-1050.

Reģistrācijas apliecība nr. 2-0941 Iespiests Talsu tipogrāfijā, Jaunā ielā 17, Talsos, LV-3201.

[2] sers Henrijs Ērvings (1838—1905) bija |oti slavens angļu aktieris.

[3] vieta tuvu jeruzalemei. jūdass to nopirka par naudu, ko saņēma par Jēzus nodošanu.

Content

Robertss Berijs Šerloks Holmss un velna grāls

Priekšvārds

1. Sens paziņa

2. Kaitinošs atgadījums

3. Holmss brīdina

4. Steidzams uzaicinājums

5. Pulkveža Hārdena vajāšana

6. Džeja Hārdena stāstījums

7. Čūskas zīme

8. Mazliet gaismas

9. Priestere un priesteris

10. Mistera Kalbona biedrība

11. Pantiņi un pulksteņa zvani

12. Ierašanās un aizbraukšana

13. Šerloks Holmss atvainojas

14 Attēli un mīklas

15. Riteni riteņos

16. Glastonberijas fragments

17. Artūra dēla meklējumos

18 Izmisīga kara viltība

19 Amra kapukalns

20 Meksikāņu neizšķirts

21 Kara viltības un izglābšanās

22 Šerloka Holmsa kļūda

23 Šerloks Holmss vēro

24 Čūskas templis

25 Uguns un zēvele

26 Šerloks Holmss izskaidro

27 Velna grāls

Izdeveja piezīmes