Konans Doils Arturs

Stāsti

Arturs Konans Doils STĀSTI

Dejojošie cilvēciņi

Ilgas stundas Šerloks Holmss pavadīja, pārlicis pār stikla kolbu, kurā vārījās kaut kas atbaidoši smirdošs. Ar savu zemu noliekto galvu viņš atgādināja savādu, kārnu putnu ar pelēkām, nespodrām spalvām un melnu cekulu.

—   Nu, Vatson, — viņš negaidot ierunājās, — tātad jūs savus ietaupījumus neieguldīsiet Dienvidāfrikas vērtspapīros?

Es pārsteigumā sarāvos. Lai gan biju jau pieradis pie Holmsa neparastajām spējām, tomēr negaidītā ielaušanās manās visapslēptākajās domās likās pavisam neizskaidrojama.

—   Velns parāvis, kā jūs to uzzinājāt? — es jautāju.

Turēdamis rokā kūpošo kolbu, Holmss pagriezās krēslā, un

viņa dziļi iegrimušās acis priecīgi iemirdzējās.

—   Atzīstieties, Vatson, ka esat galīgi izsists no sliedēm, — viņš sacīja.

—   Atzīstos!

—   Man būtu vajadzējis likt jums to uzrakstīt uz papīra un parakstīties.

—   Kāpēc?

—    Tāpēc, ka pēc piecām minūtēm jūs teiksiet, ka tas ir pavisam vienkārši.

—    Esmu pārliecināts, ka nekad tā neteikšu.

—    Vai zināt, mans dārgais Vatson… — Holmss ievietoja kolbu statīvā un, gluži kā profesors auditorijai, sāka lasīt man lekciju. — Izveidot vienkāršu, vienu no otra izrietošu slēdzienu ķēdi nav nemaz tik grūti. Ja vēlāk visus ķēdes starpposmus atmet, bet klausītājiem atklāj tikai pirmo un pēdējo, rodas satriecošs, bet arī mānīgs iespaids. Pēc tam, kad biju pamanījis iedobīti starp jūsu kreisās rokas īkšķi un rādītājpirkstu, man nenācās grūti izsecināt, ka jūs netaisāties savu nelielo kapitālu ieguldīt zeltraktuvēs.

—     Bet es nesaskatu nekādu saistību starp šiem diviem apstākļiem!

—    Tam es tiešām ticu! Tomēr pāris minūtēs pierādīšu, ka šāda saistība pastāv. Tātad, lūk, šīs vienkāršās ķēdes iztrūkstošie posmi: pirmkārt, vakar vakarā, kad jūs atgriezāties no kluba, iedobīte starp jūsu kreisās rokas īkšķi un rādītājpirkstu bija nosmērēta ar krītu; otrkārt, katru reizi, kad jūs spēlējat biljardu, jūs iedobīti parīvējat ar krītu, lai kija neslīdētu; treškārt, biljardu jūs spēlējat tikai un vienīgi ar Serstonu; ceturtkārt, pirms mēneša jūs pats man pateicāt, ka Serstons jums piedāvājis kopīgi iegādāties Dienvidāfrikas vērtspapīrus, kas mēnesi vēlāk būs pārdošanā; piektkārt, jūsu čeku grāmatiņa stāv ieslēgta mana rakstāmgalda atvilktnē, un jūs neesat man prasījis atslēgu; sestkārt, jūs netaisāties ieguldīt savu naudu Dienvidāfrikas vērtspapīros.

—    Cik vienkārši! — es iesaucos.

—     Protams! — Holmss jutās nedaudz aizskarts. — Pēc tam, kad jums visu izskaidro, katrs atrisinājums liekas loti vienkāršs. Toties te jums būs viens vēl neatrisināts uzdevums. Paskatīsimies, draugs Vatson, kā jums izdosies ar to tikt galā.

Holmss paņēma no galda papīra lapiņu, pasniedza to man un atkal pievērsās saviem kīmiskajiem pētījumiem. Es izbrīnījies ieraudzīju uz lapas uzšvīkātus dīvainus hieroglifus.

—    Piedodiet, Holms, to taču ir zīmējis bērns! — es iesaucos.

—    Lūk, kādas ir jūsu domas!

—    Kas tas tāds ir?

—    Tieši to vēlas uzzināt misters Hiltons Kibits no Rīd- lingtorpmenoras Norfolkas grāfistē. Šo mazo rēbusu viņš atsūtīja ar pirmo pastu, bet pats izbrauca šurp ar tuvāko vilcienu. Vatson, vai dzirdējāt zvanu? Tam vajadzētu būt viņam.

Uz kāpnēm atskanēja smagi soli, un pēc mirkļa ienāca gara auguma, sārts, gludi skūts džentlmenis. Skaidrās acis un ziedošie vaigi nepārprotami liecināja, ka viņa dzīve rit tālu no Beikerstrītas miglām. Likās, ka līdz ar viņu istabā ieplūda austrumu piekrastes spirgtie, spēcīgie vēji. Mēs sarokojāmies, un viņš jau gatavojās apsēsties, kad pēkšņi pamanīja lapiņu ar dīvainajiem ķeburiem, kuru es tikko biju pētījis un atstājis uz galda.

—   Mister Holms, ko jūs par tiem domājat? — Viesis kļuva nemierīgs. — Esmu dzirdējis, ka jūs interesē visādi noslēpumaini gadījumi, un nospriedu, ka dīvaināku par šo jums būs grūti atrast. Es izsūtīju šo papīriņu ātrāk, lai jūs līdz manai atbraukšanai paspētu ar to iepazīties.

—     Zīmējums patiesi ir visādā ziņā intriģējošs, — Holmss sacīja. — Pirmajā acu uzmetienā tas izskatās pēc bērna draiskulībām. Kurš gan cits, izņemot bērnu, varēja sazīmēt mazās dejojošās figūriņas? Kāpēc jūs šos dīvainos nieciņus uzņemat tik nopietni?

—    Es tiešām nebūtu tām pievērsis nekādu uzmanību, taču mana sieva… Viņa līdz nāvei pārbijās, un, kaut arī man neko nesaka, es redzu, cik viņai ir izbiedēts skatiens. Tāpēc arī es tik ļoti to ņēmu pie sirds.

Holmss pacēla papīriņu, un tas iemirdzējās saules staros. Lapiņa bija izplēsta no piezīmju grāmatiņas, un uz tās ar zīmuli bija uzzīmētas šādas figūriņas:

Rūpīgi vēlreiz izpētījis lapiņu, Holmss to saudzīgi pārlocīja un noglabāja kabatas portfelī.

—    Izskatās, ka mūs gaida neparasts un aizraujošs piedzīvojums, — viņš teica. — Mister Hilton Kibit, savā vēstulē jūs jau man šo to pastāstījāt, tomēr justos loti pateicīgs, ja jūs būtu tik laipns un savu stāstu atkārtotu vēlreiz, lai to varētu noklausīties arī mans draugs doktors Vatsons.

— Es esmu vājš stāstnieks, — ierunājās mūsu viesis, nervozi sažņaugdams un atlaizdams savas lielās, spēcīgās dūres. — Ja jums manā stāstījumā kaut kas liksies neskaidrs, lūdzu, jautājiet! Sākšu ar to, ka pirms gada apprecējos… Iepriekš gan gribu piebilst, ka neesmu bagāts cilvēks, tomēr varu lepoties ar savu dzimtu, kas Ridlingtorpmenorā pazīstama jau piecus gadsimtus un skaitās pati ievērojamākā Norfolkas grāfistē. Pagājušajā gadā biju atbraucis uz Londonu un apmetos Rasel- skvēra mēbelētajās istabās, jo tur bija apmeties ari mūsu draudzes mācītājs misters Pārķers. Mēbelētajās istabās dzīvoja arī kāda jauna amerikāņu lēdija — uzvārdā Patrika, Ilsija Patrika. Mēs ātri vien sadraudzējāmies. Nebija pagājis pat mēnesis, kad biju vinu kvēli iemīlējis. Mēs klusi apprecējāmies un aizbraucām pie manis uz Norfolku. Mister Holms, jums droši vien liksies savādi, ka senas dzimtas atvase stājas laulībā ar sievieti, neko nezinot par viņas pagātni un ģimeni. Taču, ja jūs būtu viņu redzējis un iepazinis, jums nebūtu grūti mani saprast. Ilsija pret mani bija atklāta un bija ar mieru atteikties no kāzām, ja es pēkšņi pārdomātu un gribētu no tām atteikties. "Savā agrākajā dzīvē man iznācis saieties ar loti nepatīkamiem cilvēkiem", viņa sacīja. "Es vēlētos to aizmirst. Negribu atgriezties pagātnē, jo ikviena atmiņa man sagādā sāpes. Hilton, ja tu mani apprecēsi, tu būsi precējies ar sievieti, kas pati neko apkaunojošu nav izdarījusi, taču tev man jātic un jāļauj noklusēt visu, kas ar mani noticis līdz tam laikam, kamēr kļuvu tava. Ja mani noteikumi tev liekas pārāk smagi, atgriezies Norfolkā un Jauj man turpināt to vientulīgo dzīvi, kādu es dzīvoju pirms mūsu sastapšanās."

Tā viņa man sacīja dienu pirms kāzām. Es viņai atbildēju, ka viņas vēlēšanos izpildīšu, un savu vārdu esmu turējis. Tagad jau gadu mēs esam precēts pāris un visu šo laiku esam dzīvojuši loti laimīgi. Taču apmēram pirms mēneša, jūnija beigās, es pirmo reizi manīju tuvojamies nelaimi.

Mana sieva saņēma vēstuli no Amerikas — uz aploksnes bija amerikāņu marka. Ilsija kļuva mironīgi bāla, izlasīja vēstuli un iemeta ugunī. Viņa ne reizes par to neieminējās, un es neko nejautāju, jo solīts paliek solīts. Taču kopš tās stundas sieva nekur nerod mieru. Viņai vienmēr ir izbiedēta seja, un es jūtu, ka viņa kaut ko gaida.

Tagad nāks pats dīvainākais manā stāstā. Apmēram pirms nedēļas, liekas, tas bija otrdien, uz vienas no palodzēm es ieraudzīju uzšvīkātus tādus pašus dejojošus cilvēciņus, kā uz šīs lapiņas. Tic bija uzzīmēti ar krītu. Sākumā domāju, ka tos uzzīmējis puika, kas strādā zirgu stallī, taču viņš nozvērējās, ka neko par tiem nezina. Tie bija uzradušies naktī. Es zīmējumus nomazgāju un, runājoties ar Ilsiju, garāmejot pieminēju. Man par pārsteigumu viņa to uzņēma loti nopietni un palūdza, lai gadījumā, ja es vēlreiz kaut ko tamlīdzīgu ieraudzītu, parādītu arī viņai. Pagāja nedēla, un zīmējumi vairs neparādījās, taču vakar no rīta es dārzā uz saules pulksteņa atradu šo lapiņu. Es to parādīju Ilsijai, un viņa zaudēja samaņu. Kopš tā brīža sieva staigā kā pamirusi, un viņas acis ir šausmu pilnas. Tāpēc, mister Holms, es jums uzrakstīju vēstuli un nosūtīju šo lapiņu. Es nevarēju griezties policijā, jo tur mani vienkārši izsmietu, bet jūs man pateiksiet, ko darīt. Es neesmu bagāts cilvēks, taču, ja manai sievai draud briesmas, es nežēlošu pēdējo grasi, lai viņu pasargātu.

Vaļsirdīgais, lielais vīrs ar zilajām acīm bija vienkārši brīnišķīgs! Katrs viņa vaibsts pauda mīlestību un uzticību savai sievai. Holmss viņa stāstu noklausījās ar vislielāko uzmanību, tad iegrima pārdomās un ilgi klusēja.

—   Mister Kibit, vai jums neliekas, — Holmss beidzot ierunājās, — ka visprātīgāk būtu aprunāties ar sievu un palūgt viņu atklāt savu noslēpumu?

Hiltons Kibits noraidoši papurināja savu lielo galvu:

—    Mister Holms, kas apsolīts, tas apsolīts. Ja Ilsija gribēs, viņa pati man visu izstāstīs. Es negribu piespiest sievu atzīties,

ja viņa to nevēlas. Tomēr man ir tiesības pašam visu noskaidrot, un šīs tiesības es izmantošu.

—   Tādā gadījumā es jums no visas sirds centīšos palīdzēt. Sakiet, vai jūs neesat manījis tuvumā kādus svešiniekus?

—    Nē.

—     Ja es pareizi saprotu, jūs dzīvojat pavisam nomaļus. Tāpēc sveša cilvēka parādīšanās nevarētu palikt nepamanīta.

—    Ja kāds uzrastos tuvākajā apkārtnē, es, protams, būtu par to dzirdējis. Taču netālu no mums — piekrastē — atrodas daži ciematiņi ar pievilcīgām peldvietām, kur fermeri izīrē vasarniekiem istabas.

—     Neapšaubāmi, ka šajos savādajos zīmējumos ir kāds apslēpts saturs. Uzraksts, ko jūs man atsūtījāt, ir pārāk īss, lai es ar to varētu kaut ko iesākt, savukārt tas, ko jūs izstāstījāt, pārāk nenoteikts, lai varētu izdarīt secinājumus. Domāju, ka jums nepieciešams atgriezties Norfolkā un uzmanīgi sekot visam, kas apkārt notiek. Līdzko jūs vēl kaut kur ieraudzīsiet dejojošos cilvēciņus, jums tie rūpīgi jānozīmē. Tiešām žēl, ka jūs nenozīmējāt tos, kas bija ar krītu uzvilkti uz palodzes! Izprašņājiet par visiem svešiniekiem, kas parādījušies kaimiņos! Līdzko uzzināsiet ko jaunu, nekavējoties brauciet pie manis! Tas ir labākais, ko varu jums ieteikt, mister Hilton Ki- bit. Ja tas būs nepieciešams, vienmēr esmu gatavs aizbraukt paviesoties jūsu Norfolkas mājā.

Pēc šīs tikšanās Šerloks Holmss bieži iegrima dziļās pārdomās. Es ne vienreiz vien manīju, ka* viņš izvelk no kabatas porfela lapiņu un ilgi noraugās savādajās figūriņās. Tomēr pagāja divas nedēļas, līdz viņš atkal ierunājās par šo notikumu. Es patlaban grasījos iziet, kad viņš pēkšņi mani aizturēja:

—    Vatson, būtu labāk, ja jūs paliktu mājās.

—    Kāpēc?

—   Tāpēc, ka šorīt es saņēmu no mistera Kibita telegrammu. Vai atceraties Hiltonu Kibitu un viņa dejojošos cilvēciņus? Viņš iebrauks Londonā vienos divdesmit. Kuru katru mirkli viņš var būt klāt. No telegrammas es sapratu, ka viņam ir kādi loti svarīgi jaunumi.

Ilgi gaidīt nenācās, jo mūsu Norfolkas skvairs no stacijas taisnā ceļā steidzās pie mums. Viņam bija norūpējies un nomākts izskats. Kibits paskatījās uz mums ar nogurušām acīm, viņa pierē bija uzradušās grumbas.

—   Mister Holms, šis notikums man sāk krist uz nerviem, — viņš bezspēcīgi atslīga krēslā. — Reti riebīga sajūta — visu laiku it kā atrasties nezināmu, neredzamu cilvēku ielenkumā, kas tevi visādi mēģina ievilināt kaut kādās nepatikšanās, bet vēl neciešamāk ir noskatīties, kā pamazām dienu no dienas tava sieva iet bojā! Viņa dilst manu acu priekšā.

—   Vai viņa jums ir kaut ko teikusi?

—     Nē, mister Holms, neko nav teikusi! Var redzēt, ka dažreiz viņai, nabadzītei, loti gribas man visu izstāstīt, taču pietrūkst drosmes. Es centos viņai palīdzēt, bet biju tik neveikls, ka viņu tikai aizbaidīju. Sieva bieži uzsāk sarunas par to, pie kādas senas dzimtas mēs piederam, cik loti cienīti esam grāfistē, kā mēs lepojamies ar savu neaptraipīto godu, un katru reizi es jūtu, ka viņa grib vēl kaut ko piebilst, taču tā arī nepasaka un apklust.

—    Bet pats jūs kaut ko esat atklājis?

—   Mister Holms, es daudz ko esmu atklājis! Es jums atvedu izpētīšanai veselu kaudzi jaunus dejojošo cilvēciņu zīmējumus. Tomēr pats galvenais, es redzējo to…

—   To, kurš tos zīmēja?

—   Jā, es redzēju, kad viņš to darīja. Taču ļaujiet man stāstīt visu pēc kārtas… Kad atgriezos mājās no jums, nākošajā rītā atradu jaunus dejojošos cilvēciņus. Tie bija uzzīmēti ar krītu uz šķūņa, kas atrodas pļaviņas malā un ir lieliski redzams no mūsu mājas logiem, melnajām koka durvīm. Es tos visus pārzīmēju. Te tic ir.

Viņš izvilka papīra lapiņu, atlocīja un uzlika uz galda. Uz tās bija šādi hieroglifi:

—    Lieliski! — Holmss teica. — Lieliski! Lūdzu, turpiniet!

—   Es nozīmēju cilvēciņus un uzrakstu nomazgāju, taču pēc divām dienām uz tām pašām durvīm parādījās jauns uzraksts.

Mmm

Holmss saberzēja rokas un priecīgi iesmējās.

—    Mums sāk krāties informācija, — viņš sacīja.

—    Trīs dienas vēlāk es uz saules pulksteņa atradu papīra lapiņu ar zīmētu vēstījumu. Uz papīra bija uzlikts akmens. Lūk, te! Kā redzat, tās pašas figūriņas, kas iepriekšējā vēstulē. Tad es nolēmu to zīmētāju pieķert. Paņēmu revolveri un iemitinājos savā kabinetā, kur no loga pārredzams dārzs un pļaviņa. Divos naktī, sēdēdams pie loga un vērodams mēnesnīcas apspīdēto dārzu, es sev aiz muguras izdzirdēju soļus un atskatījies ieraudzīju savu sievu. Viņa lūdzās, lai eju gulēt, bet es atklāti pateicu, ka gribu redzēt, kurš ir tas, kas te tik muļķīgi niekojas. Viņa man atbildēja, ka notiekošais ir nejēdzīgi joki, kam nav vērts pievērst uzmanību.

"Hilton, ja tevi tas tā uztrauc, labāk dosimies ceļojumā — tu un es, un neviens mūs netraucēs!"

"Kā? Pieļaut, ka kāds jokdaris izdzīvo mūs no pašu mājām? Par mums taču smiesies visa grāfiste!"

"Liecies gulēt," viņa atbildēja. "Mēs par to parunāsim rīt!"

Pēkšņi viņas seja tā nobāla, ka es to pamanīju pat mēnessgaismā, bet pirksti ieākējās manā plecā. Šķūņa ēnā kāds kustējās. Es redzēju, ka ap stūri izlien tumša, salīkusi figūra un apsēžas durvju priekšā. Paķēris revolveri, es metos uz priekšu, taču sieva drudžaini apķērās man apkārt un nelaida no vietas. Es pūlējos viņu atgrūst, taču viņa vēl izmisīgāk iekrampējās manī. Beidzot man izdevās izrauties, taču, kad es atvēru durvis un aizskrēju lidz šķūnim, cilvēks bija nozudis. Starp citu, savu ierašanos viņš bija paspējis atzīmēt — uz durvīm bija parādījušies dejojošie cilvēciņi- Es apskrēju visu dārzu, taču nekur viņu neatradu. Tomēr, lai cik tas nebūtu savādi, viņš noteikti atradās tepat tuvumā, jo no rīta, kad es atkal apskatīju šķūņa durvis, zem rindiņas, kuru biju jau redzējis, bija parādījušies daži jauni cilvēciņi.

—    Vai jūs tos pārzīmējāt?

—   Jā. To nebija daudz. Te tie ir.

Viņš mums atkal parādīja papīra lapiņu. Jaunā deja izska-

tījās šādi:

—   Sakiet, — Holmss ierunājās, un pēc viņa acīm es redzēju, ka viņš ir loti satraukts, — vai šie cilvēciņi bija pievienoti iepriekšējam uzrakstam, vai uzzīmēti atsevišķi?

—   Tie bija uzzīmēti stipri zemāk.

—    Lieliski! Tas bija vissvarīgākais. Tas dod man zināmas izredzes. Mister Hilton Kibit, lūdzu turpiniet savu interesanto stāstu.

—    Mister Holms, man vairāk nekas nav piebilstams, izņemot to, ka es loti sadusmojos uz savu sievu, ka viņa man nelāva to bēguļojošo nelieti noķert. Viņa apgalvoja, ka baidījusies par mani. Sākumā man radās aizdomas, ka viņa baidījās nevis par mani, bet pa to svešo, jo es nešaubījos, ka sieva zina, kas viņš ir un ko nozīmē viņa savādās zīmes. Taču, mister Holms, manas sievas skatienam un balsij piemīt spēja izldīdināt jebkuras aizdomas, un tagad es nešaubos, ka viņa tiešām baidījusies par mani… Lūk, arī viss, kas noticis! Bet tagad es gaidu jūsu padomu, kā man tālāk rīkoties. Man nagi niez paslēpt krūmos piecus sešus mūsu zemnieku brašuļus. Svešais dabūtu tādu mācību, ka uz visiem laikiem liktu mūs mierā.

—   Baidos, ka lādu sarežģītu lietu ar tik vienkāršām zālēm izārstēt nevarēs, — Holmss iebilda. — Cik ilgi jūs varat palikt Londonā?

—     Man noteikti jāatgriežas šodien pat. Nedrīkstu sievu naktī atstāt vienu. Viņa loti nervozēja un lūdza mani pēc iespējas drīzāk atgriezties.

—    Laikam jums taisnība! Ja jūs varētu palikt, rīt vai parīt es varētu braukt ar jums reizē. Jebkurā gadījumā, atstājiet man šos papīriņus. Tuvākajā laikā es pie jums ieradīšos un, domājams, varēšu šo lietu izskaidrot.

Serloks Holmss, kā parasti, saglabāja savu profesionālo aukstasinību, taču es viņu pazinu pietiekami labi, lai pamanītu, ka viņš ir ārkārtīgi satraukts. Tikko Hiltona Kibita platā mugura nozuda aiz durvīm, mans draugs metās pie galda, izklāja sev priekšā lapiņas ar dejojošajiem cilvēciņiem un iedziļinājās to pētīšanā. Divas stundas viņš aizvadīja, lapu pēc lapas pierakstīdams ar burtiem un cipariem. Nodarbošanās bija viņu tā aizrāvusi, ka viņš pavisam piemirsa par manu klātbūtni. Kad viņam sāka veikties, Holmss dungoja un svilpoja, bet, nonācis strupceļā, sadrūma un ilgi sēdēja, vērdamies papīrā ar neko neredzošu skatienu. Beidzot Holmss apmierināti iesaucās, pielēca no krēsla un, berzēdams rokas, sāka staigāt pa istabu. Tad viņš nosūtīja garu telegrammu.

—    Ja man atbildēs tā, kā esmu iedomājies, tad jūsu grāmatu, Vatson, papildinās jauna piedzīvojuma apraksts, — viņš sacīja. — Iespējams, ka rīt mēs abi brauksim uz Norfolku un līdz galam atrisināsim noslēpumu, kas mūsu draugam sagādājis tik daudz nepatikšanu.

Jāatzīstas, mani mocīja ziņkārība, taču es zināju, ka Holmss sniedz paskaidrojumus tikai tad, kad pats to uzskata par nepieciešamu, tāpēc pacietīgi gaidīju, kad viņam labpatiks dalīties ar mani savos atklājumos.

Tomēr atbilde uz telegrammu nepienāca; pagāja divas dienas, un Holmss nepacietīgi ieklausījās katrā zvana skaņā. Otrās dienas vakarā mēs saņēmām vēstuli no Hiltona Kibita. Viņš ziņoja, ka viss esot pavisam mierīgi, tikai saules pulksteņa pakājē šorīt no rīta parādījies garš uzraksts. Vēstulei bija pievienota uzraksta kopija. Te tā būs:

Holmss nolīka pār dīvaino zīmējumu un pēkšņi, izbrīnīti un dusmīgi iesaucies, pielēca kājās. Viņa raižpilnā seja bija pavisam sadrūmusi.

—    Mēs esam Jāvuši tam nelietim aiziet par tālu! — viņš sacīja. — Kādi vilcieni vakaros dodas Nort Volšemas virzienā?

Es paskatījos sarakstā. Tikko bija aizgājis pēdējais vilciens.

—    Nāksies brokastot paagrāk un braukt ar pirmo rīta vilcienu, — Holmss teica. — Tur ir nepieciešama mūsu klātbūtne. Aha! Lūk, telegramma, kuru es gaidīju! Misis Hadsone, lūdzu, brītiņu uzgaidiet, iespējams, ka vajadzēs nosūtīt atbildi. Nē, viss ir tieši tā, kā biju gaidījis. Šī telegramma apliecina, ka mums nav tiesību vēl ilgāk misteram Hiltonam Kibitam noslēpt lietu patieso stāvokli, jo mūsu vaļsirdīgais Norfolkas skvairs iekļuvis loti bīstamos tīklos.

Pārejot pie mūsu drūmā stāsta, kas man sākumā likās jocīgs un muļķīgs, nobeiguma, es atkal pārdzīvoju visas tās šausmas, kuras toreiz nācās pārciest. Ak, kā man gribētos lasītājiem pavēstīt, ka notikumam bija laimīgas beigas! Taču mana grāmata ir precīzs faktu pieraksts, un esmu spiests līdz galam izsekot visu savādo notikumu ķēdi, kuru dēl dažas dienas vēlāk Rīdlingtorpmenoras muiža kļuva par galveno sarunas tematu visā Anglijā.

Kad Nort Volšemā izkāpām no vilciena un pateicām, kur gribam nokļūt, pie mums piesteidzās stacijas priekšnieks.

—   Liekas, jūs esat detektīvi no Londonas? — viņš jautāja. Holmss satraukti viņā paskatījās.

—    Kāpēc jūs tā domājat?

—   Tāpēc, ka tikko pabrauca garām inspektors Martins no Noričas. Vai varbūt jūs esat ārsti? Viņa vēl ir dzīva. Iespējams, jums vēl izdosies viņu izglābt… karātavām.

Holmss izskatījās drūms un norūpējies.

—      Mēs braucam uz Rīdlingtorpmenoru, — viņš teica, — taču neesam neko dzirdējuši par to, kas tur noticis.

—    Briesmu lietas! — stacijas priekšnieks iesaucās. — Vini abi nošauti: gan misters Hiltons Kibits, gan vina sieva. Vina vispirms šāvusi uz viru, pēc tam pati uz sevi. Tā stāsta kalpotāji. Viņš ir pagalam, viņa tuvu nāvei. Mans Dievs, pati senākā no Norfolkas dzimtām! Visi pie mums to loti cienīja!

Holmss neteica ne vārda, ielēca ekipāžā un visā septiņu jūdžu garā ceļojuma laikā ne reizi neierunājās. Man reti bija nācies viņu redzēt tik nomāktā garastāvoklī. Jau visu garo ceļu no Londonas viņš bija satraucies, un es ievēroju, cik nemierīgi viņš pārskata rīta avīzes. Tagad, kad bija piepildījušies paši ļaunākie viņa paredzējumi, Holmss no bēdām bija kā pārak- meņojies. Viņš sēdēja, atgāzies atpakaļ, iegrimis skumīgās pārdomās. Tobrīd, starp citu, mēs šķērsojām vienu no interesantākajām Anglijas vietām. Šī novada iedzīvotāji mitinās mājiņās, kas izkaisītas patālu viena no otras, toties uz katra sola pāri zaļajiem līdzenumiem paceļas iespaidīgi četrstūraini baznīcu torņi — vecās Austrumanglijas pagājušās slavas un uzplaukuma liecinieki.

Beidzot aiz zaļas kraujas parādījās Ziemeļjūras zilganā josla, un kučieris ar pātagas galu norādīja mums uz diviem smailiem jumtiem, kas rēgojās aiz koku pudura.

—    Lūk, Rīdlingtorpmenora, — viņš sacīja.

Kad mēs piebraucām pie mājas, es pamanīju melnu šķūni, kura priekšā atradās tenisa laukums, un saules pulksteni uz paaugstinājuma. Tajā brīdī no divričiem veikli izlēca ņiprs vīrelis ar uzskrullētām ūsām. Tas bija inspektors Martins no Norfolkas policijas pārvaldes. Izdzirdējis mana drauga vārdu, viņš loti izbrīnījās.

—    Mister Holms, noziegums taču tika izdarīts trijos nakti! Kā gan jums Londonā tas kļuva zināms un kā jūs paspējāt šeit ierasties reizē ar mani?

—   Man bija tāda priekšnojauta. Es braucu, lai to novērstu.

—   Tas nozīmē, ka jums ir zināms kaut kas tāds, ko mēs nezinām, jo visi bija pārliecināti, ka viņu kopdzīve ir ļoti saskanīga.

—   Man ir tikai tās ziņas, ko es ieguvu no dejojošajiem cilvēciņiem, — Holmss sacīja. — Par to es jums pastāstīšu vēlāk. Diemžēl es nokavēju: traģēdija ir notikusi, un man neizdevās to novērst… Nu ko, lai vismaz manas zināšanas palīdz taisnās tiesas spriedumam. Vai jūs būtu ar mieru veikt izmeklēšanu kopā ar mani? Vai arī jūs uzskatīsiet par labāku, ka darbojos atsevišķi?

—   Man tas ir liels gods, strādāt kopā ar jums, mister Holms! — inspektors bija patiesi aizkustināts.

—   Tādā gadījumā es gribētu tūlīt pat dzirdēt, ko saka liecinieki, un apskatīt vietu, kur notika slepkavība.

Inspektors Martins bija pietiekami gudrs un ļāva manam draugam rīkoties pēc saviem ieskatiem. Viņš pats aprobežojās ar to, ka vērīgi sekoja visam, ko Holmss darīja.

No misis Kibitas istabas iznāca vietējais ārsts, sirms večuks, un paziņoja, ka viņas stāvoklis ir nopietns, taču nav bezcerīgs; tomēr, tā kā loete skārusi smadzenes, tad tik drīz viņa pie samaņas nenāks. Viņš nevarēja droši apgalvot, vai misis Kibita uz sevi šāvusi pati, vai to izdarījis kāds cits. Skaidrs bija tikai tas, ka šauts no ļoti tuva attāluma. Istabā tika atrasts tikai viens revolveris, un tā stobrs bija tukšs. Misters Hiltons Kibits bija nogalināts ar šāvienu tieši sirdī. Tikpat labi pastāvēja iespēja, ka vispirms viņš izšāva uz sievu, bet pēc tam uz sevi, kā tas, ka vainīga bija tieši viņa, jo revolveris uz grīdas atradās vienādā attālumā no abiem.

—    Vai jūs aiztikāt nogalināto? — Holmss jautāja.

—    Nē, mēs tikai piecēlām un aiznesām lēdiju. Nevarējām viņu ievainotu atstāt guļam uz grīdas.

—    Dakter, cik ilgi jūs jau esat šeit?

—    Kopš četriem no rīta.

—   Vai šeit bija vēl kāds bez jums?

—   Jā, konstebls.

—   Vai jūs kaut ko pārbīdījāt?

—    Neko.

—   Jūs esat prātīgi rīkojies! Kas jūs izsauca?

—    Istabene Sandersa.

—   Vai vina pirmā sacēla trauksmi?

—   Viņa un virēja — misis Kinga.

—    Kur viņas ir pašlaik?

—   Visticamāk, ka virtuvē.

—  Tādā gadījumā, sāksim ar to, ka paklausīsimies, ko viņas mums pastāstīs.

Senlaicīgā zāle ar augstajiem logiem un ozolkoka paneļiem tika pārvērsta par nopratināšanas telpu. Holmss apsēdās vecā, milzīgā krēslā; viņa seja bija skarba, skatiens — nelokāms. Tas pauda apņemšanos veltīt šai lietai, ja tas būtu nepieciešams, visu savu dzīvi, lai cilvēks, kuru viņam neizdevās izglābt, tiktu vismaz atriebts. Mēs bijām visai savdabīga kompānija — es, inspektors Martins, vecais ārsts ar sirmo bārdu un vietējais lauku policists.

Abu sieviešu liecības bija augstākā mērā saskanīgas. Viņas pamodinājis šāviena troksnis; pēc minūtes viņas izdzirdējušas otru šāvienu. Kalpoņu istabas bija savienotas, un misis Kinga bija ieskrējusi pie Sandersas. Pa kāpnēm viņas bija nokāpušas abas reizē. Kabineta durvis bijušas vaļā, uz galda degusi svece. Viņu saimnieks gulējis uz mutes istabas vidū. Viņš bijis pagalam. Pie loga, atspiedusi galvu pret sienu, sāpēs locījusies viņa sieva. Viņas ievainojums bijis šausmīgs — seja pa pusei noplūdusi asinīm. Viņa gan elpojusi, bet neko nav spējusi pateikt. Gaitenī un istabā bijusi dūmu un pulvera smaka. Logs bijis aizbultēts no iekšpuses, abas sievietes par to bija pilnīgi pārliecinātas. Viņas tūlīt izsaukušas ārstu un policistu. Pēc tam, piepalīdzot zirgu puisim un zēnam, kurš strādā stallī, viņi aiznesuši ievainoto saimnieci uz viņas guļamistabu. Lēdijai mugurā bijusi kleita, bet saimniekam halāts, uzrauts virs naktskrekla. Virs ar sievu nekad neesot strīdējušies. Visi viņus uzskatījuši par loti saticīgu laulātu pāri.

Tādas bija kalpotāju galvenās liecības. Atbildot inspektoram Martinam, abas sievietes apgalvoja, ka visas durvis bijušas aizslēgtas no iekšpuses, un nevienam nebūtu iespējams nemanītam izlavīties no mājām. Atbildot Holmsam, viņas atcerējās, ka pulvera smaku sajutušas tūlīt, tikko izskrējušas no savām guļamistabām otrajā stāvā.

—   Iesaku jums šim faktam pievērst vislielāko uzmanību! — Holmss sacīja inspektoram Martinam. — Tagad, man šķiet, pienācis laiks apskatīt istabu, kurā notika noziegums.

Izrādījās, ka kabinets ir pavisam maza istabiņa. Trīs sienas aizņēma grāmatu plaukti, bet rakstāmgalds stāvēja pie loga, pa kuru varēja redzēt dārzu. Vispirms mūsu uzmanību saistīja nelaimīgā skvaira masīvais ķermenis, kas gulēja uz grīdas. Viija nevīžīgais apģērbs liecināja par to, ka viņš no gultas izrauts pēkšņi. Lode bija caururbusi sirdi un iestrēgusi ķermenī. Viņš bija miris acumirklī un bez sāpēm. Ne uz viņa halāta, ne uz rokām nebija atrodamas nekādas pulvera pēdas. Ciema ārsts apgalvoja, ka misis Kibitai pulvera traipi bijuši uz sejas, taču uz rokām ne.

—  Tas, ka uz rokām nav pulvera traipu, vēl neko nepierāda, taču, ja tie ir, tas pierāda visu, — Holmss sacīja. — Ja vien pulveris nejauši neizbirst slikti pielāgotas patronas dēļ, jūs rokas nenosmērēsiet, lai cik daudz ari nešautu… Tagad var nest projām mistera Kibita līki. Dakter, jums droši vien neizdevās atrast lodi, ar kuru tika ievainota lēdija?

—   Tad vajadzētu veikt loti sarežģītu operāciju. Revolvera aptverē vēl palikušas četras lodes. Šāvieni bijuši divi, brūces ari divas, tātad noskaidrot katras lodes ceļu nav grūti.

—  Tas tikai tā liekas! — Holmss sacīja. — Esiet tik laipns, pasakiet, kāda lode trāpījusi pa šo loga rāmi!

Holmss strauji pagriezās un ar savu garo, slaido pirkstu norādīja uz caurumu loga rāmja lejasdaļā.

—  Velns parāvis! — inspektors iesaucās. — Kā jūs to pamanījāt?

—    Kas meklē, tas atrod.

—   Apbrīnojami! — ārsts sacīja. — Jums ir pilnīga taisnība, ser. Tas nozīmē, ka bija trešais šāviens, un tātad — ari trešais cilvēks. Bet kas viņš tāds ir, un kur viņš palika?

—    Mēģināsim tūlīt rast atbildi uz šo jautājumu. — Šerloks Holmss teica. — Inspektor Martin, vai atceraties, kad kalpones apgalvoja, ka pulvera smaku esot sajutušas uzreiz, tiklīdz izskrējušas no savām guļamistabām, es jums teicu, ka šim apstāklim jāpievērš uzmanība.

—   Atceros, ser! Taču jāatzīst, es īsti neuztvēru jūsu domu.

—   Tas pierāda to, ka gan durvis, gan logs bija līdz galam vaļā. Citādi pulvera smaka nespētu tādā ātrumā izplatīties pa visu māju. Tik tālu to varēja aiznest vienīgi caurvējš. Šajā istabā bija atvērts gan logs, gan durvis, taču loti īsu brīdi.

—    Kāpēc īsu brīdi?

—    Tāpēc, ka, paskatieties paši, svece nav notecējusi ar stearīnu.

—   Tiešām gan! — inspektors iesaucās.

—    Pārliecinājies, ka traģēdijas laikā logs ir bijis atvērts, es secināju, ka šajā lietā ir iejaukts trešais līdzdalībnieks, kurš stāvēja ārā un šāva atvērtajā logā. Jebkurš šāviens, kas tiktu raidīts šim trešajam, varēja trāpīt loga rāmī. Es apskatījos un patiešām atradu lodes pēdas.

—    Kā gan logs pēc tam tika aiztaisīts?

—  To noteikti aizvēra sieviete, instinktīvi aizvēra… Bet kas tad tas? Aha!

Kabinetā uz galda atradās grezna krokodilādas dāmu rokassomiņa ar sudraba apdari. Holmss atvēra somiņu un izkratīja tās saturu uz galda. Tajā atradās ar aukliņu pārsietas divdesmit kredītbiļetes piecdesmit sterliņu mārciņu vērtībā.

—    Ņemiet, tās noderēs tiesas procesā! — Holmss sacīja, atdodams inspektoram somiņu ar visu tās saturu. — Tagad atlicis noskaidrot, kuram tika raidīta trešā lode. Spriežot pēc cauruma rāmī, šauts no istabas. Es vēlreiz gribētu aprunāties ar virēju, misis Kingu… Misis Kinga, jūs sacījāt, ka pamodāties no skala šāviena trokšņa. Vai jūs gribējāt teikt, ka pirmais šāviens bija skaļāks par otru?

—   Ser, es gulēju, tāpēc man grūti spriest. Šāviens man likās briesmīgi skaļš, ser.

—    Vai tie nevarēja būt divi šāvieni vienlaicīgi?

—    Ser, es nespēju izšķirt tādas lietas.

—     Esmu pārliecināts, kas tieši tā ari notika. Inspektor Martin, es domāju, ka šajā istabā mēs vairāk neko neuzzināsim. Ja jūs būtu ar mieru man piebiedroties, iziesim dārzā un paskatīsimies, vai tur neatradīsies kas interesants.

Tieši zem kabineta loga atradās puku dobe. Piegājuši pie tās, mēs skali iekliedzāmies. Puķes bija izbradātas, mīkstajā zemē skaidri iezīmējās pēdu nospiedumi; tās bija pamatīgas vīrieša kurpju pēdas ar loti gariem un spiciem purngaliem. Holmss pārmeklēja zāli un lapas ar tādu centību kā medību suns, kas meklē aizšautu putnu. Pēkšņi viņš priecīgi iesaucās, pieliecās un pacēla no zemes sīku vara cilindriņu.

—    Tā jau es domāju! — viņš teica. — Lūk, trešā čaulīte! Inspektor Martin, man liekas, ka izmeklēšana ir gandrīz pabeigta.

Inspektora provinciālajā sejā bija lasāms izbrīns: varēja redzēt, ka Holmsa darbošanās ātrums un meistarigums viņu sajūsmina. Iesākumā viņš bija mēģinājis aizstāvēt savu viedokli, taču drīz vien tā aizrāvās ar Holmsu, ka pilnībā pakļāvās viņam.

—    Kuru jūs turat aizdomās? — inspektors jautāja.

—    Pateikšu vēlāk! Šajā lietā ir daži punkti, kurus šobrīd es jums vēl nevaru izskaidrot. Esmu pašlaik atklājis tik daudz, ka prātīgāk būs vēl nedaudz nogaidīt, bet pēc tam es jums visu reizē izstāstīšu.

—     Kā jums labāk tīk, mister Holms, tikai lai slepkava nepaspēj aizbēgt!

—   Man nav nc mazākās vēlēšanās kaut ko no jums noslēpt, tikai darba karstumā negribu tērēt laiku gariem un izsmeļošiem paskaidrojumiem. Visi nozieguma pavedieni ir manās rokās. Pat tad, ja lēdijai neizdosies atgūties, mēs spēsim pilnībā atjaunot visus šis nakts notikumus un panākt, ka uzvar taisnība. Vispirms es vēlos uzzināt, vai tuvumā neatrodas viesnīca ar nosaukumu "Elridža".

Izjautāja kalpus, taču neviens par tādu viesnīcu neko nebija dzirdējis. Toties zēns, kas strādāja stallī, pēkšņi atcerējās, ka dažu jūdžu attālumā, pie Ist Restonas dzīvo kāds fermeris, uzvārdā Elridžs.

—    Vai vina ferma atrodas nomalāk no pārējām?

—    Tālu no apkārtējām, ser.

—    Tātad zina par to, kas šeit naktī noticis, nebūs vēl līdz turienei nonākusi?

—    Drīzāk nebūs gan, ser!

Holmss iegrima pārdomās, un negaidot vina sejā atplauka šķelmīgs smaids.

—     Apseglo zirgu, manu puis! — viņš teica. — Es gribu tevi palūgt aizvest uz Elridža fermu zīmīti.

Holmss izņēma no kabatas vairākas lapiņas ar dejojošajiem cilvēciņiem. Apsēdies kabinetā pie galda, viņš tās izklāja sev priekšā un iegrima darbā. Beidzot viņš iedeva zēnam zīmīti, piekodināja to noteikti atdot tieši adresātam rokās un nekādā gadījumā neatbildēt ne uz vienu jautājumu. Man izdevās saskatīt adresi uz zīmītes — tā bija uzrakstīta neglītā, greizā rokrakstā, kas nemaz nelīdzinājās Holmsa parastajam, skaidrajam rokrakstam. Zīmīte bija adresēta Ebam Slenijam Elridžas fermā, Ist Restonā, Norfolkā.

—     Inspcktor, domāju, ka jums pa telegrāfu jāizsauc konvojs, — Holmss piebilda. — Ja mana nojauta mani nevil, jums nāksies nogādāt grāfistes cietumā sevišķi bīstamu noziedznieku. Zēns, kuru es nosūtu ar zīmīti, pie viena var aizsūtīt arī jūsu telegrammu. Vatson, ar pēcpusdienas vilcienu mēs atgriezīsimies pilsētā, jo man šovakar jāpabeidz viens interesants ķīmisks eksperiments. Lieta, kas mūs šurp atveda, strauji tuvojas savam atrisinājumam.

Kad zēns ar zīmīti aizjāja, Šerloks Holmss sasauca kalpus. Viņš pavēlēja ielaist mājā jebkuru cilvēku, kurš ieradīsies un izteiks vēlēšanos sastapt misis Kibitu, nekavējoties vest viņu uz viesistabu un neko viņam nestāstīt par notikušo. Holmss uzstājīgi pieprasīja, lai pavēles tiktu precīzi izpildītas. Pēc tam viņš devās uz viesistabu, piebilzdams, ka tālāk viss norisināsies pats no sevis un mums tikai atliek sēdēt un gaidīt, kad medījums iekritis mūsu tīklos. Ārsts devās projām pie saviem pacientiem. Kopā ar Holmsu palikām tikai mēs ar inspektoru. r^lh

—    Es jums palīdzēšu šo stundu pavadīt interesanti im lietderīgi, — Holmss sacīja, pievilkdams savu krēslu pie galda un izklādams sev priekšā daudz dažādu lapiņu ar dejojošiem cilvēciņiem. — Mans draugs, Vatson, jūtos vainīgs jūsu priekšā: es tik ilgi esmu pārbaudījis jūsu pacietību. Jums, inspektor, visa šī lieta būs lieliska profesionālās pieredzes skola. Vispirms man jums jāizstāsta par savu sastapšanos ar miseru Hiltonu Kibitu Beikerstrītā.

Holmss īsi pastāstīja inspektoram to, kas mums jau zināms.

—     Mūsu priekšā atrodas šie jocīgie zīmējumi, kas varētu izraisīt smaidu, ja vien nebūtu izrādījušies par briesmīgas traģēdijas vēstnešiem. Es lieliski pārvaldu visus slepenrakstīšanas paņēmienus, pats esmu sarakstījis zinātnisku darbu, kurā izanalizēti simt sešdesmit dažādi šifri, taču jāatzīst, ka šis šifrs bija kaut kas pavisam jauns. Izgudrotāja sistēmas mērķis, šķiet, bija noslēpt, ka tā vispār ir rakstība, un likt domāt, ka tie ir bēma zīmējumi. Tas, kurš uzminēs, ka katra figūra atbilst burtam, bez grūtībām to atminēs, ja vadīsies pēc parastajiem atšifrēšanas noteikumiem. Pirmā zīmīte bija tik īsa, ka varēju no tās izvilkt tikai vienu pieņēmumu, kas vēlāk apstiprinājās. Es runāju par karodziņiem. Karodziņi tiek lietoti tikai tāpēc, lai

norādītu uz atsevišķu vārdu beigām. Vairāk neko man no pirmās zīmītes neizdevās noskaidrot. Bija vajadzīgs jauns materiāls. Otrajā apciemojuma reizē misters Hiltons Kibits iedeva man trīs jaunas zīmītes, no kurām pēdējā bija tikai viens vārds, tāpēc, ka karodziņu tur nebija. Abas pārējās zīmītes neapšaubāmi sākās ar vienu un to pašu vārdu, kas sastāv no pieciem burtiem:

Kā redzat, tas sākas gandrīz ar tādu pašu burtu, ar kādu beidzas. Tad man prātā iešāvās laimīga doma. Parasti vēstules sākas ar uzrunu, ar tā cilvēka vārdu, kuram tās adresētas. Neapšaubāmi, ka cilvēks, kas rakstīja misis Kibitai šos vēstījumus, bija ar vinu labi pazīstams, un uzrunāja vinu vārdā. Vārds sastāv no pieciem burtiem, un vārda pirmais burts tajā atkārtojas, jo viņu sauc Ilsija. Tā es ieguvu četrus burtus I, L, S un J.

Paliksim zem tas burtus, kas mums jau ir zināmi.

Tātad divās zīmītēs viņš uzrunā misis Kibitu vārdā un, acīmredzot, kaut ko no viņas pieprasa. Ko viņš varētu no lēdijas pieprasīt? Varbūt viņš vēlas, lai misis Kibita kaut kur atnāk, kur viņi varētu izrunāties? Es pievērsos trešās zīmītes otrajam vārdam. Te tas ir:

Tajā ir pieci burti. Pirmais un priekšpēdējais — vienādi. Es iedomājos, ka tas varētu but vārds "atnāc", un uzreiz ieguvu vēl četrus burtus: A, T, N, C. Tad es apskatīju zīmīti, kurā bija tikai viens vārds. Kā jūs zināt, tas parādījās uz šķūņa durvīm, atsevišķi no iepriekšējā uzraksta. Iedomājos, ka tai vajadzētu būt atbildei un ka to rakstījusi misis Kibita. Te tā ir:

Iznāk:

N . . A .

Ko gan misis Kibita varēja atbildēt uz lūgumu atnākt? Pēkšņi atminējums man bija rokā. Viņa atbildēja — "nekad".

Tagad man jau bija pietiekami daudz burtu, lai varētu atgriezties pie pirmās zīmītes. Te tā ir:

Ja zem uzraksta izvieto mums zināmos burtus, iznāk:

ES . . SEIT. E . S SLENIJS.

Slenijs ir Amerikā ļoti izplatīts uzvārds. īsais vārds no trim burtiem pirms uzvārda noteikti bija vārds. Amerikā visai izplatīts vārds ir Ebs. Tātad pirmajā vēstījumā rakstīts: "Esmu šeit. Ebs Slenijs". Tagad man bija pietiekami daudz burtu, lai viegli izlasītu arī otro zīmīti. Tajā rakstīts: "Ilsij, es esmu pie Elridža." Man ienāca prātā, ka "Elridžs" varētu būt mājas vai viesnīcas nosakums, kurā apmeties vēstules rakstītājs.

Mēs ar inspektoru Martinu ar visdziļāko uzmanību klausījāmies izsmeļošo skaidrojumu, kā Holmss atklājis dejojošo cilvēciņu noslēpumu.

—    Un ko jūs darījāt tālāk, ser? — inspektors jautāja.

—   Tā kā vārds Ebs tiek likts vienīgi Amerikā, un visa šī lieta sākās ar to, ka no Amerikas pienāca vēstule, man bija pamats domāt, ka Ebs Slenijs ir amerikānis. Turklāt man bija nojauta, ka aiz visa tā slēpjas kāds noziegums. Aizdomas izraisīja tieši tas, ka misis Kibita tik spītīgi centās vīram noslēpt savu pagātni. Es nosūtīju telegrammu uz Ņujorkas policijas nodalu misteram Vilsonam Hārgrīvam, kurš ne vienu vien reizi izmantojis manas zināšanas par Londonas noziedzīgo pasauli. Pieprasīju ziņas par Ebu Sleniju un saņēmu atbildi: "Pats bīstamākais Čikāgas bandīts". Tajā vakarā, kad es to saņēmu, Hiltons Kibits atsūtīja pēdējo Slenija vēstuli. Izkārtodams zem tās man zināmos burtus, izveidoju frāzi:

ILSIJ TU MI . SI

Tas varēja nozīmē tikai vienu: "Ilsij, tu mirsi!" Nelietis no lūgumiem bija pārgājis pie draudiem, bet man ir zināms, ka Čikāgas bandīti savu vārdu tur. Kopā ar savu draugu un palīgu doktoru Vatsonu es nekavējoties devos uz Norfolku, bet, kad mēs ieradāmies, diemžēl, pats ļaunākais jau bija noticis.

—  Tas ir liels gods — kopā ar jums izmeklēt noziegumu! — inspektors smalkjūtīgi teica. — Neskatoties uz to, es ceru, jūs atļausiet nelielu atklātību no manas puses. Jūs esat atbildīgs tikai pats savā priekšā, bet man jāatbild priekšniecībai. Ja šis Ebs Slenijs tiešām ir slepkava un, kamēr es te sēžu, viņš aizbēgs, mani gaida pamatīgas nepatikšanas.

—    Jums nav par ko uztraukties: viņš nemaz nemēģinās aizbēgt.

—    Kā jūs to zināt?

—   Aizbēgt — tas? nozīmētu atzīt sevi par vainīgu noziegumā.

—   Tādā gadījumā brauksim un arestēsim viņu!

—    Kuru katru mirkli gaidu viņu šeit ierodamies.

—    Kāpēc jūs domājat, ka viņš atbrauks?

—   Tāpēc, ka es viņam aizrakstīju un lūdzu atbraukt.

—    Mister Holms, tā ir liela pārgalvība! Vai tiešām viņš brauks tāpēc, ka jūs palūdzāt? Ticamāk gan, ka jūsu vēstule viņam radīs aizdomas, un viņš centīsies noslēpties!

—  Viss atkarīgs no tā, kā raksta vēstuli, — Serloks Holmss paskaidroja. — Ja nemaldos, pašlaik pa to taciņu mums tuvojas īstais džentlmenis.

Pa celiņu, kas veda uz māju, soļoja kāds cilvēks. Tas bija gara auguma, glīts, melnīgsnējs vīrietis, ar melnu bārdu un lielu, plēsīgu degunu. Viņam mugurā bija pelēks uzvalks, galvā — platmale. Ejot viņš šūpoja spieķi un soļoja tik pašpārliecināti, it kā viņam piederētu visa pasaule. Beidzot atskanēja skaļš, uzstājīgs zvans.

—   Džentlmeni, man liekas, ka būtu labāk, ja jūs paslēptos aizdurvē, — Holmss mierīgi sacīja. — Kad iznāk darīšana ar

tādiem cilvēkiem, lieka piesardzība nekad nav par [aunu. Inspektor, sagatavojiet roku dzelžus! Bet runāt ar vinu gan atļaujiet man pašam!

Vesela minūte aizritēja pilnīgā klusumā. Tad durvis atvērās, un mūsu viesis ienāca istabā. Vienā mirkli Holmss bija piespiedis pie viņa pieres revolveri, bet Martins uzlicis roku dzelžus.

Tas viss norisinājās tik strauji un veikli, ka mūsu gūsteknis pat nepaguva pamanīt uzbrucējus, kad jau bija sagūstīts. Nopētījis visus pēc kārtas ar spožajām, melnajām acīm, viņš rūgti iesmējās:

—  Jā, džentlmeņi, šoreiz jums izdevās mani noķert! Nu man- vairs neizbēgt… Tomēr šurp mani atsauca misis Kibitas vēstule… Nē, tikai nesakiet, ka viņa ir ar jums uz vienu roku. Vai tiešām viņa jums palīdzēja mani iemānīt slazdā?

—    Misis Kibita ir smagi ievainota un tuvu nāvei.

Viņa skaļais, sāpju pilnais kliedziens izskanēja cauri visai mājai.

—   Jūs esat prātu zaudējuši! — viņš nikni auroja. — Viņš ir ievainots, nevis viņa! Vai tad kādam pieliktu dūšas ievainot mazo Ilsiju? Lai Dievs man piedod, es viņai draudēju, taču es pat matiņu neaizskartu uz viņas skaistās galvas. Tūlīt ņemiet atpakaļ savus vārdus! Sakiet, ka viņa nav ievainota!

—    Viņu atrada nāvīgi ievainotu blakus sava vira līķim.

Izdvesis smagu nopūtu, viņš atkrita dīvānā un aizklāja ar rokām seju. Tad, kādas piecas minūtes klusējis, atsedza seju un salti izmisīgā mierā sāka runāt.

—    Džentlmeņi, man nav ko no jums slēpt, — viņš teica. — Es šāvu uz viņu, bet ari viņš šāva uz mani. Tātad to nevar uzskatīt par slepkavību. Ja jūs domājat, ka esmu spējīgs ievainot šo sievieti, tas nozīmē tikai to, ka jūs nepazīstat ne viņu, ne mani. Nekad neviens vīrietis nav mīlējis sievieti tā, kā es mīlēju viņu. Man uz viņu bija visas tiesības! Viņa bija man nolemta jau pirms daudziem gadiem. Kā tas anglis drīkstēja nostāties starp mums? Man pirmajam bija tiesības uz vinu, un es pieprasīju tikai to, kas man pienākas.

—    Viņa jūs atstāja, kad bija uzzinājusi, kas jūs patiesībā esat, — Holmss skarbi sacīja. — Viņa aizbēga no Amerikas, lai paslēptos no jums, un šeit, Anglijā, apprecējās ar godājamu cilvēku. Jūs viņai draudējāt, izsekojāt viņu, centāties piespiest pamest vīru un bēgt ar jums… Bet viņa no jums baidījās, viņa ienīda jūs. Jūs panācāt to, ka, nogalinot šo godājamo cilvēku, novedāt viņa sievu līdz pašnāvībai. Eb Slenij, jūs esat pelnījis, lai pa to atbildētu!

—    Ja Ilsija nomirs, man ir pilnīgi vienalga, kas notiks ar mani, — amerikānis atbildēja.

Viņš pavēra plaukstu un paskatījās uz zīmīti, kas tajā atradās.

—    Klausieties, mister, vai tikai jūs negribat mani vienkārši iebaidīt? — viņš iesaucās, un viņa acis aizdomīgi nozibsnīja. — Ja jau lēdija ir tik smagi ievainota, kurš tad uzrakstīja šo zīmīti?

Viņš uzmeta papīra lapiņu uz galda.

—     Es to uzrakstīju, lai piespiestu jūs atnākt.

—    Jūs? Visā pasaulē nav neviena cilvēka, izņemot mūsu bandas locekļus, kas zinātu dejojošo cilvēciņu noslēpumu. Kā jūs to varējāt uzrakstīt?

—    Ja viens cilvēks kaut ko izgudro, kāpēc lai otrs nebūtu spējīgs to izprast? — Holmss teica. — Mister Slenij, lūk, tur tuvojas kebs, kas jūs nogādās Noričā. Tomēr jums vēl ir iespēja kaut mazliet labot ļaunumu, ko esat izdarījis. Vai jūs zināt, ka misis Kibita pati tiek turēta aizdomās par sava vīra slepkavību, un tikai tas, ko uzzināju, kā arī tas, ka atrodos šeit, ir viņu paglābis no apsūdzības celšanas? Jūsu pienākums ir pazinot visai pasaulei, ka misis Kibita ne tieši, ne netieši nav vainojama sava vīra traģiskajā nāvē.

—   Es to izdarīšu, — amerikānis apsolīja. — Redzu, ka man vislabākais ir runāt patiesību. Džentlmeņi, jums jāzina, ka šo lēdiju es pazīstu jau kopš bērnības. Mūsu Čikāgas bandā bija septiņi cilvēki, un Ilsijas tēvs bija mūsu vadonis. Patriks bija gudrs vecis! Viņš bija tas, kurš izdomāja burtus, ko visi uztvēra kā bērnu zīmētus ķeburus. Tikai jums ir laimējies atrast šifra atslēgu. Ilsija zināja par dažām mūsu lietām, taču mūsu nodarbošanos viņa necieta ne acu galā. Tā kā viņai bija mazliet savas, godīgi nopelnītas naudas, viņa pameta mūs un aizbrauca uz Londonu. Mēs bijām saderinājušies, un Ilsija būtu ar mani apprecējusies, ja vien es mainītu profesiju. Man izdevās viņai sadzīt pēdas pēc tam, kad viņa apprecēja to angli. Es viņai aizrakstīju, taču nesaņēmu atbildi. Tad es atbraucu uz šejieni, un, ņemot vērā, ka manas vēstules viņa varēja arī nesaņemt, sāku rakstīt uz priekšmetiem, kurus viņai vajadzēja pamanīt.

Jau veselu mēnesi esmu šeit. Apmetos fermā. Istabai, kurā es dzīvoju, ir tā priekšrocība, ka tā atrodas pirmajā stāvā un es varu naktīs iziet no mājas tā, ka saimnieki nemana. Es darīju, ko spēju, lai Ilsija atgriezos pie manis. Zināju, ka viņa manus ķeburus lasa, jo reiz zem tiem viņa uzrakstīja atbildi. Beidzot es zaudēju savaldību un sāku viņai draudēt. Tad viņa man atsūtīja vēstuli, kurā lūdza mani aizbraukt un apgalvoja, ka viņa nepārdzīvos, ja viņas vīrs iekļūs kādā skandalozā notikumā. Viņa apsolīja, ka parunāsies ar mani pa logu trijos naktī, kad vīrs būs aizmidzis, ja vien es apsolos pēc tam aizbraukt un atstāt viņu mierā.

Runājot ar mani, viņa piedāvāja man naudu, mēģinādama atpirkties. Es par to sadusmojos, sagrābu viņu aiz rokas un mēģināju izvilkt pa logu. Tai brīdī atskrēja viņas vīrs ar revolveri rokā. Ilsija zaudēja samaņu, un mēs divi palikām viens pret otru. Es arī biju apbruņots un pacēlu savu revolveri, lai viņu nobaidītu un aizietu. Viņš izšāva, taču netrāpīja. Es izšāvu gandrīz vienlaicīgi, un viņš sabruka uz grīdas. Es skrēju projām cauri dārzam un izdzirdēju, kā aizmugurē aizcērtas logs… Tā ir taisnība, džentlmeņi, un vairāk es par to neko neesmu dzirdējis, kamēr pie manis atjāja zēns ar zīmīti… Es izlasīju zīmīti, steidzos šurp un nokļuvu jūsu rokās.

Pa to laiku piebrauca kebs; tajā sēdēja divi policisti.

Inspektors Martins piecēlās un pieskārās arestanta plecam:

—    Laiks braukt!

—   Vai es nevarētu vinu redzēt pirms aizbraukšanas?

—   Nē, vina vēl ir bezsamaņā… Mister Šerlok Holms, man atliek vienigi cerēt, ka, ja mani kādreiz sūtīs izmeklēt kādu nopietnu lietu, man atkal būs tā laime strādāt kopā ar jums.

Mēs stāvējām pie loga un noraudzījāmics pakal aizbraucošajam kebam. Pagriezies atpakaļ, es pamanīju uz galda noziedznieka atstāto papīra lapiņu. Tā bija zīmīte, kuru viņam bija nosūtījis Holmss.

—   Vatson, pamēģiniet to izlasīt, — viņš smaidīdams teica.

Tur bija uzzīmēti šie dejojošie cilvēciņi:

—   Ja jūs atceraties, ko es skaidroju, tad redzēsiet, ka šeit rakstīts "nāc tūlīt". Es nešaubījos, ka tāds aicinājums viņu atvedīs šurp, jo viņš būs pārliecināts, ka, izņemot misis Kibitu, neviens to neprastu uzrakstīt. Galu galā, mans dārgais Vatson, mēs piespiedām šos cilvēciņus, kas tik ilgi bija kalpojuši ļaunumam, izdarīt ari kaut ko labu… Man liekas, es apsolīju papildināt jūsu piezīmju grāmatiņu. Mūsu vilciens atiet trijos četrdesmit minūtēs, un tieši uz pusdienām mēs būsim Beikerstritā.

Vēl daži vārdi noslēgumam. Ziemas sesijas tiesa Noričā amerikānim Ebam Slenijam piesprieda nāvessodu. Tomēr, ņemot vērā vainu mīkstinošos apstākļus, kā arī pierādījumu, ka Hiltons Kibits pirmais izšāvis uz vinu, tiesa nāvessodu mainīja pret spaidu darbiem katorgā. Par misis Kibitu zināms vienīgi tas, ka viņa ir pavisam izveseļojusies, aizvien vēl ir atraitne un savu dzīvi veltī rūpēm par nabagiem.

Klerka piedzīvojums

Drīz pēc kāzām es nopirku doktora Fārkera praksi Peding- tonā. Vecajam ārstam kādreiz bija ļoti daudz pacientu, bet vēlāk, slimības — viņš sirga ar kaut ko līdzīgu svētā Vita dejai —, kā arī cienījamā vecuma dēl, vinu skaits krietni vien saruka. Un tas arī ir saprotams, jo cilvēki labprātāk ārstējas pie tā, kurš pats ir vesels, un maz uzticas tāda ārsta zināšanām, kurš nespēj izārstēt pats sevi. Un, jo sliktāks kļuva mana priekšteča veselības stāvoklis, jo vairāk samazinājās viņa prakse, un tajā brīdī, kad es to nopirku, tā vairs ienesa nedaudz vairāk par trīssimt mārciņām gadā iepriekšējo tūkstoš divsimt vietā. Bet es paļāvos uz savu jaunību un enerģiju un nešaubījos, ka pēc pāris gadiem no pacientiem nevarēšu ne atkauties.

Pirmos trīs mēnešus pēc apmešanās Pcdingtonā es biju loti aizņemts, un man neiznāca satikties ar savu draugu Šerloku Holmsu. Ieiet pie viņa Beikerstrītā man nebija laika, savukārt viņš, ja arī kaut kur gāja, tad tikai savās darīšanās. Tāpēc es loti nopriecājos, kad kādā jūnija rītā, pēc brokastīm lasot "Britu Medicīnas Vēstnesi", izdzirdēju priekšnamā durvju zvanu un drīz pēc tam mana vecā drauga spalgo balsi.

—     Mans dārgais Vatson, — viņš teica, ienākdams istabā, — priecājos jūs redzēt! Ceru, ka misis Vatsone jau ir atkopu- sies no tiem satricinājumiem, kurus mums nācās pārdzīvot, izmeklējot lietu par "Četru zīmi".

—   Pateicos, viņa jūtas lieliski, — es atbildēju, dedzīgi spiezdams viņa roku.

—   Tāpat es ceru, — turpināja Šerloks Holmss, atsēzdamies šūpuļkrēslā, — ka nodarbošanās ar medicīnu nav jums atņēmusi interesi par mūsu mazajiem noslēpumiem?

—   Nebūt ne! — es iesaucos. — Vēl vakar vakarā es pārskatīju savas vecās piezīmes un dažas no tām pat pārlasīju.

—    Ceru, ka jūs neuzskatāt savu kolekciju par pabeigtu?

—    Protams, ka ne! Es loti gribētu to vēl papildināt.

—    Un ja tas notiktu šodien?

—    Kaut vai šodien.

—    Un, pat ja nāktos braukt uz Birmingemu?

—    Kurp vien vēlaties.

—    Bet jūsu prakse?

—   Par to nav ko uztraukties. Es palūgšu kaimiņu, lai viņš pieņem manus pacientus. Es taču viņu aizstāju, kad viņš kaut kur aizbrauc.

—    Lieliski, — noteica Šerloks Holmss, atlaizdamies šūpuļkrēslā un vērīgi nopētīdams mani no pusnolaisto plakstiņu apakšas. — Bet jūs, kā redzu, esat bijis slims. Saaukstēšanās vasarā ir diezgan nepatīkama lieta.

—   Jums taisnība. Pagājušajā nedēlā es stipri saaukstējos un trīs dienas nosēdēju mājās. Bet man šķita, ka slimības sekas vairs nav redzamas.

—   Tas tiesa, jūs izskatāties pilnīgi vesels.

—   Tad kā gan jūs uzminējāt, ka esmu bijis slims?

—    Mans dārgais Vatson, jūs taču zināt manu metodi.

—    Prāta loģisko slēdzienu metodi?

—    Protams.

—    Un ar ko jūs sākāt savus slēdzienus?

—    Ar jūsu mājas apaviem.

Es paskatījos uz jaunajām ādas kurpēm, kas bija man kājās.

—     Ko gan pēc šīm kurpēm… — es iesāku, bet Holmss atbildēja uz jautājumu ātrāk, nekā es paspēju to pabeigt.

—    Jūsu kurpes ir jaunas, — viņš paskaidroja. — Jūs tās valkājat ne ilgāk par divām nedēļām, bet pazoles, kuras jūs pašlaik esat pavērsis pret mani, jau ir apdegušas. Sākumā es nodomāju, ka jūs tās samērcējāt un vēlāk, kad žāvējāt, apdedzinājāt. Bet tad es pie pašiem papēžiem pamanīju papīra uzlīmītes ar veikala zīmogu. Ūdens tās noteiktu būtu atlīmējis. Tātad jūs sēdējāt pie kamīna, izstiepis kājas pie pašas uguns, ko diez vai darītu vesels cilvēks pat tik drēgnā un aukstā vasarā, kāda ir padevusies šogad.

Kā vienmēr pēc Šerloka Holmsa paskaidrojumiem, viss izrādījās loti vienkārši. Izlasījis šo domu manā sejā, Holmss skumji pasmaidīja.

—    Baidos, ka mani paskaidrojumi man pašam rada tikai ļaunumu, — viņš piezīmēja.

—    Sekas vienas pašas bez to izraisošā cēloņa daudz spēcīgāk iedarbojas uz iztēli… Nu, vai esat gatavs braukt man līdzi uz Birmingcmu?

—    Protams. Bet kas tā ir par lietu?

—     Pa ceļam jūs visu uzzināsiet. Lejā mūs gaida ekipāža un klients. Braucam!

—    Vienu mirklīti.

Es ātri uzrakstīju zīmīti savam kaimiņam, uzskrēju augšā pie sievas, lai viņu brīdinātu par savu aizbraukšanu, un panācu Holmsu uz lieveņa.

—    Vai jūsu kaimiņš ir ārsts? — viņš jautāja, pamādams ar galvu uz vara plāksnīti pie kaimiņa durvīm.

—    Jā, viņš nopirka praksi tajā pašā laikā, kad es.

—    Un vai tā pastāv jau sen?

—   Tikpat ilgi, cik manējā. Kopš tā laika, kad tika uzceltas šīs mājas.

—    Jūs esat nopircis labāko.

—    Jā. Bet kā jūs to uzzinājāt?

—    Pēc pakāpieniem, mans dārgais Vatson. Jūsējie ir nodeldēti par trim collām zemāki, salīdzinot ar kaimiņa pakāpieniem. Un, lūk, arī mūsu klients. Mister Hel Pikroft, atļaujiet jūs iepazīstināt ar manu draugu doktoru Vatsonu, — teica Holmss. — Ei, orman, — viņš piebilda, — pasteidziniet zirgus, mēs kavējam vilcienu.

Es apsēdos pretim Pikroftam.

Tas bija gara auguma, labi veidots jauns cilvēks ar atklātu, labsirdīgu seju un gaišām, saskrullētām ūsiņām. Solīdais melnais uzvalks un spožais cilindrs viņam piešķīra švītīga Sitijas klerka izskatu, kā tas patiesībā arī bija. Pikrofts piederēja pie tās laužu šķiras, kurus pie mums dēvē par koknijiem, bet kuri mums dod tik daudz lielisku brīvprātīgo algotņu un izcilu sportistu kā neviens cits Anglijas karalistes iedzīvotāju slānis. Viņa apaļā sārtā seja no dabas bija jautra, bet šobrīd lūpu kaktiņi bija nolaidušies uz leju, kas piešķīra viņam nedaudz komisku izskatu. Kādas raizes bija likušas viņam griezties pie Šerloka Holmsa, es uzzināju tikai tad, kad mēs bijām iekārtojušies pirmās klases vagonā un vilciens sāka kustēties.

—     Un tā, — teica Holmss, — mums ir vairāk kā stunda brīva laika. Mister Pikroft, izstāstiet, lūdzu, manam draugam par savu piedzīvojumu, kā jūs to stāstījāt man, bet, ja iespējams, tad vēl sīkāk. Man arī būs vērtīgi vēlreiz izsekot līdzi notikumu gaitai. Šī lieta, Vatson, var likties nenozīmīga, bet tajā ir daži diezgan interesanti apstākli, kuri jums, tāpat kā man, tik loti patīk. Un tā, mister Pikroft, sāciet. Es jūs vairs nepārtraukšu.

Mūsu ceļabiedrs paskatījās uz mani, un viņa acis iemirdzējās.

—     Pats nepatīkamākais šajā stāstā ir tas, — viņš iesāka, — ka es tajā atstāju pilnīga stulbeņa iespaidu. Protams, var būt, ka viss vēl beigsies labi. Un jāatzīstas, ka es arī nevarēju rīkoties savādāk. Bet, ja es zaudēšu arī šo vietu, neatradis kādu citu, tad jāsecina, ka pasaulē nav lielāka muļķa par mani. Kaut gan es neesmu visai veikls stāstītājs, tomēr paklausieties, kas ir noticis.

Es strādāju Dreipergārdenas mākleru firfriā "Koksons un Vudhauss", bet šā gada pavasarī notika skandāls ar Venecuēlas aizņēmumu — jūs, protams, esat par to dzirdējuši —, un firma bankrotēja. Pats par sevi saprotams, ka visus divdesmit septi- ijus darbiniekus atlaida. Es tur biju nostrādājis piecus gadus, un vecais Koksons man iedeva spīdošu raksturojumu. Es gan vienā, gan otrā vietā sāku meklēt darbu, bet visur jau bija pilns ar tādiem pašiem bēdubrāļiem.

Stāvoklis bija neapskaužams. Pie Koksona es saņēmu trīs mārciņas nedēlā un piecu gadu laikā biju iekrājis septiņdesmit mārciņas, bet šī nauda drīz vien izbeidzās, tāpat kā viss šajā pasaulē. Nokļuvu situācijā, kad vairs nepietika naudas pat markām un aploksnēm, lai atbildētu uz darba piedāvājumu sludinājumiem. Es deldēju zoles, apstaigādams dažādas firmas, tomēr darbu atrast nevarēju.

Kad biju jau pilnīgi zaudējis cerības, es izdzirdēju par vakantu amatu lielajā Lombardstritas bankā "Meisons un Viljam- si". Atļaušos izteikt pieņēmumu, ka jūs, iespējams, maz pazīstat Londonas darījumu pasauli, bet varat man ticēt, ka tā ir viena no bagātākajām un solīdākajām bankām. Piedāvāt tur savus pakalpojumus bija pieņemts tikai ar pasta starpniecību. Es aizsūtīju viņiem pieteikumu kopā ar raksturojumu, nelolojot ne mazākās cerības uz panākumiem. Un pēkšņi es saņemu vēstuli, ka nākamajā pirmdienā varu ķerties pie savu jauno pienākumu pildīšanas. Kā tas notika, neviens nevarēja paskaidrot. Runā, ka šādos gadījumos pārvaldnieks vienkārši iebāž roku pieteikumu kaudzē un uz labu laimi izvelk pirmo patrāpījušos vēstuli, tas arī viss. Bet, tā vai citādi, man laimējās, un es nekad nebiju tā priecājies kā šoreiz. Nedēļas alga pie viņiem bija par vienu mārciņu lielāka, bet darbs maz atšķīrās no tā, ko es darīju pie Koksona.

Un tagad es esmu nonācis pie sava stāsta pašas pārsteidzošākās daļas. Vēl man jāpasaka, ka es īrēju dzīvokli Poter- strītā 17, aiz Hempstedas. Tajā pašā vakarā, kad pienāca šī patīkamā vēsts, es sēdēju mājās un pīpēju pīpi. Pēkšņi ienāk dzīvokļa saimniece un sniedz man vizītkarti, uz kuras rakstīts "Arturs Pinners, finansu aģents". Es nekad agrāk par tādu nebiju dzirdējis un nevarēju iedomāties, kas viņam no manis būs vajadzīgs, tomēr palūdzu saimnieci uzaicināt vinu augšā. Ienāca vidēja auguma brūnēts ar tumšām acīm, melnu bārdu un no treknuma spīdīgu degunu. Viņam bija ātra gaita un strikts runas veids, kas liecināja par to, ka šis cilvēks ir radis rēķināties ar savu laiku.

—   Ja nemaldos, jūs esat misters Pikrofts? — viņš pavaicāja.

—   Jā, ser, — es atbildēju, piedāvādams krēslu.

—    Vai jūs agrāk strādājāt pie Koksona?

—. Jā, ser.

—    Un tagad esat iestājies darbā Meisonu bankā?

—   Tieši tā.

—    Skaidrs, — viņš noteica. — Redziet, es esmu dzirdējis, ka jums piemītot apskaužamas darba spējas. Man jūs loti slavēja Pārķers, Koksona bijušais pārvaldnieks.

Es, protams, jutos visai glaimots, dzirdot tik labvēlīgu atsauksmi par sevi. Es vienmēr veiksmīgi tiku galā ar saviem pienākumiem pie Koksona, bet man pat prātā nevarēja ienākt, ka Sitijā par mani klīst šādas runas.

—    Vai jums ir laba atmiņa? — Pinners pēc brīža vaicāja.

—    Slikta nav, — es pieticīgi atbildēju.

—    Vai jūs pēdējā laikā esat sekojis vērtspapīru kursam?

—    Protams! Es katru rītu pārskatu "Biržas Vēstis".

—    Apbrīnojama uzcītība! — viņš iesaucās. — Tas ir visa veida panākumu pamats. Ja jūs neiebilstat, es jums sarīkošu nelielu eksāmenu. Sakiet, kāds ir Eišīras akciju kurss?

—    No simt pieciem līdz simt pieciem ar ceturtdaļu.

—    Un Jaunzēlandes Apvienoto?

—    Simt četri.

—    Labi, bet angļu Brokenhilas?

—    No simt septiņiem līdz simt septiņiem ar pusi.

—   Teicami! — viņš gandrīz iekliedzās. — Vienkārši lieliski! Tieši tādu es jūs biju iedomājies. Manu zēn, jūs esat radīts daudz spožākai karjerai, nekā parasta klerka darbam pie Mei- soniem!

Viņa sajūsma mani, kā jūs saprotat, nedaudz samulsināja.

—    Varbūt, ka jums ir taisnība, mister Pinner, — es atteicu, — bet ne visi par mani ir tik augstās domās. Es ne mazums noskrējos, kamēr atradu šo darbu. Un es par to esmu loti priecīgs.

—   Ak, kungs, par ko jūs runājat! Vai tad jūsu vieta ir tur? Paklausieties, ko es jums teikšu. Protams, es nevaru jums tūlīt piedāvāt vietu, kādu jūs būtu pelnījis, bet salīdzinājumā ar Meisoniem tā ir kā diena pret nakti. Kad jūs sāksiet strādāt Meisonu bankā?

—    Pirmdien.

—    Hm, esmu gatavs saderēt, ka jūs uz turieni neiesiet.

—    Ko, neiešu pie Meisoniem?!

—    Tieši tā, mans dārgais. Tobrīd jūs jau strādāsiet par komercdirektoru Franko Midlendas metālizstrādājumu kompānijā, kurai ir simt trīsdesmit četras nodaļas dažādās Francijas pilsētās un ciemos, kā arī Briselē un Sanremo.

Man aizrāvās elpa.

—    Bet es nekad neesmu dzirdējis par tādu kompāniju, — es nomurmināju.

—   Tas ir loti iespējams. Mēs par sevi nekliedzam uz katra ielas stūra, jo firmas kapitāls pilnībā sastāv no privātiem ieguldījumiem un mūsu darījumi sokas tik labi, ka reklāma vienkārši ir lieka. Firmas dibinātājs un ģenerāldirektors ir mans brālis Harijs Pinners. Zinot, ka es braucu uz Londonu, viņš man palūdza sameklēt viņam izdarīgu palīgu — jaunu, spējīgu un lietišķu cilvēku ar labām rekomendācijām. Pārķers man pastāstīja par jums, un, lūk, es esmu šeit. Iesākumam mēs varam jums piedāvāt tikai kādas piecsimt mārciņas gadā, bet vēlāk…

—    Piecsimt mārciņas?!

—   Tas ir tikai sākumā. Turklāt jūs saņemsiet vienu procentu komisijas naudu par katru jaunu kontraktu un, varat man ticēt, jūsu alga dubultosies.

—     Bet es neko nezinu par metālizstrādājumiem.

—    Toties jūs zināt grāmatvedību.

Man noreiba galva, un es tikko varēju nosēdēt. Bet pēkšņi man sirdī iezagās šaubas.

—     Es ar jums būšu atklāts, ser, — es teicu. — Meisoni man maksās tikai divsimt mārciņas gadā, toties firma "Meisons un Viljamsi" ir drošs uzņēmums. Bet par jums es tikpat kā neko…

—    Jūs esat vienkārši burvīgs! — sajūsmā iekliedzās mans viesis. — Tieši tāds cilvēks mums ir vajadzīgs. Jūs nevar apvārdot, un tas ir loti labi. Te ir simt mārciņas un, ja jūs uzskatāt, ka mēs esam vienojušies, droši lieciet tās savā kabatā kā avansu.

—    Tā ir loti liela summa, — es teicu. — Kad man jāķeras pie darba?

—     Atbrauciet rīt no rīta uz Birmingemu, — viņš atbildēja, — un vienos dienā atnāciet uz firmas pagaidu kantori Korpo- reišnstritā 126. Es jums iedošu manam brālim adresētu vēstuli. Vajadzīga viņa piekrišana. Bet, starp mums runājot, es jūsu iecelšanu uzskatu par izlemtu.

—   Pat nezinu, kā jums pateikties, mister Pinner, — es teicu.

—    Nav par ko, manu zēn. Jums jāpateicas tikai pašam sev. Un tagad vēl daži sīkumi — tīra formalitāte, bet to ir nepieciešams nokārtot. Vai jums ir papīrs? Esiet tik laipns un uzrakstiet: "Esmu ar mieru par piecsimt mārciņu lielu gada algu uzņemties komercdirektora pienākumus Franko Midlen- das metālizstrādājumu kompānijā".

Es uzrakstīju prasīto, un misters Pinners ielika papīru kabatā.

—    Un vēl viens jautājums, — viņš teica. — Kā jūs domājat rīkoties ar Meisoniem?

Aiz priekiem es biju pilnīgi piemirsis par viņu eksistenci.

—     Es viņiem aizrakstīšu, ka atsakos no vietas, — es atbildēju.

—    Manuprāt, to nevajag darīt. Es biju pie Meisona un jūsu dēl sastrīdējos ar viņa pārvaldnieku. Es iegāju pie viņa ievākt ziņas par jums, bet viņš sāka kliegt, ka es aizvilinot viņa darbiniekus un tamlīdzīgi. Un tad es nenovaldījos. "Ja jūs gribat paturēt labus darbiniekus, tad maksājiet viņiem pienācīgu algu," es dusmās pateicu. Tad viņš man atbildēja, ka jūs labāk strādāsiet pie viņiem par mazu algu, nekā pie mums par lielu. "Esmu gatavs saderēt uz piecām mārciņām," es teicu, "ka pēc tam, kad es viņam piedāvāšu komercdirektora vietu pie mums, viņš pat neuzrakstīs jums par savu atteikumu." "Lai notiek!" viņš iesaucās. "Mēs viņu, varētu teikt, izvilkām no cilpas, un viņš no mums neatteiksies!" Tieši tā viņš teica.

—     Kāds nekauņa! — es sašutu."— Es viņu acīs neesmu redzējis, bet viņš uzdrošinās runāt par mani tādas lietas… Tagad nu gan es viņiem ne par ko nerakstīšu, pat ja jūs lūgtu to darīt!

—     Tas ir jauki. Tātad, esam vienojušies, — viņš teica, pieceldamies no krēsla. — Es priecājos, ka esmu atradis brālim labu palīgu. Te būs jūsu simt mārciņas un vēstule. Iegaumējiet adresi: Korporeišnstrīta 126, un neaizmirstiet — rit vienos dienā. Arlabunakti, un lai laime vienmēr ir kopā ar jums, kā jūs to esat pelnījis.

Lūk tāda, cik es atceros, bija mūsu saruna. Varat iedomāties, doktor Vatson, cik priecīgs es biju par šo piedāvājumu. Nākotnes spožo izredžu saviļņots es negulēju līdz pusnaktij, un nākošajā dienā ar pašu pirmo vilcienu aizbraucu uz Birmin- gemu. Nonācis galā, es atstāju mantas Nūstrītas viesnīcā, bet pats kājām devos meklēt norādīto adresi.

Līdz norunātajam laikam vēl bija atlikusi apmēram ceturtdaļstunda, bet es nolēmu, ka nekas nenotiks, ja ieradīšos nedaudz agrāk. Izrādījās, ka meklētā māja ir paliela pasāža, kuras galā abās pusēs atradās divi lieli veikali. Aiz viena no tiem bija redzams kaut kas līdzīgs vītņu kāpnēm, no kurām varēja nokļūt dažādos vietējo firmu kantoros un nodalās.

Kāpņu sākumā pie sienas karājās milzīgs rādītājs ar firmu nosaukumiem, bet, lai kā ari es meklēju, man vajadzīgo es nevarēju atrast. Dūša man sašļuka, un es vairākas minūtes stāvēju, truli blenzdams rādītājā un vaicādams sev, kurš un kāpēc nolēmis mani tik muļķīgi izjokot. Te pēkšņi pie manis pienāca kāds svešinieks — mana vakardienas apmeklētāja preciza kopija, tikai šis bija gludi skūts, un mati viņam bija nedaudz gaišāki.

—    Misters Pikrofts? — viņš man jautāja.

—   Jā, — es atbildēju.

—    Es jūs gaidīju, bet jūs atnācāt nedaudz agrāk. Šorīt es saņēmu vēstuli no sava brāļa. Viņš jūs loti slavē.

—   Kad jūs pienācāt, es rāditājā meklēju savu nākamo firmu.

—   Mums pagaidām vēl nav izkārtnes, mēs tikai pagājušajā nedēlā noīrējām šīs telpas. Nu ko, iesim augšā un tur ari aprunāsimies.

Mēs uzkāpām pa kāpnēm gandrīz līdz pašam jumtam un nokļuvām tumšā, aplupušā un netīrā istabelē, no kuras pa durvīm varēja nokļūt vēl vienā tādā pašā telpā. Cerēdams ieraudzīt milzīgu kantori ar pulētu galdu rindām un lielu klerku skaitu, es apstulbis aplūkoju kailo logu bez aizkariem, divus priedes koka ķebļus un mazo galdu, kas kopā ar rēķiniem un papīrgrozu bija visa kabineta iekārta.

—  Mister Pikroft, lai jūs nemulsina mūsu pieticīgās telpas, — pamanīdams manu apjukumu, jaunais priekšnieks mani uzmundrināja, — arī Romu neuzcēla vienā dienā. Mūsu firma ir pietiekoši bagāta, tomēr mēs ar naudu nesvaidāmies. Lūdzu, sēdieties un dodiet šurp savu vēstuli.

Es pasniedzu viņam vēstuli, kuru viņš uzmanīgi izlasīja.

—   Jūs nu gan esat atstājis spēcīgu iespaidu uz manu brāli Arturu, — viņš piezīmēja. — Bet mans brālis ir labs cilvēku pazinējs. Tiesa gan, viņš tos mēra pēc Londonas mērauklām, bet es — pēc savas, Birmingemas. Bet šoreiz tomēr klausišu viņa padomam. Varat uzskatīt, ka no šodienas jūs esat pieņemts darbā mūsu kantorī.

—    Kādi būs mani pienākumi? — es jautāju.

—     Drīz jūs Parīzē vadīsiet lielu mūsu kompānijas filiāli, kurai ir simt trīsdesmit četras nodaļas visā Francijā, un jums vajadzēs pa visu valsti izplatīt angļu keramiku. Preču pasūtījumu noformēšana beigsies tuvākajās dienās. Bet pagaidām jūs paliksiet Birmingemā un darīsiet savu darbu šeit.

—    Ko tieši? — es pajautāju.

Atbildes vietā viņš izņēma no galda atvilktnes lielu, sarkanos ādas vākos iesietu grāmatu.

—    Tā ir Parīzes uzziņu grāmata, — viņš teica, — ar tās iedzīvotāju nodarbošanās norādēm. Paņemiet to līdzi uz mājām un izrakstiet visus metālizstrādājumu tirgotājus un viņu adreses. Tas mums ir loti nepieciešami.

—    Bet droši vien, ka ir speciāli profesijām veltīti uzziņu krājumi, — es piezīmēju.

—    Tie ir loti neērti. Franču sistēma atšķiras no mūsējās. Vārdu sakot, ņemiet šo krājumu un nākošajā pirmdienā pulksten divpadsmitos atnesiet man gatavu sarakstu. Uz redzēšanos, mister Pikroft. Es esmu pārliecināts, ka jums pie mums patiks, protams, ja jūs ari turpmāk būsiet uzcītīgs un saprātīgs.

Ar grāmatu rokās es atgriezos viesnīcā. Manu sirdi plosīja vispretrunīgākās jūtas. No vienas puses, es biju pieņemts darbā, un manā kabatā bija simt mārciņas. No otras — nožēlojamais kantora izskats un citi sīkumi, kurus uzreiz ievēro cilvēks, kam ir pieredze banku lietās, lika man aizdomāties par manu jauno saimnieku finansiālo stāvokli. Bet, lai būtu kā būdams, avansu es biju saņēmis, un vajadzēja ķerties pie darba. Kaut arī visu svētdienu rāvos melnās miesās, pirmdien biju ticis tikai līdz "N" burtam. Es devos pie sava jaunā šefa un sastapu vinu arvien vēl tajā pašā aplupušajā istabā; viņš lika man turpināt Parīzes skārdnieku sarakstu un ierasties trešdien ar gatavu darbu. Bet arī trešdien darbs vēl nebija pabeigts. Es svīdu pie saraksta līdz piektdienai, tas ir, līdz vakardienai. Vakar es beidzot atnesu Pinneram gatavo sarakstu.

—     Pateicos jums, — viņš teica. — Baidos, ka es nebiju novērtējis uzdevuma grūtības pakāpi. Šis saraksts man būs ļoti noderīgs.

—    Jā, pie tā nācās krietni vien pasvīst, — es piezīmēju.

—    Bet tagad, — viņš paziņoja, — es palūgšu jūs sastādīt mēbeļu veikalu sarakstu, tie ari nodarbojas ar keramikas tirdzniecību.

—    Labi.

—   Atnāciet uz kantori rit ap septiņiem vakarā, lai es zinātu, kā jums sokas ar darbu. Bet nepārpūlieties. Aizejiet vakarā uz mūzikholu. Es domāju, ka tas nekaitēs ne jums, ne jūsu darbam.

To pateicis, viņš iesmējās, un es pēkšņi ar šausmām pamanīju uz vina apakšējā otrā zoba no kreisās puses slikti uzliktu zelta plombi.

Šerloks Holmss labsajūtā pat saberzēja rokas, kurpretim es klausījos mūsu klientu dziļā neizpratnē.

—    Jūsu apmulsums ir saprotams, doktor Vatson, — teica Pikrofts. — Jūs taču nezināt visus lietas apstākļus. Atcerieties, ka Londonā es runāju ar sava saimnieka brāli? Tad lūk, viņam mutē bija tieši tāda pati zelta plombē. Es pievērsu tai uzmanību, kad viņš iesmējās, atstāstīdams man savu sarunu ar Meisonu pārvaldnieku.

Tad es domās salīdzināju abus brāļus un secināju, ka balsis un figūras viņiem ir absolūti vienādas, un ka viņi atšķiras tikai ar to, ko viegli var izmainīt ar skuvekļa vai ari parūkas palīdzību. Šaubu nebija: manā priekšā bija tas pats cilvēks, kurš apmeklēja mani Londonā. Protams, gadās, ka brāļi ir līdzīgi viens otram kā divas ūdens lāses, bet ka viņiem būtu vienādi aiz- plombēts viens un tas pats zobs — tas bija neiespējami.

Šefs pavadīja mani līdz durvīm, un es attapos uz ielas, ar pūlēm saprazdams, kur atrodos un kas ar mani notiek.

Kaut kā tomēr nokļuvu līdz viesnīcai. Lai atjēgtos, iebāzu galvu bļodā ar aukstu ūdeni un sāku domāt, kāpēc gan viņš atsūtīja mani no Londonas uz Birmingemu pats pie sevis, kāpēc es uzrakstīju to idiotisko vēstuli? Lai arī kā es nelauzīju galvu, atbildes uz šiem jautājumiem atrast nevarēju. Un te pēkšņi pār mani nāca apskaidrība: braukšu pie Šerloka Holmsa, tikai viņš varēs saprast, kas aiz tā slēpjas. Tajā pašā dienā es ar vakara vilcienu devos uz Londonu, lai no rīta satiktos ar Šerloku Holmsu un atvestu viņu uz Birmingemu.

Klerks beidza stāstu par savu dīvaino piedzīvojumu. Iestājās klusums. Šerloks Holmss daudznozīmīgi paskatījās uz mani un atlaidās spilvenos. Viņa sejas izteiksme bija apmierināta un reizē kritiska, kā lietpratējam, kurš tikko kā pagaršojis lieliska vīna malku.

—     Veikli izdomāts, vai ne, Vatson? — viņš ierunājās. — Man šis notikums šķiet vilinošs. Es ceru, jūs piekritīsiet, ka saruna ar Hariju-Arturu Pinneru Franko Midlendas metālizstrādājumu kompānijas pagaidu kantorī varētu mums būt visai interesanta.

—    Jā, bet kā to izdarīt? — es pajautāju.

—    Loti vienkārši, — sarunā iejaucās Hels Pikrofts. — Jūs abi esat mani draugi, kuri meklē darbu, un es, dabiski, nolēmu ieteikt jūs savam saimniekam.

—    Lieliski, tā ari darīsim! — iesaucās Holmss. — Es vēlos satikt šo kungu un, ja izdosies, noskaidrot, kādu spēli viņš ir ieplānojis. Ko tik īpašu viņš jūsos atrada? Kāpēc izsniedza tik lielu avansu? Varbūt…

Viņš ņēmās grauzt nagus, klīstošu skatienu veroties vagona logā, un līdz pašai Nūstrītai mums vairs neizdevās no viņa izdabūt ne vārda.

Tajā pašā dienā septiņos vakarā mēs trijatā soļojām pa Korporeišnstrītu, dodoties uz Franko Midlendas kompānijas kantori.

—     Ierasties agrāk nav jēgas, — piezīmēja klerks. — Viņš tur acīmredzot ierodas tikai tādēļ, lai satiktos ar mani. Tā ka līdz norunātajam laikam kantorī tik un tā neviena nebūs.

—   Tas ir interesanti, — teica Holmss.

—    Nu, ko es jums teicu! — Pikrofts iesaucās. — Lūk, kur viņš iet mums pa priekšu.

Viņš norādīja uz neliela auguma, gaišmatainu, labi ģērbtu vīrieti, kurš steidzās pa ielas pretējo pusi. Kamēr mēs viņu vērojām, Pinners, ieraudzījis ielas otrā pusē avīžu tirgotāju, kurš vicināja svaigus vakara avīzes numurus, metās pāri brauktuvei pie viņa, lavierēdams starp ekipāžām un omnibusiem, un nopirka vienu. Tad ar avīzi rokā viņš pazuda pasāžas durvīs.

—   Viņš jau ir kantorī! — Pikrofts iesaucās. — Nāciet man līdzi, es jūs tūlīt iepazīstināšu.

Sekodami mūsu celabieram, mēs uzkāpām piektajā stāvā un atradāmies neaizslēgtu durvju priekšā. Pikrofts pieklauvēja. Aiz durvīm atskanēja: "Ienāciet". Mēs iegājām tukšā, gandrīz nemēbelētā istabā, kuras izskats pilnībā atbilda Pikrofta aprakstam. Aiz vienīgā galda ar atvērtu avīzi rokās sēdēja tikko uz ielas redzētais cilvēks. Viņš pacēla galvu, un es ieraudzīju seju, kuru bija izķēmojušas tādas ciešanas, pareizāk sakot — pat ne ciešanas, bet bezcerīgs izmisums, kāds mēdz būt, kad ar cilvēku notiek nelabojama nelaime. Viņa pieri klāja sviedru lāses, vdigi bija ieguvuši mironīgi bālu nokrāsu un atgādināja beigtas zivs vēderu, stiklainajā acu skatienā atspoguļojās šausmas. Viņš raudzījās uz savu klerku, it kā nekad agrāk nebūtu to redzējis, un pēc Pikrofta sejas izteiksmes es sapratu, ka tādu viņš savu saimnieku redz pirmo reizi.

—    Mister Pinner, kas noticis, vai jūs esat slims? — viņš iesaucās.

—    Jā, es nejūtos visai labi, — izmocīja misters Pinners. — Kas tie par džentlmeņiem, kas atnākuši kopā ar jums? — viņš vaicāja, aplaizīdams apkaltušās lūpas.

—   Misters Hariss no Bērmendsijas un misters Praiss — vietējais iedzīvotājs, — bez minstināšanās atbildēja mūsu klerks.

— Tie ir mani draugi. Viņi labi pārzina kantoru lietas, bet šobrīd abi ir bez darba. Un es nodomāju, ka varbūt jums atradīsies viņiem kāda vieta.

—    Protams, kāpēc gan ne! — iesaucās Pinners, pēdējiem spēkiem izmocīdams smaidu. — Es esmu pārliecināts, ka atradīsies. Kāda ir jūsu specialitāte, mister Haris?

—    Es esmu grāmatvedis, — atbildēja Holmss.

—    Tā, tā, grāmatveži mums ir vajadzīgi. Un jūs, mister Prais?

—    Klerks, — es teicu.

—    Domāju, ka arī jums darbs atradīsies. Tiklīdz mēs pieņemsim lēmumu, es jums tūlīt par to paziņošu. Bet tagad gan palūgšu jūs doties prom. Dieva dēl, atstājiet mani vienu!

Pēdējie vārdi izlauzās pret viņa gribu. Šķita, ka viņam vairs nav spēka savaldīties. Mēs ar Holmsu saskatījāmies, bet Pik- rofts piegāja pie galda.

—   Mister Pinner, jūs laikam esat aizmirsis, ka es esmu atnācis pēc tālākām instrukcijām, — viņš teica.

—    Jā, jā, protams, mister Pikroft, — kantora saimnieks atbildēja negaidīti bezkaislīgā balsī. — Uzgaidiet mani šeit kādu brīdi. Un jūsu draugi arī lai pagaida. Es būšu jūsu rīcībā pēc piecām minūtēm, ja jūs neiebilstat pret tik ļaunprātīgu jūsu pacietības izmantošanu.

Viņš piecēlās, goddevīgi paklanījās, izgāja blakustelpā un aizvēra aiz sevis durvis.

—    Kas tur atrodas? — iečukstējās Holmss. — Vai viņš mums neizspruks?

—   Nē! — pārliecināti atbildēja Pikrofts. — Pa šīm durvīm var nokļūt tikai otrajā istabā.

—    Bet vai tur nav vēl viena izeja?

—    Nē.

—   Vai tā telpa arī ir tukša?

—   Vismaz vakar vēl bija.

—   Kāpēc tad viņš uz turieni gāja? Man tas nav saprotams.

Rodas iespaids, ka Pinners pēkšņi zaudējis prātu. Kaut kas ir nobiedējis viņu līdz nāvei. Bet kas?

—     Varbūt viņš nolēma, ka mēs esam no policijas, — es izteicu minējumu.

—    Iespējams, — piekrita Pikrofts.

Holmss pakratīja galvu.

—     Nē, viņš jau bija nāves bālumā, kad mēs ienācām, — viņš iebilda. — Ja nu vienīgi…

Viņa vārdus pārtrauca skaļš klaudziens, kas atskanēja no blakusistabas.

—    Kāda velna pēc viņš klauvē pats pie savām durvīm! — iesaucās Pikrofts.

Klaudzieni atkārtojās. Mēs visi ar interesi skatījāmies uz aizvērtajām durvīm. Holmsa seja kļuva akmenscieta. Spēcīgā uzbudinājumā viņš saliecās uz priekšu.

Tad pēkšņi no blakustelpas atskanēja klusa burbuļojoša skaņa, it kā kāds skalotu kaklu, un kaut kas sāka bieži bungot pa koka starpsienu. Holmss kā ārprātīgs pārlēca pāri visai istabai pie durvīm un pagrūda tās. Durvis izrādījās aizbultētas. Mēs ar Pikroftu arī pieskrējām pie tām un trijatā gāzāmies tām virsū. Notrūka viena eņģe, tad otra, un durvis ar blīkšķi nogāzās uz grīdas. Mēs metāmies iekšā. Istaba bija tukša.

Mūsu apjukums ilga ne vairāk par minūti. Istabas tuvākajā stūrī bija redzamas vēl vienas durvis. Holmss pieskrēja pie tām un atrāva tās vaļā. Aiz durvīm uz grīdas mētājās žakete un veste, bet pie āķa, apmetis sev ap kaklu cilpu no personīgajiem bikšturiem, karājās Franko Midlendas metālizstrādājumu kompānijas pārvaldnieks. Celi viņam bija saliekti, galva nedabiski nokarājās uz krūtīm, un papēži, sitoties pret durvīm, radīja to nesaprotamo klaudzoņu, kura lika mums saausīties. Acumirklī es apķēru nejūtīgo ķermeni un pacēlu to uz augšu, bet Holmss ar Pikroftu sāka atraisīt gumijas cilpu, kura gandrīz pazuda sarkanzilajās kakla krokās. Pēc tam mēs pārnesām Pinneru otrā istabā un noguldījām uz grīdas. Viņa seja bija kļuvusi svina pelēka, bet viņš vēl bija dzīvs — violeti zilās lūpas pie katra elpas vilciena cilājās uz augšu un leju. Tās bija nožēlojamas paliekas no tā veselā, ziedošā cilvēka, kuru mēs pirms pusstundas redzējām uz ielas.

—   Vatson, kāds ir viņa stāvoklis? — man pajautāja Holmss.

Es noliecos pār gulošo ķermeni un sāku apskati. Pulss

joprojām bija vājš, bet elpa pamazām kļuva vienmērīgāka, plaksti viegli drebēja, atsedzot šauru acu baltuma svītriņu.

—   Daudz netrūka, lai viņš nokļūtu pie senčiem, — es piezīmēju, — bet šķiet, ka šoreiz viss beidzies laimīgi. Atveriet logu un padodiet karafi ar ūdeni.

Es atpogāju viņam apkaklīti, samitrināju seju ar aukstu ūdeni un veicu mākslīgo elpināšanu, līdz viņš beidzot sāka elpot ar pilnu krūti.

—     Viss pārējais tagad ir laika jautājums, — es noteicu, atkāpdamies no cietušā.

Holmss, galvu nokāris un rokas sabāzis bikšu kabatās, stāvēja pie galda.

—   Nu ko, — viņš teica, — laiks izsaukt policiju. Jāatzīstas, ka man būs loti patīkami izskaidrot viņiem šīs lietas būtību.

—    Es tomēr neko nesaprotu, — atzinās Pikrofts. — Kāda velna pēc es viņiem šeit biju vajadzīgs?

—    Viss ir loti vienkārši, — attrauca Holmss. — Man nav saprotama tikai pati pēdējā aina. — Viņš norādīja uz bikšturiem.

—    Un viss pārējais jums ir skaidrs?

—    Man šķiet, ka jā. Un ko jūs teiksiet, Vatson?

Es paraustīju plecus.

—    Es nesaprotu pilnīgi neko.

—   Ja uzmanīgi izseko līdzi notikumu gaitai, tad secinājums rodas pats no sevis.

—    Kāds tad?

" — Vienu mirklīti. Vispirms atgriezīsimies pie diviem izejas punktiem: pirmais — Pikrofta iesniegums ar lūgumu pieņemt viņu darbā šajā muļķīgajā kompānijā. Es ceru, ka jūs nojaušat, kāpēc viņam lika to uzrakstīt.

—    Baidos, ka ne.

—     Un tomēr kaut kāda iemesla dēj tas bija vajadzīgs. Jo parasti, lai pieņemtu cilvēku darbā, pietiek ar mutisku vienošanos, un arī šoreiz nebija nekāda iemesla rīkoties citādāk. Tātad mēs varam secināt, ka viņiem bija ārkārtīgi nepieciešams jūsu rokraksta paraugs.

—    Bet kāpēc?

—     Patiešām, kāpēc? Atbildot uz šo jautājumu, mēs arī atrisināsim visu uzdevumu. Tātad, kāpēc gan viņiem bija vajadzīgs jūsu rokraksts? Tāpēc, ka kādam loti vajadzēja kaut ko uzrakstīt it kā jūsu vārdā. Tagad otrais punkts. Kā jūs tūlīt redzēsiet, tie viens otru papildina. Atcerieties, ka no mistera Pikrofta tika saņemts solījums nesūtīt Meisoniem rakstisku atteikumu. No tā mēs varam secināt, ka minētās bankas pārvaldnieks vēl līdz šai dienai ir pilnīgi pārliecināts, ka pirmdien pie viņiem darbā ieradās neviens cits, kā misters Pikrofts.

—    Mans Dievs! — iekliedzās nabaga Pikrofts. — Kāds gan es esmu idiots!

—   Tūlīt jums kļūs skaidrs, kāpēc viņiem bija vajadzīgs jūsu rokraksta paraugs. Iedomājieties, ka cilvēks, kurš iekļuvis pie Meisoniem, izmantojot jūsu vārdu, nepazīst jūsu rokrakstu. Skaidrs, ka viņu tūlīt atmaskos, un viņš zaudēs spēli, vēl to neuzsācis. Bet, ja krāpniekam ir zināms jūsu rokraksts, tad viņam vairs nav no kā baidīties. Jo, kā es sapratu, pie Meisoniem neviens nekad jūs nav acīs redzējis.

—    Tur jau tā lieta, ka neviens! — ievaidējās Pikrofts.

—    Lieliski. Krāpniekam bija ārkārtīgi svarīgi, lai jūs nepārdomātu vai nejauši neuzzinātu, ka pie Meisoniem strādā jūsu dubultnieks. Tāpēc viņš jums iedeva solīdu avansu un aizveda uz Birmingemu, kur uzdeva kaut kādu darbu, kas kaut vai uz nedēlu noturētu jūs projām no Londonas. Kā redzat, viss ir loti vienkārši.

—   Jā, bet kāpēc viņam vajadzēja uzdoties par paša brāli?

—    Ari tas ir saprotams. Acīmredzot viņi ir divi. Vienam vajadzēja aizstāt jūs pie Meisoniem, bet otrajam — aizsūtīt jūs uz Birmingemu. Pieaicināt vēl trešo, kurš spēlētu firmas pārvaldnieka lomu, viņi negribēja. Tāpēc otrais, iespēju robežās, izmainīja savu ārieni un uzdevās pats par savu brāli, lai pat uzkrītošā līdzība nevarētu radīt aizdomas. Un, ja nebūtu bijusi zelta plombē, jums nekad prātā neienāktu, ka jūsu Londonas apmeklētājs un Birmingemas kantora pārvaldnieks ir viena un tā pati persona.

Hels Pikrofts sažņaudza dūres.

—    Mans Dievs! — viņš iesaucās. — Bet ar ko gan mans dubultnieks nodarbojās Meisonu kantorī, kamēr es šeit lāvu vazāt sevi aiz deguna? Ko lai mēs tagad darām, mister Holms? Ko?

—    Pirmkārt, nekavējoties jātelegrafē Meisoniem.

—    Šodien ir sestdiena, banku divpadsmitos slēdz.

—   Tam nav nozīmes, tur droši vien ir sargs vai šveicars…

—    Jā, viņi speciāli algo sargu. Es par to dzirdēju Sitijā. Viņu bankā tiek glabātas lielas vērtības.

—    Lieliski. Mēs viņam tūlīt piezvanīsim un uzzināsim, vai viss ir kārtībā un vai tur strādā klerks ar jūsu uzvārdu. Vispār, lieta ir skaidra. Nesaprotams ir tikai tas, kāpēc, ieraudzījis mūs, viens no krāpniekiem tūlīt izgāja blakusistabā un pakārās.

—    Avīze!.,. — mums aiz muguras iečerkstējās aizsmakusi balss.

Pašnāvnieks bāls un briesmīgs sēdēja uz grīdas, viņa acīs bija parādījusies saprāta dzirksts, rokas nervozi berzēja cilpas atstāto plato, sarkano joslu uz kakla.

—      Avīze! Nu protams! — Holmss satraukti iesaucās. — Kāds gan es esmu idiots! Es visu laiku gribēju saistīt pašnāvību ar mūsu apmeklējumu un pavisam aizmirsu par avīzi. Atrisinājums, bez šaubām, jāmeklē tur. — Viņš izklāja avīzi uz galda un uzvaroši iekliedzās.

— Vatson, paskatieties! — viņš sauca. — Tā ir Londonas "Evening Standard". Kas par virsrakstiem! "Laupīšana Sitijā! Slepkavība Meisonu bankā! Grandiozs laupīšanas mēģinājums! Noziedznieks noķerts!" Lūk šeit, Vatson! Lasiet! Es degu nepacietībā.

Spriežot pēc tā, cik daudz vietas aizņēma raksti par šo neizdevušos laupīšanu, tas bija dienas galvenais notikums.

Lūk, ko es izlasīju:

"Šodien Sitijā notika pārdrošs bankas aplaupīšanas mēģinājums. Viens cilvēks nogalināts. Noziedznieks aizturēts.

Pirms nedaudz dienām pazīstamajā bankā "Meisons un Viljamsi" tika nodoti glabāšanā vērtspapīri par summu, kas pārsniedz miljonu sterliņu mārciņu. Bankas pārvaldnieks, apzinādamies savu atbildību un saprazdams ar tik milzīgas summas glabāšanu saistīto risku, noorganizēja bankā bruņota sarga diennakts dežūru. Saņemtās vērtības tika ievietotas visjaunākās konstrukcijas seifos. Tajā pašā laikā bankā tika pieņemts darbā Hels Pikrofts, kāds jauns klerks. Izrādījās, ka tas nav neviens cits, kā slavenais seifu uzlauzējs un laupītājs Bedingtons, kurš, nosēdējis piecus gadus katorgas cietumā, kopā ar savu brāli nesen bija iznācis brīvībā. Kaut kādā, pagaidām vēl nenoskaidrotā, veidā šim Bedingtonam bija izdevies iekārtoties par klerku bankā. Nostrādājis dažas dienas, viņš izpētīja seifu un glabātavu izvietojumu, kā arī noņēma nospiedumus no viņiem vajadzīgajām atslēgām.

Parasti sestdienās Meisonu kalpotāji atstāj banku tieši divpadsmitos dienā. Lūk, kāpēc policijas seržants Tūsons, kurš tobrīd dežurēja Sitijā, bija nedaudz pārsteigts, kad ieraudzīja kādu kungu ar sakvojāžu rokās iznākam no bankas divpadsmit minūtes pāri vieniem. Nelādzīgu aizdomu vadīts, viņš sekoja nepazīstamajam un, lai gan tas izmisīgi pretojās, ar pieskrējušā konstebla Polloka palīdzību aizturēja viņu. Tūlīt arī noskaidrojās, ka notikusi pārdroša un grandioza laupīšana. Sakvojāžs izrādījās piebāzts ar vērtspapīriem — amerikāņu dzelzceļa un citu kompāniju akcijām. Vērtspapīru cena pārsniedza simt tūkstošus sterliņu mārciņu.

Apskatot bankas ēku, tika atrasts nelaimīgā sarga līķis, kurš bija iebāzts vienā no lielākajiem seifiem, un nogulētu tur līdz pirmdienai, ja nebūtu gadījies uzņēmīgais un atjautīgais seržants Tūsons. Upura galvaskauss no aizmugures bija sadragāts ar krāsns kruki- Acīmredzot Bedingtons bija atgriezies kantorī, izlikdamies, ka ir kaut ko tur aizmirsis. Nogalinājis sargu un ātri aptīrījis pašu lielāko seifu, viņš mēģināja ar laupījumu aizbēgt. Viņa brālis, kurš parasti strādā kopā ar vinu, šoreiz, pēc pašreizējās informācijas, laupīšanā nav piedalījies. Neraugoties uz to, policija veic enerģiskus pasākumus, lai noskaidrotu viņa atrašanās vietu".

— Šķiet, ka mēs varam atbrīvot policiju no liekām rūpēm, — teica Holmss, norādīdams uz figūru, kas sakņupusi, nokārtu galvu bija ierāvusies stūrī pie loga. — Cilvēka daba tomēr ir visai dīvaina lieta, Vatson. Šis cilvēks tik loti mīl savu brāli — slepkavu un ļaundari, ka bija gatavs doties pašnāvībā, kad uzzināja, ka pēdējam draud karātavas. Tomēr tas neko nemaina, mēs ar doktoru paliksim šeit, bet jūs, mister Pikroft, esiet tik laipns, un aizejiet pasaukt policiju.

Cilvēks ar kupri

Kādā vasaras vakarā, dažus mēnešus pēc savām laulībām, es sēdēju pie kamīna, lai izpīpētu pēdējo pīpi. Diena bija gadījusies īpaši smaga, es biju noguris līdz bezsamaņai un snauduļodams lasīju kaut kādu romānu. Mana sieva jau bija uzkāpusi guļamistabā, arī kalpone jau bija devusies pie miera — dzirdēju, kā tika aizslēgtas ārdurvis. Es piecēlos un gatavojos izdauzīt savu pīpi, kad pēkšņi pie durvīm atskanēja zvans.

Es paskatījos pulkstenī. Tas rādija bez piecpadsmit minūtēm divpadsmit. Viesim bija tā kā par vēlu. Nodomāju, ka mani aicinās pie pacienta un, iespējams, ka nāksies nosēdēt pie viņa gultas visu nakti. Ar neapmierinātu sejas izteiksmi es izgāju priekšnamā, atvēru durvis un ārkārtīgi izbrīnijos — uz sliekšņa stāvēja Šerloks Holmss.

—    Vatson, — viņš teica, — es cerēju, ka jūs vēl neguļat.

—    Priecājos jūs redzēt, Holms!

—   Jūs esat pārsteigts, un tas ir saprotams! Bet man šķiet, ka jūs jūtaties atvieglots! Hm… Jūs joprojām smēķējat to pašu tabaku, ko vecpuiša gados. Kļūdīties nav iespējams: uz jūsu apģērba ir tie paši raksturīgie pelni. Tūlīt var ievērot ari to, Vatson, ka jūs esat pieradis nēsāt militāro formu. Jums nekad neizdosies radīt par sevi pārliecinošu civilpersonas iespaidu, ja neatmetisiet paradumu nēsāt kabatlakatiņu aiz piedurknes atloka. Vai jūs man šonakt dosiet pajumti?

—    Ar lielāko prieku!

—   Jūs stāstījāt, ka jums esot viena viesiem domāta istaba un, spriežot pēc cepuru pakaramā, tā šobrīd ir tukša.

—    Es priecāšos, ja jūs pārnakšņosiet pie manis.

—     Paldies! Tādā gadījumā es pakarināšu savu cepuri uz brīvā āka. Redzu, ka jūsu mājā ir bijis meistars. Ceru, ka kanalizācija ir kārtībā?

—    Nē, tā ir gāze…

—    Skaidrs! Uz jūsu linoleja ir palikušas divas švīkas no viņa zābaku naglām… tieši tajā vietā, kur krīt gaisma. Nē, paldies, es jau paēdu vakariņas Vaterlo stacijā, bet loti labprāt izpīpēšu kopā ar jums pīpi.

Es pasniedzu viņam savu tabakmaku, un viņš, apsēdies man pretī, kādu laiku klusēdams smēķēja. Es lieliski zināju, ka tai vajadzēja būt loti svarīgai lietai, kas lika viņam tik vēlu mani apciemot, un pacietīgi gaidīju, kamēr viņš pats sāks runāt.

—    Es skatos, ka pašlaik jums daudz nākas nodarboties ar saviem tiešajiem pienākumiem, — viņš teica, vērīgu skatienu palūkodamies uz mani.

—    Jā, šodien man bija īpaši grūta diena, — es atbildēju un, brīdi padomājis, piebildu: — Iespējams, ka jūs uzskatīsiet mani par muļķi, bet es tomēr nesaprotu, kā jūs to uzminējāt.

Holmss pasmaidīja.

—    Es taču zinu jūsu paradumus, mans dārgais Vatson, — viņš teica. — Kad jums vizītes ir maz, jūs ejat kājām, bet kad daudz — ņemat kebu. Un, tā kā es redzu, ka jūsu zābaki nav netīri, bet tikai nedaudz noputējuši, tad es, ne mirkli nešauboties, secinu, ka pašlaik jums darba ir pāri galvai un jūs braucat ar kebu.

—    Lieliski! — es iesaucos.

—     Un pavisam vienkārši, — viņš piebilda. — Tas ir tas tipiskais gadījums, kad ir ārkārtīgi viegli pārsteigt sarunas biedru, kurš nav ņēmis vērā kādu sīku apstākli, uz kura tomēr balstās visa spriedumu virkne. To pašu, mans dārgais Vatson, var teikt arī par jūsu stāstiņiem, kuri intriģē lasītājus tikai tāpēc, ka jūs tīšuprāt noklusējat dažus sīkumus. Šobrīd es līdzinos tādam lasītājam, jo man rokās ir daži pavedieni kādam ļoti savādam gadījumam, kuru var izskaidrot, tikai zinot visus lietas apstākļus. Un es tos uzzināšu, Vatson, noteikti uzzināšu!

Viņa acis iemirdzējās, iekritušie vaigi viegli iesārtojās. Uz mirkli Holmsa sejā atspoguļojās vina nemierīgā un kaislīgā rakstura uguns. Bet tūlīt pat nodzisa. Un viņa seja atkal kļuva līdzīga bezkaislīgai maskai, līdzīgi kā indiānim. Par Holmsu bieži teica, ka viņš nav cilvēks, bet gan mašīna.

—    Šajā lietā ir interesantas īpatnības, — viņš piebilda. — Es pat teiktu — ārkārtīgi interesantas īpatnības. Man šķiet, ka es jau esmu tuvu atrisinājumam. Vēl jānoskaidro pavisam nedaudz. Ja jūs būtu ar mieru braukt kopā ar mani, jūs man izdarītu lielu pakalpojumu.

—    Ar lielāko prieku!

—    Vai jūs varētu rīt doties uz Olderšotu?

—   Protams. Es esmu pārliecināts, ka Džeksons neatteiksies pieņemt manus pacientus.

—    Brauksim ar vilcienu, kas atiet no Vaterlo stacijas desmitos un vienpadsmit minūtēs.

—    Lieliski! Es vēl paspēšu sarunāt ar Džeksonu.

—    Tādā gadījumā, ja jūs neesat pārāk noguris, es īsumā izstāstīšu, kas ir noticis un kal mums jāpaveic.

—   Pirms jūs atnācāt, man loti gribējās gulēt. Bet tagad viss miegs ir kā ar roku noņemts.

—     Es centīšos stāstīt īsi, tomēr neizlaižot neko svarīgu. Iespējams, ka jūs par šo notikumu esat lasījis avīzēs. Es domāju pulkveža Bērklija iespējamo slepkavību. Viņš dienēja Karaliskajā Melouzas pulkā, kurš ir izmitināts Olderšotā.

—    Nē, neesmu lasījis.

—   Tātad šī lieta vēl nav paspējusi kļūt plaši zināma. Pulkvedi atrada mirušu tikai pirms divām dienām. īsumā fakti ir šādi.

Kā jūs zināt, Karaliskais Melouzas pulks ir viens no pašiem slavenākajiem britu armijas pulkiem. Tas izcēlās gan Krimas kampaņā, gan sipaju sacelšanās laikā. Līdz pagājušajai pirmdienai to komandēja Džeimss Bērklijs, varonīgs veterāns, kurš sāka dienestu kā ierindas kareivis, par drošsirdību tika iecelts virsnieku kārtā un beigu beigās sāka komandēt pulku, uz kuru pats atnāca kā jauniesauktais.

Pulkvedis Bērklijs apprecējās, kad bija vēl tikai seržants. Viņa sieva Nensija, meitas uzvārdā Devoja, bija meita atvaļinātam seržantam karognesējam, kurš kādreiz bija dienējis tajā pašā daļā. Nav grūti iedomāties, ka virsnieku sabiedrībā jauno pāri uzņēma ne visai labvēlīgi. Bet viņi acīmredzot ātri iedzīvojās šajā vidē. Cik man zināms, misis Bērklija vienmēr ir bijusi labi ieredzēta pulka dāmu vidū, bet viņas laulātais draugs — starp saviem dienesta biedriem virsniekiem. Vēl es varu piebilst, ka viņa bija loti skaista, un arī tagad, pēc trīsdesmit gadiem, vēl joprojām ir loti pievilcīga.

Pēc visa spriežot, pulkvedim Bērklijam vienmēr ir bijusi laimīga ģimenes dzīve. Majors Mērfijs, kuram man jāpateicas par savas informācijas lielāko dalu, apgalvo, ka viņš nekad nav dzirdējis ne par kādām nesaskaņām šī laulātā pāra starpā. Kaut gan viņš uzskata, ka Bērklijs sievu mīlēja vairāk, nekā viņa savu vīru. Šķiroties no viņas pat uz vienu dienu, viņš loti skuma. Toties viņa, kaut ari bija viņam maiga un uzticama sieva, izturējās pret viņu atturīgāk. Pulkā viņi tika uzskatīti par priekšzīmīgu pāri. Viņu attiecībās nebija nekā tāda, kas varētu dot kaut attālu mājienu uz traģēdijas iespējamību.

Pulkveža Bērklija raksturs bija visai savdabīgs. Parasti jautrs un sabiedrisks, šis vecais karotājs brīžiem kļuva viegli aizkaitināms un launatminīgs. Tomēr šī vina rakstura īpašība nekad neizpaudās attiecībā uz sievu. Majors Mērfijs un pārējie trīs virsnieki no pieciem, ar kuriem es sarunājos, bija pārsteigti par nomākto garastāvokli, kāds reizēm pārņēma pulkvedi. Kā izteicās majors, nereti gadījās, ka trokšņainas un jautras savie- sigas sarunas laikā it kā neredzama roka pēkšņi notrauktu smaidu no viņa lūpām. Kad viņam uznāca melnie, viņš vairākas dienas bija visriebīgākajā garastāvokli. Viņa raksturā bija vēl viena dīvainība, kuru bija pamanījuši dienesta biedri, — viņš baidījās palikt viens, it īpaši tumsā. Šāda bērnišķīga īpašība cilvēkam, kuram neapšaubāmi bija vīrišķīga daba, radīja dažādas runas un visāda veida minējumus.

Karaliskā Melouzas pulka pirmais bataljons bija izmitināts Olderšotā jau vairākus gadus. Precētie virsnieki nedzīvoja kazarmās, un pulkvedis visu šo laiku mitinājās Lečainas villā, kura atrodas apmēram pusjūdzi no Ziemeļu nometnes. Māja ir izvietota dārza dziļumā, bet tās rietumu puse atrodas tikai kādus trīsdesmit jardus no ceļa. No kalpotājiem mājā ir kučieris, apteksne un virtuvene. Tikai viiji un vinu kungs ar kundzi dzīvoja Lečainā. Bērnu Bērklijiem nebija, bet viesi pie viņiem apmetās reti.

Un tagad es pastāstīšu par notikumiem, kuri norisinājās Lečainā pagājušajā pirmdienā starp pulksten deviņiem un desmitiem vakarā.

Misis Bērklija, kā izrādījās, bija katoliete un dedzīgi darbojās Votstrītas baznīcas labdarības biedrībā "Svētais Džordžs", kura vāca un izdalīja nabagiem lietotus apģērbus. Tajā dienā biedrības sanāksme bija paredzēta astoņos vakarā, un, lai to nenokavētu, misis Bērklija steidzīgi paēda pusdienas. Izejot no mājas, viņa, pēc kučiera vārdiem, pārmija ar vīru dažas nenozīmīgas frāzes un apsolīja ilgi neaizkavēties. Pēc tam viņa iegriezās pie mis Morisones — jaunas sievietes, kura dzīvoja kaimiņu villā, un viņas abas kopā devās uz sanāksmi, kura ilga kādas četrdesmit minūtes. Bez ceturkšņa desmitos misis Bērklija, atvadījusies no mis Morisones pie viņas villas durvīm, atgriezās mājās.

Lečainas villas viesistaba ir vērsta pret ceļu, un tās lielās, stiklotās durvis ved uz kādus trīsdesmit jardus platu zālienu, kas ir norobežots no ceļa ar ne visai augstu dzelzs sētu uz akmens pamata. Atgriezusies mājās, misis Bērklija iegāja tieši šajā istabā. Aizkari nebija aizvilkti, jo vakaros tajā reti kāds sēdēja, bet tovakar misis Bērklija pati aizdedzināja lampu un pēc tam piezvanīja un palūdza apteksnei Džeinai Stjuartai atnest viņai tasi tējas, kaut gan tas pilnīgi neatbilda viņas paradumiem. Pulkvedis bija ēdamistabā; izdzirdējis, ka sieva ir atgriezusies, viņš devās pie tās. Kučieris redzēja, kā viņš, šķērsojis priekšnamu, iegāja viesistabā. Pēc tam dzīvu viņu neviens vairs nav redzējis.

Pēc minūtēm desmit tēja bija gatava, un apteksne nesa to uz viesistabu. Pienākusi pie durvīm, viņa pārsteigta izdzirdēja niknas saimnieka un saimnieces balsis. Viņa pieklauvēja, taču neviens neatsaucās. Tad viņa pagrieza rokturi, bet durvis izrādījās aizslēgtas no iekšpuses. Apteksne, pats par sevi saprotams, aizskrēja pasaukt virtuveni. Abas sievietes, paaicinājušas kučieri, devās uz priekšnamu un sāka klausīties. Ķilda turpinājās. Kā liecina visi trīs, aiz durvīm bija dzirdamas tikai divas balsis — Bērklija un viņa sievas. Bērklijs runāja tik klusi un aprauti, ka vārdus saprast nebija iespējams. Savukārt saimniece bija ārkārtīgi saniknota un, kad viņa pacēla balsi, dzirdēt varēja loti labi. "Jūs esat gļēvulis!" viņa atkārtoja atkal un atkal. "Ko lai tagad dara? Atdodiet man manu dzīvi! Es vairs nevaru elpot vienu gaisu ar jums! Jūs esat gļēvulis, gļēvulis!" Pēkšņi atskanēja šausmīgs kliedziens — tā bija saimnieka balss, pēc tam kritiena troksnis un, visbeidzot, dvēseli plosošas saimnieces raudas. Pārliecināts, ka notikusi nelaime, kučieris metās pie durvīm, aiz kurām nerimās elsas, un mēģināja tās izlauzt. Bet durvis nepadevās. Kalpones no bailēm bija zaudējušas prātu, un uz viņu palīdzību nebija ko cerēt. Pēkšņi kučierim ienāca prātā, ka uz viesistabu ved vēl otras durvis, kuras iziet uz dārzu. Viņš metās ārā. Viena durvju puse bija atvērta — kā tas parasti mēdz būt vasarā, — un kučieris vienā mirklī iekļuva istabā. Uz sofas bezsamaņā gulēja viņa saimniece, bet blakus pie kamīna režģiem, ar kājām uz krēsla un galvu uz grīdas asins peļķē, bija izstiepies saimnieka ķermenis. Nelaimīgais pulkvedis bija miris.

Sapratis, ka saimniekam vairs palīdzēt nav iespējams, kučieris nolēma vispirms atvērt durvis uz priekšnamu. Bet tad viņš sadūrās ar dīvainu un negaidītu šķērsli. Durvīs nebija atslēgas. Tās vispār nebija nekur istabā. Tad kučieris izgāja caur dārza durvīm un devās pasaukt policistu un ārstu. Saimnieci, uz kuru pirmo, protams, krita aizdomas, bezsamaņas stāvoklī aiznesa uz viņas guļamistabu. Pulkveža ķermeni uzcēla uz sofas, bet notikuma vietu rūpīgi pārmeklēja.

Pulkveža pakausī tika atrasta kāda neasa ieroča radīta liela, plēsta brūce. Nebija grūti uzminēt, kas tas ir par ieroci. Blakus līķim uz grīdas mētājās no cietas koksnes izgriezta neparasta izskata nūja ar kaula rokturi. Pulkvedim bija visu iespējamo ieroču kolekcija, kurus viņš bija atvedis no dažādām zemēm, kurās viņam bija nācies karot, un policisti izteica pieņēmumu, ka ari nūja pieder pie viņa trofeju skaita. Savukārt kalpotāji apgalvo, ka nekad agrāk šo nūju nav redzējuši. Bet, tā kā māja ir pilna ar visādām dīvainām mantām, tad ir iespējams, ka viņi vienu no tām nav pamanījuši. Neko vairāk policistiem istabā atrast neizdevās. Nebija saprotams, kur ir palikusi atslēga: ne istabā, ne pie misis Bērklijas, ne pie viņas nelaimīgā laulātā drauga to neatrada. Beigu beigās durvis nācās atvērt vietējam atslēdzniekam.

Tāda bija situācija, Vatson, kad otrdienas rītā es pēc majora Mērfija lūguma devos uz Olderšotu, lai palīdzētu policijai. Es ceru, jūs man piekritīsiet, ka lieta jau tā bija visai interesanta, bet, iepazinies ar to sīkāk, es sapratu, ka tā ir īpašas intereses vērta.

Vēl neapskatījis istabu, es nopratināju kalpotājus, bet neko jaunu no viņiem neuzzināju. Vienīgi istabene Džeina Stjuarta atcerējās kādu svarīgu sīkumu. Izdzirdējusi, ka saimnieki strīdas, viņa aizgāja pasaukt virtuveni un kučieri, ja jūs atceraties. Saimnieks un saimniece runāja loti klusu, tā ka par strīdu viņa nojauta drīzāk pēc viņu aizkaitinātās balss intonācijas, nekā pēc tā, ko viņi runāja. Bet, pateicoties manai neatlaidībai, viņa tomēr atcerējās vienu vārdu no saimnieku sarunas: misis Bērklija divas reizes pieminēja vārdu "Dāvids". Tas ir ļoti svarīgs apstāklis — tas mums dod atslēgu strīda iemesla sapratnei. jo pulkveža vārds, kā jūs zināt, bija Džeimss.

Šajā lietā ir arī apstākli, kas atstāja visdziļāko iespaidu gan uz kalpotājiem, gan policistiem. Pulkveža seja bija nāves baiļu izķēmota. Grimase bija tik šaušalīga, ka šermuli skrēja pa kauliem. Bija skaidrs, ka pirms nāves pulkvedis ieraudzījis savu likteni, un tas viņā izraisījis neaprakstāmas šausmas. Tas visā visumā sakrita ar policijas versiju, ka vainīga ir sieva, protams, ja pieņemam, ka pulkvedis redzēja, kurš viņam sit. Bet faktu, ka brūce ir pakausī, viegli izskaidroja ar to, ka pulkvedis ir mēģinājis izvairīties no sitiena. Misis Bērklija neko paskaidrot nevarēja: pēc pārciestā satricinājuma viņa bija nervu drudža izraisītā pagaidu prāta aptumsuma stāvoklī.

No policistiem es vēl uzzināju, ka mis Morisone, kura, kā jūs atceraties, tajā vakarā atgriezās mājās kopā ar misis Bērkliju, paziņojusi, ka neko nezina par savas draudzenes sliktā garastāvokļa iemeslu.

To visu uzzinājis, Vatson, es izpīpēju vairākas pīpes pēc kārtas, cenšoties saprast, kas gan ir galvenais šajā faktu pārpilnībā. Vispirms uzmanību piesaistīja durvju atslēgas dīvainā pazušana. Paši rūpīgākie meklējumi istabā nedeva nekādus rezultātus. Tātad vajadzēja secināt, ka tā ir aiznesta. Bet ne pulkvedis, ne vina laulātā draudzene to nevarēja izdarīt. Tas ir skaidrs. Tātad istabā ir bijis kāds trešais. Un šis trešais varēja iekļūt iekšā tikai pa stiklotajām durvīm. Es nospriedu, ka pēc istabas un zāliena rūpīgas pārmeklēšanas varētu atrast kaut kādas šī noslēpumainā svešinieka pēdas. Jūs zināt manas metodes, Vatson. Es pielietoju tās visas un uzgāju pēdas, bet nebūt ne tās, ko cerēju. Istabā patiešām ir bijis kāds trešais — viņš šķērsojis zālienu no ceļa puses. Es atradu piecus skaidrus viņa apavu nospiedumus — vienu pie paša ceļa, tajā vietā, kur viņš pārkāpa pār nelielo aizžogojumu, divas zālājā un divas, tikko

redzamas, uz kāpņu krāsotajiem pakāpieniem, kuri ved uz durvīm, pa kurām viņš iegāja iekšā. Pa zālienu viņš, spriežot pēc visa, skrēja, jo purngalu nospiedumi ir daudz dziļāki, salīdzinot ar papēžu nospiedumiem. Bet mani pārsteidza ne tik daudz šis cilvēks, cik viņa pavadonis.

—    Pavadonis?

Holmss izņēma no kabatas lielu papirosu papīra lapu un rūpīgi izgludināja to uz ceļgala.

—    Kā jums šķiet, kas tas tāds ir? — viņš pajautāja.

Uz papīra bija pārzīmēti kāda neliela dzīvnieka ķepas nospiedumi. Bija labi redzami piecu pirkstu nospiedumi un garo nagu atstātās pēdas. Katrs nospiedums bija deserta karotes lielumā.

—    Tas ir suns, — es teicu.

—     Bet vai jūs kādreiz esat dzirdējis, ka suņi rāptos pa portjerām? Šis radījums ir atstājis pēdas uz portjeras.

—    Tad pērtiķis?

—    Bet tās nav pērtiķa pēdas.

—    Tādā gadījumā, kas gan tas varēja būt?

—    Ne suns, ne kaķis, ne pērtiķis, ne ari kāds cits mums zināms dzīvnieks. Es centos aprēķināt viņa izmērus. Lūk, četri nospiedumi, kad dzīvnieciņš ir stāvējis nekustīgi. Jūs redzat, ka attālums starp priekšējām un pakaļējām ķepām ir ne mazāks par piecpadsmit sprīžiem. Pieskaitiet pie tā vēl kakla un galvas garumu — un jūs iegūsiet apmēram divas pēdas garu dzīvnieku, bet varbūt arī garāku, ja viņam ir aste. Tagad paskatieties uz šīm te pēdām. Tās mums parāda viņa sola garumu, kurš, kā redzat, ir pastāvīgs un tikai trīs sprīžus garš. Bet tas nozīmē, ka dzīvnieciņam ir garš ķermenis un loti īsas kājas. Diemžēl, viņš nav papūlējies atstāt mums kaut vai vienu spalviņu. Kaut gan viņa ārējais izskats tāpat ir skaidrs, un viņš var rāpties pa portjerām. Turklāt mūsu noslēpumainais zvērs ir galēdājs.

—    Pēc kā jūs to secināt?

—    Pēc tā, ka virs durvīm, kuras aizklāj portjeras, karājas būris ar kanārijputniņu. Un zvēriņš, protams, ir rāpies augšā, cerēdams uz laupījumu.

—    Kas gan tas ir par zvēru?

—    Ja es to uzzinātu, lieta būtu gandrīz atrisināta. Es domāju, ka šis zvēriņš ir no zebiekstu vai sermuļu dzimtas. Bet, ja atmiņa mani nevil, viņš ir lielāks gan par zebieksti, gan sermuli.

—    Un kāda tad ir viņa loma šajā notikumā?

—    Pagaidām es to nezinu. Bet jūs taču piekritīsiet, ka mums jau daudz ir zināms. Pirmkārt, mēs zinām, ka kāds cilvēks stāvēja uz ceļa un vēroja Bērklija ķildu: aizkari taču nebija aizvilkti, un istaba bija apgaismota. Vēl mēs zinām, ka viņš pārskrēja zālienu kaut kāda dīvaina zvēriņa pavadībā un vai nu iesita pulkvedim, vai arī, kas tāpat ir iespējams, pulkvedis, ieraudzījis negaidīto viesi, tā pārbijās, ka zaudēja samaņu un nokrita, ar pakausi atsizdamies pret kamīna režģu aso stūri. Un, visbeidzot, mēs zinām vēl vienu interesantu detaļu: svešinieks aiznesa sev līdzi istabas atslēgu.

—     Man šķiet, ka jūsu novērojumi un secinājumi ir vēl vairāk samudžinājuši šo lietu, — es piezīmēju.

—    Pilnīgi pareizi. Bet tie ir arī neapšaubāmi parādījuši, ka sākotnējie pieņēmumi ir nepamatoti. Es vēlreiz visu pārdomāju un secināju, ka man vajag paraudzīties uz šo notikumu no cita viedokļa. Starp citu, jums, Vatson, jau sen ir laiks gulēt, un visu pārējo es ar tādiem pašiem panākumiem varu jums izstāstīt rīt pa ceļam uz Olderšotu.

—    Pazemīgi pateicos, jūs pārtraucāt stāstu pašā interesantākajā vietā.

—    Ir skaidrs, ka pulksten pusastoņos, kad misis Bērklija izgāja no mājas, viņa nebija dusmīga uz vīru. Es jau, šķiet, minēju, ka viņai pret to nekad nebija bijušas īpaši maigas jūtas, bet kučieris dzirdēja, kā viņa promejot gluži miermīlīgi tērzēja ar vīru. Atgriezusies mājās, viņa tūlīt devās uz to istabu, kurā vismazāk cerēja sastapt laulāto draugu, un palūdza tēju, kas liecina par uzbudinājumu. Un, kad viesistabā ienāca pulkvedis, izcēlās vētra. Tātad starp pulksten pusastoņiem un deviņiem notika kaut kas tāds, kas pilnīgi pārmainīja viņas attieksmi pret viņu. Bet visu šo laiku kopā ar viņu bija mis Morisone, no kā izriet, ka mis Morisonei vajadzētu kaut ko zināt, kaut arī viņa to noliedz.

Sākumā es pieļāvu domu, ka jaunajai sievietei ir bijušas kaut kādas attiecības ar pulkvedi, par kurām tad arī viņa atzinusies viņa sievai. Tas izskaidroja, no vienas puses, kāpēc misis Bērklija atgriezās mājās saniknota, un no otras puses — kāpēc mis Morisone noliedz, ka viņai kaut kas būtu zināms. Šo pieņēmumu apstiprināja arī misis Bērklijas strīda laikā izteiktie vārdi. Bet tādā gadījumā kāds tam sakars ar kaut kādu Dāvidu? Turklāt pulkvedis mīlēja savu sievu, un bija grūti pieļaut kādas citas sievietes eksistenci. Un diez vai vēl viena vīrieša traģiskajai uznākšanai uz skatuves varētu būt kāds sakars ar mis Morisones varbūtējo atzīšanos. Nebija viegli izvēlēties pareizo virzienu. Beigu beigās es noraidīju pieņēmumu, ka kaut kas ir bijis starp pulkvedi un mis Morisoni. Bet pārliecība, ka meitene zina iemeslu misis Bērklijas negaidītajam naidam pret vīru, kļuva arvien stiprāka. Tad es nolēmu doties pie mis Morisones un pateikt viņai, ka es nešaubos pa viņas informētību un ka viņas klusēšana var dārgi maksāt misis Bērklijai, kurai droši vien uzrādīs apsūdzību par slepkavību.

Mis Morisone izrādījās gaisīga būtne ar gaišiem matiem un kautrīgu skatienu, bet viņai nekādā gadījumā nevarēja pārmest domu un veselā saprāta trūkumu. Uzklausījusi mani, viņa bridi padomāja, tad ar noteiktu kustību pagriezās pret mani un teica man šādus brīnišķīgus vārdus:

— Es apsolīju misis Bērklijai nevienam neko nestāstīt. Un solījumus vajag turēt. Bet, ja es varu viņai palīdzēt brīdī, kad pret viņu tiek izvirzīta tik nopietna apsūdzība un viņa pati, nabadzīte, slimības dēl nav spējīga sevi aizstāvēt, tad, man šķiet, būs piedodami solījumu lauzt. Es jums izstāstīšu pilnīgi visu, kas ar mums notika pirmdienas vakarā.

Mēs atgriezāmies no Votstrītas baznīcas apmēram bez ceturkšņa deviņos. Mums nācās iet pa stipri vientulīgo Hadson- strītu. Tur kreisajā ielas pusē deg tikai viena laterna, un, kad mēs tai tuvojāmies, es ieraudzīju mums pretī nākam stipri sakumpušu vīrieti, kurš nesa plecā uzkārtu kasti. Tas bija kroplis, šķībs un greizs, ar līkām kājām. Mēs satikāmies tieši tajā vietā, kur laterna meta gaismu. Viņš pacēla galvu, paskatījās uz mums, apstājās kā zemē iemiets un iekliedzās dvēseli plosošā balsī: "Ak Dievs, tā taču ir Nensija!" Misis Bērklija kļuva bāla kā krīts un būtu pakritusi, ja šis šausmīgais radījums nepaspētu viņu uzķert. Es jau gatavojos saukt policistu, bet, man par pārsteigumu, viņi sāka pavisam miermīlīgi sarunāties.

"Henrij, es visus šos trīsdesmit gadus biju pārliecināta, ka tu vairs neesi starp dzīvajiem," misis Bērklija teica drebošā balsī.

'Tā tas arī ir."

Šie vārdi tika pateikti tāda tonī, ka man sažņaudzās sirds. Nelaimīgā seja bija stipri iedegusi un krunkaina kā cepts ābols. Viņam bija pavisam sirmi mati un vaigubārda, bet viņa mirdzošās acis vēl līdz šim brīdim mani vajā sapņos.

"Ej mājās, dārgā, es tevi panākšu," teica misis Bērklija. "Man vajag parunāties ar šo cilvēku divatā. Nebaidies par mani."

Viņa turējās braši, kaut gan joprojām bija līķa bālumā, un viņas lūpas drebēja.

Es devos uz priekšu, bet viņi palika. Abi sarunājās tikai dažas minūtes. Drīz vien misis Bērklija mani panāca; viņas acīs dega liesmiņas. Es paskatījos atpakaļ: nelaimīgais kroplis stāvēja zem laternas un naidīgi kratīja sažņaugtas dūres, it kā būtu zaudējis prātu. Līdz pat manām mājām viņa neteica ne vārda un tikai pie pašiem vārtiem saņēma manu roku un sāka lūgties, lai es nevienam nestāstu par šo tikšanos.

"Tas ir mans vecs pazina. Viņam loti nav veicies šajā dzīvē," viņa teica.

Es apsolīju, ka nevienam neteikšu ne vārda, tad viņa mani noskūpstīja un aizgāja. Kopš tā laika mēs ar viņu vairs neesam tikušās. Es jums izstāstīju visu patiesību un, ja es to slēpu no policijas, tad tikai tāpēc, ka nesapratu, kādas briesmas draud misis Bērklijai. Tagad es saprotu, ka viņai var palīdzēt, tikai vaļsirdīgi visu izstāstot.

Lūk, ko es uzzināju no mis Morisones. Kā jūs saprotat, Vatson, viņas stāsts man bija kā gaismas stars nakts tumsā. Visi agrāk nesaistītie fakti nostājās savās vietās, un es jau neskaidri nojautu patieso notikumu gaitu. Bija pilnīgi skaidrs, ka man vajag nekavējoties sameklēt cilvēku, kura parādīšanās tik loti satrieca misis Bērkliju. Ja viņš vēl joprojām ir Older- šotā, tad to izdarīt nebūtu grūti. Tur nemaz nedzīvo tik daudz civilpersonu, un kroplis, protams, piesaista sev uzmanību. Es veltīju meklējumiem visu dienu un vakara pusē viņu atradu. Tas ir Henrijs Vuds. Viņš īrē dzīvokli tajā pašā ielā, kur abas dāmas viņu sastapa. Viņš tur dzīvo tikai piekto dienu. Izlikdamies par reģistrācijas pārvaldes darbinieku, es iegāju pie viņa dzīvokļa saimnieces, un viņa man izpļāpāja visai interesantas ziņas. Šī cilvēka profesija ir burvju mākslinieks; vakaros viņš apstaigā karavīru krodziņus, un katrā no tiem sniedz nelielu priekšnesumu. Kastē viņš nēsā sev līdzi kaut kādu dzīvnieku. Saimniece no tā loti baidās, jo nekad nav redzējusi līdzīgu radījumu. Spriežot pēc viņas vārdiem, šis dzīvnieks piedalās dažos viņa numuros. Tas arī ir viss, ko man izdevās uzzināt no saimnieces, kura vēl piebilda, ka brīnās par to, kā viņš, tik loti sakropļots, vispār dzīvo šajā pasaulē, un ka naktīs viņš reizēm runā kaut kādā nesaprotamā valodā, bet divas pēdējās naktis viņa dzirdējusi, kā viņš savā guļamistabā vaidējis un raudājis. Ja runā par naudu, tad tā viņam turoties, kaut gan avansā viņš viņai esot iedevis, šķiet, viltotu monētu. Viņa man parādījās šo monētu, Vatson. Tā bija Indijas rūpija.

Un tā, mans draugs, tagad jūs zināt visus šis lietas apstākļus un to, kāpēc es lūdzu jūs braukt man līdzi. Ir pilnīgi skaidrs, ka pēc tam, kad dāmas izšķīrās ar šo cilvēku, viņš ir gājis viņām pa pēdām, ka viņš caur stikla durvīm ir novērojis strīdu starp vīru un sievu, ka viņš ir ielauzies istabā un ka dzīvnieks, kuru viņš nēsā sev līdzi kastē, kaut kādā veidā ir izkļuvis brīvībā. Tas viss nerada šaubas. Bet pats galvenais ir tas, ka viņš ir vienīgais cilvēks pasaulē, kurš var mums pastāstīt, kas tad īsti notika istabā.

—    Un jūs esat nolēmis viņu par to izjautāt?

—    Pilnīgi noteikti… bet tikai liecinieka klātbūtnē.

—    Un šis liecinieks esmu es?

—   Ja jūs būsiet tik laipns. Ja viņš visu atklāti izstāstīs, tad viss būs kārtībā. Bet ja ne, tad mums neatliks nekas cits, kā pieprasīt viņa arestu.

—   Bet kāpēc jūs esat pārliecināts, ka viņš vēl būs tur, kad mēs atbrauksim?

—   Nesatraucieties, es veicu dažus drošības pasākumus. Pie viņa mājas sardzē stāv viens no maniem Beikerstrītas puišeļiem. Viņš pielips viņam kā dadzis un sekos visur, lai kur arī viņš ietu. Tā kā mēs, Vatson, satiksimies ar viņu rīt no rīta Hadsonstrītā. Nu, bet tagad… No manas puses tas būtu noziegums, ja es tūlīt pat nesūtītu jūs gulēt.

Mēs ieradāmies pilsētiņā, kurā bija norisinājusies traģēdija, tieši pusdienlaikā, un Šerloks Holmss nekavējoties veda mani uz Hadsonstrītu. Neraugoties uz viņa māku slēpt savas jūtas, varēja pamanīt, ka viņš ar pūlēm valda satraukumu, un es pats ari izjutu gandrīz vai sportisku azartu, to savā varā pārņemošo ziņkārību, kādu es izjutu vienmēr, piedaloties Holmsa vadītajā izmeklēšanā.

—  Tas ir šeit, — viņš teica, iegriezdamies īsā, ar vienkāršām ķieģeļu divstāvu mājām apbūvētā ielā. — Un, lūk, arī Simp- sons. Paklausīsimies, ko viņš teiks.

—   Viņš ir mājās, mister Holms! — puišelis, pieskrējis pie mums, nokliedza.

—  Teicami, Simpson! — teica Holmss un noglaudīja viņam galvu. — Ejam, Vatson. Lūk, tā māja.

Viņš nosūtīja savu vizītkarti ar lūgumu pieņemt viņu svarīgā lietā, un pēc neilga laika mēs jau stāvējām aci pret aci ar to pašu cilvēku, kura dēļ bijām ieradušies. Neraugoties uz silto laiku, viņš turējās kamīna tuvumā, un mazajā istabiņā bija karsti kā cepeškrāsnī. Šķībs, greizs, sakumpis, šis cilvēks sēdēja tik dīvainā pozā, ka nebija šaubu — viņš bija kroplis. Bet viņa pret mums pavērstā seja, kaut arī bija izmocīta un iedegusi gandrīz melna, tomēr glabāja apbrīnojama skaistuma pēdas. Viņš aizdomīgi paskatījās uz mums ar dzeltenīgām acīm, kas liecināja par slimām aknām un, nepieceldamies, klusējot norādīja uz diviem krēsliem.

—  Ja nemaldos, man ir darīšana ar misteru Henriju Vudu, kurš nesen ir ieradies no Indijas? — pieklājīgi apvaicājas Holmss. — Es esmu ieradies sakarā ar kādu nelielu notikumu, kas ir saistīts ar pulkveža Bērklija nāvi.

—    Un kāds man ar to ir sakars?

—   Tieši tas arī man ir jānoskaidro. Man šķiet, jūs zināt, ka, ja patiesība netiks atklāta, tad misis Bērklija, sens jūsu draugs, tiks apsūdzēta slepkavībā un stāsies tiesas priekšā.

Cilvēks nodrebēja.

—   Es nezinu, kas jūs esat, — viņš iekliedzās, — un kā jums izdevās uzzināt to, ko jūš zināt, bet vai jūs varat apzvērēt, ka teicāt taisnību?

—   Protams. Viņu grasās apcietināt, tiklīdz viņai atgriezīsies saprāts.

—   Ak Dievs! Vai jūs pats esat no policijas?

—    Nē.

—   Tad kāda gan jums gar to dala?

—   Rūpēties, lai noziedznieks saņem pelnīto sodu, ir katra cilvēka pienākums.

—    Es jums varu apzvērēt, ka viņa nav vainīga.

—   Tādā gadījumā vainīgs esat jūs.

—    Nē, es ari neesmu vainīgs.

—    Kurš tad nogalināja pulkvedi Bērkliju?

—    Viņš bija pašas providences upuris. Bet ziniet — ja arī es būtu viņam izšķaidījis smadzenes, ko, būtībā, es ilgojos izdarīt, tad viņš tikai būtu saņēmis pēc nopelniem. Ja viņu nebūtu ķērusi trieka no paša vainas apziņas, loti iespējams, ka es būtu aptraipījis rokas ar viņa asinīm. Gribat, lai es jums izstāstu, kā viss notika? Kāpēc gan neizstāstīt? Man nav par ko kaunēties.

īsumā vēsture ir šāda, ser. Jūs redzat, ka tagad man uz muguras ir kupris kā kamielim un ribas ir saaugušas krustu šķērsu, bet bija laiks, kad kaprālis Henrijs Vuds tika uzskatīts par vienu no simt septiņpadsmitā kājnieku pulka pirmajiem skaistuļiem. Mēs toreiz atradāmies Indijā, un mūsu nometne bija netālu no Bharti pilsētiņas. Bērklijs, kurš šajās dienās nomira, bija seržants tajā pašā rotā, kurā dienēju ari es, bet pulka pirmā skaistule… un vispār visburvīgākā meitene pasaulē bija karognesēja meita Nensija Devoja. Viņu mīlēja divi vīrieši, bet viņa mīlēja vienu; jums droši vien izraisīs smaidu nelaimīgā kropla apgalvojums, ka viņš kādreiz ir ticis mīlēts skaistuma dēļ.

Bet, neraugoties uz to, ka es biju iekarojis viņas sirdi, viņas tēvs vēlējās, lai viņa apprecētos ar Bērkliju. Es biju vējagrābslis un trakulis, bet viņam bija izglītība, un bija jau paredzēts viņu iecelt virsnieku kārtā. Tomēr Nensija palika uzticīga man, un mēs jau grasījāmies apprecēties, kad pēkšņi izcēlās dumpis un visa valsts pārvērtās par gatavo elli.

Mūs visus — mūsu pulku, pusi no artilērijas baterijas, silchu rotu un lielu skaitu sieviešu un dažādu civilpersonu — aplenca Bharti. Desmit tūkstoši dumpinieku centās tikt mums klāt ar tādu alkatību kā terjeru bars, kurš aplencis būri ar žurkām. Aptuveni otrajā aplenkuma nedēlā mums izbeidzās ūdens, un sāka rasties šaubas, vai mums izdosies pievienoties ģenerāla Nilla kolonnai, kura atkāpās valsts iekšienē. Tas būtu mūsu vienīgais glābiņš, jo nebija ne mazāko cerību kopā ar sievietēm un bērniem izlauzties no aplenkuma. Tad es pieteicos izlavīties no aplenktās pilsētas un pazinot ģenerālim Nillam par mUsu neapskaužamo stāvokli. Mans priekšlikums tika pieņemts; es prasīju padomu seržantam Bērklijam, kurš tika uzskatīts par labāko apkaimes pazinēju, un viņš man paskaidroja, kā vislabāk tikt garām dumpinieku posteņiem. Tajā pašā vakarā pulksten desmitos es devos ceļā. Man vajadzēja izglābt tūkstošiem dzīvību, bet tovakar es domāju tikai par vienu vienīgo.

Mans ceļš veda pa izžuvušas upītes gultni, kurai, kā mēs cerējām, vajadzētu noslēpt mani no pretinieka sargposteņiem, bet, tikko es biju aizrāpojis līdz pirmajam pagriezienam, es uzdūros sešiem dumpiniekiem, kuri, tumsā paslēpušies, gaidīja mani. Tajā pašā mirklī mani apdullināja sitiens pa galvu. Kad atjēdzos, es sasietām rokām un kājām atrados starp ienaidniekiem. Un tad es saņēmu nāvējošu triecienu pašā sirdī: ieklausījies pretinieku sarunā, es sapratu, ka mans biedrs, tas pats, kurš palīdzēja man izvēlēties ceļu cauri ienaidnieka pozīcijām, ir mani nodevis, ar sava iezemiešu kalpa palīdzību paziņodams pretiniekiem par manu nācienu.

Vai ir vērts stāstīt, kas notika tālāk? Tagad jūs zināt, uz ko bija spējīgs Džeimss Bērklijs. Nākošajā dienā palīgā ieradās ģenerālis Nills, aplenkums tika pārrauts, bet dumpinieki atkāpdamies paņēma mani sev līdzi. Un pagāja daudzi, daudzi gadi, pirms es atkal ieraudzīju baltas sejas. Mani spīdzināja, es bēgu, mani noķēra un atkal spīdzināja. Jūs redzat, ko vini ar mani ir izdarījuši. Pēc tam dumpinieki bēga uz Nepālu un mani aizvilka sev līdzi. Beigu beigās es nokļuvu kalnos aiz Dardžilingas. Kalnieši apkāva dumpiniekus, un es kļuvu par kalniešu gūstekni, kamēr neizbēgu. Ceļš no turienes bija tikai viens — uz ziemeļiem. Un tā es nokļuvu pie aiģāņiem. Tur es pavadīju daudzus gadus un beigu beigās atgriezos Pendžabā, kur dzīvoju galvenokārt starp iezemiešiem un pelnīju maizi, rādīdams dažādus trikus, kurus līdz tam laikam biju iemācījies.

Kāpēc gan lai es, nožēlojams kroplis, būtu atgriezies Anglijā un meklējis vecos biedrus? Pat atriebības alkas nevarēja piespiest mani izšķirties par šo soli. Es labāk gribēju, lai Nensija un mani vecie draugi domātu, ka Henrijs Vuds ir miris nesalauzts, es nevēlējos nostāties vinu priekšā, līdzīgs mērkaķim. Viņi nešaubījās, ka es esmu miris, un man gribējās, lai viņi tā arī domātu. Es dzirdēju, ka Bērklijs ir apprecējis Nensiju, ka pulkā viņam ir spīdoša karjera, bet pat tas nespēja mani piespiest runāt.

Bet, kad pienāk vecums, cilvēks sāk ilgoties pēc dzimtenes. Ilgus gadus es sapņoju par Anglijas spilgti zaļajiem laukiem un dzīvžogiem. Un es nolēmu pirms nāves tos vēlreiz ieraudzīt. Sakrāju naudu ceļam un, lūk, apmetos šeit, starp karavīriem — es zinu, ko viņiem vajag, zinu, kā viņus uzjautrināt, un ar nopelnīto naudu man pilnīgi pietiek izdzīvošanai.

—    Jūsu stāsts ir loti interesants, — teica Šerloks Holmss. — Par jūsu tikšanos ar misis Bērkliju un par to, kā jūs pazināt viens otru, es jau esmu dzirdējis. Cik es varu spriest, tad pēc sarunas ar misis Bērkliju jūs devāties viņai pa pēdām un kļuvāt liecinieks strīdam starp vīru un sievu. Tajā vakarā misis Bēr- klija apsūdzēja savu viru par kādreiz izdarīto nelietību. Vesela jūtu vētra uzbangoja jūsu krūtīs, jūs nenovaldījāties, mētāties uz māju un ielauzāties istabā…

—    Jā, ser, viss notika tieši tā. Kad viņš ieraudzīja mani, viņa seja pārvērtās līdz nepazīšanai. Viņš sagrīļojās un atmuguriski krita, ar pakausi atsizdamies pret kamīna režģiem. Tikai ne jau no trieciena viņš nomira, viņu ķēra trieka tajā brīdī, kad viņš ieraudzīja mani. To es izlasīju viņa sejā tikpat vienkārši, kā pašlaik lasu, lūk, to uzrakstu virs kamīna. Mana ierašanās viņam bija līdzvērtīga šāvienam sirdī.

—    Un kas notika pēc tam?

—     Nensija zaudēja samaņu, es izņēmu viņai no rokām atslēgu, gribēdams atslēgt durvis un pasaukt kādu palīgā. Ielicis atslēgu slēdzenē, es pēkšņi sapratu, ka labāk tomēr atstāt visu savās vietās un doties projām, jo šo notikumu loti viegli varCja iztulkot man par sliktu. Turklāt jebkurā gadījumā, ja mani arestētu, mans noslēpums kļūtu zināms visiem. Ātrumā es iebāzu atslēgu kabatā, un, ķerot Tediju, kurš pa to laiku bija paspējis uzrāpties uz portjeras, pazaudēju savu nūju. Iebāzis viņu atpakaļ kastē, no kuras viņš kaut kādā veidā bija iemanījies izsprukt, es metos ārā no mājas tādā ātrumā, uz kādu manas sakropļotās kājas bija spējīgas.

—    Kas ir šis Tedijs? — pajautāja Holmss.

Kuprainis pieliecās pie stūri stāvošās kastes un atbīdīja tās priekšējo sienu. Tajā pašā brīdī no kastes parādījās skaists sarkanīgi brūns zvēriņš, tievs un lunkans, ar sermuļa ķepiņām, ar garu, smailu purniņu un divām visburvīgākajām acīm, kādas man jebkad bija gadījies redzēt dzīvniekam.

—   Tas taču ir mangusts! — es iesaucos.

—   Jā, — piekrītoši pamājis ar galvu, teica kuprainis. — Vieni viņu sauc par mangustu, bet citi par faraona peli. Čūsk- ķērājs — tā viņu saucu es. Tedijs apbrīnojami ātri tiek galā ar kobrām. Man te ir viena, kurai ir izrauti indes zobi. Tedijs viņu ķer katru vakaru, uzjautrinādams karavīrus. Vai jums ir vēl kādi jautājumi, ser?

—   Pilnīgi iespējams, ka mēs vēl griezīsimies pie jums, bet tikai tādā gadījumā, ja misis Bērklijai klāsies pavisam plāni.

—    Vienmēr būšu jūsu rīcībā.

—   Bet ja ne, tad diez vai ir vērts uzvandīt nelaiķa iepriekšējo dzīvi, lai arī cik pretīgs nebūtu viņa nodarījums. Jums vismaz ir tas gandarījums, ka viņš trīsdesmit gadus ir mocījies sirdsapziņas pārmetumos. Vai tas nav majors Mērfijs, kurš iet pa ielas pretējo pusi? Uz redzēšanos, Vud! Gribu uzzināt, vai kopš vakardienas nav kaut kādi jaunumi.

Mēs panācām majoru, pirms viņš paspēja nogriezties ap stūri.

—    Ā, Holms, — viņš teica. — Jūs jau, droši vien, esat dzirdējis, ka viss šis tracis ir izrādījies pilnīgi veltīgs.

—    Jā? Vai tad kaut kas ir noskaidrojies?

—   Medicīniskā ekspertīze parādīja, ka nāves cēlonis ir apo- pleksija. Kā redzat, šī lieta izrādījās pavisam vienkārša.

—    Jā, vienkāršāka vairs nevar būt, — smaidīdams teica Holmss. — Vatson, dosimies mājās. Man šķiet, ka mūsu pakalpojumi Olderšotā vairs nebūs vajadzīgi.

—    Ziniet, kas ir dīvaini, — es teicu pa ceļam uz staciju. — Ja vīra vārds bija Džeimss, bet to nelaimīgo sauc par Henriju, tad kāds gan tam visam sakars ar Dāvidu?

—   Mans dārgais Vatson, ja es būtu apveltīts ar tādu ideālu loģiku, kādu jūs man mēdzat piedēvēt savos stāstos, šim vārdam vien būtu vajadzējis atdarīt man acis. Šis vārds bija domāts kā pārmetums.

—    Pārmetums? -

—   Jā. Kā jūs zināt, Bībeles Dāvids [1] arī reiz noklīda neceļos un nonāca turpat, kur seržants Džeimss Bērklijs. Atceraties to nelielo notikumu ar Ūriju un Batsebu? Baidos, ka es esmu krietni vien aizmirsis Bībeli, bet, ja atmina mani nevil, jūs šo stāstu atradīsiet pirmajā vai otrajā Ķēniņu grāmatā.

Inženiera pirksts

No visiem uzdevumiem, kurus nācies risināt manam draugam misteram Šerlokam Holmsam, es viņa uzmanību tiku pievērsis tikai diviem, un proti: gadījumam, kad misters He- derlijs pazaudēja īkški, un notikumam ar prātu zaudējušo pulkvedi Vorbertonu. Pēdējais no tiem sagādāja plašu darbalauku smalkam un savdabīgam novērotājam, toties pirmais izrādījās tik savdabīgs un detaļās dramatisks, ka drīzāk ir pelnījis izklāstu manās piezīmēs, kaut ari neļāva manam draugam pielietot tās domāšanas deduktīvās metodes, ar kuru palīdzību viņš neskaitāmas reizes ir sasniedzis tik ievērības cienīgus rezultātus. Par šo atgadījumu, cik es atceros, ne vienu reizi vien rakstīja laikraksti, bet, kā tas parasti gadās ar visiem tamlīdzīgiem atgadījumiem, iespiests vienā avīzes slejā, tas šķita nesalīdzināmi mazāk aizraujošs nekā tad, kad to atstāsta notikumu aculiecinieks un darbība lēnām it kā izvēršas mūsu acu priekšā, un mēs soli pa solim iedziļināmies noslēpumā un tuvojamies patiesībai. Savā laikā šīs lietas apstākli atstāja uz mani dziļu iespaidu, un divi gadi, kas pagājuši kopš tā brīža, nebūt nav mazinājuši radīto efektu.

Notikumi, par kuriem es gribu jums pastāstīt, norisinājās 1889. gada vasarā, neilgi pēc manām precībām. Es no jauna biju atsācis ārsta praksi un uz visiem laikiem atvadījies no Beikerstrītas dzīvokļa, kaut arī bieži apciemoju Holmsu un laiku pa laikam pat mēģināju viņu pārliecināt atteikties no bohēmiskajiem ieradumiem un biežāk nākt ciemos pie mums. Mana prakse nemitīgi pieauga, un, tā kā es dzīvoju netālu no

Pedingtonas, tad manu pacientu vidū bija ari vairāki šīs stacijas kalpotāji. Viens no viņiem, kuru man izdevās izārstēt no smagas, novārdzinošas slimības, bez mitas reklamēja manas labās īpašības un sūtīja pie manis katru sirdzēju, kuru vien viņš bija spējīgs pierunāt griezties pie ārsta.

Kādu rītu ap pulksten septiņiem ar klauvējienu pie durvīm mani pamodināja mūsu kalpone. Viņa teica, ka no Pedingtonas ir ieradušies divi vīrieši un gaida mani kabinetā. Es ātri apģērbos, pēc pieredzes zinot, ka uz dzelzceļa nelaimes gadījumi reti mēdz būt nenozīmīgi, un noskrēju lejā. No pieņemamās istabas, cieši aizvērdams aiz sevis durvis, iznāca mans pacients konduktors.

—    Viņš ir šeit, — viņš nočukstēja, norādīdams uz durvīm. — Viss ir kārtībā.

—    Kas ir šeit? — es nesapratu. Pēc viņa čukstiem varēja nodomāt, ka viņš manā kabinetā ir ieslēdzis kaut kādu neparastu radījumu.

—   Jaunais pacients, — tāpat čukstot, viņš turpināja. — Es nolēmu, ka labāk pats viņu atvedīšu, tad viņam neizdosies aizbēgt. Viņš ir tur, viss ir kārtībā. Bet man ir laiks iet. Arī man, doktor, tāpat kā jums, ir savi pienākumi.

Un viņš aizgāja, mans uzticamais pielūdzējs, nedodams man pat iespēju viņam pateikties.

Es iegāju pieņemamajā istabā; pie galda sēdēja cilvēks. Viņš bija ģērbies ne visai dārgā uzvalkā no sīkrūtota tvīda auduma; viņa žokejcepure bija nolikta uz manām grāmatām. Viena roka viņam bija apsaitēta ar viscaur asiņainu kabatlakatu. Vīrietis bija jauns, ne vairāk kā divdesmit piecus gadus vecs, ar izteiksmīgu, vīrišķīgu seju, bet ārkārtīgi bāls un it kā par kaut ko satriekts — viņš pilnīgi nebija spējīgs valdīt pār sevi.

—   Atvainojiet, doktor, ka es tik agri jūs iztraucēju, — viņš teica, — bet ar mani pagājušonakt atgadījās kaut kas nopietns. Atbraucu uz Londonu ar rīta vilcienu, un, kad Pcdingtonā sāku apvaicāties, kur var atrast ārstu, tas krietnais cilvēks laipni atveda mani pie jums. Es iedevu kalponei savu vizītkarti, bet redzu, ka vina to ir atstājusi uz galda.

Es paņēmu vizītkarti un izlasīju apmeklētāja vārdu, nodar bošanos un adresi: "Misters Viktors Hederlijs, inženieris hid- rauliķis. Viktorīstrīta 16a (4. stāvs)".

—    Man ļoti žēl, ka liku jums gaidīt, — es teicu, apsēzdamies krēslā pie rakstāmgalda. — Jūs visu nakti esat pavadījis ceļā, un tā jau pati par sevi nav no jautrākajām nodarbībām.

—    O, šo nakti par garlaicīgu es nekādi nevarētu nosaukt, — viņš atbildēja un sāka nevaldāmi smieties.

Atgāzies pret krēsla atzveltni, viņš viss kratījās smieklos, un tajos skanēja kaut kāda augsta, sakāpināta nots. Man kā medikim viņa smiekli nepatika.

—     Pietiek! Saņemiet sevi rokās! — es iekliedzos un no karafes ielēju viņam ūdeni.

Bet ari tas nelīdzēja. Viņu bija pārņēmusi viena no tām histērijas lēkmēm, kādas gadās spēcīga rakstura cilvēkiem, kad visi pārdzīvojumi beidzot ir aiz muguras. Beidzot smiekli viņu nogurdināja, un viņš nedaudz nomierinājās.

—   Es uzvedos ārkārtīgi muļķīgi, — viņš noteica, pūlēdamies atgūt elpu.

—    Nebūt ne. Izdzeriet šo! -1 - Es pielēju ūdenim nedaudz konjaka, un viņa bālie vaigi sāka sārtoties.

—     Paldies, — viņš tencināja. — Bet tagad, doktor, esiet tik laipns un apskatiet manu pirkstu, vai, pareizāk sakot, to vietu, kur tas kādreiz atradās.

Viņš nosēja kabatlakatu un pastiepa roku. Pat es, pieradis pie šāda veida skatiem, nodrebēju. Rokai bija tikai četri pirksti, bet īkšķa vietā rēgojās šausmīgs, sarkans uztūkums. Pirksts bija norauts vai nocirsts pie paša pamata.

—    Mans Dievs! — es iesaucos. — Kāds šausmīgs ievainojums! Jūs, droši vien, esat zaudējis daudz asiņu.

—   Jā. Pēc trieciena es zaudēju samaņu un, kā man šķiet, nogulēju bezsamaņā ilgu laiku. Kad atguvos, ieraudzīju, ka asinis vēl joprojām tek, un tad es stingri apsēju kabatlakatu ap delnas pamatni un ar sprunguļa palīdzību izveidoju žņaugu.

—    Teicami! No jums būtu iznācis labs ķirurgs.

—   Ko jūs, vienkārši es kaut ko saprotu no tā, kam ir sakars ar hidrauliku.

—    Ievainojuma cēlonis ir smags un ass instruments, — es teicu, aplūkodams roku.

—    Līdzīgs miesnieka nazim, — viņš piebilda.

—    Es ceru, ka tas notika nejauši?

—    Par nejaušību to būtu visai grūti nosaukt.

—    Vai tiešām uzbrukums?

—    Tieši tā.

—    Nebiedējiet mani.

Es izmazgāju un apstrādāju brūci, bet pēc tam ievīstīju roku vatē un pārsēju ar karbolskābē samērcētu marli. Viņš sēdēja, atgāzies pret krēsla atzveltni, un ne reizi pat nesaviebās, kaut arī laiku pa laikam sakoda zobus.

—    Nu, kā? — pabeidzis es pajautāju.

—     Lieliski! Pēc jūsu konjaka un pārsiešanas es jūtos kā no jauna piedzimis. Esmu zaudējis spēku, jo man nācās daudz ko pārdzīvot.

—    Varbūt labāk nevajag runāt par notikušo? Jūs uztrauksieties.

—     O nē! Tagad vairs ne. Man tik un tā policijā nāksies izklāstīt visu notikušo. Un, starp mums runājot, tikai mans ievainojums var piespiest viņus noticēt manam iesniegumam. Šis gadījums ir ārkārtīgi neparasts, un apstiprināt to es ne ar ko nevaru. Pat, ja vini man noticēs, argumenti, kurus es varu minēt kā pierādījumu notikušajam, ir tik ļoti nenoteikti, ka diez vai šai lietā taisnība triumfēs.

—    Tātad, tā ir mīkla, kuru vajag atrisināt, — es iesaucos. — Tādā gadījumā es jums sirsnīgi iesaku, pirms jūs ziņojat policijai, aiziet pie mana drauga mistera Šerloka Holmsa.

—     Es esmu dzirdējis par šo cilvēku, — atbildēja mans pacients, — un būtu ļoti priecīgs, ja viņš uzņemtos atrisināt šo lietu, kaut gan, pats par sevi saprotams, policijai tik un ta nāksies pazinot. Varbūt jūs varētu viņam mani ieteikt?

—    Vēl vairāk, es pats jūs pie viņa aizvedīšu.

—    Būšu jums loti pateicīgs.

—    Izsauksim ekipāžu un brauksim. Mēs paspēsim tieši uz brokastīm. Vai jūs esat spējīgs braukt?

—   Jā. Man nebūs mierīga sirds līdz tam brīdim, kamēr es neizstāstīšu, kas ir noticis.

—   Tādā gadījumā es palūgšu kalponei izsaukt kebu un pēc minūtes būšu gatavs.

Es uzskrēju augšā, dažos vārdos izstāstīju sievai par notikušo, un pēc piecām minūtēm mēs kopā ar manu jauno paziņu jau braucām Beikerstritas virzienā.

Kā jau es biju paredzējis, Šerloks Holmss, vēl joprojām ģērbies ritasvārkos, sēdēja viesistabā, lasīja to "Times" sleju, kurā tiek publicētas ziņas par dažādu personu meklēšanu, un pīpēja pīpi. Šo pīpi viņš parasti izpīpēja pirms brokastīm, piebāzdams ar visādām dažādu tabakas šķirņu paliekām — tās ar īpašu rūpību tika vāktas un žāvētas uz kamīna. Viņš mūs uzņēma ar viņam raksturīgo mieru un sirsnību, pasūtīja mums ceptas olas ar šķiņķi, un mēs lieliski pabrokastojām. Kad bijām pabeiguši maltīti, viņš nosēdināja mūsu jauno paziņu uz dīvāna, atbalstīja viņa muguru spilvenos, bet blakus nolika glāzi ūdens ar konjaku.

—   Jums, šķiet, ir nācies piedzīvot kaut ko neparastu, mister Hederlij, — viņš teica. — Es jūs lūdzu atlaisties uz dīvāna un justies kā mājās. Stāstiet, cik ilgi varat, bet, kad jūs jutīsieties slikti, paklusējiet un pamēģiniet atjaunot spēkus ar, lūk, šī vieglā dzēriena palīdzību.

— Es jums pateicos, — atbildēja mans pacients, — bet, kopš doktors man pārsēja roku, es jūtos kā no jauna piedzimis, un jūsu brokastis, acīmredzot, ir pabeigušas ārstniecības kursu. Pacentīšos neatņemt pārāk daudz no jūsu dārgā laika un tāpēc tūlīt pat sākšu stāstīt par saviem pārsteidzošajiem piedzīvojumiem.

Pievēris smagos plakstus, it kā no noguruma — kas gan patiesībā tikai slēpa viņam raksturīgo alkatīgo ziņkārību, — Holmss ērtāk iesēdās krēslā, es iekārtojos viņam pretī, un mēs sākām klausīties patiešām neticamu stāstu, kuru mūsu apmeklētājs izklāstīja visos sīkumos.

—    Man jums jāsaka, — viņš iesāka, — ka mani vecāki ir miruši, precējies es neesmu un tāpēc dzīvoju pilnīgi viens savā Londonas dzīvoklī. Pēc profesijas esmu inženieris hidrauliķis un esmu ieguvis pietiekoši lielu pieredzi to septiņu gadu laikā, kurus nostrādāju par mācekli pazīstamajā Griničas firmā "Ven- ners un Meitsons". Pirms diviem gadiem, pēc tēva nāves mantojis solīdu naudas summu, es nolēmu uzsākt patstāvīgu darbību un atvēru kantori Viktorīstrītā.

Droši vien katram, kurš uzsāk personisko biznesu, iesākumā klājas smagi. Divu gadu laikā man izdevās sniegt tikai trīs konsultācijas un izpildīt vienu nelielu pasūtījumu — tas arī bija viss labums no manas specialitātes. Līdz šodienai visi mani ienākumi ir divdesmit septiņas mārciņas un desmit šiliņi. Katru dienu no deviņiem rītā līdz četriem pēcpusdienā es sēdēju savā noplukušajā kantorī un beidzot ar smagu sirdi sāku saprast, ka īsta darba man nebūs.

Bet, lūk, vakar, kad es jau grasījos iet projām, ienāca mans klerks, paziņoja, ka darba jautājumā mani vēlas satikt kāds džentlmenis, un pasniedza man vizītkarti: "Pulkvedis Lizanders Stārks". Un viņam pa pēdām ienāca ari pats pulkvedis — diezgan garš, ārkārtīgi vājš vīrietis. Līdz šim man nebija nācies satikt tik tievus cilvēkus. Āda bija tik cieši nostiepta pār izspīlētajiem vaigu kauliem, ka viņa seja, šķiet, sastāvēja tikai no deguna un zoda. Tomēr viņa tievums, šķiet, bija dabas dots, nevis kaut kādas slimības sekas, jo viņa acis mirdzēja, viņš kustējās veikli un izturējās loti pārliecinoši. Pulkveža apģērbs bija vienkāršs, bet tīrs un kārtīgs, bet viņa vecums, kā es nospriedu, varēja būt ap četrdesmit gadiem.

—    Misters Hederlijs? — viņš jautāja, un viņa izrunā bija jaušams vācu akcents. — Man jūs ieteica ne tikai kā pieredzējušu, bet ari kā godprātīgu cilvēku, kurš prot glabāt noslēpumus.

Es paklanījos, juzdamies pagodināts, kā jau jebkurš šāda veidā uzrunāts jauns cilvēks.

—  Atļaujiet pavaicāt, kurš jums mani tik glaimojoši raksturoja? — es painteresējos.

—   Es negribētu pagaidām to izpaust. No šī paša avota man kļuvis zināms, ka jūšu vecāki ir miruši, ka jūs esat vecpuisis un dzīvojat Londonā viens.

—    Pilnīgi pareizi, — es atbildēju, — bet piedodiet, es ne visai saprotu, kāds tam visam ir sakars ar manu profesionālo darbību. Jūs taču vēlējāties mani satikt darba jautājumā?

—   Tieši tā. Tūlīt jūs pārliecināsieties, ka visam, par ko es runāju, ir vistiešākais sakars ar lietu. Es gribu jums uzticēt vienu darbu, bet tai pat laikā tas ir jāpatur pilnīgā slepenībā, absolūtā slepenībā, vai skaidrs? Un to, pats par sevi saprotams, visdrīzāk var cerēt sagaidīt no vientuļnieka, nevis no cilvēka, kurš dzīvo ģimenes lokā.

—    Ja es jums došu vārdu glabāt noslēpumu, — es teicu, — tad varat būt pārliecināts, ka es to turēšu.

Viņš vērīgi paskatījās uz mani, un es nodomāju, ka vēl ne reizi neesmu redzējis tik aizdomīgu un neuzticības pilnu skatienu.

—    Tātad jūs apsolāt? — viņš pajautāja.

—    Jā, apsolu.

—   Vai apsolāt saglabāt pilnīgu klusuciešanu gan pirms, gan pēc, gan arī darba laikā? Nekad nepieminēt šo lietu ne mutiski, ne rakstiski?

—    Es jau jums devu vārdu.

—    Loti labi.

Pēkšņi viņš pielēca kājās un, zibenīgi pārskrējis pāri istabai, atrāva vajā durvis. Aiz durvīm neviena nebija.

—    Viss ir kārtībā, — viņš piezīmēja, atgriezdamies savā vietā. — Ir zināms, ka klerki dažkārt mēdz interesēties par savu saimnieku darīšanām. Tagad mēs varam mierīgi aprunāties.

Viņš piebīdīja savu krēslu cieši blakus manējam un ieurbās manī ar to pašu neuzticīgi caururbjošo skatienu.

Vērojot šī pārmērigi tievā cilvēka ārkārtīgi dīvaino uzvedību, manī sāka rasties nepatika un kaut kas līdzīgs bailēm. Pat nevēlēšanās pazaudēt klientu nespēja piespiest mani pacietīgi gaidīt, kamēr viņš sāks runāt.

—    Es jūs lūdzu, ser, izklāstīt savu lietu, man ir dārgs mans laiks.

Lai debesis man piedod šos vārdus, bet tie man izspruka pašam pret savu gribu.

—    Vai jūs apmierinās piecdesmit ginejas par vienu nakti darba? — viņš pajautāja.

—    Pilnīgi.

—    Es teicu — par nakti darba, bet pareizāk būtu teikt — par stundu. Man vienkārši ir vajadzīgs jūsu padoms sakarā ar hidraulisko presi, kura ir izgājusi no ierindas. Ja jūs pateiksiet, kas par lietu, mēs paši varēsim novērst defektu. Nu, ko teiksiet?

—    Darbs nav sarežģīts, samaksa ir laba.

—   Tieši tā. Mēs vēlētos, lai jūs atbrauktu šovakar ar pēdējo vilcienu.

—    Uz kurieni?

—    Uz Aifordu. Tas ir neliels ciematiņš Bērkšīrā, uz robežas ar Oksfordšīru, septiņas jūdzes no Redingas. No Pedingtonas atiet vilciens, kurš ienāk tur aptuveni vienpadsmitos piecpadsmit.

—    Lieliski.

—    Es ar ekipāžu atbraukšu jūs sagaidīt.

—    Tātad līdz galamērķim mums būs jābrauc ar zirgiem?

—    Jā, mūsu māja atrodas sāņus no dzelzceļa. Līdz tai no Aifordas ir krietnas septiņas jūdzes.

—   Tas nozīmē, ka diez vai mēs tur nokļūsim līdz pusnaktij.

Un vilciena atpakaļ jau vairs nebūs. Man nāksies pavadīt pie jums visu nakti.

—    Nu ko, tā nav problēma.

—     Bet tas nav visai ērti. Vai es nevarētu atbraukt kāda citā, daudz piemērotākā laikā?

—     Mēs uzskatām, ka būs labāk, ja jūs atbrauksiet vēlu vakarā. Tieši par neērtībām mēs ari maksājam jums, jaunam cilvēkam, kuru neviens nepazīst, summu, par kuru varam saņemt visievērojamāko jūsu profesijas speciālistu padomu. Protams, ja mūsu priekšlikums jūs neapmierina, tad vēl ir laiks no tā atteikties

Es sapratu, cik loti man noderēs piecdesmit ginejas.

—    Nē, nē, — es steigšus atbildēju, — esmu gatavs rīkoties tā, kā jūs uzskatāt par vajadzīgu. Tomēr man gribētos daudz precīzāk uzzināt, ko tieši jūs no manis vēlaties.

—    Jūsu vēlme ir pilnīgi saprotama. Dabiski, ka solījums glabāt noslēpumu, kuru mēs no jums pieprasījām, ir sakāpinājis jūsu ziņkārību. Es nepavisam nevēlos, lai jūs uzņemtos kaut kādas saistības, iepriekš neiepazinies ar visām detaļām. Ceru, ka mūs neviens nenoklausās?

—    Neviens.

—    Lieta ir šāda. Jums, droši vien, ir zināms, ka bentonlts [2] ir diezgan vērtīga izejviela un ka tā iegulas Anglijā ir atrodamas tikai vienā vai divās vietās?

—    Esmu dzirdējis par to.

—     Pirms kāda laika es nopirku nelielu zemes gabaliņu, pavisam niecīgu, kādas desmit jūdzes no Redingas. Un pēkšņi izrādījās, ka man ir laimējies: vienā no laukiem es atklāju ben- tonlta slāni. Es to izpētīju un noskaidroju, ka tas ir tikai neliels savienojums starp diviem loti bagātiem slāņiem pa kreisi un pa labi, kuri atrodas manu kaimiņu teritorijā. Viņu zemē gul izejviela, kas ir ne mazāk vērtīga par zeltu, bet šie krietnie ļaudis atrodas pilnīgā neziņā. Man, dabiski, būtu izdevīgi atpirkt no viņiem zemi, pirms viņi uzzinās tās patieso vērtību, bet, diemžēl, manā rīcībā nav šādam pirkumam nepieciešamā kapitāla. Tāpēc es šo noslēpumu uzticēju dažiem saviem draugiem, un viņi ierosināja klusītiņām, nevienam nesakot ne vārda, izstrādāt mūsu personisko nelielo slāni, lai nopelnītu naudu un pēc tam varētu nopirkt kaimiņu zemi. Ar to mēs jau kādu laiku nodarbojamies, un sev par palīgu uzstādījām hidraulisko presi. Bet prese, kā jau es teicu, izgāja no ierindas, un mums ir vajadzīgs jūsu padoms. Mēs loti rūpīgi glabājam savu noslēpumu un, ja kļūs zināms, ka pie mums bija atbraucis hidrau- likis, tad uzreiz sāksies izprašņāšana, fakti kļūs zināmi, un tad mēs varēsim teikt ardievas kaimiņu laukiem un līdz ar tiem — arī mūsu plāniem. Lūk, kāpēc es no jums pieprasīju godavārdu nevienam nestāstīt, ka jūs šovakar braucat uz Aifor- du. Ceru, ka tagad jums viss ir skaidrs?

—    Vienīgais, ko es līdz galam neizprotu, — es teicu, — ir tas, kāpēc jums vajadzīga hidrauliskā prese. Bentonītu, cik es zinu, iegūst karjeros, tāpat ka smiltis.

—    Ak, viņš nevērīgi atmeta ar roku, — mums ir savas darba metodes. I.ai kaimiņi neko nepamanītu, mēs no tā presējam ķieģeļus. Bet ta ir detaļa, Es jums uzticos, mister Hederlij, un esmu izstāstījis visu. Viņš piecēlās. — Tātad, es gaidu jūs Aifordā pulksten vienpadsmitos piecpadsmit.

—    Es noteikti atbraukšu.

—    Un atcerieties — nevienam ne vārda.

Viņš vēlreiz paskatījās uz mani ar ilgu, jautājošu skatienu un, ar savu auksto, mitro roku paspiedis manējo, steidzīgi aizgāja.

Aukstasinīgi visu pārdomājis, es, kā jūs varat iedomāties, nevarēju atbrīvoties no pārsteiguma par šo dīvaino uzdevumu. No vienas puses, es, protams, biju priecīgs, jo samaksu man piedāvāja desmit reizes lielāku par to, ko es pats būtu prasījis.

Turklāt varēju cerēt, ka pēc šī uzdevuma būs ari citi piedāvājumi. No otras puses, mana klienta izskats un manieres atstāja uz mani tik nomācošu iespaidu, ka es nevarēju albn voties no domas, ka viss šis stāsts par bentonītu pārliecinoši neizskaidro nepieciešamību atbraukt tieši pusnakti un izvairīties no atklātības. Tomēr es pārvarēju savas bažas, kārtīgi pavakariņoju, aizbraucu līdz Pedingtonai un devos ceļā.

Redingā man vajadzēja pārsēsties. Tomēr es paspēju uz pēdējo vilcienu uz Aifordu un tūlīt pēc vienpadsmitiem ierados mazā, vāji apgaismotā stacijā. Es izrādījos vienīgais, kurš tur izkāpa, uz perona nebija nevienas dzīvas dvēseles, izņemot samiegojušos nesēju ar lukturi rokā. Aiz stacijas sētas ieraudzīju savu rīta apmeklētāju — viņš stāvēja otrā pusē, ēnā. Neteicis ne vārda, viņš saķēra mani aiz rokas un ievilka ekipāžā, kuras durvis ar gudru ziņu bija atstātas atvērtas. Aizvilcis logiem abās pusēs priekšā aizkarus, pulkvedis deva zīmi kučierim, un zirgs sāka rikšot uz priekšu.

—    Viens zirgs? — Holmss viņu pārtrauca.

—    Jā, viens.

—    Vai jūs neievērojāt spalvas krāsu?

—    Ievēroju gan, luktura gaismā, kad sēdos ekipāžā. Zirgam bija ruda spalva.

—    Viņš bija nodzīts?

—    Nē, spalva viņam spīdēja.

—     Pateicos. Atvainojiet, ka es jūs pārtraucu. Turpiniet, lūdzu, savu visai interesanto stāstījumu.

Tātad mēs devāmies ceļā un braucām vismaz stundu. Pulkvedis Lizanders Stārks teica, ka līdz galamērķim ir tikai septiņas jūdzes, bet, ja ņem vērā ātrumu, ar kādu mēs traucāmies, un laiku, kāds mums bija nepieciešams, man šķita, ka attālumam vajadzēja būt vismaz divpadsmit jūdzes. Viņš klusēdams sēdēja blakus, un es, kad ar acs kaktiņu paskatījos uz viņu, jutu, ka viņš visu laiku nenovērš no manis skatienu. Lauku celi tajā apvidū, acīmredzot, ir ne visai labā stāvoklī, jo mūs šausmīgi mētāja no vienas puses uz otru. Es caur lodziņu reizēm mēģināju saskatīt, kur mēs braucam, bet caur matēto stiklu varēju pamanīt tikai šur tur pazibam kaut kādus gaismas plankumus. Vairākas reizes mēģināju uzsākt sarunu, jo mūsu cclojums bija pārlieku monotons, bet pulkveža atbildes bija tikai vienzilbīgas, un sarunas ātri vien pārtrūka. Beidzot bedres un grambas izbeidzās, zem riteņiem iečirkstējās piebraucamā ceļa grants, un ekipāža apstājās. Pulkvedis Lizanders Stārks nolēca zemē, es viņam sekoju, un viņš tūlīt pat veda mani uz lieveņa pusi, kur rēgojās atvērtas durvis. Tādā veidā es taisnā ceļā no ekipāžas nokļuvu priekšnamā un pat ar acs kaktiņu nepaspēju saskatīt mājas fasādi. Tikko es biju pārkāpis slieksni, durvis aiz mums smagi aizcirtās, un es izdzirdēju vāju aizbraucošās ekipāžas klaudzoņu.

Mājā valdīja pilnīga tumsa, un pulkvedis, kaut ko murminādams sev zem deguna, sāka rakņāties pa kabatām, meklēdams sērkociņus. Piepeši gaiteņa tālākajā galā atvērās durvis, un gaitenī iespiedās garš zeltainas gaismas stars. Stars kļuva arvien platāks un platāks, un durvīs, turot augstu virs galvas paceltu lampu, parādījās sieviete; kaklu izstiepusi, viņa pavērās mūsos. Es ievēroju, ka viņa ir loti skaista, bet mirdzums, ar kādu laistījās viņas tumšā kleita, liecināja, ka tā ir šūta no dārga materiāla. Vina pateica dažus vārdus man svešā valodā, un pēc intonācijas es nopratu, ka viņa kaut ko vaicāja manam ceļabiedram, bet tas atbildes vietā tikai dusmīgi kaut ko noburkšķēja, un viņa tik loti satrūkās, ka gandrīz vai izmeta lampu no rokām. Pulkvedis Stārks piegāja pie viņas, kaut ko pačukstēja pie auss un, pavadījis viņu atpakaļ uz istabu, atgriezās pie manis ar lampu rokās.

— Esiet tik laipns un pagaidiet dažas minūtes šeit, — viņš teica, atvērdams citas durvis uz vienkārši iekārtotu istabiņu ar apaļu galdu vidū, uz kura atradās dažas grāmatas vācu valodā. Pulkvedis Stārks nolika lampu uz harmonija, kas stāvēja pie durvīm. — Es pacentīšos jūs ilgi neaizkavēt, — viņš piebilda un pazuda tumsā.

Es apskatīju grāmatas uz galda un, kaut arī nezinu vācu valodu, tomēr sapratu, ka divas no tām bija zinātniskas grāmatas, bet pārējās — dzejoļu krājumi. Pēc tam es piegāju pie loga, cerēdams saskatīt, kur es atrodos, bet logs bija cieši aizvērts ar ozolkoka slēģiem. Pārsteidzoši kluss nams! Visapkārt valdīja kapa klusums, tikai kaut kur gaitenī skali tikšķēja pulkstenis.

Mani pārņēma neskaidra trauksmes sajūta. Kas ir šie vācieši un ko vini dara šajā savādajā, nomaļajā namā? Un kur īsti šī māja atrodas? Kādas desmit jūdzes no Aifordas — lūk, arī viss, kas man bija zināms, bet man nebija ne mazākās nojausmas — uz ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem vai uz rietumiem no tās. Tomēr netālu no Aifordas atrodas gan Redinga, gan, droši vien, ari citas pilsētas, tā ka šī vieta jau nu nevarēja būt pārāk vientulīga. Kaut gan apkārt valdošais pilnīgais klusums lika skaidri saprast, ka mēs atrodamies laukos. Es staigāju turp un atpakaļ pa istabu, dungojot kaut ko sev zem deguna, lai galīgi nezaudētu dūšu, un spriedu, ka savas apsolītās piecdesmit ginejas par velti jau nu es nesaņemšu.

Piepeši lēnām un bez skanas atvērās durvis, un to melnajā ailē parādījās tā pati sieviete. Manas lampas dzeltenā gaisma krita tieši viņas skaistajā sejā. Es sapratu, ka viņa no kaut kā baidās, un man pašam arī kļuva baisi. Ar drebošu pirkstu viņa deva man zīmi klusēt un nočukstēja kaut ko lauzītā angļu valodā, laiku pa laikam pašķielēdama atpakaļ tumsā, gluži kā iebiedēts zirgs.

—   Es aiziešu, — viņa teica, acīm redzami no visa spēka cenzdamās runāt mierīgi. — Es aiziešu. Es nevaru šeit palikt. Un arī jums šeit nav ko darīt.

—    Kundze, — es iebildu, — es taču vēl neesmu paveicis to, kā dēl esmu šeit ieradies. Es nevaru aizbraukt, kamēr nebūšu apskatījis presi.

—   Nevajag zaudēt laiku, — viņa uzstāja. — Ejiet prom pa tām durvīm. Tur neviena nav. — Redzot, ka es tikai smaidu un kratu galvu, viņa pēkšņi atmeta visu savu atturību un, rokas

lauzīdama, nāca pie manis. — Debesu vārdā, — vina nočukstēja, — ejiet projām, kamēr vēl nav par vēlu.

Bet es pēc dabas esmu diezgan spītīgs, un, kad manā ceļā parādās kaut kādi šķēršļi, es iedegos vēl vairāk un gribu novest lietu līdz galam. Man prātā ienāca domas par apsolītajām piecdesmit ginejām, par nogurdinošo ceļojumu un par tām neērtībām, kas mani sagaida, ja nāksies visu nakti pavadīt stacijā. Tātad viss būs veltīgi? Kāpēc man jābrauc projām, neizpildījušam darbu un nesaņēmušam to naudu, ko esmu pelnījis? Varbūt, ka šī sieviete — es taču par viņu neko nezinu — ir vājprātīgā? Ar pašu neatkarīgāko izskatu, kaut gan jāatzīstas, ka viņas uzvedība mani nobiedēja vairāk, nekā man gribētos to izrādīt, es vēlreiz pakratīju galvu un paziņoju par savu nodomu palikt. Viņa būtu sākusi atkal mani pierunāt, bet kaut kur augšstāvā noklaudzēja durvis, un uz kāpnēm atskanēja soli. Vienu mirkli viņa ieklausījās un tad, izmisumā lauzīdama rokas, pazuda tikpat piepeši un klusi, kā bija parādījusies.

Istabā ienāca Lizanders Stārks un resns, maza auguma cilvēks ar sirmu bārdu, kas spurojās ārā no viņa dubultzoda - krokām.

—    Tas ir mans sekretārs un pārvaldnieks misters Fērgu- sons, — teica pulkvedis. — Starp citu, man likās, ka aizejot, es aizvēru šīs durvis. Vai jūs neesat dabūjis caurvēju?

—   Gluži otrādi, — es iebildu, — es pats pavēru durvis, jo istabā bija smacīgi.

Pulkvedis atkal paraudzījās uz mani ar aizdomīgu skatienu.

—   Laiks ķerties pie darba, — viņš teica. — Mēs ar misteru Fērgusonu parādīsim jums, kur atrodas prese.

—    Es tikai uzlikšu cepuri.

—    Kāpēc? Prese atrodas mājā.

—    Ko? Vai tad bentonīta iegulas atrodas šeit, mājā?

—    Nē, nē! Mēs tikai to presējam šeit. Kaut gan, patiesībā, kāda starpība? Mums vajag, lai jūs apskatītu mašīnu un pateiktu, kas tai par vainu.

Mēs uzkāpām augšā, pa priekšu gāja pulkvedis ar lampu, aiz viņa resnltis pārvaldnieks un es. Tā nebija māja, bet īsts labirints — ar neskaitāmiem gaiteņiem, galerijām, šaurām vītņu kāpnēm un zemām durtiņām, kuru sliekšņi bija daudzu paaudžu solu nodeldēti. Pirmajā stāvā nebija ne paklāju, ne mēbeļu, no sienām bira apmetums, un mitrums bija atstājis zaļus pelējuma traipus. Es centos izlikties, ka tas viss mani maz uztrauc, bet nepavisam nebiju aizmirsis sievietes brīdinājumu — kaut gan nebiju ņēmis to vērā — un uzmanīgi vēroju savus ceļabiedrus. Fērgusons bija drūms un nerunīgs, tomēr pēc tiem dažiem vārdiem, kurus viņš izmeta, es sapratu, ka viņš vismaz ir dzimis Anglijā.

Beidzot pulkvedis Lizanders Stārks apstājās un atslēdza kādas durvis. Tās veda uz mazu, kvadrātveida istabiņu, kurā mēs visi trīs diez vai būtu satilpuši. Fērgusons palika gaitenī, bet mēs ar pulkvedi iegājām istabā.

— Pašlaik mēs atrodamies, — viņš teica, — hidrauliskās preses iekšpusē, un, ja kāds to tagad ieslēgtu, mums klātos visai plāni. Sīs kameras griesti patiesībā ir virzuļa darba virsma, kurš ar spēku, kas ir vienāds ar vairāku tonnu svaru, nolaižas uz metāla grīdas. Ārpusē ir uzstādīti sānu cilindri, kuros pienāk ūdens, tas iedarbojas uz virzuli… Kaut gan, mehānika jums ir zināma. Prese darbojas, bet tajā kaut kas keras, un tā nevar attīstīt pilnu jaudu. Esiet tik laipns, apskatiet to un iesakiet mums, ko vajag izlabot.

Es paņēmu no viņa lampu un uzmanīgi aplūkoju presi. Tā bija gigantiska izmēra mašīna, spējīga radīt milzīgu spiedienu. Kad es izgāju no kameras un ieslēdzu vadības sviras, kaut kur parādījās šņākoņa, un es sapratu, ka sānu cilindrā ir neliela noplūde. Apskate parādīja, ka gumijas blīve vienā vietā ir zaudējusi elastību un caur to sūcas ūdens. Tieši tas arī bija jaudas samazināšanās iemesls. Mani ceļabiedri visai uzmanīgi noklausījās manī un uzdeva dažus praktiskas dabas jautājumus par to, kā novērst bojājumu. Sīki viņiem visu paskaidrojis, es atgriezos galvenajā kamerā un, ziņkārības dzīts, sāku to aplūkot. No pirmā acu uzmetiena bija skaidrs, ka stāsts par bentonītu ir vistīrākais izdomājums, jo bija smieklīgi pat pieļaut domu, ka tik varens mehānisms ir paredzēts tik nenozīmīgam uzdevumam. Kameras sienas bija no koka, bet pamatne no dzelzs, un uz tās es pamanīju metālisku piedegumu. Es pieliecos un mēģināju kādu gabaliņu nokasīt, lai varētu to labāk apskatīt, kad pēkšņi izdzirdēju apspiestu izsaucienu vācu valodā un ieraudzīju pulkveža mironīgi bālo seju.

—    Ko jūs šeit darāt? — viņš jautāja.

Mani pārņēma dusmas, kad es sapratu, kā esmu apkrāpts ar to veikli izdomāto pasaciņu, kuru viņš man izstāstīja.

—   Tīksminos par jūsu bentonītu, — es atbildēju. — Esmu pārliecināts, ka būtu varējis dot jums labāku padomu, ja zinātu preses patieso pielietojumu.

Tikko es biju pateicis šos vārdus, tā tūlīt pat nožēloju savu nesavaldību. Viņa seja pārakmeņojās, pelēkajās acīs iegailējās nelaimi vēstošas uguntiņas.

—    Nu ko, — viņš nošņāca, — tūlīt jūs uzzināsiet visus sīkumus!

Viņš pakāpās soli atpakaļ, aizcirta durvis un pagrieza atslēgu slēdzenē. Es metos pie durvīm, sāku raustīt rokturi, dauzīt tās dūrēm, bet durvis izrādījās pamatīgas un nekādi nepadevās manam spiedienam.

—    Ei, pulkvedi! — es iekliedzos. — Izlaidiet mani ārā!

Un pēkšņi klusumā atskanēja troksnis, no kura man dūša

saskrēja papēžos. Tā bija sviru žvadzoņa un ūdens burbulo- šana. Viņš bija ieslēdzis presi! Lampa stāvēja uz grīdas, kur es to biju nolicis, kad aplūkoju piedegumu, un tās gaismā es ieraudzīju, ka melnie griesti sāk virzīties uz manu pusi. Lēni, ar grūdieniem, bet ar tādu spēku, ka pēc minūtes — un es to sapratu labāk par jebkuru citu — no manis paliks pāri tikai slapja vieta. Kliegdams metos pie durvīm un ar nagiem centos noraut atslēgu. Es lūdzos pulkvedi izlaist mani ārā, bet nežē- ligā sviru žvadzoņa pārmāca manus kliedzienus. Griesti jau atradās vienu vai divas pēdas no manis un, pacēlis roku, es varēju pieskarties pie to cietās un nelīdzenās virsmas. Un taja brīdī man prātā iešāvās doma par to, ka mana nāve var izrādīties mazāk sāpīga atkarībā no stāvokļa, kādā es to sagaidīšu. Ja apgulšos uz vēdera, tad visu svaru saņems mugurkauls, un es nodrebēju, iedomādamies, kā tas nokrakšķēs. Labāk, protams, būtu apgulties uz muguras, bet vai man pietiks dūšas skatīties, kā nepielūdzami virzās virsū melnā ēna? Es jau vairs nevarēju stāvēt pilnā augumā, bet tad pēkšņi ieraudzīju kaut ko tādu, no kā manā sirdī pamodās cerība.

Es jau teicu, ka grīda un griesti bija no dzelzs, bet kameras sienas apšūtas ar koka paneļiem. Un, lūk, tajā brīdi, kad pēdējo reizi drudžaini vēros apkārt, es ievēroju šauru dzeltenas gaismas spraugu starp diviem dēliem, kura kļuva arvien platāka, griestiem nolaižoties arvien zemāk. Pirmajā mirkli es pat nenoticēju, ka ir izeja, pa kuru varu izglābties no nāves. Nākošajā sekundē jau metos uz priekšu un pusn^samaņas stāvokli izvēlos ārā sienas otrajā pusē. Sprauga aizvērās, bet lampas čirkstoņa un metālisko plākšņu klaudzoņa man pavēstīja, ka esmu bijis par mata tiesu no nāves.

Es atjēdzos no tā, ka kāds izmisīgi raustija mani aiz rokas, un ieraudzīju, ka gulu uz akmens grīdas šaurā gaiteni un virs manis ir noliekusies sieviete, ar vienu roku vilkdama mani, otrā — turēdama sveci. Tā bija tā pati mana labvēle, kuras brīdinājumam es muļķības dēļ nepaklausīju.

— Ejam! Ejam! — aizelsdamās viņa iesaucās. — Viņi tūlīt būs šeit. Viņi ieraudzīs, ka jūsu tur nav. O, nezaudējiet dārgo laiku, ejam!

Šoreiz es klausīju viņas padomam. Kaut kādā veidā pieslējies kājās, es kopā ar viņu devos prom pa gaiteni, bet pēc tam lejā pa vītņu kāpnēm. Kāpnes mūs noveda nedaudz platākā gaitenī, un tajā brīdi mēs izdzirdējām solu dipoņu un kliedzienus: kāds, kurš atradās tajā stāvā, no kura mēs tikko kā bijām nokāpuši, atbildēja uz saucieniem no lejas. Mana pavadone apstājās un raudzījās visapkārt, nezinādama, ko iesākt. Tad viņa atrāva vaļā durvis uz guļamistabu, kuras logā spoži spīdēja mēness.

—   Tā ir vienīgā iespēja, — viņa teica. — Logs gan ir augstu, bet, iespējams, jums izdosies nolēkt.

Tajā pašā mirklī gaiteņa tālākajā galā parādījās gaisma, un es ieraudzīju pulkvedi Lizanderu Stārku: viņš skrēja, turēdams vienā rokā lukturi, bet otrā kaut ko līdzīgu miesnieka nazim. Es metos istabā pie loga, atrāvu to vaļā un palūkojos ārā. Cik kluss, aicinošs un mierīgs likās mēnessgaismas pielietais dārzs; logs atradās ne vairāk kā trīsdesmit pēdas virs zemes. Es uzrāpos uz palodzes, bet vēl kavējos: man gribējās uzzināt, kas notiks ar manu glābēju. Nolēmu, neraugoties ne uz ko, doties palīgā, ja viņai klātos slikti. Tikko biju to nodomājis, tas nelietis ielauzās istabā un metās man klāt. Viņa apķēra viņu ar abām rokām un centās noturēt.

—    Frici! Frici! Atceries savu solījumu pēc pagājušās reizes, — viņa kliedza angļu valodā. — Tu apsolīji, ka tas vairs neatkārtosies! Viņš klusēs! Viņš klusēs!

—  Tu esi sajukusi prātā, Elza! — viņš dārdināja, cenzdamies izrauties no viņas rokām. - Tu mūs pazudināsi. Viņš redzēja pārāk daudz. Laid mani, kad es tev saku!

Viņš atgrūda viņu malā, metās pie loga un atvēzējās ar savu ieroci. Es paspēju noslīdēt no palodzes un karājos, turēdamies aiz rāmja, kad viņš man uzbruka. Sajutu asas sāpes, manas rokas atlaidās vaļā, un es nokritu dārzā zem loga.

Kritiens mani apdullināja, bet tikai. Es pielēcu kājās un, cik ātri vien spēdams, metos uz krūmiem, saprazdams, ka vēl neesmu izbēdzis no briesmām. Skrējiena laikā mani pēkšņi pārņēma šausmīgs vājums un nelabums. Roka raustījās no sāpēm, un tikai tad es pamanīju, ka man vairs nav īkšķa un no ievainojuma šlācas asinis. Mēģināju apsiet roku ar kabat- lakatu, bet tajā brīdī man deniņos sāka dauzīties āmuriņi, un es dziļā bezsamaņā nokritu starp rožu krūmiem.

Cik ilgi biju bez samaņas, to es pateikt nevaru. Droši vien loti ilgi, jo tad, kad es atguvos, mēness bija norietējis un jau svīda pirmā dienasgaisma. Nakts rasā manas drēbes bija izmirkušas līdz pēdējai vīlītei, bet žaketes piedurkne bija viscaur piesūkusies ar asinīm. Dedzinošas sāpes man atgādināja par pagājušās nakts notikumiem, un es pielēcu kājās, skaidri apzinādamies, ka vēl neesmu izglābies no visām briesmām. Un kāds gan bija mans pārsteigums, kad, apskatījies visapkārt, neieraudzīju ne māju, ne dārzu. Es gulēju pie dzīvžoga ceļa malā, bet nedaudz tālāk bija redzama gara celtne; kad piegāju tuvāk, tā izrādījās tā pati stacija, kurā es iepriekšējā vakarā biju ieradies. Un, ja nebūtu šausmīgās brūces uz rokas, visu notikušo varētu noturēt vienkārši par nakts murgu. Neko nesaprazdams, es iegāju ēkā un pavaicāju, vai drīz būs rīta vilciens. Pēc nepilnas stundas būšot vilciens uz Redingu, man atbildēja. Strādāja tas pats nesējs, kurš iepriekšējā vakarā. Pajautāju, vai viņš nepazīst pulkvedi Lizanderu Stārku. Nē, tāds vārds viņam neesot pazīstams. Vai viņš vakar vakarā nav redzējis ekipāžu pie stacijas? Nē, neesot redzējis. Vai kaut kur tuvumā ir policijas iecirknis? Jā, kādas trīs jūdzes no stacijas.

Es biju pavisam novārdzināts, un roka man tik loti sāpēja, ka nebija pat ko domāt līdz turienei aiziet. Nolēmu vispirms atgriezties pilsētā un tad arī aiziet uz policiju. Es iebraucu Londonā tūlīt pēc sešiem, vispirms devos pārsiet ievainojumu, un doktors izrādījās tik laipns, ka pats atveda mani pie jums. Es pilnībā paļaujos uz jums un esmu gatavs sekot jebkuram jūsu padomam.

Viņš pabeidza savu pārsteidzošo stāstījumu un kādu laiku sēdēja klusēdams. Pēc tam Šerloks Holmss paņēma no plaukta vienu no smagajiem albumiem, kuros glabājās izgriezumi no laikrakstiem.

— Lūk, īss avīžrakstiņš, kurš varētu jūs ieinteresēt, — viņš teica. — Tas parādījās laikrakstos aptuveni pirms gada. Paklausieties: "Šā mēneša devītajā datumā bez vēsts ir pazudis misters Džeremijs Heilings, divdesmit sešus gadus vecs, pēc profesijas inženieris hidrauliķis. Viņš izgāja no mājām pulksten desmitos vakarā, un kopš tā laika par viņu nekas vairs nav zināms. Viņš bija ģērbies…" un tā tālāk, un tā tālāk. Acīmredzot tā ari bija tieši tā "iepriekšējā reize", kad pulkvedim ievajadzējās remontēt savu presi.

—    Mans Dievs! — iesaucās mans pacients. — Tad lūk, ko nozīmēja sievietes vārdi!

—   Bez šaubām! Pilnīgi skaidrs, ka pulkvedis ir aukstasinīgs un pārdrošs cilvēks, kas, līdzīgi rīkļurāvējiem, kuri neatstāj dzīvu nevienu cilvēku uz sagrābtā kuģa, aizmēž jebkurus šķēršļus no sava ceļa. Tomēr nedrīkst zaudēt ne mirkli. Ja vien jūs esat spējīgs kustēties, mēs katrā ziņā tūlīt dosimies uz Skotlendjardu, bet pēc tam brauksim uz Aifordu.

Pēc kādām trim stundām mēs visi sēdējām vilcienā, kas devās no Rcdingas uz nelielo Bērkšlras ciematu. Mēs — tie bija Šerloks Holmss, hidrotehniķis, inspektors Broudstrīts no Skotlendjarda, kāds aģents-civilā un es. Broudstrīts bija izklājis uz sola sīku Anglijas karti un ar cirkuli apvilcis uz tās apli ar centru Aifordā.

Skatieties, šī apļa rādiuss ir desmit jūdzes, — viņš teica. — Mums vajadzīgā vieta atrodas kaut kur apļa iekšpusē. Jūs, šķiet, teicāt, ka desmit jūdzes, ser?

—    Jā, mēs braucam aptuveni stundu.

—    Un jūs domājat, ka viņi jūs atveda atpakaļ, kamēr jūs bijāt bez samaņas?

—   Acīmredzot, jā. Es kā pa miglu atceros, ka mani pacēla un kaut kur nesa.

—   Nesaprotu, — es iejaucos, — kāpēc viņi atstāja jūs dzīvu, kad atrada dārzā bez samaņas. Varbūt sieviete izlūdzās tam nelietim, lai viņš jūs pasaudzē?

—     Diez vai. Visā savā dzīvē neesmu redzējis zvēriskāku fizionomiju.

—    To visu mēs drīz vien uzzināsim, — teica Broudstrīts.

—    Pārmeklējamā apkārtne mums ir zināma, tagad tikai atliek noskaidrot, tieši kurā punktā atrodas tie cilvēki, kurus mēs meklējam.

—    Man šķiet, ka es varu jums to parādīt, — mierīgi atbil dēja Holmss.

—     Lūk, kā? — iesaucās inspektors. — Tātad jums jau ir noteikti ieskati? Paskatīsimies, ko par to domā pārējie. Es apgalvoju, ka tas ir noticis dienvidos, jo tas apvidus ir mazāk apdzīvots.

—    Bet es saku, ka austrumos, — iebilda mans pacients.

—     Es balsoju par rietumiem, — piezīmēja cilvēks civilā.

—    Tur atrodas vairāki klusi ciematiņi.

—    Bet es — par ziemeļiem, — es teicu. — Ziemeļos nav pakalnu, un mūsu draugs apgalvo, ka viņš nav pamanījis, ka ceļš ietu pret kalnu.

—     Ir nu gan! Nav slikta viedokļu buķete, — smiedamies rezumēja inspektors. — Jūs nosaucāt visas debespuses. Kuru tad jūs atbalstāt, mister Holms?

—   Jūs visi kļūdāties.

—    Kā gan var kļūdīties visi?

—    Var. Es uzskatu, ka tas ir noticis šeit. — Un Holmss iebakstīja ar pirkstu apļa centrā, i— Te mēs viņus arī atradīsim.

—    Bet divpadsmit jūdžu garais brauciens? — brīnījās He- derlijs.

—    Nav nekā vienkāršāka: sešas jūdzes turp un sešas atpakaļ. Jūs pats teicāt, ka tad, kad jūs sēdāties ekipāžā, zirgs nebija nodzīts un spalva viņam spīdēja. Vai tas tā varētu būt, ja viņš būtu noskrējis divpadsmit jūdzes pa sliktu ceļu?

—    Viņi patiešām varēja pielietot šādu viltību, — domīgi teica Broudstrīts un piebilda: — Šīs bandas nodarbošanās, protams, nekādas šaubas neizraisa.

—     Pats par sevi saprotams, ka ne, — atbildēja Holmss.

—     Viņi ir naudas viltotāji, turklāt liela mēroga viltotāji, un presi vini izmanto sudraba aizstājēja — amalgamas — kalšanai.

—    Mums jau krietnu laiku ir zināms par kādas ļoti veiklas bandas eksistenci, kura milzīgos daudzumos izlaiž puskro- nas, — teica inspektors. — Mēs pat izsekojām viņus līdz Redingai, bet pēc tam iestrēgām. Viņi tik prasmīgi noslēpa pēdas, ka uzreiz bija redzams — viņi nav pirmo reizi ar pīpi uz jumta. Tomēr šoreiz, pateicoties laimīgai nejaušībai, šķiet, ka mēs viņus dabūsim rokā.

Bet inspektors kļūdījās: noziedzniekiem nebija lemts nokļūt taisnās tiesas rokās. Piebraucot pie Aifordas, mēs ieraudzījām milzīgu dūmu mākoni, kurš kā gigantiska strausa spalva karājās virs kokiem.

—    Ugunsgrēks? — Broudstrīts pavaicāja stacijas priekšniekam, kad vilciens, elsdams un pūzdams, devās tālāk.

—    Jā, ser, — tas atbildēja.

—    Kad tas sākās?

—     Runā, ka nakti, ser, bet tagad tas ir pieņēmies spēkā, visa māja jau ir liesmu pārņemta.

—    Un kam pieder tā māja?

—    Doktoram Blčeram.

—   Sakiet, lūdzu, — Holmss iejaucās, — vai doktors Bičers ir tas izkāmējušais vācietis ar garo, spico degunu?

Stacijas priekšnieks sāka skaļi smieties.

Nē, doktors Bīčers ir vistīrākais anglis. Bet viņa mājā dzīvo kaut kāds džentlmenis, viņa pacients; runā, ka tas ir ārzemnieks, un viņa izskats ir tāds, ka viņam nenāktu par ļaunu krietni nobaudīt mūsu lielisko Bērkšlras liellopu gaļu.

Stacijas priekšnieks nepaspēja pabeigt savu sakāmo, kad mēs visi jau bijām ceļā uz degošo māju. Ceļš vijās nelielā pakalnā, kura galotnē stāvēja liela, zema, ar kaļķiem nobalsi- nāta celtne; pa tās logiem un durvīm lauzās ārā liesmas, un trīs ugunsdzēsēju mašīnas veltīgi pūlējās apslāpēt uguni.

—    Nu, kā tad! — ārkārtīgā satraukumā iesaucās Hederlijs. — Lūk, ar granti nokaisītais pievedceļš, un, lūk, rožu krūmi, kuros es gulēju. Un, lūk, tas logs, otrais no malas, — tas pats, pa kuru es izlēcu.

— Nu, ko, — Holmss piezīmēja, — jums vismaz ir izdevies viņiem atriebties. Uguns no jūsu petrolejas lampas, kad to saspieda, pārmetās uz sienām, bet noziedznieki, aizrāvušies ar pakaļdzīšanos, to nepamanīja. Paskatieties uzmanīgāk, vai tajā pūli nav jūsu vakardienas paziņas, kaut gan man šķiet, ka šobrīd viņi jau ir kādas krietnas simt jūdzes no šejienes.

Holmsa pieņēmums izrādījās pareizs, jo kopš tā laika mēs ne vārda neesam dzirdējuši ne par skaisto sievieti, ne par ļauno vācieti, ne par drūmo angli. Tiesa gan, tās dienas rītā kāds zemnieks bija redzējis cilvēkus pajūgā, kurš līdz augšai bijis piekrauts ar kaut kādām maslvām kastēm. Pajūgs devies Re- dingas virzienā. Pēc tam bēgļu pēdas pazuda, un pat Holmss ar visu savu aso domāšanu nebija spējīgs kaut vai aptuveni noteikt viņu atrašanās vietu.

Ugunsdzēsēji bija krietni vien samulsuši par dīvaino ierīci, kuru viņi atrada mājas iekšpusē, bet vēl vairāk par to, ka uz trešā stāva loga palodzes viņi atrada nocirstu īkšķi. Saulei rietot, viņu pūliņi beidzot vainagojās panākumiem, un uguns apdzisa, kaut gan līdz tam laikam jumts jau bija iegāzies un visa māja bija pārvērtusies par krāsmatām; no mašīnas, kuras apskate tik dārgi maksāja mūsu neveiksmīgajam paziņam, nekas nebija palicis pāri, ja neskaita salocītas caurules un cilindrus. Šķūnī uzgāja lielus niķeļa un dzelzs krājumus, bet nevienu monētu tā arī neatrada — tās acīmredzot aizveda tajās masivajās kastēs, par kurām jau tika minēts.

Mēs abi tā arī nekad neuzzinātu, kādā veidā mūsu hid- rauliķis nokļuva līdz tai vietai, kur viņš atguvās, ja nebūtu mīkstās augsnes, kura mums pavēstīja visai vienkāršu stāstu. Viņu bija nesuši divi cilvēki. Spriežot pēc pēdu nospiedumiem, vienam no tiem bija pārsteidzoši maza, turpretim otram — neparasti liela kāja. Vispār, ir loti iespējams, ka nerunīgais anglis bija gļēvulīgāks un ne tik cietsirdīgs kā viņa kompanjons un palīdzēja sievietei pasaudzēt samaņu zaudējušo cilvēku no briesmām, kuras viņam draudēja.

—    Jā, man tā ir laba mācība, — grūtsirdīgi piezīmēja He- derlijs, kad mēs iekāpām vilcienā, kas devās atpakaļ uz Londonu. — Es pazaudēju pirkstu un piecdesmit ginejas, bet ko es ieguvu tā vietā?

—    Pieredzi, — smiedamies atbildēja Holmss. — Var gadīties, ka tā jums kādreiz noderēs. Vajag tikai ietērpt to vārdos, un uz mūžu iegūsiet lieliska stāstnieka slavu.

Berilu diadēma

— Paskatieties, Holms, — es teicu. — Tur skrien kaut kāds vājprātīgais. Nesaprotu, kā radinieki tādus kaut kur laiž vienus pašus.

Es stāvēju pie mūsu istabas spraišlotā loga un skatījos lejā uz Beikerstritu.

Holmss nesteidzīgi piecēlās no krēsla, nostājās man aiz muguras un, sabāzis rokas rītasvārku kabatās, paskatījās pa logu.

Bija skaidrs februāra rīts. Vakar uzkritušais sniegs gulēja blīvā slāni, mirdzēdams ziemas saules staros. Ielas vidū tas jau bija pārvērties par netīru, tumšbrūnu masu, bet celmalās saglabājies balts, it kā tikko būtu uzsnidzis. Kaut ari ietves jau bija notīrītas, tomēr joprojām vēl bija loti slidens, un kājāmgājēju bija mazāk kā parasti. Pašlaik uz ielas visā tās garumā no metro stacijas līdz mūsu mājai bija redzams tikai viens cilvēks. Vina ekscentriskā uzvedība tad arī bija pievērsusi manu uzmanību.

Tas bija ap piecdesmit gadu vecs, garš, solīda izskata vīrietis ar platu, enerģisku seju un iespaidīgu augumu. Apģērbs viņam bija dārgs, bet ne uzkrītošs: mirdzošs cilindrs, tumši svārki no dārga materiāla, labi pašūtas, gaiši pelēkas bikses un brūnas getras. Toties visa viņa uzvedība bija krasā kontrastā ar izskatu un apģērbu. Viņš skrēja, laiku pa laikam palēkdamies, kā cilvēks, kurš nav pieradis pie fiziskiem vingrinājumiem, vicināja rokas, grozīja galvu, viņa seju visu laiku izķēmoja dažādas grimases.

—   Kas viņam noticis? — es biju nesaprašanā. — Izskatās, ka viņš meklē kādu māju

—    Es domāju, ka viņš steidzas šurp, — rokas berzēdams, teica Holmss.

—    Šurp?

—    Jā. Esmu pārliecināts, ka viņam ir nepieciešams mans padoms. Visas pazīmes par to liecina. Nu, vai man nebija taisnība?

Šajā bridi svešinieks, smagi elpodams, metās pie mūsu durvīm un ņēmās drudžaini raustīt durvju zvanu, piešķindinādams visu māju.

Pēc minūtes viņš ieskrēja istabā, žestikulēdams un ar pūlēm vilkdams elpu. Viņa acis bija lasāmas tādas ciešanas un izmisums, ka smaids pazuda no mūsu sejām un līdzšinējo labsirdīgo izsmieklu nomainīja dzi|as līdzcietības un žēluma izteiksme. Sākumā viņš nevarēja izdabūt no sevis ne vārda un tikai, galvu saķēris, šūpojās uz priekšu un atpakaļ kā cilvēks, kurš ir novests līdz vājprāta robežai. Pēkšņi viņš pieskrēja pie sienas un sāka pret to dauzīt galvu. Mēs metāmies pie mūsu apmeklētājā un atvilkām viņu uz istabas vidu. Holmss nosēdināja nelaimīgo krēslā, pats apsēdās pretī un, papliķējis viņam pa roku, ierunājās tik maigi un nomierinoši, kā to nemācēja neviens cits, izņemot viņu.

—    Jūs esat atnācis pie manis, lai izstāstītu, kas ar jums noticis? — viņš teica. — Jūs esat noguris no straujā nāciena. Nomierinieties, saņemiet sevi rokās, es ar lielāko prieku uzklausīšu visu, kas jums ir sakāms.

Svešiniekam bija vajadzīga minūte vai pat vairāk, lai atvilktu elpu un nomierinātos. Beidzot viņš ar kabatlakatu noslaucīja pieri, apņēmīgi saknieba lūpas un pagriezās pret mums.

—    Jūs droši vien noturējāt mani par vājprātīgo? — viņš jautāja.

—    Nebūt ne, bet es redzu, ka jūs ir piemeklējusi nelaime, — atbildēja Holmss.

—     Dievs mans liecinieks, jā! Tik negaidīta un briesmīga nelaime, ka var sajukt prātā. Es varētu pārdzīvot negodu, kaut ari uz manas sirdsapziņas nav ne traipiņa. Personiska nelaime — tā var gadīties ar katru. Bet vienlaicīgi gan viens, gan otrs, un vēl tik briesmīgā formā! Turklāt tas skar ne tikai mani. Ja nekavējoties netiks atrasta izeja no mana kļūmīgā stāvokļa, var ciest viena no mūsu valsts dižciltīgākajām personām.

—    Es jūs lūdzu, ser, nomierinieties, — teica Holmss. — Izstāstiet, kas jūs esat un kas ar jums ir noticis.

—     Iespējams, ka mans vārds jums ir pazīstams, — teica apmeklētājs. — Es esmu Aleksandrs Holders no baņķieru nama "Holders un Stīvcnsons", kas atrodas Trednidlstrītā.

Patiešām, šis vārds mums bija labi pazīstams; tas piederēja svarīguma zinā otrās Londonas baņķieru firmas vecākajam kompanjonam. Kas gan bija novedis tik nožēlojamā stāvoklī vienu no galvaspilsētas ievērojamākajiem pilsoņiem? Mēs ar nepacietību gaidījām atbildi uz šo jautājumu. Ar milzīga gribasspēka palīdzību Holders saņēma sevi rokās un ķērās pie stāsta:

—   Es saprotu, ka nedrīkst zaudēt ne mirkli. Tiklīdz policijas inspektors man ieteica griezties pie jums, es nekavējoties steidzos šurp. Ar metro aizbraucu līdz Beikerstrītai un visu ceļu no stacijas skrēju: šādā sniegā kebi virzās pārāk lēni. Es vispār loti maz kustos, tāpēc ari tā aizelsos. Bet tagad man jau ir kļuvis labāk, un es pacentīšos izklāstīt visus faktus pēc iespējas īsāk un saprotamāk.

Jums, protams, ir zināms, ka banku darbībā loti daudz kas ir atkarīgs no mākas veiksmīgi ieguldīt līdzekļus un tajā pašā laikā paplašināt klientūru. Viens no visizdevīgākajiem līdzekļu investēšanas veidiem ir aizdevumu izsniegšana pret solīdiem nodrošinājumiem. Pēdējos gados mums ir ievērojami panākumi šajā jomā. Mēs aizdodam ievērojamas summas dižciltīgām ģimenēm, nodrošinot aizdevumu ar gleznām, ģimenes bibliotēkām, servīzēm.

Vakar no rīta es sēdēju bankā savā kabinetā, kad kāds no klerkiem man atnesa vizītkarti. Izlasījis vārdu uz tās, es satrakos, jo tas bija neviens cits kā… Pat jums es neuzdrošināšos to nosaukt. Šis vārds ir pazīstams visā pasaulē: viena no visaugstākstāvošākajām un dižciltīgākajām Anglijas personām. Es biju pārsteigts par man parādīto godu un, kad viņš ienāca, grasījos izteikt savas jūtas augstajam viesim. Bet viņš mani pārtrauca, jo acīmredzot vēlējās pēc iespējas ātrāk nokārtot šo nepatīkamo lietu.

—    Mister Holder, es esmu dzirdējis, ka jūs izsniedzat aizdevumus.

—    Jā. Firma dod aizdevumus pret drošām garantijām, — es atbildēju.

—   Man ir absolūti nepieciešami piecdesmit tūkstoši sterliņu mārciņu, turklāt nekavējoties, — viņš paziņoja. — Protams, tik nelielu summu es varētu aizņemties no saviem draugiem, bet es dodu priekšroku izdarīt šo aizņēmumu lietišķā ceļā. Un esmu spiests pats ar to nodarboties. Jūs taču saprotat, ka cilvēkam ar manu stāvokli sabiedrībā ir neērti iejaukt šajā lietā cilvēkus no malas.

—    Atļausiet pavaicāt, uz cik ilgu laiku jums nauda ir vajadzīga? — es painteresējos.

—    Nākošajā pirmdienā man atdos ievērojamu naudas summu, un es dzēsīšu jūsu aizdevumu, samaksājot jebkurus prasītos procentus. Bet man ir ārkārtīgi svarīgi saņemt naudu tūlīt.

—   Es būtu laimīgs bez jebkādiem noteikumiem aizdot jums naudu no saviem personīgajiem līdzekļiem, bet, tā kā summa ir pietiekoši liela, tad tomēr nāksies to darīt firmas vārdā. Un elementāra partneru ētika attiecībā pret manu kompanjonu prasa, lai es veiktu finansiālas piesardzības pasākumus.

—    Pats par sevi saprotams, — viņš teica un paņēma rokās melna safjāna kvadrātveida futrāli, kuru pirms tam bija nolicis uz krēsla sev līdzās. — Jūs, protams, esat dzirdējis par slaveno berilu diadēmu?

—    Bez šaubām. Tā ir visas nācijas īpašums.

—    Pilnīgi pareizi. — Viņš atvēra futrāli — uz mīksta rozlga samta greznojās lielisks juveliermākslas izstrādājums.

—    Diadēmā ir iestrādāti trīsdesmit deviņi lieli berili, — viņš teica. — Zelta ietvara vērtība nav aprēķināma. Pati minimālākā tās cena ir divreiz lielāka par man nepieciešamo summu. Es esmu ar mieru atstāt diadēmu pie jums.

Es paņēmu rokās futrāli ar nenovērtējamo diadēmu un, nedaudz svārstīdamies, paskatījos uz savu dižciltīgo apmeklētāju.

—   Vai jūs šaubāties par diadēmas vērtību? — viņš pasmaidīja.

—    O, ko jūs, es tikai šaubos…

—    … vai man nav neērti atstāt šo diadēmu pie jums? Par to varat neuztraukties. Man šāda doma pat galvā nebūtu ienākusi, ja es nebūtu pilnīgi pārliecināts, ka pēc četrām dienām saņemšu diadēmu atpakaļ. Sīka formalitāte! Nu, bet vai jūs uzskatāt šo nodrošinājumu par apmierinošu?

—    Pilnībā.

—    Jūs, mister Holder, cerams, saprotat, ka mana rīcība ir apliecinājums manai visdziļākajai uzticībai, ko es jūtu pret jums. Šis uzticības pamatā ir tas, ko es par jums zinu. Es rēķinos ar jūsu takta izjūtu, ar to, ka jūs atturēsieties no jebkādām sarunām par diadēmu. Tāpat arī es lūdzu jūs glabāt to īpaši rūpīgi, jo jebkurš tās bojājums izraisīs skandālu. Tas izsauks gandrīz tikpat katastrofālas sekas, kā pati diadēmas pazušana. Pasaulē vairs nav tādu berilu, un, ja tiks pazaudēts kaut viens vienīgs, to nebūs ar ko aizstāt. Bet es jums uzticos un ar mierīgu sirdi atstāju diadēmu pie jums. Es pats atgriezīšos pēc tās pirmdienas rītā.

Redzēdams, ka mans klients steidzas, es bez garākām sarunām izsaucu kasieri un devu rīkojumu izsniegt piecdesmit bankas biļetes, katru tūkstoš sterliņu mārciņu vērtībā.

Palicis viens un aplūkodams dārglietu, kura gulēja uz mana rakstāmgalda, es pēkšņi sapratu milzīgo atbildību, kādu esmu uzņēmies. Gadījumā, ja diadēma pazudīs, bez šaubām, izraisīsies neaprakstāms skandāls: tā taču ir nācijas īpašums! Es pat sāku nožēlot, ka esmu iepinies šajā lietā. Bet tagad jau vairs neko nevarēja grozīt. Ieslēdzu diadēmu savā personīgajā seifā un atkal ķēros pie darba.

Kad iestājās vakars, es nodomāju, ka nebūtu prātīgi atstāt bankā tādu vērtslietu. Kam gan nav zināmi seifu uzlaušanas gadījumi? Un ja nu uzlauzīs arī manējo? Kādā gan šausmīgā situācijā es nokļūtu, ja notiktu tāda nelaime! Un es nolēmu uzglabāt diadēmu pie sevis. Pēc tam izsaucu kebu un, ielicis futrāli kabatā, braucu mājās uz Strītemu. Es nevarēju nomierināties, kamēr nebiju uzkāpis augšā un ieslēdzis diadēmu biroja [3] . tas atrodas telpā, kas ir savienota ar manu guļamistabu.

Un tagad daži vārdi par cilvēkiem, kuri dzīvo manā mājā. Es gribu, lai jūs, mister Holms, pilnībā iepazītos ar situāciju. Staļļa puisis un kalpa zēns nāk pie manis strādāt tikai pa dienām, tāpēc par viņiem var nerunāt. Man ir trīs istabenes, kuras strādā jau daudzus gadus, un vinu absolūtais godīgums nerada ne mazākās šaubas. Ceturtā — Lūsija Para — dzīvo pie mums tikai dažus mēnešus. Vina iestājās darbā ar lieliskām rekomendācijām un pilnībā tiek galā ar saviem pienākumiem. Lūsija ir skaista meitene, viņai ir arī pielūdzēji, kuri slaistās ap māju. Tas ir vienīgais, kas man nepatīk. Kaut gan jāteic, ka es vinu uzskatu par godīgu meiteni visās jomās.

Tas arī ir viss, kas attiecas uz kalpotājiem. Mana ģimene ir tik maza, ka man nenāksies daudz par to stāstīt. Es esmu atraitnis, un man ir dēls Arturs. Man par lielu sarūgtinājumu, viņš nav attaisnojis manas cerības. Nav ne mazāko šaubu, ka vainīgs esmu es pats. Runā, ka esmu vinu izlutinājis. Tas var būt. Kad nomira sieva, es sapratu, ka dēls tagad ir vienīgais cilvēks, kuram esmu pieķēries. Nevarēju viijam atteikt neko, es nespēju pārdzīvot pat vismazāko vina neapmierinātības izpausmi. Iespējams, ka mums abiem būtu nācis par labu, ja es būtu pret vinu kaut nedaudz stingrāks. Bet tajā laikā es domāju citādāk.

Dabiski, es cerēju, ka Arturs kādu dienu turpinās manu darbu. Tomēr viņš neizrādīja ne mazāko interesi par to. Viņš kļuva nesavaldīgs, stūrgalvīgs, un, ja mēs runājam atklāti, es nevarēju viņam uzticēt lielas naudas summas. Kā jauneklis viņš iestājās aristokrātiskā klubā, bet vēlāk, pateicoties apburošajām manierēm, iekļuva loti bagātu un izšķērdīgu laužu aprindās. Viņš kaislīgi aizrāvās ar kāršu spēli uz lielām likmēm, notrieca naudu jāšanas sacīkstēs un tāpēc arvien biežāk un biežāk griezās pie manis ar lūgumu iedot naudu — uz nākošo kabatas izdevumu rēķina. Nauda bija vajadzīga, lai varētu nomaksāt kāršu parādus. Tiesa, Arturs vairākkārt centās norobežoties no šis kompānijas, bet katru reizi vina drauga sera Džordža Bērnvela ietekme izrādījās spēcīgāka, un viss atgriezās vecajās sliedēs.

Jāteic, mani ne visai pārsteidz, ka seram Džordžam Bērn- velam bija tik liela ietekme uz manu dēlu. Arturs nereti aicināja vinu pie mums ciemos, un jāatzīst, ka pat es nonācu sera Džordža burvības ietekmē. Viņš ir vecāks par Arturu, sabiedrības cilvēks līdz kaulu smadzenēm, loti interesants sarun- biedrs, kurš daudz ir ceļojis un pieredzējis savā mūžā, turklāt viņš ir cilvēks ar ārkārtīgi pievilcīgu ārieni. Kaut gan, domājot par viņu bez emocijām, distancējoties no viņa personiskās burvības un atceroties viņa ciniskos izteicienus un uzskatus, es sapratu, ka seram Džordžam nedrīkst uzticēties.

Tā domāju ne tikai es — tādos pašos ieskatos bija ari Mērija, kurai piemīt loti smalka sievietes intuīcija.

Tagad man atlicis vairs tikai izstāstīt par savu brāļameitu Mēriju. Kad pirms gadiem pieciem brālis nomira un viņa palika gluži viena visā pasaulē, es paņēmu viņu pie sevis. Kopš tā laika viņa man ir tikpat kā miesīga meita. Mērija ir kā gaismas stars manā mājā — tik maiga, iejūtīga, mīlīga, cik vien jauka sieviete spēj būt, turklāt lieliska saimniece. Mērija ir mana labā roka, un es nevaru iedomāties, ko bez viņas iesāktu. Tikai vienā lietā viņa ir pretojusies manai gribai. Mans dēls Arturs mīl viņu un jau divas reizes ir lūdzis viņas roku, bet viņa katru reizi ir atteikusi viņam. Esmu dziji pārliecināts, ka, ja vien kāds ir spējīgs atgriezt manu dēlu uz pareizā ceļa, tad tā ir vienīgi viņa. Laulības ar viņu varētu izmainīt visu viņa dzīvi… bet tagad, diemžēl, jau ir par vēlu. Viss ir pagalam!

Nu lūk, mister Holms, tagad jūs zināt cilvēkus, kuri dzīvo zem mana jumta, un es turpināšu savu skumjo stāstu.

Kad tovakar pēc pusdienām mēs viesistabā dzērām kafiju, es izstāstīju Arturam un Mērijai, kāda dārglieta atrodas mūsu mājā. Es, protams, nenosaucu klienta vārdu. Lūsija Para, kura pasniedza mums kafiju, tobrīd jau bija izgājusi no istabas. Esmu pilnīgi pārliecināts, kaut gan neņemos to apgalvot, ka durvis viņa bija cieši aizvērusi. Mērija un Arturs, mana stāsta ieintriģēti, gribēja paskatīties uz slaveno diadēmu, bet es uzskatīju par labāku tai nepieskarties.

—    Kur tad tu esi to nolicis? — Arturs pajautāja.

—    Birojā.

—    Cerēsim, ka šonakt pie mums neielauzīsies laupītāji, — viņš teica.

—     Birojs ir aizslēgts, — es iebildu.

—    Muļķības! Tam taču der jebkura atslēga. Bērnībā es pats to atvēru ar bufetes atslēgu.

Viņš bieži vien melsa visādus niekus, un es nepiešķīru viņa vārdiem nekādu nozīmi. Pēc kafijas Arturs drūmā izskatā sekoja man manā istabā.

—    Paklau, tēvs, — viņš teica, acis nodūris. — Vai tu nevarētu man aizdot divsimt mārciņu?

—   Nekādā gadījumā, — es asi atbildēju. — Es jau tā naudas lietās esmu tevi pārāk izlaidis.

—   Jā, tu vienmēr esi devīgs, — viņš piekrita. — Bet šobrīd man ārkārtīgi ir vajadzīga šī summa, citādi es nevaru rādīties klubā.

—    Jo labāk! — es iesaucos.

—    Bet mani taču var uzskatīt par negodīgu cilvēku! Tādu kaunu es nepārdzīvošu. Tā vai citādi, bet man jāsadabū šī nauda. Ja tu to neiedosi, es būšu spiests meklēt citus ceļus.

Es biju sašutis: pēdējā mēneša laikā viņš jau trešo reizi vērsās pie manis ar līdzīgu lūgumu.

—   Tu nesaņemsi ne fārtinga! — es teicu.

Viņš paklanījās un, ne vārda neteicis, izgāja no istabas.

Pēc Artura aiziešanas es ieskatījos birojā, pārliecinājos, ka dārglieta atrodas savā vietā, un atkal to rūpīgi aizslēdzu.

Pēc tam nolēmu apstaigāt istabas un pārliecināties, vai viss ir kārtībā. Parasti šo pienākumu uzņemas Mērija, bet šodien es nospriedu, ka labāk būtu to izdarīt pašam. Kāpjot lejā pa kāpnēm, es ieraudzīju savu brāļameitu — viņa vēra ciet logu viesistabā.

—   Sakiet, tēt, vai jūs atļāvāt Lūsijai kaut kur iziet? — Man šķita, ka Mērija ir nedaudz satraukta.

—    Par to pat runas nav bijis.

—    Viņa tikko kā ienāca pa virtuves durvīm. Es domāju, ka viņa bija izgājusi līdz vārtiņiem ar kādu satikties. Man šķiet, ka tas ir pilnīgi lieki, un ir laiks to pārtraukt.

—    Katrā ziņā parunā rīt ar viņu, vai, ja vēlies, es pats to izdarīšu. Tu pārbaudīji, vai viss ir kārtīgi aizslēgts?

—    Jā, tēt.

—   Tad ar labu nakti, mans bērns. — Es viņu noskūpstīju, devos uz savu guļamistabu un drīz vien aizmigu.

—    Es jums sīki stāstu par visu, kam varētu būt kaut kāds sakars ar šo notikumu, mister Holms. Bet ja jums kaut kas šķitīs neskaidrs, jautājiet, nekautrējieties.

—   Nē, nē, jūs stāstāt pilnīgi saprotami, — atbildēja Holmss.

—       Tagad es pāreju pie tās stāsta daļas, kuru gribētu izklāstīt īpaši detalizēti. Parasti es gulu ne visai ciešā miegā, bet papildus nemiers tajā reizē nebūt nepadarīja to ciešāku. Ap pulksten diviem nakti es pamodos no kaut kāda tikko sadzirdama trokšņa. Troksnis mitējās ātrāk, pirms es sapratu, kas par lietu, bet man radās iespaids, ka kaut kur uzmanīgi tiek aizvērts logs. Es sāku vērīgi ieklausīties. Pēkšņi izdzirdēju vieglus solus telpā blakus manai guļamistabai. Es izlēcu no gultas un, sirdij no bailēm pamirstot, ielūkojos blakusistabā.

—   Artur! — es iekliedzos. — Nelietis! Zaglis! Kā tu uzdrošinājies pieskarties diadēmai!

Gāzes liesmiņa bija nogriezta pavisam neliela, un tās gaismā es ieraudzīju savu nelaimīgo dēlu — viņam mugurā bija tikai krekls un bikses. Viņš stāvēja pie gāzes degļa un turēja rokās diadēmu. Man likās, ka viņš centās to saliekt vai salauzt. Izdzirdis manu balsi, Arturs izmeta no rokām diadēmu un, bāls kā nāve, pagriezās pret mani. Es sagrābu dārglietu: tai trūka zelta zars ar trim beriliem.

—    Neģēlis! — es iekliedzos, aiz dusmām nevaldīdams pār sevi. — Salauzt tādu mantu! Tu esi iegrūdis mani kaunā, vai saproti? Kur tu liki akmeņus, kurus nozagi?

—    Nozagu? — viņš pakāpās atpakaļ.

—    Jā, nozagi! Tu esi zaglis! — es kliedzu, kratīdams viņu aiz pleciem.

—   Nē, nevar būt, nekas nevarēja pazust! — viņš murmināja.

—    Te trūkst trīs akmeņi. Kur tie ir? Izrādās, ka tu esi ne tikai zaglis, bet arī melis! Es taču redzēju, kā tu centies atlauzt vēl vienu gabalu.

—     Pietiek! Es vairs netaisos ciest apvainojumus, — vēsi noteica Arturs. — Tu nedzirdēsi no manis ne vārda. No rīta es aizeju no mājām un mēģināšu pats iekārtot savu dzīvi.

—    Tu aiziesi no manas mājas tikai policijas pavadībā! — es kliedzu kā bez prāta no bēdām un dusmām. — Es gribu zināt visu, absolūti visu!

—       Es tev neteikšu ne vārda! — viņš negaidīti zaudēja saval- dlbu. — Ja tu uzskati par nepieciešamu izsaukt policiju — lūdzu, lai vini meklē!

Es kliedzu tā, ka pamodās visa māja. Pirmā istabā ieskrēja Mērija. Ieraudzījusi diadēmu un apjukušo Arturu, vina visu saprata un iekliegušies zaudēja samanu. Es aizsūtīju istabeni pēc policijas. Kad ieradās policijas inspektors un konstebls, Arturs, sakrustojis rokas uz krūtīm, drūmi jautāja man, vai es patiešām gatavojos viņam uzrādīt apsūdzību par zādzību. Es atbildēju, ka šī nav privāta lieta, ka diadēma ir nācijas īpašums un ka es stingri esmu nolēmis šo lietu risināt sakaņā ar likuma prasībām.

—   Bet tu taču neļausi viņiem mani arestēt tūlīt pat, — viņš teica. — Mūsu abu kopīgo interešu vārdā atjauj man atstāt māju kaut uz piecām minūtēm.

—    Tāpēc, lai tu varētu aizbēgt vai arī labāk noslēpt nozagto?! — es iesaucos.

Es sapratu visas sava stāvokļa šausmas un kvēli lūdzos viņu padomāt par to, ka uz spēles ir likts ne tikai mans labais vārds, bet ari daudz augstākstāvoša cilvēka gods, ka berilu pazušana izraisīs milzigu skandālu, kas satricinās visu nāciju. No visa tā varētu izvairīties, ja vien viņš pateiktu, ko ir izdarījis ar trim akmenim.

—    Saproti, — es teicu, — tu esi aizturēts nozieguma vietā. Atzīšanās nepastiprinās tavu vainu. Gluži otrādi, ja tu atdosi berilus, tad palīdzēsi labot radušos stāvokli, un tev piedos.

—    Pataupiet savu piedošanu tiem, kam tā ir nepieciešama, — viņš augstprātīgi noteica un aizgriezās.

Es redzēju, ka viņš ir galīgi nocietinājies, un sapratu, ka tālākā pierunāšana ir veltīga. Atlika tikai viena iespēja. Es pieaicināju inspektoru, un tas apcietināja Arturu.

Policisti nekavējoties pārmeklēja Arturu un viņa istabu, izložņāja mājā katru kaktu, tomēr atrast dārgakmeņus viņiem neizdevās, bet samaitātais puišelis pat muti neatvēra, neraugoties uz mūsu pierunāšanu un draudiem. Šorīt viņu aizveda uz cietumu. Bet es, nokārtojis formalitātes, steidzos pie jums. Es jūs lūdzu pielietot visu savu mākslu, lai atrisinātu šo lietu. Policijā man atklāti pateica, ka šobrīd vini diez vai varēs man kaut kādā veidā palīdzēt. Mani neatturēs nekādi izdevumi. Es jau esmu piedāvājis tūkstoš mārciņu lielu prēmiju… Ak, Dievs! Ko gan lai es daru? Vienā naktī esmu pazaudējis godu, īpašumu un dēlu… Ak, ko man darīt?!

Viņš saķēra galvu un, šūpodamies no vienas puses uz otru, murmināja kā bērns, kurš nav spējīgs izteikt savas sāpes.

Dažas minūtes Holmss sēdēja klusēdams, uzacis saraucis un pievērsis skatienu kamīna liesmām.

—    Vai pie jums bieži mēdz būt viesi? — viņš jautāja.

—    Nē, pie mums neviens nemēdz viesoties, ja nu vienīgi reizēm atbrauc mans kompanjons ar sievu un retumis kāds no Artura draugiem. Nesen pie mums vairākas reizes bija iegriezies sers Džordžs Bērnvels. Vairāk neviens.

—    Un jūs paši bieži mēdzat būt sabiedrībā?

—    Arturs bieži. Bet mēs ar Mēriju vienmēr esam mājās. Mēs abi esam mājās sēdētāji.

—   Tas nav raksturīgi jaunai meitenei.

—   Viņa nav visai sabiedriska un nav vairs nemaz tik jauna. Viņai ir divdesmit četri gadi.

—   jūs sakāt, ka notikušais bija viņai trieciens?

—    O, jā! Viņa bija vairāk satriekta par mani.

—    Bet vai jums neradās šaubas par Artura vainīgumu?

—   Kādas gan var būt šaubas, ja es pats savām acīm redzēju diadēmu Arturam rokās?

—   Es to neuzskatu par izšķirošo vainas pierādījumu. Sakiet, vai bez atlauztā zara diadēmai bija vēl kaut kādi citi bojājumi?

—   Tā bija saliekta.

—    Vai jums neienāca prātā doma, ka jūsu dēls vienkārši mēģināja to iztaisnot?

—   Ko jūs! Es saprotu, jūs gribat attaisnot viņu manās acīs.

Bet tas ir neiespējami. Ko tad viņš darīja manā istabā? Un, ja viņam nebija noziedzīgu nodomu, tad kāpēc viņš klusē?

—   Tā jau tas ir. Bet, no otras puses, ja viņš ir vainīgs, tad kāpēc gan viņam nemēģināt izdomāt kaut kādu versiju sevis attaisnošanai? Tas apstāklis, ka viņš nevēlas runāt, manuprāt, izslēdz abus pieņēmumus. Un vispār, šai notikumā ir dažas neskaidras detaļas. Ko policija domā par troksni, kas jūs pamodināja?

—    Viņi uzskata, ka Arturs, iziedams no guļamistabas, ir neuzmanīgi aizcirtis durvis.

—   Ārkārtīgi ticami! Cilvēks, kurš dodas izdarīt noziegumu, cērt durvis tā, lai pamodinātu visu māju! Un ko viņi domā pazudušo akmeņu sakarā?

—   Viņi vēl šobrīd izklaudzina sienas un pārmeklē mēbeles.

—    Bet vai viņi nav mēģinājuši meklēt ārpus mājas?

—   Viņi izcēlās ar ārkārtīgu enerģiju un pārmeklēja visu dārzu.

—    Nu, dārgais mister Holder, — teica Holmss, — vai tad nav skaidri redzams, ka viss ir nesalīdzināmi sarežģītāk, nekā to iedomājaties gan jūs, gan policija? Jūs uzskatāt, ka lieta ir skaidra, bet, pēc manām domām, tas ir loti komplicēts atgadījums. Padomājiet pats — pēc jūsu domām, notikumu gaita ir šāda: Arturs pieceļas no gultas, loti riskēdams, ielavās tajā istabā, atslēdz biroju un izņem no tā diadēmu, ar lielām pūlēm atlauž no tās zaru, iziet ārā un kaut kur noslēpj trīs berilus no trīsdesmit deviņiem, turklāt tik loti veikli, ka neviens nevar tos atrast, un pēc tam atkal atgriežas jūsu istabā, pakļaudams sevi milzīgam riskam: viņu taču tur kāds var ieraudzīt. Vai tad tāda versija jums patiešām šķiet ticama?

—   Bet tādā gadījumā eš nekādi nespēju saprast, kas varēja notikt! — baņķieris izmisumā iesaucās. — Ja viņam nav bijuši nosodāmi nodomi, tad kāpēc viņš klusē?

—   Tas, lūk, jau ir mūsu uzdevums — atminēt šo mīklu, — atbildēja Holmss. — Tagad, mister Holder, mēs kopā ar jums dosimies uz Strītemu un ziedosim kādas pāris stundiņas, lai uz vietas iepazītos ar šādiem tādiem apstākļiem.

Mans draugs uzstāja, lai es viņu pavadītu. Es labprāt piekritu: šis dīvainais notikums bija maksimāli sakāpinājis manu ziņkārību un izraisījis dziļas simpātijas pret nelaimīgo misteru Holderu. Atklāti runājot, man, tāpat kā arī mūsu klientam, Artura vainīgums šķita pilnīgi neapšaubāms, un tomēr es ticēju Holmsa intuīcijai: ja jau manu draugu neapmierināja Holdera paskaidrojumi, tātad ir vel kaut kāda cerība.

Kamēr mēs braucām uz Londonas dienvidu piepilsētu, Holmss nebilda ne vārda. Iegrimis dziļās pārdomās, viņš sēdēja, atbalstījis galvu uz krūtīm un uzvilcis cepuri līdz pašām acīm. Mūsu klients, turpretī, no vājās cerību stariņa atblāzmas, šķiet, bija no jauna sadūšojies un pat mēģināja uzsākt ar mani sarunu par savām bankas lietām. Ceļš mums neprasīja daudz laika: neilgs brauciens pa dzelzceļu, īsa pastaiga kājām — un, lūk, mēs jau esam Fērbenksā, bagātā finansista pieticīgajā rezidencē.

Fērbenksa — no baltiem akmeņiem celta liela, kvadrātveida māja — atrodas netālu no lielceļa, ar kuru to savieno tikai ceļš ekipāžām. Pašlaik šis ceļš, kuru noslēdz masīvi dzelzs vārti, bija aizputināts ar sniegu. Pa labi no tā atrodas biezi krūmāji, aiz kuriem vijas šaura, abās pusēs ar dzīvožogu apstādīta taciņa, kas ved uz virtuvi, un to galvenokārt izmanto produktu piegādātāji. Pa kreisi celiņš ved uz stalli. Jāpiebilst, ka tas gan neietilpst Fērbenksas valdījumā un ir sabiedriskais īpašums. Neskatoties uz to, tur tomēr ļoti reti var sastapt nepiederošas personas.

Holmss neienāca mājā kopā ar mums; viņš lēnām virzījās gar mājas fasādi pa taciņu, kas ved uz virtuvi, un pēc tam cauri dārzam uz staļļa pusi. Mēs ar misteru Holderu tā arī nesagaidījām Holmsu; iegājuši mājā, klusēdami iekārtojāmies pie kamīna viesistabā. Negaidīti atvērās durvis, un istabā klusi ienāca jauna meitene. Viņa bija augumā nedaudz garāka par vidējo, slaida, tumšiem matiem un acīm. Šīs acis likās vēl tumšākas no tā, ka viņas sejā nebija ne asins lāses — man vēl nekad nebija nācies redzēt tādu mironīgu bālumu. Lūpas ari bija pilnīgi baltas, acis saraudātas. Izskatījās, ka vina ir vairāk bēdu sagrauzta nekā pats misters Holders. Tai pašā laikā viņas sejas vaibsti liecināja par stipru gribu un milzīgu savaldību.

Nepievērsdama man nekādu uzmanību, vina piegāja pie tēvoča un maigi noglāstīja vina matus.

—   Tēt, vai jūs jau devāt rīkojumu, lai Arturu atbrīvotu? — viņa jautāja.

—    Nē, manu meitiņ, šo lietu vajag izmeklēt līdz galam.

—    Es esmu dziļi pārliecināta, ka viņš nav vainīgs. Mana sirdsbalss to saka. Viņš nevarēja izdarīt neko nosodāmu. Jūs pats vēlāk nožēlosiet, ka esat apgājies ar viņu tik bargi.

—    Bet kāpēc tad viņš klusē, ja nav vainīgs?

—    Viņš, iespējams, ir apvainojies, ka jūs viņu turat aizdomās par zādzību.

—   Kā gan var neturēt aizdomās, ja es pats viņu pieķēru ar diadēmu rokās?

—    Viņš paņēma diadēmu, lai to apskatītu. Ticiet man, tēt, viņš nav vainīgs. Lūdzu, pārtrauciet šo lietu. Cik tas ir šausmīgi, ka mūsu dārgais Arturs atrodas cietumā!

—    Es nepārtraukšu šo lietu, kamēr netiks atrasti berili. Tu esi tik loti pieķērusies Arturam, ka aizmirsti par šausmīgajām sekām. Nē, Mērij, es ne tikai neatteikšos no izmeklēšanas, bet, tieši otrādi, no Londonas esmu uzaicinājis džentlmeni, lai viņš veiktu visrūpīgāko šī notikuma izpēti.

—    Vai tas esat jūs? — Mērija pagriezās pret mani.

—    Nē, šis ir viņa draugs. Tas džentlmenis palūdza, lai mēs atstātu viņu vienu. Viņš gribēja pastaigāties pa celiņu, kas ved uz stalli.

—     Uz stalli? — Vina pārsteigumā pacēla savas tumšās uzacis. — Ko tad viņš cer tur atrast? Bet lūk, tas, acīmredzot, ir viņš pats. Es ceru, ser, jums izdosies pierādīt, ka manam brālēnam nav nekā kopīga ar šo noziegumu. Es par to esmu pārliecināta.

—    Es esmu tieši tādās pašās domās, — teica Holmss, uz kājslauķa tīrīdams sniegu no saviem zābakiem. — Ja nemaldos, man ir tas gods runāt ar mis Mēriju Holderi? Vai jūs man atļausiet uzdot jums dažus jautājumus?

—   Dieva dēj, ser! Kaut tikai manas atbildes palīdzētu atšķetināt šo šausmīgo noslēpumu!

—   Vai jūs šonakt neko nedzirdējāt?

—   Neko, līdz tam brīdim, kad izdzirdēju tēvoča skalo balsi, un tad es nokāpu lejā.

—    Iepriekšējā vakarā jūs aizvērāt logus un durvis. Vai jūs tos kārtīgi aizslēdzāt?

—    Jā.

—    Un vai tie bija aizslēgti arī šorīt no rīta?

—    Jā-

—   Jusu istabenei ir pielūdzejs. Vai jus vakar vakara teicat tēvocim, ka vina ir atstājusi māju, lai tiktos ar vinu?

—   Jā, vina mums vakar pasniedza kafiju. Vina varēja dzirdēt, ko tēvocis stāstīja par diadēmu.

—   Es saprotu. No tā jūs izdarāt secinājumu, ka vina varēja kaut ko paziņot savam pielūdzējam un viņi kopīgi ieplānoja zādzību.

—     Kāda gan jēga visiem šiem miglainajiem pieņēmumiem? — misters Holdcrs nepacietīgi iesaucās. — Es taču jau teicu, ka pieķēru Arturu ar diadēmu rokās.

—    Nevajag steigties, mister Holder. Pie tā mēs vēl atgriezīsimies. Tagad parunāsim par jūsu apteksni. Mis Holdere, vai viņa atgriezās mājā pa virtuves durvīm?

—    Jā. Es biju nokāpusi lejā paskatīties, vai durvis ir aizslēgtas, un uz sliekšņa ieraudzīju Lūsiju. Tumsā es pamanīju arī viņas pielūdzēju.

—    Vai jūs viņu pazīstat?

—    Tas taču ir mūsu dārzeņu piegādātājs. Viņa vārds ir Frānsiss Prospers.

—   Vai viņš stāvēja nedaudz atstatu, ne pie pašām durvīm?

-Jā.

—    Un viņam ir koka kāja?

Kaut kas līdzīgs izbailēm pavīdēja meitenes tumšajās, izteiksmīgajās acis.

—  Jūs esat burvis, — viņa teica. — Kā jūs to uzzinājāt? — Viņa pasmaidīja, bet kalsnējā, enerģiskā Holmsa seja palika tikpat nopietna, tajā neparādījās atbildes smaids.

—   Es gribētu uzkāpt augšstāvā, — viņš teica. — Bet vispirms apskatīšu logus.

Viņš ātri apstaigāja pirmo stāvu, ejot no viena loga pie otra, pēc tam apstājās pie lielā loga, pa kuru bija redzams celiņš, kas veda uz stalli. Viņš atvēra logu un ar spēcīgas lupas palīdzību rūpīgi izpētīja palodzi. — Nu ko, tagad dosimies augšā, — viņš beidzot teica.

Telpa, kura atradās blakus baņķiera guļamistabai, bija iekārtota loti pieticīgi: pelēks paklājs, liels birojs un augsts spogulis. Holmss uzreiz piegāja pie biroja un rūpīgi apskatīja atslēgas caurumu.

—   Ar kādu atslēgu jūs to atslēdzāt?— viņš pajautāja.

—  Ar to pašu, par kuru runāja mans dēls— ar pieliekamā kambara bufetes atslēgu.

—    Kur tā ir?

—    Lūk te, uz tualetes galdiņa.

Holmss paņēma atslēgu un atvēra biroju.

—   Slēdzene strādā bez trokšņa, — viņš teica. — Nav nekāds brīnums, ka jūs nepamodāties. Un šajā futrāli, cik es saprotu, atrodas diadēma? Paskatīsimies… — Viņš atvēra futrāli, izņēma diadēmu un nolika to uz galda. Tas bija brīnišķīgs juveliermākslas darbs. Tādus apbrīnojamus akmeņus, kā šie trīsdesmit seši berili, man nekad nebija nācies redzēt. Viens diadēmas zars bija nolauzts.

—   Lūk, šis zars pilnībā atbilst nolauztajam, — teica Holmss. — Mister Holder, esiet tik laipns un pamēģiniet to atlauzt.

—   Pasarg Dievs! — iesaucās baņķieris, šausmās spēji atvirzīdamies no Holmsa.

—    Nu, tad es to izdarīšu. — Holmss sasprindzināja visus spēkus, tomēr mēģinājums bija neveiksmīgs. — Nedaudz padodas, bet man tomēr nāktos diezgan ilgi noņemties, lai zaru atlauztu, kaut arī rokas man ir loti spēcīgas. Cilvēkam ar parastu fizisko attīstību tas vispār nav pa spēkam. Bet pieņemsim, ka man tomēr izdevies salauzt diadēmu. Būtu atskanējis blīkšķis, līdzīgs pistoles šāvienam. Vai tiešām jūs pieļaujat, mister Holder, ka tas varēja notikt jums gandrīz vai pie pašas auss un jūs neko nedzirdējāt?

—    Es vairs nezinu, ko domāt. Man tas viss ir pilnīgi nesaprotams.

—    Ko var zināt, var būt, ka viss noskaidrosies. Un ko jūs domājat, mis Holdere?

Jāatzīstas, ka es esmu tādā pašā nesaprašanā kā mans tēv&cis.

—   Sakiet, mister Holder, vai jūsu dēlam tajā brīdī bija kājās zābaki vai kurpes?

—     Nē, viņš bija basām kājām, viņam mugurā bija tikai bikses un krekls.

—    Es jums pateicos. Nu ko, mums vienkārši veicas un, ja mēs neatklāsim noslēpumu, tad tikai mūsu pašu vainas dēl. Ar jūsu atļauju, mister Holder, es vēlreiz apiešu apkārt mājai.

Holmss izgāja viens: liekas pēdas, pēc vina vārdiem, tikai apgrūtina darbu.

Viņš bija projām apmēram stundu, un, kad atgriezās, vina kājas bija sabristas sniegā, bet sejas izteiksme neizdibināma kā vienmēr.

—    Man šķiet, ka esmu redzējis visu, kas man vajadzīgs, — viņš teica, — un varu tagad doties mājās.

—    Mister Holms, bet kā tad ar akmeņiem, kur tie ir? — iesaucās baņķieris.

—    To es nevaru pateikt.

Baņķieris izmisumā sāka lauzīt rokas.

—       Vai tiešām tie ir pazuduši uz visiem laikiem? — viņš ievaidējās. — Un kā ar Arturu? Dodiet jel kaut vismazāko cerību!

—    Manas domas par jūsu dēlu nav mainījušās.

—    Visu svēto vārdā, kas tad īsti ir noticis manā mājā?

—    Ja jūs rīt no rīta starp deviņiem un desmitiem apmeklēsiet mani Bcikcrstrītā, es domāju, ka varēšu jums sniegt daudz sīkākus paskaidrojumus. Ceru, ka jūs atļausiet man pilnīgu rīcības brīvību, protams, ar noteikumu, ka akmeņi tiks atrasti un jūs nebaidīs lieli izdevumi?

—    Es būtu ar mieru atdot visu savu īpašumu!

—   Lieliski. Es padomāšu par šo notikumu. Uz redzēšanos. Iespējams, ka es šodien vēl iegriezīšos šeit.

Bija pilnīgi skaidrs, ka Holmsam jau kaut kas ir padomā, bet es pat aptuveni nevarēju iedomāties, pie kādiem secinājumiem viņš ir nonācis. Pa ceļam uz Londonu es vairāflfkārt mēģināju ievirzīt mūsu sarunu uz šo tēmu, bet Holmss katru reizi izvairījās no atbildes. Beidzot, galīgi vīlies, es pārtraucu savus centienus. Pulkstenis vēl nebija trīs, kad mēs atgriezāmies mājās. Holmss steidzīgi aizgāja uz savu istabu un pēc pāris minūtēm atkal parādījās. Viņš bija paspējis pārģērbties. Apdriskāts mētelis ar paceltu apkakli, nevīžīgi apsieta sarkana šalle un nonēsāti zābaki viņam piešķīra tipiska klaidoņa izskatu.

—    Nu tā, es domāju, būs labi, — viņš noteica, paskatījies spogulī virs kamīna. — Man gribētos paņemt sev līdzi arī jūs, Vatson, bet tas nav iespējams. Vai es esmu uz pareiza ceļa vai nē, to mēs drīz uzzināsim. Domāju, ka atgriezīšos pēc dažām stundām. — Viņš atvēra bufeti, nogrieza liellopu gaļas gabalu, ielika to starp divām maizes šķēlēm un, iebāzis sainīti kabatā, aizgāja.

Es tikko biju beidzis dzert tēju, kad Holmss atgriezās lieliskā garastāvoklī, vicinādams kaut kādu vecu zābaku. Viņš iesvieda to istabas stūrī un ielēja sev tasi tējas.

—    Es ieskrēju tikai uz mirkli, pirms dodos tālāk.

—    Uz kurieni?

—     Uz Vestendas otru galu. Iespējams, ka tik drīz neat- griezlšos. Negaidiet mani, ja es aizkavēšos.

—    Kā veicas?

—   Tā nekas, nevaru sūdzēties. Es biju Strītemā, bet mājā neiegāju. Interesants darbiņš, man negribētos to izlaist no rokām. Tā, pietiek pļāpāt, jānovelk šis lupatas un atkal jākļūst par pieklājīgu cilvēku.

Pēc mana drauga uzvedības es redzēju, ka viņš ar rezultātiem ir apmierināts. Acis viņam mirdzēja, bālajos vaigos bija parādījies pat viegls sārtums. Viņš uzkāpa uz savu istabu, un pēc dažām minūtēm es izdzirdēju, kā noklaudzēja ārdurvis. Holmss atkal bija devies "medībās".

Es viņu gaidīju līdz pusnaktij, bet, redzēdams, ka viņš joprojām vēl nenāk un nenāk, aizgāju gulēt. Kad Holmss nokļuva uz pēdām, viņam bija paradums pazust uz ilgu laiku, tāpēc mani nepavisam neizbrīnīja viņa aizkavēšanās. Nezinu, cikos viņš atgriezās, bet, kad nākošajā rītā nācu brokastīs, Holmss jau sēdēja pie galda ar kafijas tasi vienā rokā un avīzi otrā. Viņš, kā vienmēr, bija možs un brašs.

—    Piedodiet, Vatson, ka sāku brokastot bez jums, — viņš teica. — Bet kuru katru brīdi ieradīsies mūsu klients.

—   Jā, ir jau pāri deviņiem, — es atbildēju. — Šķiet, kāds zvanīja? Tas, droši vien, ir viņš.

Patiešām, tas bija misters Holders. Mani pārsteidza ar viņu notikušās pārmaiņas. Viņa masīvā un enerģiskā seja bija sa- kritusies un sakrunkojusies, mati, šķiet, bija vēl vairāk nosirmojuši. Viņš ienāca nogurušā gaitā, miegains un izmocīts, kas radīja vēl nomācošāku iespaidu nekā viņa vakardienas rīta vētrainais izmisums. Smagi atlaidies krēslā, viņš ierunājās:

—    Es nesaprotu, par ko man tāds sods! Vēl pirms divām dienām es biju laimīgs, veiksmes pavadīts cilvēks, bet tagad esmu apkaunots un nolemts vientuļām vecumdienām. Nelaime nenāk viena. Ir pazudusi Mērija.

—    Pazudusi?

—   Jā. Viņas gulta nav aizskarta, istaba ir tukša, bet uz galda bija šī zīmīte. Vakar es viņai pateicu, ka, ja viņa būtu apprecējusies ar Arturu, tad ar viņu nekas tāds nebūtu noticis. Es runāju bez vismazākajām dusmām, vienkārši biju bēdu sagrauzts. Acīmredzot man to nevajadzēja teikt. Viņas zīmītē ir mājiens uz šiem vārdiem.

"Dārgais tēvoci!

Es zinu, ka esmu jums sagādājusi daudz ciešanu un ka, ja es būtu rīkojusies citādāk, varētu izvairīties no šīs šausmīgās nelaimes. Ar šo apziņu es nevaru būt laimīga zem jūsu jumta un pametu jūs uz visiem laikiem. Neuztraucieties par manu nākotni un, pats galvenais, nemeklējiet mani, jo tas ir veltīgi un var man tikai nodarīt ļaunumu. Visu mūžu līdz pašai nāvei jūs mīlošā

Mērija".

—     Ko nozīmē šī vēstule, mister Holms? Vai tikai viņa negrib izdarīt pašnāvību?

—   O nē, nekā tamlīdzīga. Var būt, ka tas vislabākajā veidā atrisina visas problēmas. Esmu pārliecināts, mister Holder, ka jūsu pārbaudījumi tuvojas beigām.

—  Jā, jums tā šķiet? Vai esat uzzinājis kaut ko jaunu, mister Holms? Uzzinājāt, kur ir berili?

—   Vai jūs neuzskatīsiet par pārlieku lielu samaksu tūkstoš mārciņu par katru akmeni?

—    Es būtu ar mieru samaksāt pat desmit tūkstošus!

—   Tas nav nepieciešams. Trīs tūkstoši būs pilnīgi pietiekoši, ja neskaita nelielu atlīdzību arī man. Vai čeku grāmatiņa jums ir līdzi? Lūk, rakstāmspalva. Izrakstiet čeku par četriem tūkstošiem mārciņu.

Pārsteigtais baņķieris parakstīja čeku. Holmss piegāja pie rakstāmgalda, izvilka mazu, trīsstūrainu zelta gabaliņu ar trim beriliem un nolika to uz galda. Misters Holders ar priecīgu kliedzienu sagrāba savu dārglietu.

—      Es esmu glābts, glābts! — viņš bez elpas atkārtoja. — Jūs tos atradāt!

Vina prieks bija tikpat vētrains, cik vakardienas izmisums. Viņš cieši spieda pie krūtīm atrasto dārglietu.

—     Mister Holder, jums ir jānokārto vēl viens parāds, — skarbi teica Holmss.

—     Parāds? — Baņķieris paķēra rakstāmspalvu. — Nosauciet summu, un es jums nekavējoties to izmaksāšu.

—   Nē, ne man. Jums ir jālūdz piedošana savam dēlam. Viņš izturējās vīrišķīgi un augstsirdīgi. Ja man būtu tāds dēls, es ar viņu lepotos.

—    Tātad Arturs nepaņēma akmeņus?

—     Nē, viņš ne. Es to teicu jau vakar un atkārtoju arī šodien.

—    Tādā gadījumā steigsimies pie viņa un pavēstīsim, ka taisnība ir uzvarējusi

—     Viņš visu zina. Es sarunājos ar viņu, kad risināju šo lietu. Sapratis, ka viņš nevēlas neko stāstīt, es pats izklāstīju viņam visu šo notikumu. Viņš atzina, ka man ir taisnība, un savukārt izstāstīja par dažām detaļām, kuras bija neskaidras man. Jaunums, kuru jūs mums tikko paziņojāt, iespējams, ļaus viņam būt pilnīgi atklātam.

—    Dieva dēl, tad atklājiet taču mums šo neticamo noslēpumu!

—    Tūlīt es izstāstīšu, kādā veidā man izdevās nokļūt līdz patiesībai. Bet vispirms atļaujiet man jums paziņot smagu vēsti: jūsu brāļameita Mērija bija sera Džordža Bērnvela līdzdalībniece. Tagad viņi abi ir aizbēguši.

—    Mērija? Tas nav iespējams!

—   Diemžēl, bet tas ir fakts! Pieņemot savā mājā seru Džor- džu Bērnvelu, ne jūs, ne jūsu dēls viņu pienācīgi nepazināt. Bet viņš, cita starpā, ir viens no visbīstamākajiem subjektiem, spēlmanis, nelabojams nelietis, cilvēks bez sirds un sirdsapziņas. Jūsu brāļameitai nebija ne jausmas, ka mēdz būt tādi cilvēki. Klausoties viņa glaimus un zvērestus, viņa domāja, ka ir iekarojusi viņa mīlestību. Bet viņš to pašu bija runājis jau daudzām pirms viņas. Tikai sātanam vien ir zināms, kā viņam izdevās pakļaut Mērijas gribu, bet, lai kā ari tas nebūtu, viņa kļuva par paklausīgu ieroci viņa rokās. Viņi tikās gandrīz katru vakaru.

—    Es tam neticu, es nevaru tam noticēt! — iesaucās baņķieris. Viņa seja kļuva pelnu pelēka.

—    Bet tagad es izstāstīšu, kas notika jūsu mājā vakarnakt. Kad jūsu brāļameita pārliecinājās, ka jūs esat aizgājis uz savu istabu, viņa nokāpa lejā un, atvērusi logu virs celiņa, kas ved uz stalli, paziņoja savam iemīļotajam par diadēmu. Sers Džordžs bija atstājis skaidri saskatāmas pēdas sniegā zem loga. Seru Džordžu iekārdināja vieglas pelņas iespēja, viņš burtiski pakļāva Mēriju savai gribai. Es nešaubos, ka Mērija jūs mīl, bet pastāv sieviešu kategorija, kurām mīlestība uz vīrieti ir stiprāka par visām pārējām jūtām. Arī Mērija pieder pie tādām. Viņa tikko kā bija paspējusi ar viņu vienoties par dārglietas nolaupīšanu, kad izdzirdēja, ka jūs kāpjat lejā pa kāpnēm. Tad, ātri aizvērusi logu, viņa jums pastāstīja, ka pie istabenes bija atnācis viņas dārzeņu tirgotājs. Un viņš patiešām bija atnācis…

Tajā naktī Arturam nenāca miegs: viņu satrauca parādi klubā. Pēkšņi viņš izdzirdēja, ka garām viņa istabai aizšalc piesardzīgi soli. Viņš piecēlās, paskatījās ārā pa durvīm un pārsteigts ieraudzīja savu māsīcu — viņa zaglīgi lavījās pa gaiteni un pazuda jūsu istabā. Apstulbušais Arturs uz ātru roku apģērbās un sāka gaidīt, kas notiks tālāk. Drīz vien Mērija iznāca; gaiteņa lampas gaismā jūsu dēls pamanīja vērtīgo diadēmu viņas rokās. Mērija nokāpa lejā pa kāpnēm. Trīcēdams no šausmām, Arturs aizlavījās aiz portjeras pie jūsu durvīm: no turienes ir redzams viss, kas notiek viesistabā. Mērija klusiņām atvēra logu, nodeva kādam, kas gaidīja tumsā, diadēmu, bet pēc tam, aizvērusi logu, aizsteidzās uz savu istabu, paiedama pavisam tuvu garām Arturam, kurš sastindzis stāvēja aiz portjeras.

Baidīdamies atmaskot mīļoto meiteni, Arturs neko nevarēja uzsākt, kaut gan saprata, kāds trieciens jums būs diadēmas pazušana un cik svarīgi ir atgūt dārglietu. Bet, tiklīdz Mērija pazuda aiz savas istabas durvīm, viņš, pusapģērbies un basām kājām, metās lejā pa kāpnēm, atrāva vaļā logu, izlēca dārzā un metās skriet pa celiņu; tur tālumā, mēness gaismā, bija redzams kāda cilvēka tumšais siluets.

Sers Džordžs Bērnvels centās bēgt, bet Arturs viņu panāca. Starp viņiem sākās cīņa. Jūsu dēls vilka diadēmu aiz viena gala, bet viņa pretinieks — aiz otra. Jūsu dēls iesita seram Džordžam un savainoja viņam uzaci. Pēc tam kaut kas negaidīti nokrakšķēja, un Arturs sajuta, ka diadēma ir viņa rokās; viņš metās atpakaļ, aizvēra logu un uzkāpa uz jūsu istabu. Tikai tur viņš pamanīja, ka diadēma ir saliekta, un centās to iztaisnot. Tajā brīdī ienācāt jūs.

—    Mans Dievs! Mans Dievs! — bez elpas atkārtoja baņķieris.

—    Arturs bija satriekts par jūsu nepatieso apvainojumu. Gluži otrādi, jums taču vajadzētu viņam pateikties. Viņš nevarēja jums izstāstīt patiesību, nenododams Mēriju, kaut gan viņa nemaz nebija pelnījusi tādu augstsirdību. Viņš izturējās kā bruņinieks un saglabāja noslēpumu.

—    Tad lūk, kāpēc viņa zaudēja samanu, kad ieraudzīja diadēmu! — iesaucās misters Holders. — Mans Dievs, kāds gan es esmu bezprātis! Arturs taču lūdza atlaist viņu kaut vai uz piecām minūtēm! Nabaga zēns cerēja atrast nolauzto diadēmas gabalu cīņas vietā. Kā es esmu kļūdījies!

—   Atbraucis pie jums, — Holmss turpināja, — es pirmām kārtām uzmanīgi izmeklēju mājas apkārtni, cerēdams tur kaut ko atrast. Kopš vakarvakara nebija snidzis, stiprajā salā vajadzēja labi saglabāties pēdām sniegā. Es pagājos pa taciņu, pa

kuru piegādā produktus, bet tā visa bija stipri nomīdīta. Tomēr netālu no virtuves durvīm es pamanīju sieviešu zābaciņu pēdas; blakus sievietei bija stāvējis vīrietis. Pēc apaļajiem nospiedumiem varēja secināt, ka viņam ir koka kāja. Spriežot pēc visa, viņu sarunu kāds bija iztraucējis, jo sieviete metusies skriet uz durvīm: sieviešu zābaciņu purngali bija atstājuši dziļāku nospiedumu nekā papēži. Cilvēks ar koka kāju nedaudz pagaidīja, bet pēc tam aizgāja. Es uzreiz nodomāju, ka tie droši vien ir istabene un viņas pielūdzējs, par kuriem jūs tikāt stāstījis. Tā tas arī izrādījās. Es apstaigāju dārzu, bet vairāk neko nepamanīju, izņemot visos virzienos vedošas juceklīgas pēdas. Tur bija staigājuši policisti. Bet, kad es aizgāju līdz celiņam, kas ved uz stalli, man atklājās viss pagājušās nakts sarežģītais notikums, it kā tas būtu uzrakstīts sniegā.

Es ieraudzīju divas pēdu virknes: vienu no tām bija atstājis cilvēks zābakos, bet otru, kā es ar gandarījumu ievēroju, cilvēks, kurš skrēja basām kājām. Es biju pārliecināts, ka šis otrās pēdas ir atstājis jūsu dēls. Vēlāk jūsu vārdi apstiprināja mana pieņēmuma pareizību.

Pirmais cilvēks bija mierīgi soļojis abos virzienos, bet otrs skrējis. Skrejošā pēdas veda uz to pašu pusi, kur gāja cilvēks zābakos. No tā varēja izdarīt secinājumu, ka otrs cilvēks dzinies pakaļ pirmajam. Es sāku sekot pēdām, kuras bija atstājis cilvēks zābakos. Tās mani aizveda pie jūsu viesistabas loga; tur viss sniegs bija nomīdīts, acīmredzot šis cilvēks bija kādu ilgi gaidījis. Tad es devos pa viņa pēdām uz pretējo pusi. Tās stiepās pa celiņu apmēram simt jardu garumā. Pēc tam cilvēks zābakos pagriezās — tajā vietā sniegs bija stipri nomīdīts, it kā tur būtu notikusi ciņa. Asins lāses uz sniega liecināja, ka tā tas arī bijis. Pēc tam cilvēks zābakos metās bēgt. Nedaudz tālāk es atkal pamanīju asinis; tātad ievainots bija tieši viņš. Es aizgāju pa taciņu līdz pašam ceļam, bet tur sniegs bija notīrīts un pēdas aprāvās.

Jūs atceraties, ka, iegājis mājā, es ar lupu izpētīju viesistabas loga rāmi un palodzi un atklāju, ka kāds pa to ir izkāpis. Es ievēroju ari slapjas pēdas nospiedumu — tātad cilvēks ir ielīdis ari atpakaļ. Pēc šiem novērojumiem es jau biju spējīgs iedomāties, kas ir noticis. Kāds stāvēja zem loga, un kāds viņam pasniedza diadēmu. Jūsu dēls to redzēja, metās nepazīstamajam pakaļ un iesaistījās ar vinu cīnā. Katrs no viņiem vilka dārglietu uz savu pusi. Tad arī tika nolauzts diadēmas gabals. Arturs ar diadēmu steidzās mājās, nepamanījis, ka pie pretinieka ir palikusi atlūza. Tiktāl viss ir skaidrs. Bet bija jāatrod atbilde uz jautājumu: kas ir tas cilvēks, kurš cīnījās ar jūsu dēlu, un kurš viņam nodeva diadēmu?

Mans pārbaudītais izmeklēšanas princips ir šāds — izslēgt visus pilnīgi neiespējamos pieņēmumus. Tādā gadījumā tas, kas paliek pāri, ir patiesība, lai cik neticama tā ari liktos.

Es spriedu aptuveni tā: dabiski, ka jūs diadēmu neatdevāt. Tātad, to varēja izdarīt tikai jūsu brāļameita vai istabenes. Bet, ja zādzībā iejauktas istabenes, tad kāpēc gan jūsu dēls bija ar mieru uzņemties vainu uz sevi? Šādam pieņēmumam nav pamata. Jūs stāstījāt, ka Arturs mīl savu māsīcu. Un man kļuva skaidrs viņa klusēšanas iemesls: viņš negribēja nodot Mēriju. Tad es atcerējos, ka jūs viņu sastapāt pie loga un ka viņa zaudēja samaņu, ieraudzījusi diadēmu Artura rokās. Mani pieņēmumi pārvērtās par pārliecību.

Bet kas ir viņas līdzdalībnieks? Pats par sevi saprotams — tas varēja būt tikai viņas iemīļotais. Tikai viņa ietekmē viņa varēja tik viegli aizmirst, kādu pateicību ir jums parādā. Es zināju, ka jūs reti ejat sabiedrībā un jūsu paziņu loks ir loti ierobežots. Bet to skaitā ir sers Džordžs Bērnvels. Jau agrāk biju dzirdējis par viņu kā par ārkārtīgi vieglprātīgu cilvēku attiecībā pret sievietēm. Bija pilnīgi skaidrs, ka tas bija viņš, kas stāvēja zem loga, un tikai pie viņa vajadzēja atrasties pazudušajiem beriliem. Arturs viņu pazina, tomēr sers Džordžs jutās pilnīgā drošībā, jo bija pārliecināts, ka jūsu dēls neteiks ne vārda, lai nekompromitētu savu ģimeni.

Nu, bet tagad elementārākā loģika pateiks jums priekšā, ko es uzsāku. Pārģērbies par klaidoni, es devos pie sera Džor- dža. Man izdevās iepazīties ar viņa sulaini, kurš pastātija, ka viņa saimnieks iepriekšējā vakarā kaut kur līdz asinīm ir pārsitis galvu. Par sešiem šiliņiem man izdevās no viņa dabūt vecus sera Džordža zābakus, ar kuriem es devos uz Stritemu un pārliecinājos, ka zābaki pilnībā atbilst sniegā atstātajām pēdām.

—    Vakar vakarā es redzēju kaut kādu klaidoni, — teica misters Holders.

—    Pilnīgi pareizi, tas biju es. Es sapratu, ka sers Džordžs ir manās rokās. Bet bija vajadzīga liela takta izjūta, lai veiksmīgi pabeigtu lietu un izvairītos no šī notikuma nokļūšanas atklātībā. Tas viltīgais nelietis lieliski saprata, cik ļoti mums ir sasaistītas rokas.

Atgriezies mājās, es pārģērbos un devos pie sera Džordža. Sākumā viņš, protams, visu noliedza, bet, kad es viņam visos sīkumos izstāstīju, kas notika tajā nakti, viņš sāka man draudēt un pat paķēra pie sienas pakārto spieķi. Es zināju, ar ko man ir darīšana, un acumirklī pieliku revolveri pie viņa deniņiem. Tad viņš nāca pie prāta. Es viņam paziņoju, ka mēs esam ar mieru izpirkt akmeņus par tūkstoš mārciņām gabalā. Tajā bridi viņā pirmo reizi parādījās nožēlas pazīmes.

—    Velns parāvis! Es jau atdevu visus trīs akmeņus par sešsimt mārciņām! — viņš iesaucās.

Apsolījis seram Džordžam, ka pret viņu netiks ierosināta tiesas izmeklēšana, es uzzināju uzpircēja adresi, aizbraucu uz turieni un pēc ilgas kaulēšanās atpirku no viņa akmeņus, samaksādams tūkstoš mārciņas par katru. Pēc tam es devos pie jūsu dēla, paskaidroju viņam, ka viss ir kārtībā, un ap diviem naktī pēc smagas darba dienas pārrados mājās.

—   Pateicoties jums, Anglija ir izvairījusies no milzīga skandāla, —. teica baņķieris, pieceldamies no krēsla. — Ser, man trūkst vārdu, lai izteiktu jums savu pateicību. Bet jūs pārliecināsieties, ka es neaizmirsīšu to, ko jūs esat izdarījis manā labā. Jūsu māksla pārspēj jebkuru fantāziju. Bet tagad es steigšos pie sava dārgā puisēna un lūgšu viņam piedošanu par to, ko es esmu viņam nodarījis. Kas attiecas uz nabaga Mēriju, tad viņas rīcība mani dziļi pārsteidz. Baidos, ka pat jūs ar savu bagātīgo pieredzi nespēsiet viņu atrast.

— Varu ar pilnu pārliecību apgalvot, — iebilda Holmss, — ka pašlaik viņa ir turpat, kur sers Džordžs Bērnvels. Tāpat kā nav šaubu arī par to, ka, lai kā ari netiktu vērtēta jūsu brāļameitas rīcība, viņa jau loti drīz saņems savu sodu.

В. 24

Visu to es izstāstīju, lcad mani arestēja, bet manī neviens neklausījās. Pēc tam atkal stāstīju to tiesā — visu, kā bija, nepiegudrodams neviena vārda. Es, lai Dievs man palīdz, visos sīkumos izklāstīju gan to, ko lēdija Meneringa teica un darīja, gan to, ko es teicu un darīju — vārdu sakot, itin visu. Un ko es panācu? "Arestētais deva nesakarīgu, nenopietnu liecību, kuras detaļas bija neticamas un kurai trūka pierādījumu." Tā rakstīja kāda Londonas avīze, bet pārējās pat nepieminēja manu uzstāšanos, it kā es nemaz nebūtu aizstāvējies. Es pats savām acīm redzēju, kā noslepkavoja lordu Meneringu, un esmu pie tā vainojams tikpat maz, kā jebkurš no zvērinātajiem, kuri mani tiesāja.

Jūs, ser, saņemat ieslodzīto lūgumus. Viss ir atkarīgs no jums. Es lūdzu tikai vienu: izlasiet to, ko esmu rakstījis, vienkārši izlasiet un pēc tam noskaidrojiet, kas ir šī "lēdija" Meneringa, ja vien viņu vēl sauc šajā vārdā, kāds tai bija pirms trim gadiem, kad es viņu, sev par nelaimi, sastapu. Ataiciniet privātdetektīvu vai labu pilnvaroto, un visai drīz jūs uzzināsiet pietiekami daudz, lai saprastu, ka es runāju taisnību. Iedomājieties tikai, cik slavens jūs kļūsiet, ja visas avīzes rakstīs, ka, tikai pateicoties jūsu neatlaidībai un gudrībai, izdevies novērst drausmīgu tiesas kļūdu! Tas būs jūsu atalgojums. Bet, ja jūs to neizdarīsiet, tad — kaut jūs vairs nekad nevarētu mierīgi gulēt! Kaut jūs ik nakti vajātu doma par cilvēku, kurš pūst cietumā tikai tādēļ, ka jūs neesat izpildījis savu pienākumu,— un jums taču par to maksā algu! Bet jūs to izdarīsiet, ser, es zinu. Ievāciet tikai dažas ziņas, un jūs drīz vien visu sapratīsiet. Iegaumējiet: vienīgais cilvēks, kuram būtu izdevīgi pastrādāt šo noziegumu, bija viņa pati, jo viņa — nelaimīga sieva — tagad kļuvusi par jaunu atraitni. Te nu jums rokā jau ir viens pavediena gals, atliek tikai lūkoties, kur tas stiepjas tālāk.

Ievērojiet, ser, es neko nesaku par zādzību ar ielaušanos. Ja reiz esmu pelnījis sodu, tad nečinkstu, kamēr saņemu tikai to, ko esmu pelnījis. Taisnība, zādzība ar ielaušanos bija, un atmaksa par to ir šie trīs gadi. Tiesas laikā atklājās, ka esmu bijis iejaukts Mērtonkrosas lietā, un par to gadu nosēdējis, tādēļ manam stāstījumam neviens nepievērsa īpašu uzmanību. Ja cilvēkam jau gadījies iekrist, viņu nekad netiesās taisnīgi. Atzīstos, esmu izdarījis zādzību ar ielaušanos, bet, ja tagad mani apvaino slepkavībā un piespriež mūža ieslodzījumu, — jebkurš cits tiesnesis, izņemot seru Džeimsu, būtu licis mani pakārt — tad es jums paziņoju, ka es nevienu neesmu nogalinājis. Tagad es pilnīgi atklāti izstāstīšu visu, kas notika tajā tūkstoš astoņi simti deviņdesmit ceturtā gada trīspadsmitā septembra naktī, un, lai tas Kungs mani soda, ja es melošu vai kaut mazdrusciņ atkāpšos no patiesības.

Vasarā es dzīvoju Bristolē — meklēju darbu, bet tad uzzināju, ka varu to atrast Portsmutā: es biju labs mehāniķis. Tā nu devos uz turieni kājām cauri visai Dienvidanglijai, pa ceļam piepelnīdamies ar gadījuma darbiem. Centos izvairīties no nepatikšanām, jo biju jau gadu nosēdējis Ekseteras cietumā un karalienes Viktorijas viesmīlība man bija līdz kaklam. Taču, ja tavs vārds jau ir aptraipīts, darbu dabūt ir velnišķīgi grūti, un es knapi vilku dzīvību. Desmit dienas par grašiem skaldīju malku un drupināju akmeņus; beidzot atrados netālu no Sols- beri. Kabatā man mētājās divi šiliņi, zābaki bija pagalam, un pacietība beigusies. Pie ceļa, kas ved no Blendfordas uz Sols- beri, ir krodziņš ar nosaukumu "Možums", un tur es noīrēju naktsmītni. Sēdēju viens pats alus zālē pirms tās slēgšanas. Man blakām apsēdās krodziņa saimnieks — viņu sauca Allens — un'Sāka pļāpāt par saviem kaimiņiem. Šim cilvēkam patika parunāties un gribējās, lai viņu uzklausa. Tad nu es arī sēdēju, smēķēju, sūcu alu, kuru viņš bija man atnesis, un ne visai uzmanīgi klausījos viņa stāstīto, līdz, kā par nelaimi, viņš sāka runāt par Meneringholla bagātībām.

—    Vai tā ir tā lielā māja ceļa labajā pusē netālu no ciema? — es jautāju. — Iekšā parkā?

—    Tā pati, — saimnieks atbildēja (es atstāstu visu mūsu sarunu, lai jūs zinātu, ka es runāju taisnību un neko neslēpju).

—   Liela, balta māja ar kolonnām. Iesāņus no Blendfordas ceļa.

Tieši uz šo māju es garāmejot biju paraudzījies, un man

bija iešāvies prātā — domāt taču nav aizliegts —, ka tajā būtu viegli iekļūt: tur bija aplam daudz lielu logu un stiklotu durvju. Biju jau izmetis to no galvas, bet nu krodziņa saimnieks ar saviem stāstiem par mājā esošajām bagātībām atkal uzvandīja manī tādas domas. Es klusēju un klausījos, bet viņš, kā par nelaimi, allaž atsāka runāt par vienu un to pašu.

—     Lords Menerings jau jaunībā bija skops, tā ka varat iedomāties, kāds viņš ir tagad, — krodziņa saimnieks teica.

—    Bet kaut kāds labums viņam tomēr no šīs naudas bija!

—    Kāda jēga naudai, ja to netērē?

—   Viņš par to nopirka sev sievu — Anglijas pirmo skaistuli. Viņa laikam gan domāja, ka varēs naudiņu tērēt, bet nekā.

—    Kas viņa bija agrāk?

—    Nekas nebija, līdz vecais lords to nepadarīja par lēdiju, — viņš sacīja. — Viņa ir no Londonas; runāja, ka viņa spēlējusi teātrī, kaut arī īsti neviens to nezina. Vecais lords gadu bija projām un atgriezās ar jauno sievu; kopš tā laika viņa dzīvo šeit. Pārvaldnieks Stīvenss man reiz stāstīja, ka līdz ar viņas ierašanos visa māja it kā atguvusi dzīvību; taču vīra skopums, rupjība, vientulība — viņš necieš viesus — un lapsenes dzelonim līdzīgā asā mēle padarījusi viņu bālu, klusu un drūmu: tāda viņa staigā apkārt. Stāsta, viņa mīlējusi citu, kuru pametusi vecā lorda bagātību dēļ. Tagad viņa ir ciešanu salauzta — vienu zaudējusi, otru nav atradusi; ja paskatās, cik viņai naudas, tad laikam gan visā apkaimē nav nabadzīgākas sievietes.

Jūs jau saprotat, ser, es bez sevišķas intereses klausījos par lorda un lēdijas strīdiem. Kas man par dalu, ka viņa necieš tā balss skaņu, bet viņš to visādi apvaino, cerēdams lauzt viņas raksturu, un runā tā, kā nekad neuzdrošinātos runāt pat ar kalponi! Krodzinieks stāstīja man vēl daudz ko tamlīdzīgu, bet es visu laidu gar ausīm, jo tas neattiecās uz mani. Bet lorda Meneringa bagātības — tās gan mani loti interesēja. Nekustamā īpašuma dokumenti un biržas sertifikāti ir tikai papīri, un tos pievākt ir ne vien neizdevīgi, bet pat bīstami. Toties zelta un dārgakmeņu dēl ir vērts riskēt. Kā uzminējis manas slepenās domas, saimnieks pastāstīja par lorda Meneringa zelta medaļu kolekciju, kas ir vērtīgākā pasaulē; ja tās^ sabērtu maisā, to nepaceltu pat draudzes visstiprākais vīrs. Šai brīdī saimnieku pasauca sieva, un mēs devāmies katrs uz savu guļvietu.

Es netaisnojos, bet lūdzu jūs, ser, pārdomājiet visus faktus un pavaicājiet pats sev, vai cilvēks var noturēties pretī tādam kārdinājumam. Uzdrošinos sacīt, ka daudzi nenoturētos. Tonakt es gulēju gultā pilnīgi izmisis — bez cerībām, bez darba, ar beidzamo šiliņu kabatā. Es centos būt godīgs, bet godīgie ļaudis novērsās no manis. Kad es zagu, viņi mani zākāja un tomēr grūda mani jaunā zādzībā. Biju iekļuvis straumē un nevarēju izpeldēt krastā. Un te — tāda izdevība: milzīga māja ar lieliem logiem un zelta medaļas, kuras viegli pārkausēt. Tas ir tikpat kā nolikt badā mirstošam cilvēkam priekšā maizi un cerēt, ka viņš to neēdīs. Kādu brīdi es pūlējos cīnīties kārdinājumam pretī, bet velti. Beidzot piecēlos gultā sēdus un nozvērējos, ka vai nu šonakt kļūšu par bagātu cilvēku, vai mani atkal iekals važās. Tad apģērbos, noliku uz galda šiliņu — jo saimnieks pret mani bija izturējies labi, un es negribēju viņu krāpt, — un izkāpu pa logu dārzā.

Dārzu apjoza augsta mūra sēta, un man nācās pasvīst, kamēr pārrāpos tai pāri, bet tālāk viss gāja kā pa sviestu. Ceļā es nesastapu nevienu dzīvu dvēseli, un dzelzs vārti uz parku bija vaļā. Vārtsarga namiņā valdīja klusums. Spīdēja mēness, un milzīgā, koku lapotņu ieskautā māja blāvi vizēja. Nosoļojis ap ceturtdaljūdzi pa piebraucamo aleju, es iznācu plašā, grantētā laukumā parādes durvju priekšā. Nostājos ēnā un sāku pētīt garo ēku, kuras logos atspīdēja pilnmēness, sudrabodams augsto akmens fasādi. Kādu laiku nekustīgi stāvēju, pārdomādams, pa kurieni visvieglāk varētu iekļūt mājā. Stūra logs bija vissliktāk redzams; to sedza blīvi saaugušu efeju aizkars. Turēdamies tuvāk kokiem, aizzagos līdz aizmugures sienai un lēni iegāju melnajā mājas ēnā. Ierējās suns, nožvadzinādams ķēdi; es pagaidīju, kamēr tas nomierinās, tad atkal sāku zagties uz priekšu un beidzot sasniedzu izraudzīto logu.

Brīnums, cik bezrūpīgi ir lauzis, kas dzīvo laukos, tālu no lielpilsētām. Viņi nekad neiedomājas par zagļiem. Bet ja nu nabaga cilvēks bez Jauna nolūka satver durvju rokturi, un durvis viņa priekšā atveras — kas tas ir par kārdinājumu! Te nu gluži tā nenotika, — logs bija vienkārši aizkrampēts, un es atgrūdu krampīti ar naža asmeni. Parāvu rāmi, iebāzu nazi slēģu spraugā un atbīdīju tos vaļā. Tie bija divviru slēģi; pagrū- du tos un ielīdu istabā.

—    Labvakar, ser! Laipni lūdzu! — kāda balss teica.

Man savā mūžā bieži nācies nobīties, bet nekādas izbailes

nav salīdzināmas ar to, ko pārdzīvoju šajā brīdi. Manā priekšā stāvēja sieviete, turēdama rokā vaska sveces galu. Viņa bija gara, slaida un trausla, ar skaistu, bālu, kā marmorā kaltu seju; viņas mati un acis bija melni kā nakts. Sieviete bija tērpusies tādā kā garā, baltā virsvalkā, un šis apģērbs un seja darīja viņu līdzīgu eņģelim, kas nolaidies no debesīm. Man saļodzījās celi, un es pieķēros pie slēģa, lai nepakristu. Es būtu pagriezies un bēdzis, bet biju pavisam zaudējis spēkus un varēju tikai stāvēt un lūkoties viņā.

Viņa ātri atgrieza mani īstenībā.

—    Nebaidieties! — viņa sacīja. — Zaglim ir savādi dzirdēt tādus vārdus no mājas saimnieces, kuru viņš taisījies aplaupīt. — Ieraudzīju jūs pa guļamistabas logu, kad jūs slēpāties zem kokiem, nokāpu lejā un izdzirdu jūsu solus aiz loga. Es būtu jums to atvērusi, bet jūs jau pats bijāt ticis galā, kad es ienācu.

Es vēl aizvien turēju rokā garo salokāmo nazi, ar kuru biju atvēris slēģus. Nedēlu klīzdams pa ceļiem, biju noaudzis ar bārdu un pārklājies putekļiem. Vārdu sakot, nav daudz cilvēku, kas būtu vēlējušies sastapties ar mani pulksten vienos nakti; taču šī sieviete raudzījās manī tik laipni, it kā es būtu viņas mīļākais, kas ieradies uz tikšanos. Viņa satvēra mani aiz rokas un ievilka istabā.

—     Ko jūs gribat, mem? Nemēģiniet mani muļķot! — es teicu visrupjākajā tonī, bet es protu runāt rupji, ja vien vēlos. — Ja jūs esat nodomājusi mani izjokot, jums klāsies plāni, — es piebildu, rādīdams viņai nazi.

—    Prātā nenāk jūs izjokot, — viņa teica. — Gluži otrādi, es esmu jūsu draugs un gribu jums palīdzēt.

—   Piedodiet, mem, bet grūti tam ticēt, — es sacīju. — Kāpēc jūs gribat man palīdzēt?

—    Man ir savi iemesli, — viņa atbildēja, un melnās acis nozibsnīja baltajā sejā. — Tāpēc, ka es ienīstu viņu, ienīstu, ienīstu! Vai saprotat?

Atcerējos, ko bija stāstījis krodziņa saimnieks, un visu sapratu. Ielūkojos viņas gaišības sejā, un man kļuva skaidrs, ka varu viņai uzticēties. Viņa gribēja atriebties vīram. Gribēja trāpīt viņa pašā vārīgākajā vietā — kabatā. Viņa to ienīda tik loti, ka bija ar mieru pazemoties un atklāt savu noslēpumu pat tādam cilvēkam, kāds biju es, lai tikai sasniegtu mērķi. Arī es savulaik vienu otru esmu nīdis, bet, ieraudzījis šīs sievietes seju sveces gaismā, sapratu, ka līdz šim neesmu zinājis, kas ir naids.

—   Vai tagad jūs man ticat? — viņa vaicāja, atkal pieskardamās manai piedurknei.

—    Jā, jūsu gaišība.

—    Jūs tātad zināt, kas es esmu?

—    Varu iedomāties.

—    Laikam visa grāfiste runā par to, kādus pāridarijumus es ciešu. Bet vai gan tas kādu interesē? Viņus saista tikai viena lieta uz pasaules, un to jūs šonakt varat pievākt. Vai jums ir maiss?

—    Nē, jūsu gaišība.

—    Aizveriet slēģus. Tad neviens neredzēs gaismu. Jūs esat pilnīgā drošībā. Kalpi guļ mājas otrā spārnā. Es jums parādīšu, kur atrodas vērtīgākās mantas. Visas jūs nespēsiet aiznest, tādēļ jāizvēlas pašas dārgākās.

Istaba, kurā es atrados, bija gara, zemiem griestiem; uz nospodrinātās parketa grīdas bija daudz paklāju un zvērādu. Visās malās stāvēja mazas lādītes, sienas greznoja šķēpi, zobeni, airi un citi, parasti muzejos skatāmi, priekšmeti. Te bija ari dīvaini svešzemju apģērbi, un no to apakšas lēdija izvilka lielu ādas maisu.

—   Šis guļammaiss derēs, — vina teica. — Tagad nāciet man līdzi, un es jums parādīšu, kur ir medaļas.

Iedomājieties tikai, ši slaidā, bālā sieviete ir mājas saimniece, un viņa man palīdz aplaupīt savu māju. Tas bija kā sapnis. Es gandrīz sāku smieties, bet viņas bālajā sejā bija kaut kas tāds, ka smiekli man tūliņ atkal pārgāja, es pat sastingu. Viņa paslīdēja man garām kā parādība, turēdama rokā zaļu sveci, es, nesdams maisu, viņai sekoju, un mēs apstājāmies pie durvīm muzeja viņā galā. Durvis bija aizslēgtas, bet tajās rēgojās atslēga, un lēdija mani ielaida.

Aiz durvīm bija maza istabiņa, kuras sienas viscaur klāja apgleznoti aizkari. Uz tiem bija attēlotas briežu medības, un trīsuļojošajā sveces gaismā, nudien, likās, ka suņi un zirgi lēkšo pa sienām. Istabā stāvēja riekstkoka kastes ar bronzas rotājumiem. Kastes bija aizstiklotas, un zem stikla rindojās zelta medaļas — dažas tik lielas kā šķīvji, puscollu biezas; tās gulēja uz sarkana samta un tumsā vizuļoja. Man sāka niezēt rokas, un es pabāzu nazi zem stikla, lai atlauztu slēdzeni.

—   Pagaidiet, — sacīja lēdija, satverdama manu roku. — Varat atrast arī kaut ko labāku.

—   Kur nu vēl labāku! — es atteicu. — Esmu bezgala pateicīgs jūsu gaišībai par palīdzību.

—   Varam atrast ko labāku, — viņa atkārtoja. — Man liekas, zelta monētas jums noderētu vairāk nekā šie te nieciņi?

—    Un kā vēl! — es teicu. — Tas būtu pats labākais.

—    Nu, lūk, — sieviete sacīja. — Viņš gul tieši jums virs galvas. Jāuzkāpj tikai daži pakāpieni, un vina pagultē ir alvas lāde ar naudu. Tās ir tik daudz, ka šis maiss būs pilns.

—    Kā tad lai es to paņemu? Viņš uzmodīsies!

—   Un kas tad ir? — viņa cieši pavērās manī. — Jūs jau nu nepieļausiet, lai viņš sāktu saukt palīgā'.

—    Nē, nē, mem, neko tādu es nedarīšu.

—     Kā vēlaties, — viņa teica. — Man likās, ka jūs esat drosmīgs cilvēks, taču acīmredzot esmu kļūdījusies. Ja jūs baidāties no kaut kāda veča, tad, protams, nevarat cerēt uz zeltu viņa pagultē. Tā, zināms, ir jūsu darīšana, bet, manuprāt, jums labāk vajadzētu nodarboties ar kaut ko citu.

—    Es neuzvelšu sev slepkavības grēku.

—   Jūs varētu tikt ar viņu galā, arī nenogalinot. Es neesmu ne vārda teikusi par slepkavību. Nauda ir zem viņa gultas. Bet, ja jūs esat gļēvulis, tad jums nemaz nav vērts mēģināt.

Viņa mani tā nokaitināja — gan ar izsmieklu, gan ar šo naudu, kuru turēja tikpat kā man degungalā, — ka es droši vien būtu padevies un kāpis augšā izmēģināt laimi, — ja nebūtu redzējis viņas acis: tās raudzījās manī tik viltīgi un ļauni, vērojot, kāda iekšēja cīņa manī risinās. Es sapratu, ka viņa grib padarīt mani par savas atriebības ieroci, — man atliks vai nu nogalēt vecīti, vai arī viņš sagrābs mani. Pēkšņi viņa saprata, ka nodevusi sevi, un pasmaidīja savu laipno, draudzīgo smaidu, bet tas nāca par vēlu: es biju brīdināts.

—   Es neiešu augšā, — es teicu. — Viss, kas man vajadzīgs, ir arī šeit.

Viņa palūkojās manī ar nicinājumu: neviens to nevarētu izrādīt vēl neslēptāk.

—    Loti labi Ņemiet medaļas. Es tikai gribētu lūgt jūs sākt no šī gala. Man šķiet, jums vienalga, jo jums, tās pārkausējot, nozīmīgs būs tikai svars, bet šīs te ir visretākās, un viņš tās vērtā visaugstāk. Nevajag lauzt atslēgu! Piespiediet šo vara podziņu, tur ir slepena atspere. Tā! Ņemiet vispirms šo mazo — to viņš sargā kā acuraugu.

Viņa atvēra kasti, un visas skaistās mantas nu bija manā priekšā; es jau pastiepu roku pēc tās medaļas, kuru viņa bija rādījusi, bet pēkšņi viņas seja izmainījās, un viņa brīdinoši pacēla pirkstu.

—    Csst! — viņa nočukstēja. — Kas tas?

Mājas klusumā mēs izdzirdējām vāju, gari stieptu skaņu, un pēc tam šļūcošus solus. Viņa acumirklī aizvēra un aizslēdza kasti.

—   Tas ir mans vīrs! — viņa čukstēja. — Nekas. Nesatraucieties. Es visu nokārtošu. Nāciet šurp! Ātri, lieniet aiz gobelēna!

Viņa aizgrūda mani aiz apgleznotā sienas aizkara, un es noslēpos, vēl arvien turēdams rokā tukšo maisu. Paņēmusi sveci, viņa aizsteidzās uz istabu, no kuras tikko bijām iznākuši. No savas slēptuves pa vaļējām durvīm es varēju viņu redzēt.

—    Tas esat jūs, Robert? — viņa uzsauca.

Sveces liesma apgaismoja muzeja durvis; šļūcošie soli nāca tuvāk un tuvāk. Tad es ieraudzīju durvīs platu, smagnēju, grumbu un rievu izvagotu seju ar lielu, līku degunu; uz tā balstījās brilles zeltītā ietvarā. Lai raudzītos pāri brillēm, vecajam nācās atgāzt galvu. Viņa deguns tad paslējās augšup un atgādināja dīvainu pūces knābi. Tas bija liels, garš un masīvs cilvēks; viņa platā rītasvārķā tērptais augums pilnīgi aizsedza durvis. Galvu klāja sirmu, cirtainu matu ērkulis, bet ūsas un bārda bija noskūtas. Zem garā, valdonīgā deguna slēpās plāna, maza, akurāta mutīte. Viņš stāvēja, turēdams sveci sev priekšā, un uzlūkoja sievu ar dīvainu, launīgu spīdumu acīs. Pietika man ieraudzīt abus kopā, lai uzreiz saprastu, ka viņa mīlestība nebūt nav lielāka par viņas mīlestību.

—     Kas te notiek? — viņš prasīja. — Kas tās atkal par kaprīzēm? Kāpēc jūs staigājat apkārt? Kādēļ neejat gulēt?

—   Man nenāk miegs, — viņa atbildēja maigā, gurdenā balsī. Ja viņa kādreiz bijusi aktrise, tad savu profesiju nebija aizmirsusi.

—   Vai drīkstu dot padomu? — viņš teica tādā pašā ņirdzīgā tonī. — Vislabākās miega zāles ir tīra sirdsapziņa.

—   Tas nevar būt, — viņa atbildēja, — jūs taču guļat cieši.

—    Es savā dzīvē kaunos tikai par vienu, — vīrietis sacīja. Mati viņam aiz dusmām bija saslējušies stāvus, un viņš atgādināja vecu kakadū. — Un jūs labi zināt, par ko. Tagad es izciešu sodu par savu kļūdu.

—    Ne tikai jūs, bet arī es!

—    Jums jau nu nav ko nožēlot! Es esmu pazemojies, bet jūs tikāt uz augšu.

—    Uz augšu?

—    Jā, jūs esat tikusi uz augšu. Es domāju, jūs nevarat noliegt, ka nomainīt mūzikhollu pret Meneringhollu tomēr nozīmē tikt uz augšu. Kāds gan es biju muļķis, ka izrāvu jūs no jūsu īstās stihijas!

—    Ja jums tā liekas, tad kādēļ jūs negribat šķirties?

—   Tādēļ, ka slēpta nelaime ir labāka nekā publisks kauns. Tādēļ, ka vieglāk ir ciest kļūdas dēļ, nekā atzīt to. Un vēl tādēļ, ka man patīk turēt jūs savā redzeslaukā un zināt, ka jūs nevarat atgriezties pie viņa…

—    Ak jūs nelietis! Gļēvais nelietis!

—   Jā, jā, milēdij! Es zinu, kāda ir jūsu slepenākā vēlēšanās, bet, kamēr esmu dzīvs, tā nepiepildīsies. Ja tas notiks pēc manas nāves, tad es būšu parūpējies, lai jūs aizietu pie viņa kā ubadze. Jums ar jūsu dārgo Edvardu nekad netiks tas prieks tērēt manu naudu, paturiet to vērā, milēdij. Kāpēc slēģi un logi ir vaļā?

—    Nakts ir ļoti smacīga.

—     Tas ir bīstami. Kā jūs zināt, ka tur ārā nestāv kāds klaidonis? Vai jūs apjēdzat, ka mana medaļu kolekcija ir visvērtīgākā pasaulē? Jūs ari durvis esat atstājusi vaļā. Lai nāk, kas grib, un aptīra visas kastes?

—    Bet es taču te biju.

—   Es zinu. Dzirdēju, kā jūs staigājāt pa medaļu istabu, tādēļ arī nonācu lejā. Ko jūs te darījāt?

—    Apskatīju medaļas. Ko citu es būtu varējusi darīt?

—   Tāda interese — tas ir kaut kas jauns.

Viņš aizdomīgi palūkojās sievā un devās uz tālāko istabu; viņa gāja tam līdzi.

Tai pašā brīdī es kaut ko ieraudzīju un šausmīgi nobijos. Biju atstājis savu salokāmo nazi atvāztu uz kastes vāka, un tas bija labi saskatāms. Viņa to pamanīja pirmā un sievišķīgā viltībā pastiepa roku ar sveci tā, lai liesma atrastos lorda Meneringa acu priekšā un aizsegtu nazi. Tad viņa uzlika uz naža kreiso roku, satvēra to un piespieda pie ritasvārka, tā, lai vīrs nemanītu. Viņš savukārt aplūkoja vienu kasti pēc otras — bija mirklis, kad es būtu varējis sakampt viņu aiz garā deguna —, bet medaļas neviens nebija aizticis, un lords, joprojām ņurdēdams un zobus ņirgdams, sāka šļūkāt laukā no istabas.

Tagad es stāstīšu vairāk par to, ko dzirdēju, nevis par to, ko redzēju, bet zvēru, ka viss ir taisnība, tāpat kā tas, ka pienāks diena, kad es stāšos Radītāja priekšā.

Kad viņi iegāja otrā istabā, vīrs nolika sveci uz galdiņa stūra un apsēdās, taču es viņu nevarēju redzēt. Sieviete droši vien nostājās viņam aiz muguras, jo viņas sveces liesma meta uz grīdas garu, robainu ēnu. Viņš runāja par cilvēku, kuru sauca Edvards, un katrs vārds apdedzināja kā skābe. Viņš runāja paklusām, es visu nesaklausīju, bet no tā, ko dzirdēju, bija noprotams, ka pātagas cirtienus viņa būtu panesusi vieglāk. Sākumā viņa tam ērcīgi atbildēja, tad apklusa, bet lords joprojām runāja un runāja savā ledainajā, izsmējīgajā balsī, ņirgājās, pazemoja un mocīja viņu; es gluži vai pabrīnījos, kā viņai pietiek pacietības to visu noklausīties klusējot. Pēkšņi viņš griezīgi iekliedzās:

—   Nestāviet man aiz muguras! Laidiet vaļā manu apkaklīti! Ko? Jūs uzdrošināties pacelt roku pret mani?

Atskanēja sitienam līdzīga skaņa, dobjš kritiena troksnis, un viņš iesaucās:

—    Ak Dievs, tās taču asinis!

Viņš sāka šļūkāt kājas, gribēdams piecelties, tad atkal bija dzirdams sitiens, viņš iekliedzās: "Ak tu, ragana!", un viss apklusa, tikai kaut kas pilēja uz grīdas.

Es izlēcu no savas slēptuves un, šausmās drebēdams, metos blakusistabā.

Vecais bija noslīdējis no krēsla, rītatērps aizmugurē sabrau- cīts uz augšu un sameties krokās, izskatīdamies kā milzu kupris. Galva bija nokārusies uz sāniem, brilles zeltītajā ietvarā joprojām turējās uz deguna, bet mazā mute pavērta kā beigtai zivij. Neredzēju, no kurienes plūda asinis, bet bija dzirdams, kā tās pil uz grīdas. Lēdija stāvēja vīram aiz muguras, turēdama sveci, kas apgaismoja viņas seju. Viņas lūpas bija sakniebtas, acis mirdzēja, vaigos dega sārti plankumi. Tik skaistu sievieti es nekad mūžā nebiju redzējis.

—   Jūs panācāt savu! — es teicu.

—   Jā, — viņa atbildēja rāmā balsī, — es to panācu.

—    Un ko jūs tagad darīsiet? — es prasīju. — Jūs arestēs par slepkavību, skaidrs kā diena.

—    Par mani neraizējieties. Manai dzīvei nav nekādas vērtības, un tam visam nav nozīmes. Palīdziet man nosēdināt viņu taisni. Šādā pozā viņš izskatās drausmīgs!

Es paklausīju viņas lūgumam, lai gan mani pārņēma drebuli, kad pieskāros lordam. Asinis uzpilēja man uz rokas, un es sajutu nelabumu.

—  Tagad, — viņa sacīja, — lai šīs medaļas labāk tiek jums, nevis kādam citam. Ņemiet tās un ejiet.

—   Man tās nevajag. Es tikai gribu tikt projām. Tādās lietās vēl nekad neesmu bijis iejaukts.

—    Muļķības! — viņa teica. — Jūs atnācāt pēc medaļām, un tās ir jūsu. Kāpēc lai jūs tās neņemtu?

Es joprojām turēju rokā maisu. Viņa atvēra kasti, un mēs iemetām maisā kādas simt medaļas. Visas bija no vienas kastes, taču man nebija izvēles: nespēju vairs ilgāk te uzturēties. Metos pie loga, jo jau šīs mājas gaiss vien man likās saindēts pēc visa, ko biju redzējis un dzirdējis. Es atskatījos; tur viņa stāvēja, slaida un skaista, ar sveci rokā — tieši tāda, kā pirmoreiz ieraugot. Viņa pamāja man ar roku atvadām, es pamāju pretī un nolēcu uz grantētā celiņa.

Paldies Dievam, varu likt roku uz sirds un teikt, ka nekad nevienu neesmu nogalinājis, taču, ja spētu izlasīt šis sievietes domas, varēja būt citādi. Ja es būtu sapratis, kas slēpjas aiz viņas atvadu smaida, istabā viena lika vietā atrastos divi. Taču es domāju tikai par to, kā ātrāk nozust, un man prātā nenāca, ka viņa savelk cilpu ap manu kaklu. Sāku zagties projām pa to pašu ceļu, pa kuru atnācu, bet nepaspēju noiet ne piecus solus, kad izdzirdu mežonīgu brēcienu, kurš sacēla kājās visu apkārtni, bet pēc tam — vēl un vēl.

—    Palīgā! — viņa kliedza. — Slepkava! Slepkava! Glābiet! — Viņas balss nakts klusumā skanēja tālu jo tālu. No šis drausmīgās kliegšanas es pavisam apstulbu. Tūliņ iedegās ugunis, atvērās logi ne tikai mājā man aiz muguras, bet ari vārtsarga namiņā un zirgu stalli. Metos prom pa ceļu kā pārbiedēts trusītis, bet, nepaguvis vēl nokļūt līdz vārtiem, dzirdēju, kā tie dārdēdami aizcirtās. Tad noslēpu maisu ar medaļām žagaru kaudzē un mēģināju tikt projām caur parku, bet mēness gaismā mani kāds bija pamanījis; drīz vien pusducis cilvēku ar suņiem dzinās man pa pēdām. Es pieplaku pie zemes aiz kazenāju krūmiem, bet suņi mani atrada, un es pat nopriecājos, kad piesteidzās cilvēki un nelāva tiem saplosīt mani gabalos. Mani sagrāba un ievilka atpakaļ istabā, no kuras tikko biju izkļuvis.

—    Vai šis ir tas cilvēks, jūsu gaišība? — jautāja vecākais no kalpiem, kurš, kā vēlāk izrādījās, bija muižas pārvaldnieks.

Viņa stāvēja, noliekusies pār līķi, un turēja mutautiņu pie acīm; tagad viņa kā fūrija pagriezās pret mani. Ak, kas tā bija par aktrisi!

—    Jā, jā, tas pats! — viņa sauca. — Ak, ļaundari, cietsirdīgais ļaundari, tā izrēķināties ar vecu vīru!

Tur bija vēl kāds cilvēks, kas atgādināja lauku konsteblu. Viņš uzlika man roku uz pleca.

—    Ko tu teiksi? — viņš prasīja.

—   To izdarīja viņa! — es iekliedzos, rādīdams uz sievieti, bet viņa pat acis nenolaida.

—    Kā tad, kā tad! Izdomā vēl kaut ko! — konstebls teica, bet kāds kalps iegāza man ar dūri.

—    Es jums saku, es redzēju, kā viņa to izdarīja. Viņa tam divreiz iedūra ar nazi. Sākumā palīdzēja man viņu aplaupīt, bet pēc tam nodūra.

Kalps atkal gribēja man gāzt, bet viņa atturēja tā roku.

—     Nesitiet viņu! — sieviete sacīja. — Varat nešaubīties, viņu sodīs pēc likuma.

—    Par to es parūpēšos, jūsu gaišība, — konstebls teica. — Vai jūsu gaišība pati redzēja, kā tika izdarīts noziegums?

—    Jā, jā, es visu redzēju pati savām acīm. Tas bija drausmīgi. Mēs izdzirdām troksni un nokāpām lejā. Mans nabaga vīrs gāja pirmais. Šis cilvēks bija atvēris vienu no kastēm un bēra medaļas ādas maisā, kuru turēja rokās. Viņš metās bēgt, bet mans vīrs viņu noķēra. Sākās cīņa, un viņš vīru divreiz sadūra. Ja nemaldos, viņa nazis vēl tagad ir lorda Meneringa miesās.

—    Paskatieties, viņas rokas ir asinīs! — es iesaucos.

—    Viņa pieturēja viņa gaišības galvu, tu, nelietīgais meli! — teica pārvaldnieks.

—    Un te ir maiss, par kuru runāja viņas gaišība, — sacīja konstebls, kad zirgu puisis ienesa manu maisu. — Un te ir medaļas. Man šķiet, ar to pilnīgi pietiek. Naktī mēs viņu paturēsim tepat, bet rit kopā ar inspektoru aizvedīsim uz Solsberi.

—     Nabadziņš! — viņa teica. — Es viņam visu piedodu. Kas zina, kādi kārdinājumi pamudinājuši viņu izdarīt noziegumu? Sirdsapziņa un likums tiesās viņu pietiekami bargi, kādēļ gan lai es padarītu viņa sodu vēl smagāku.

Es nespēju izrunāt ne vārda — saprotiet, ser, nespēju — tik loti mani apstulbināja šīs sievietes nesatricināmais miers. Un lūk, uzskatīdami manu klusēšanu par piekrišanu visam sacītajam, pārvaldnieks un konstebls iegrūda mani pagrabā un ieslēdza tur uz visu nakti.

Nu lūk, ser, esmu izstāstījis jums, kā lorda Meneringa sieva nogalināja viņu tūkstoš astoņi simti deviņdesmit ceturtā gada trīspadsmitā septembra naktī. Varbūt jūs tam visam nepievērsīsiet uzmanību, tāpat kā konstebls Meneringhollā un vēlāk tiesnesis zvērināto tiesā. Bet varbūt jūs manis sacītajā pamanīsiet patiesības graudiņu un novedīsiet lietu līdz galam; tad jūs uz visiem laikiem iemantosiet tāda cilvēka vārdu, kurš taisnīgas tiesas triumfa dēļ nežēlo savus spēkus. Es ne uz vienu nevaru cerēt, ser, izņemot jūs, un, ja jūs atbrīvosiet manu vārdu no šīs viltus apsūdzības, es lūgšu Dievu par jums tā, kā vēl neviens cilvēks par otru nav lūdzis. Bet, ja jūs to neizdarīsiet, zvēru, ka pēc mēneša pakāršos pie loga restēm un naktīs rādīšos jums sapņos, ja vien cilvēks spēj ierasties no viņpasaules un traucēt otra mieru. Tas, ko es jums lūdzu, ir loti vienkārši. Ievāciet ziņas par šo sievieti, izsekojiet viņu, izpētiet viņas pagātni, uzziniet, ko viņa izdarījusi ar mantojumā saņemto naudu, un noskaidrojiet, vai eksistē šis Edvards, par kuru jau runāju. Ja kāds atklās jums viņas īsto seju vai apliecinās manis stāstītā patiesumu, es palaušos uz jūsu labo sirdi, un jūs izglābsiet bez vainas notiesāto.

Nr. 249

Diezin vai kādreiz izdosies visā pilnībā uzzināt, kas īsti notika starp Edvardu Belingemu un Viljamu Monkhauzu Lī un kas iedvesa tādas šausmas Aberkrombam Smitam. Tiesa, visu sīki un skaidri izklāstījis pats Smits; šo to apstiprināja kalpotāja Tomasa Stailza un Vecās koledžas padomes locekļa, vina svētības Plamptrija Pītersona liecības; ir vēl citas personas, kas bijušas nejaušas aculiecinieces dažām šo neticamo notikumu virknes epizodēm. Visvairāk, protams, jāpaļaujas uz Smita stāstīto, un, bez šaubām, daudziem liksies ticamāk, ka dīvaini procesi un priekšstati var veidoties drīzāk viena, ārēji pilnīgi vesela cilvēka prātā, nekā tādā slavenā zinātnes un izglītības templī kā Oksfordas universitāte būtu iespējams kaut kas tik absolūti pārdabisks. Taču, ievērojot, ka robežas starp dabisko un pārdabisko ir šauras un mainīgas un nosakāmas tikai aptuveni, kā arī to, ka aiz šīm robežām valdošā nezinās tumsa slēpj bezgalīgas un drausmīgas varbūtības, nākas atzīt — tikai loti bezbailīgs, pašpārliecināts indivīds uzdrošināsies noliegt neizdibinātos līkloču ceļus, kādos var aizklīst cilvēka gars.

Oksfordas tā dēvētās Vecās koledžas vienā spārnā ir loti sens tornis. Zem gadu nastas tā ieejas durvju masīvā arka ir manāmi nosēdusies, bet ap pelēkajiem, ķērpju plankumiem izraibinātajiem akmens bluķiem vijas efeju biežņa — it kā dabas māte būtu nolēmusi sastiprināt akmeņus, lai aizsargātu tos no vējiem un negaisiem. Tūliņ aiz durvīm sākas vītņu kāpnes ar trim laukumiņiem — diviem vidū, trešo augšgalā —, kuru akmens pakāpienus noberzušas un izdrupinājušas neskaitāmu paaudžu zināšanu alcēju kājas. Dzīve plūdusi pa kāpnēm kā upe, radot iedobumus savā ceļā. No Plantagenetu laikmeta garās mantijās tērptajiem pedantiskajiem skolniekiem līdz beidzamo gadu jaunajiem slaistiem — cik pilnasinīga, cik spēcīga bijusi šī straume! Un kas palicis pāri no visām šīm cerībām, centieniem, kvēlajām ilgām? Nodzisuši uzraksti uz pieminekļiem vecajā kapsētā un varbūt saujiņa pīšļu pussatrūdējušā zārkā. Bet veselas ir mēmās kāpnes un drūmā vecā siena, uz kuras vēl saskatāmas daudzu heraldisku emblēmu zīmējuma līnijas — it kā uz tās gultos sen pagājušo dienu ēnas.

1884. gadā torni apdzīvoja trīs jauni cilvēki. Katram bija pa guļamistabai un viesistabai ar izeju uz veco kāpņu laukumiņiem. Vienā no puspagraba stāva istabām glabājās ogles, bet otrā dzīvoja kalpotājs Tomass Stailzs, kura pienākumos ietilpa rūpēties par trim torņa iemītniekiem. Kreisajā un labajā pusē atradās koledžas profesoru auditorijas un kabineti; vecā torņa iedzīvotāji varēja baudīt zināmu nošķirtību, tādēļ torņa istabas augstu vērtēja uzcītīgākie vecāko kursu audzēkņi. Tieši tādi ari bija visi trīs: pašā augšā dzīvoja Aberkrombs Smits, zem viņa — Edvards Belingems, bet apakšējā stāvā — Viljams Monkhauzs Lī.

Reiz gaišā pavasara vakarā pulksten desmitos Aberkombs Smits sēdēja atzveltnes krēslā, atbalstījis kājas pret kamīna restēm, un smēķēja pīpi. Kamīna otrā pusē tādā pašā krēslā tikpat ērti bija iekārtojies Smita vecais skolas biedrs Džefro Hastijs. Jaunie cilvēki bija pavadījuši vakaru, vizinādamies laivās pa upi, tādēļ bija ģērbušies sporta tērpos. Vajadzēja tikai paraudzīties viņu izteiksmīgajās, enerģiskajās sejās, lai kļūtu skaidrs, ka abi daudz uzturas svaigā gaisā, ir drosmīgi un spēka pilni. Hastijs bija savas koledžas komandas labākais airētājs; Smits airēja vēl labāk, bet pār viņu jau gūlās tuvojošos eksāmenu ēna, un patlaban viņš cītīgi mācījās, veltīdams sportam tikai dažas stundas nedēlā veselības labad. Medicīnas grāmatu kaudzes, uz galda samētātie kauli, mulāžas un anatomijas tabulas skaidri liecināja, ko un kādā apjomā Smits studē; virs kamīna plauktiņa pakārtie mācību rapieri un bokseru cimdi rādīja, ar kādu sporta veidu Smits varētu nodarboties tūliņ pat, ja Hastijs piedalītos. Viņi bija tuvi draugi, tik tuvi, ka tagad sēdēja, iegrimuši tai svētlaimīgajā klusumā, kāds mēdz vainagot patiesu draudzību.

—     Ielej sev viskiju, — beidzot teica Aberkrombs Smits, pakšķinādams pīpi. — Karafē ir skotu, bet pudelē — īru.

—    Nē, paldies. Man jāpiedalās sacīkstēs. Treniņu laikā es nedzeru. Bet tu?

—    Es mācos dienām un naktīm. Iztiksim bez viskija.

Hastijs pamāja, un abi apklusa.

—    Jā, Smit, — atkal ierunājās Hastijs, — vai tu jau esi iepazinies ar saviem kaimiņiem?

—    Sasveicināmies. Un tikai.

—    Hm. Domāju, ka tā ari labāk. Es šo to zinu par viņiem abiem. Ne pārāk daudz, bet pietiekami. Es tavā vietā nepūlētos ar viņiem ciešāk sadraudzēties. Tiesa, par Monkhauzu Lī nevar teikt neko sliktu.

—    Tu domā to tievo?

—    To pašu. Viņš ir džentlmenis un kārtīgs cilvēks. Taču, iepazīstoties ar viņu, tev neizbēgami nāksies iepazīties arī ar Belingemu.

—    Tu domā to resnīti?

—    Jā. Ar tādu subjektu es negribētu būt pazīstams.

Aberkrombs Smits izbrīnījies savilka uzacis un paraudzījās

draugā.

—    Kāpēc tā? — viņš noprasīja. — Vai viņš ir dzērājs? Kāršu spēlmanis? Nekauņa? Tu parasti neesi pārāk piekasīgs.

—   Uzreiz redzams, ka tu viņu nepazīsti, citādi tā nejautātu. Viņā ir kaut kas riebīgs, čūskai līdzīgs. Es viņu nevaru ciest. Man šķiet, viņam ir slepeni netikumi — viņš izstrāvo ļaunumu. Kaut arī nemaz nav dumjš. Runā, ka savā specialitātē viņam nav konkurentu — koledžā vēl nav bijis tāda gudrinieka.

—    Vai viņš studē medicīnu vai klasisko filoloģiju?

—   Austrumu valodas. Tajās viņš ir tīrais sātans. Cilingvorts viņu reiz sastapis ceļojumā pa Nīlu, pie otrajām krācēm. Belin- gems tērzējis ar arābiem tā, it kā būtu starp tiem dzimis un audzis. Ar koptiem viņš runājis koptu valodā, ar ebrejiem — senebreju, ar beduīniem — arābu valodā, un tie bijuši gatavi skūpstīt viņa apmetņa malu. Tur vēl ir sastopami veci vientuļnieki, kas sēž uz klintīm un necieš svešzemniekus. Taču, ieraudzījuši Belingemu — viņš vēl neesot pateicis ne pāris vārdu — tie sākuši līst viņa priekšā uz vēdera. Un Belingems to visu uzņēmis kā pašsaprotamu, grozījies starp šiem nabagiem un visādi viņus pamācījis. Koledžas studentam tas nav slikti, vai ne?

—     Bet kāpēc tu teici, ka nevar iepazīties ar Lī, neiepa- zīstoties ar Belingemu?

—    Belingems ir saderināts ar viņa māsu Evelīnu. Tā ir loti skaista meitene, Smit! Es labi pazīstu visu viņu ģimeni. Pretīgi vērot viņai blakām šo briesmoni. Kopā viņi izskatās kā krupis un dūjiņa.

Aberkrombs Smits pasmīnēja un izdauzīja pīpi pret kamīna restēm.

—     Nu tu, vecīt, sevi nodevi. Tu esi trakoti greizsirdīgs! Tāpēc jau arī tu turi ļaunu prātu uz viņu.

—   Taisnība. Es pazīstu meiteni kopš bērnības, un man sāp sirds, redzot, kā viņa riskē ar savu laimi. Viņa taču riskē. Belingems izskatās pretīgs. Un raksturs viņam ir riebīgs, ļauns. Atceries, kā viņš sakāvās ar Longu Nortonu?

—    Nē. Tu joprojām aizmirsti, ka es te esmu jaunatnācējs.

—    Jā, patiešām, tas taču notika pagājušajā ziemā. Tu zini to taciņu gar upi? Pa to gāja daži studenti, Belingems visiem pa priekšu; viņiem pretī nāca večiņa, pārdevēja no tirgus. Lija lietus, un tu jau zini, kādi kļūst lauki pēc kārtīga gāziena. Taciņa gāja starp upi un milzīgu pelki gandrīz upes platumā. Un tas cūka, turpinādams iet pa pašu taciņas vidu, nogrūda vecenīti zemē dubļos. Tu vari iedomāties, par ko pārvērtās vina pati un visa viņas prece? Tā bija riebeklība, un Longs Nortons, pēc dabas loti lēnīgs cilvēks, atklāti pateica viņam savas domas. Vārds pa vārdam, un beidzās ar to, ka Nortons krāva Belingemam ar spieķi. Izcēlās grandiozs skandāls, un tagad taisni smiekli nāk, redzot, kādus asinskārus skatienus raida Belingems, sastapdamies ar Nortonu. Velns parāvis, Smit, pulkstenis jau gandrīz vienpadsmit!

—    Nesteidzies. Izsmēķē vēl kādu pīpi.

—    Vairāk nevaru. Man taču ir treniņi. Man jau sen vajadzēja gulēt, bet es te sēžu un pļāpāju. Ja drīkst, es aizņemšos tavu galvaskausu. Manējo uz mēnesi paņēma Viljams. Paņemšu arī tavus ausu kaulus, ja tev tie nav vajadzīgi. Lielais paldies. Somu nevajag, aiznesīšu tāpat rokās. Ar labu nakti, mans dēls, un neaizmirsti, ko es tev teicu par kaimiņu.

Kad Hastijs, savācis savu anatomisko laupījumu, noskrēja lejup pa vītņu kāpnēm, Aberkrombs Smits iesvieda pīpi papīr- kurvl un, piebīdījis krēslu tuvāk lampai, sāka iedziļināties biezā grāmatā; to rotāja milzīgas, krāsainas shēmas, kas attēloja cilvēka iekšas — noslēpumaino pasauli, kuru mēs ikviens veltīgi cenšamies pārvaldīt. Būdams jaunatnācējs Oksfordā, mūsu students nebūt nebija iesācējs medicīnā — viņš jau četrus gadus bija mācījies Glāzgovā un Berlīnē, un gaidāmais eksāmens solīja viņam ārsta diplomu.

Smita apņēmīgā mute, augstā piere, mazliet parupjie sejas vaibsti liecināja, ka, ja arī to īpašnieks nav apveltīts ar žilbinošām dotībām, tad viņa neatlaidība, pacietība un izturība ļaus viņam aizēnot daudz spilgtākus talantus. Cilvēku, kurš pratis noturēties starp skotiem un vāciešiem, nav tik vienkārši nobīdīt pie malas. Glāzgovā un Berlīnē Smits bija sevi labi rekomendējis un nolēmis neatlaidīgā darbā radīt sev tādu pašu reputāciju arī Oksfordā.

Viņš bija lasījis gandrīz stundu; kaktā uz galdiņa skali tikšķošā pulksteņa rādītāji jau gandrīz bija saplūduši vienā svītrā, rādīdami divpadsmit, kad Smits pēkšņi izdzirda asu, griezīgu skaņu, it kā kāds milzīgā satraukumā, aizelsdamies un ar svilpienu ievilktu gaisu. Smits nolika grāmatu pie malas un ieklausījās. Ne viņam blakus, ne virs viņa neviens nedzīvoja, tātad skaņa varēja nākt tikai no apakšējā kaimiņa istabām — tā paša kaimiņa, par kuru ar tādu nepatiku bija izteicies Hastijs. Smita acīs šis kaimiņš bija tikai miesās izplūdis, kluss cilvēks ar bālu seju — tiesa gan, loti uzcītīgs: kad Smits savu lampu jau bija nodzēsis, kaimiņa lampa turpināja mest vecā torņa logā zeltainu atspīdumu. Šī vēlā mācīšanās radīja kopības sajūtu un līdzinājās kādām klusām, vienojošām saitēm. Dziļā naktī, kad jau tuvojās rītausma, Smitam bija patīkami apzināties, ka līdzās dzīvo kāds, kuram miegs ir tikpat mazsvarīgs kā viņam. Pat tagad, domās vēršoties pie kaimiņa, Smitu pārņēma siltas jūtas. Hastijs bija labs, bet parupjš un nesmalkjūtlgs cilvēks. Jebkura novirze no iedomātā vīrišķības parauga viņu kaitināja. Cilvēki, kuriem nederēja slēgtajās mācību iestādēs pieņemtās mērauklas, Hastijam nemaz neeksistēja. Tāpat kā daudzi veselīgi indivīdi, viņš cilvēka fiziskajā kompleksijā redzēja rakstura iezīmes un nepietiekami labu asinsriti uzskatīja par ļaunām tieksmēm. Smits, kurš bija apveltīts ar asāku prātu, zināja, ka viņa draugam piemīt šī īpašība, un atcerējās to, domās vērsdamies pie apakšstāva iemītnieka.

Dīvainā skaņa neatkārtojās, un Smits jau grasījās atkal pievērsties darbam, kad nakts klusumā atskanēja aizsmacis kliedziens, pareizāk sakot, līdz nāvei pārbiedēta cilvēka vaids. Smits pielēca kājās un nosvieda grāmatu zemē. Viņš nebija no bailīgajiem, bet šis negaidītais šausmu kliedziens lika sastingt asinīm viņa dzīslās un skudriņām noskriet pār muguru. Kliedziens bija atskanējis tādā laikā un tādā stundā, ka viņam prātā nāca tūkstošiem visneiedomājamāko minējumu. Mesties tūliņ lejā vai vēl pagaidīt? Kā jau īstens anglis, Smits necieta nokļūšanu muļķa lomā, bet kaimiņu viņš pazina tik maz, ka iejaukties viņa darīšanās nebūt nebija vienkārši. Kamēr viņš neizlēmīgi stāvēja un pārdomāja, ko darīt, kāpnēs atskanēja steidzīgi soli un Monkhauzs Lī, vienā veļā tērpies, bāls kā audekls, iedrāzās istabā.

—   Skrieniet ātrāk lejā! — viņš aizelsies sauca. — Belinge- mam slikti.

Aberkrombs Smits metās lejup pa kāpnēm pakal Lī uz viesistabu, kas atradās tieši zem vina viesistabas; neraugoties uz satraukumu, viņš izbrīnā pamanīja, ka istaba drīzāk atgādināja muzeju. Sienas un griestus greznoja simtiem dīvainu priekšmetu no Ēģiptes un citām Austrumu zemēm. Visapkārt istabai kā nejēdzīgs arhitektonisks rotājums rindojās garas, stūrainas figūras ar dažādām neslavām vai ieročiem rokās. Augstāk bija novietotas skulptūras ar vērša, stārķa, kaķa un pūces galvām. Starp tām stāvēja valdnieki ar mandelveida acīm, ap to galvām vijās čūskas. Bija arī dīvainas, no gaišzila Ēģiptes lazurīta izgrebtas, skarabejiem līdzīgas dievības. No katras nišas, no katra plaukta raudzījās Hors, Izīda un Ozīriss, bet pie griestiem dubultā cilpā karājās mūžīgās Nīlas īstenais dēls — milzīgs krokodils.

Neparastās istabas vidū atradās liels kvadrātveida galds, apkrauts ar papīriem, traukiem un skaista, palmai līdzīga auga kaltētām lapām. Tas viss bija sastumts kaudzē, lai atbrīvotu vietu koka sarkofāgam ar mūmiju — sarkofāgs bija atbīdīts no sienas, atstājot tur tukšu vietu, un nolikts uz galda. Pati mūmija, baismīga, sažuvusi un melna kā pāroglojusies, zaraina pagale, bija pa pusei izvilkta no sarkofāga; tās putna kājai līdzīgā roka gulēja uz galda. Pret sarkofāgu bija atsliets sens, nodzeltējis papirusa tīstoklis. Visas šīs mantības priekšā koka atzveltnes krēslā sēdēja istabas saimnieks. Viņa galva bija atmesta, šausmu pilnais skatiens urbās griestos, kur karājās krokodils, un zilganās, biezas lūpas pie katras izelpas ar troksni izstiepās.

—   Ak Dievs! Viņš mirst! — izmisis iekliedzās Monkhauzs Lī.

Lī bija slaids, skaists, tumšacains un melnīgsnējs jauneklis, kurš vairāk atgādināja spāni nekā angli, un viņam piemītošais ķeltu dzīvīgums krasi kontrastēja ar Aberkromba Smita sakšiem raksturīgo flegmātismu.

—   Man liekas, tas ir tikai ģībonis, — teica medicīnas students. — Nāciet man palīgā. Ņemiet aiz kājām. Tagad noliksim viņu uz dīvāna. Vai jūs varat nomest uz grīdas visus tos sasodītos koka gabalus? Ir nu gan juceklis! Tūliņ atpogāsim viņa apkaklīti, iedosim padzerties, un viņš atjēgsies. Ko viņš te darīja?

—   Nezinu. Es izdzirdu viņa kliedzienu un metos klāt. Mēs taču esam labi paziņas. Loti laipni no jums, ka nokāpāt lejā.

—   Sirds dauzās kā kastaņetes, — Smits teica, uzlicis roku Belingemam uz krūtīm. — Man liekas, viņu kaut kas pārbiedējis līdz nāvei. Uzlejiet viņam ūdeni. Cik šausmīga seja!

Patiešām, Belingema dīvainā seja izskatījās neparasti atbaidoša, jo tās krāsa un vaibsti bija pilnīgi nedabiski. Tā bija balta, taču tas nebija nobīļa bālums, nē, tas bija pilnīgs bezasi- ņu baltums un atgādināja butes vēderu. Likās, ka šī tuklā seja agrāk bijusi vēl tuklāka — tagad tās āda bija noļukuši, to klāja sīku grumbu tikls. Tumšie, īsie, nepaklausīgie mati slējās stāvus, galīgās, sakrunkotās ausis bija atkārušās. Gaišpelēko acu zīlītes bija paplašinātas, stingais skatiens pauda šausmas. Smitam likās, ka viņš vēl nekad nav redzējis cilvēka sejā tik skaidri izpaužamies netikumību, un viņš jau nopietnāk pārdomāja brīdinājumu, kuru pirms stundas bija izteicis Hastijs.

—   Kas gan, velns parāvis, varēja viņu tā pārbaidīt? — viņš jautāja.

—    Mūmija.

—    Mūmija? Kādā veidā?

—    Nezinu. Tā ir tik pretīga, un viņā ir kaut kas baiss. Nebūtu labāk turējis to mājās! Pagājušoziem notika tas pats. Atradu viņu tādā pašā stāvokli, un arī tad viņa priekšā bija šitā nešķīstība.

—    Bet kāpēc viņam vajadzīga mūmija?

—    Viņš ir cilvēks ar dīvainībām. Tā ir vina kaislība. Par šīm lietām viņš zina vairāk nekā jebkurš cits visā Anglijā. Labāk nebūtu zinājis! A, liekas, viņš sāk mosties!

Belingema mironbālajos vaigos lēnām ieplūda dzīvības krāsa, plakstiņi notrīsēja kā bura pirmajā vēja pūsmā. Viņš savilka un atlaida dūres, ar svilpienu caur zobiem ierāva gaisu, tad strauji pacēla galvu un pārlaida istabai nu jau saprātīgu skatienu. Ieraudzījis mūmiju, viņš pielēca kājās, paķēra papirusa tīstokli, iegrūda to galda atvilktnē, aizslēdza to un grīļodamies klumburoja atpakaļ uz dīvānu.

—    Kas noticis? Ko jums vajag?

—   Tu kliedzi un sacēli šausmīgu ļembastu, — Monkhauzs Li atbildēja. — Ja nebūtu atnācis mūsu augšstāva kaimiņš, nezinu, ko es viens ar tevi būtu iesācis.

—    Ā, tad tas ir Aberkrombs Smits! — sacīja Belingems, lūkodamies uz viņu. — Loti laipni no jums, ka atnācāt. Kāds es gan esmu mulkis! Ak Dievs, kāds mulkis!

Viņš aizklāja seju ar rokām un sāka histēriski smieties.

—    Klausieties! Izbeidziet! — iesaucās Smits, rupji purinādams Belingemu aiz pleca. — Jūsu nervi ir galīgi sabendēti, jums jāmet pie malas šīs nakts izklaides mūmijas sabiedrībā, citādi jūs galīgi sajuksiet prātā. Jūs jau tagad neesat tālu no tā.

—Interesanti, — iesāka Belingems, — vai jūs manā vietā spētu saglabāt kaut vai tik daudz aukstasinības, ja…

—   Ja… kas?

—    Nekas. Vienkārši interesanti, vai jūs varētu nosēdēt veselu nakti kopā ar mūmiju, neiedragājot savu nervu sistēmu. Taču jums, bez šaubām, ir taisnība. Es tiešām beidzamajā laikā esmu uzkrāvis saviem nerviem smagus pārbaudījumus. Bet nu jau viss ir kārtībā. Tikai, lūdzu, neejiet projām. Pasēdiet pie manis kādu brīdi, kamēr es pilnīgi atgūstos.

—   Istabā ir loti smacīgi, — Lī konstatēja, un, atvēris logu, ielaida telpā svaigo nakts gaisu.

—    Tie ir balzamēšanas sveķi, — Belingems teica.

Viņš paņēma vienu no kaltētajām lapām un paturēja to virs lampas, — lapa sāka sprēgāt, gaisā pacēlās biezu dūmu grīste, un istabā izplatījās asa, kodīga smaka.

—   Tas ir svētais augs — priesteru zāle, — Belingems skaidroja. — Vai jūs, Smit, kaut mazliet protat austrumu valodas?

—    Neprotu. Nezinu neviena vārda.

To izdzirdis, eģiptologs, likās, sajuta atvieglojumu.

—   Starp citu, — viņš turpināja, — vai es vēl ilgi biju nemaņā, kad jūs atnācāt?

—    Nē. Kādas piecas minūtes.

—     Es jau domāju, ka tas nevarēja vilkties pārāk ilgi, — teica Belingems, dziji nopūzdamies. — Cik dīvaini ir zaudēt samaņu! Tad pazūd laiks. Manas sajūtas nespēj noteikt, vai tas turpinājies dažas sekundes vai dažas nedējas. Lūk, šis kungs, kurš gul uz galda. Viņš miris vienpadsmitās dinastijas valdīšanas laikā, pirms kādiem četrdesmit gadsimtiem, bet, ja viņš atgūtu runas spējas, tad paziņotu mums, ka aizvēris acis tikai pirms īsa brīža. Šī mūmija, Smit, ir neparasti skaista.

Smits piegāja pie galda un pārlaida profesionālu skatienu tumšajai, sačokurotajai figūrai. Tās seja, lai gan nepatīkami palsa, bija nevainojami veidota, un acis, gluži kā rieksti, joprojām slēpās tumšajos, iekritušajos dobumos. Plankumiem izraibinātā āda bija cieši pārvilkta kauliem, un cieto, melno matu pinkas krita pār ausīm. Divi asi priekšzobi bija iekodušies sažuvušajā apakšlūpā. Mūmija bija tāda kā sasprindzināta — rokas saliektas, galva pastiepta uz priekšu, visā drausmīgajā ķermenī bija jaušams apslēpts spēks. Smitam kļuva baisi. Bija redzamas sadilušas, kā ar pergamentu pārvilktas ribas, iekritis, svina pelēks vēders ar garu iegriezumu — balzamēšanas rētu; kājas bija notītas ar rupjām, dzeltenām saitēm. Šur tur gan uz ķermeņa, gan sarkofāgā gulēja mirru un kasijas zariņi.

—    Nezinu, kā viņu sauc, — Belingems teica, pārlaizdams roku sakaltušajai galvai. — Ārējais sarkofāgs ar uzrakstiem ir nozaudēts. Viņa pašreizējais tituls ir "Nr. 249". Redziet, tas atzīmēts uz sarkofāga. Ar šo numuru to pārdeva izsolē, kur es vinu nopirku.

—   Viņš savā laikā nav bijis maza auguma, — Aberkrombs Smits noteica.

—   Viņš bijis milzenis. Mūmija ir sešu pēdu un septiņu collu gara. Viņš tiešām bijis milzenis: ēģiptieši nemēdz būt īpaši slaidi. Pataustiet šos platos, nelīdzenos kaulus! Ar šitādu brašuli bijis bīstami ielaisties.

—   Varbūt šīs pašas rokas palīdzējušas mūrēt akmeņus piramīdās, — minēja Monkhauzs Lī, ar riebumu aplūkodams līkos pirkstus, kas atgādināja plēsīga putna nagus.

—   Diez vai, — Belingems atbildēja. — Viņš ticis iegremdēts nātrija sālu šķīdumā un rūpīgi kopts. Ar vienkāršiem akmeņkaļiem tā neizdarījās. Tiem parastā sāls un asfalts bija labi diezgan. Aprēķināts, ka šādas bēres mūsu naudā izmaksātu ap septiņsimt trīsdesmit sterliņu mārciņu. Mūsu draugs piederējis vismaz pie augstmaņu kārtas. Kā jūs domājat, Smit, ko nozīmē šis īsais uzraksts uz viņa kājas pie pēdas?

—    Es jums jau teicu, ka neprotu austrumu valodas.

—   Ak, jā. Man liekas, tur uzrakstīts līķa balzamētāja vārds. Tas droši vien bijis kārtīgs meistars. Diezin vai daudz kas no mūsu dienās radītā saglabāsies četrus tūkstošus gadu?

Belingems turpināja dedzīgi pļāpāt, bet Aberkrombs Smits skaidri redzēja, ka bailes viņam vēl nav pārgājušas. Belingema rokas drebēja, apakšlūpa raustījās, un skatiens arvien atgriezās pie drausmīgā kompanjona. Taču cauri bailēm Belingema balss tonī un uzvedībā bija jūtams triumfs. Eģiptologa acis mirdzēja, viņš straujiem soliem staigāja pa istabu. Viņš atgādināja cilvēku, kas izturējis smagu pārbaudījumu, no kura vēl nav pavisam attapies, bet sasniedzis izraudzīto mērķi.

—   Vai tiešām jūs jau aizejat? — viņš iesaucās, redzēdams, ka Smits pieceļas no dīvāna.

Doma, ka jāpaliek vienam, atkal pamodināja viņā bailes, un Belingems pastiepa roku, it kā gribēdams Smitu aizkavēt.

—    Jā, man jāiet. Man vēl jāpastrādā. Ar jums jau viss kārtībā. Domāju, ka cilvēkam ar tādu nervu sistēmu kā jums vajadzētu pētīt kaut ko mazāk briesmīgu.

—    Parasti es nezaudēju aukstasinību. Man arī agrāk ir nācies attīt mūmijas.

—   Pagājušoreiz jūs zaudējāt samanu, — iebilda Monkhauzs

Lī.

—    Jā, taisnība. Būs jāparūpējas par nerviem — jāpadzer zāles vai jāpaārstējas ar elektrisko strāvu. Jūs taču neejat projām, Li?

—    Esmu jūsu rīcībā, Ned.

—   Tad es nokāpšu lejā un pagulēšu jūsu istabā uz dīvāna. Arlabunakti, Smit! Loti žēl, ka manas muļķības dēl nācās jūs traucēt.

Vini paspieda viens otram roku; kāpdams augšā uz savu istabu, medicīnas students dzirdēja, ka durvīs noskrapst atslēga un vina jaunie pazinās nokāpj stāvu zemāk.

Šādā neparastā veidā Aberkrombs Smits iepazinās ar Edvar- du Belingemu; Smits gan nevēlējās šo pazīšanos turpināt. Taču Belingems, gluži otrādi, juta simpātijas pret savu skarbo kaimiņu un pauda tās tādā veidā, ka izvairīties no tām varēja tikai ar klaju rupjību. Viņš divas reizes apciemoja Smitu, lai pateiktos par palīdzību, un pēc tam vairākkārt nāca laipni piedāvāt grāmatas, avīzes un daudz ko citu. Smits drīz vien atklāja, ka Belingems ir loti erudīts cilvēks ar labu gaumi un fenomenālu atminu. Vina patīkamās manieres un draudzīgā izturēšanās pamazām lika Smitam pierast pie eģiptologa atbaidošās ārienes. Tas izrādījās lielisks sarunu biedrs, un pēc kāda laika Smits atklāja, ka jau gaida kaimiņa apciemojumus un pats dodas atbildes vizītēs.

Taču, kaut ari Belingems, bez šaubām, bija gudrs, medicīnas students pamanīja, ka viņš nav gluži normāls: reizēm viņš runāja tik augstā stilā, ka tas nekādi neiederējās viņa vienkāršajā ikdienā.

—     Cik brīnišķīgi, — viņš sauca, — ir justies kā pavēlniekam, kura rokās ir gan labie, gan ļaunie spēki — vienlaikus būt gan žēlsirdības eņģelim, gan atriebības dēmonam!

Par Monkhauzu Lī viņš reiz sacīja:

—    Lī ir labs un godīgs, bet viņam trūkst īstas godkāres. Viņš nav spējīgs kļūt par uzņēmīga un drosmīga cilvēka biedru.

Klausīdamies tamlīdzīgus izteikumus un mājienus, flegmātiskais Smits, rāmi pakškinādams pīpi, tikai rauca uzacis, šūpoja galvu un deva vienkāršus medicīniskus padomus: agrāk likties gulēt un biežāk uzturēties svaigā gaisā.

Beidzamajā laikā Belingems bija sācis sarunāties pats ar sevi — šāds paradums, kā Smitam bija zināms, bieži vien bija garīgas slimības priekšvēstnesis. Vēlu naktī, kad Belingems vairs ciemiņus nebūtu varējis uzņemt, Smits dzirdēja apakšstāvā skanam viņa balsi — klusu, slāpētu monologu, kurš brīžiem pārgāja čukstos, bet nakts klusumā bija labi saklausāms.

Studentu šī murmināšana traucēja un kaitināja, un viņš ne vienu reizi vien izteica kaimiņam savu neapmierinātību. Belingems sarka un visu nikni noliedza; vispār viņš par šiem aizrādījumiem uztraucās vairāk, nekā vajadzētu.

Ja ari Smits būtu sācis šaubīties, viņam nenāktos ilgi meklēt pierādījumus tam, ka dzirde viņu nevil. Toms Stailzs, krunkains vecītis, kurš jau kopš neatminamiem laikiem apkalpoja torņa iemītniekus, bija nopietni noraizējies.

—   Lūdzu piedošanu, ser, — viņš kādu rītu sacīja, kad bija atnācis uzkopt augšstāva istabas, — vai jums neliekas, ka misters Belingems ir mazliet nojūdzies?

—    Nojūdzies, Stailz?

—    Jā, ser. Galvā nojūdzies.

—    Kādēļ jūs tā domājat?

—   Kā lai jums to pasaka, ser. Viņš beidzamajā laikā ir loti pārvērties. Nav vairs tāds, kā agrāk, lai gan viņš nekad nav bijis džentlmenis manā gaumē, kā misters Hastijs vai jūs, ser. Viņš sācis sarunāties pats ar sevi — taisni vai bail metas. Tas droši vien traucē ari jūs. Nemaz nezinu, ko lai domāju.

—    Man šķiet, tas viss nevarētu attiekties uz jums, Stailz.

—   Es jau te neesmu nekāds svešinieks, mister Smit. Varbūt es atļaujos sev vairāk, nekā drīkstu, bet es citādi nespēju. Dažreiz man liekas, ka es saviem jaunajiem džentlmeņiem esmu gan tēvs, gan māte reizē. Gadās, ka šurp sabrauc radinieki, un man par visu jāatbild. Bet par misteru Belingemu, ser, es gribētu zināt: kas staigā pa viņa istabu, kad viņa paša nav mājās un durvis aizslēgtas no ārpuses?

—    Ko? Jūs runājat muļķības, Stailz.

—   Varbūt tās ir muļķības, ser. Bet es ne vienu vien reizi pats savām ausīm esmu dzirdējis solus.

—    Blēņas, Stailz.

—    Kā vēlaties, ser. Ja esmu jums vajadzīgs, pasauciet.

Aberkrombs Smits nepievērsa uzmanību vecā kalpa pļāpāšanai, bet pēc dažām dienām atgadījās notikums, kurš atstāja uz Smitu nepatīkamu iespaidu un lika atcerēties Stailza vārdus.

Reiz vēlu vakarā Belingems bija ienācis pie Smita un izklaidēja viņu ar stāstiem par klinšu kapenēm Benī Hasanā, Augš- ēģiptē; pēkšņi Smits, kuram bija neparasti smalka dzirde, saklausīja stāvu zemāk atveramies durvis.

—   Kāds iegāja jūsu istabā vai iznāca no tās, — viņš sacīja.

Belingems pielēca kājās un brīdi apjucis stāvēja — it kā viņš neticētu Smitam, bet tai pašā laikā būtu nobijies.

—   Es esmu pārliecināts, ka aizslēdzu durvis. Es tās noteikti aizslēdzu, — viņš stomījās. — Neviens tās nevarēja atvērt.

—   Bet es dzirdu, ka kāds nāk augšā pa kāpnēm, — Smits nerimās.

Belingems steigšus izmetās no istabas, spēcīgi aizcirzdams durvis, un drāzās lejup. Smits dzirdēja, kā viņš pusceļā apstājas un kaut ko čukst. Pēc brīža lejā noklaudzēja durvis, noskrap- stēja atslēga, un Belingems atkal uznāca augšā. Viņa bālo seju klāja sviedru lāses.

—    Viss kārtībā, — viņš teica, atkrizdams krēslā. — Muļķa suns. Atgrūdis durvis. Nesaprotu, kā es tās aizmirsu aizslēgt.

—     Es nemaz nezināju, ka jums ir suns, — sacīja Smits, cieši raudzīdamies uzbudinātā sarunu biedra sejā.

—   Jā, suns man ir nesen. Bet būs jātiek no viņa vaļā. Pārāk daudz klapatu.

—   Jā, protams, ja jums tas jātur ieslēgts. Man likās, ka tad durvis nemaz nav jāslēdz.

—    Negribas, lai vecais Stailzs nejauši izlaistu suni ārā. Tas ir sugas suns, un būtu muļķīgi to pazaudēt.

—    Es arī mīlu suņus, — Smits teica, joprojām šķielēdams uz kaimiņu. — Varbūt jūs man atļausiet viņu apskatīt?

—    Protams. Tikai šodien gan ne — man vēl norunāta kāda svarīga tikšanās. Vai jūsu pulkstenis nav ātrāks? Ja nē, tad es jau esmu nokavējis piecpadsmit minūtes. Ceru, ka jūs mani atvainosiet.

Belingems paķēra cepuri un izsteidzās no istabas. Lai gan viņam bija svarīga tikšanās, Smits dzirdēja viņu atgriežamies savā dzīvoklī un aizslēdzam durvis no iekšpuses.

Šī saruna atstāja Smita apziņā nepatīkamas nogulsnes. Belingems viņam meloja un darīja to tik klaji, it kā būtu nokļuvis bezizejas situācijā un viņam nāktos par katru cenu slēpt patiesību. Smits zināja, ka nekāda suņa kaimiņam nav. Viņš zināja arī, ka soļi, kurus viņš bija dzirdējis kāpnēs, nebija dzīvnieka soļi. Kas tad tas bija? Vecais Stailzs apgalvoja, ka Belingema prombūtnē kāds staigā pa viņa istabu. Varbūt tā bija sieviete? Tas likās visticamāk. Ja par to uzzinātu universitātes vadība, Belingemu ar kaunu izslēgtu, un tādēļ viņš tā baiļojās un meloja. Taču bija grūti noticēt, ka students nemanīti varētu slēpt savās istabās sievieti. Skaidro, kā gribi, bet visos šajos notikumos bija kaut kas neglīts, un Smits, atkal sēzdamies pie grāmatām, cieši nolēma: lai kā viņa netīkamais kaimiņš ar lokano mēli centīsies viņam tuvoties, viņš to atvairīs.

Bet tovakar Smitam nebija lemts mierīgi pastrādāt. Līdzko viņš bija restaurējis atmiņā vietu, kurā tika iztraucēts, kāpnēs atskanēja skali, droši soli — kāds lēca pār trim pakāpieniem uzreiz, un istabā ienāca Hastijs. Viņš bija tērpies svīteri un sporta biksēs.

—   Tu vēl arvien mācies! — viņš iesaucās un atzvēlās savā iemīļotajā krēslā. — Tu nu gan vari kvernēt pie grāmatām! Pat ja sāktos zemestrīce un visa Oksforda sagrūtu līdz pamatiem, tu laikam mierigi sēdētu drupās, grāmatās ieracies. Nu labi, labi, netraucēšu tevi. Uzvilkšu pāris dūmu un skriešu.

—    Kas jauns? — vaicāja Smits, bāzdams pīpē tabaku.

—    Nekas īpašs. Vilsons, spēlēdams pirmā kursa komandā, panācis 70 pret 11. Runā, ka viņu likšot Bedikomba vietā, tas vairs nemaz nevelk. Kādreiz viņš bija labs sitējs, bet tagad var tikai pārtvert.

—   Tā nu gluži nav, — Smits atsaucās dziļā nopietnībā, ar kādu universitātes viri parasti runā par sportu.

—    Viņš pārāk steidzas, raujas uz priekšu. Bet sitienu nokavē. Jā, vai tu esi dzirdējis par Nortonu?

—    Kas noticis?

—    Viņam uzbrukuši.

—    Uzbrukuši?

—   Jā. Tai vietā, kur viņš nogriezies no Haistritas, simt solu no koledžas vārtiem.

—    Kurš viņam uzbrucis?

—   Tur jau tas āķis! Tev vajadzētu prasīt nevis "kurš", bet "kas". Nortons dievojas, ka tas nav bijis cilvēks. Un tiešām, spriežot pēc viņa saskrāpētā kakla, es esmu gatavs tam piekrist.

—    Bet kas tad īsti? Vai varbūt pie mums te spokojas?

Un Aberkrombs Smits nicīgi nopakškināja pīpi, tā pauzdams zinātnieka attieksmi pret māņticību.

—   Nu nē, tā neviens nedomā. Man drīzāk liekas, ja kādam cirkus zvēru dresētājam būtu izbēdzis liels mērkaķis un atklīdis līdz mums, tad tiesas piesēdētāji varētu uzvelt vainu viņam.

Redzi, Nortons katru vakaru iet pa šo ceļu gandrīz vienā un tai pašā laikā. Tajā vietā virs ietves ir zemu nolīkusi liela goba, kas aug Rainija dārzā. Nortons domā, ka tas radījums uzkritis viņam tieši no gobas zariem. Lai būtu kā būdams, bet vinu gandrīz nožņaugušas divas rokas — kā saka Nortons, tievas un spēcīgas kā dzelzs knaibles. Viņš neko citu nav redzējis, izņemot šīs velnišķīgās rokas, kuras arvien ciešāk žņaugušas vina kaklu. Viņš sācis kliegt, cik spēka. Atskrējuši divi puiši, un tas radījums kā kaķis pārlēcis pār sētu. Nortonam tā ari nav izdevies viņu kārtīgi apskatīt. Tas bijis pamatīgs šoks.

—   Drīzāk tas būs kāds zaglis — žņaudzējs, — Smits iebilda.

—    Iespējams. Nortons tam nepiekrīt, bet viņa vārdiem īsti nevar ticēt. Tam zaglim esot gari nagi, un viņš loti veikli pārlēcis pār sētu. Tavs brīnumjaukais kaimiņš gan varen priecātos, to visu uzzinājis. Viņam ir zobs uz Nortonu, un, cik man zināms, viņš tik viegli neaizmirst apvainojumus. Bet, veco zēn, kas tevi tā satraucis?

—    Nekas, — Smits īsi atbildēja. Viņš bija salēcies krēslā, un viņa sejā pavīdēja tāda izteiksme kā cilvēkam, kuram pēkšņi iešāvusies prātā kāda nepatīkama doma.

—    Tu izskaties tā, it kā teiktais būtu tevi aizskāris vārīgā vietā. Starp citu, pēc mana pēdējā apciemojuma tu, liekas, esi iepazinies ar B. kungu? Monkhauzs Lī man teica kaut ko tamlīdzīgu.

—    Jā, mēs esam mazliet pazīstami. Viņš dažas reizes bijis pie manis.

—    Tu jau gan esi pieaudzis cilvēks un vari pats par sevi parūpēties. Bet es uzskatu, ka pazīšanās ar viņu nav vēlama, kaut gan viņš, bez šaubām, ir loti gudrs un tamlīdzīgi. Gan jau tu pats par to drīz vien pārliecināsies. Toties Lī ir jauks un kārtīgs zēns. Nu, paliec sveiks, vecīt. Trešdien ir airēšanas sacīkstes par rektora balvu, es sacenšos ar Mulinsu, tā ka neaizmirsti atnākt, — varbūt līdz sacīkstēm vairs neredzamies.

Smits nolika pīpi pie malas un atkal ķērās pie grāmatām. Taču drīz viņš saprata, ka nekāds gribasspēks viņam nepalīdzēs koncentrēties. Domas aizvien atgriezās pie cilvēka, kurš dzīvoja stāvu zemāk, pie viņa istabas noslēpuma. Tad tās pārlēca uz neparasto uzbrukumu, par kuru bija stāstījis Hastijs, un uz aizvainojumu, kādu Belingems sajuta pret uzbrukuma upuri. Abi šie apstākli Smita apziņā saistījās kopā, it kā vienoti ciešām iekšējām saitēm. Un tomēr aizdomas joprojām bija tik miglainas, ka tās būtu grūti ietērpt vārdos.

—     Nolādēts! — iesaucās Smits un aizlidināja patoloģijas mācību grāmatu pāri istabai. — Viņš man sabojājis visu vakaru. Jau ar to vien ir diezgan, lai vairs neielaistos ar viņu nekādās darīšanās.

Nākamās desmit dienas medicīnas students bija tā aizņemts, ka ne reizi nesastapa savus apakšstāvu kaimiņus un neko par viņiem nedzirdēja. Laikā, kad Belingems parasti mēdza ierasties pie viņa, Smits aizvēra abas durvis un, lai gan dzirdēja klauvējienus pie ārdurvīm, ietiepīgi nereaģēja uz tiem.

Taču kādu dienu, kad viņš kāpa lejup garām Belingema dzīvoklim, tā durvis atvērās, un laukā iznāca Monkhauzs Lī — viņa acis liesmoja, melnīgsnējie vaigi kvēloja dusmās. Viņam pa pēdām sekoja Belingems, kura tuklā, pelēkbālā seja bija ļaunuma izķēmota.

—    Stulbenis! — viņš šņāca. — To jūs vēl nožēlosiet.

—     Loti iespējams! — Lī atkliedza. — Atcerieties, ko es teicu! Viss! Vairāk neko negribu dzirdēt!

—    Bet jūs man devāt vārdu.

—   Es to turēšu. Klusēšu. Bet Evu es labāk redzētu mirušu. Viss ir beidzies uz visiem laikiem. Viņa rīkosies tā, kā es viņai likšu. Mēs vairs nevēlamies jūs redzēt.

To visu Smits bija spiests noklausīties, bet nu viņš steidzās projām, lai netiktu iesaistīts strīdā. Skaidrs kļuva viens: draugi nopietni saķildojušies, un Li nolēmis atsaukt māsas saderināšanos ar Belingemu. Smits atcerējās, kā Hastijs bija salīdzinājis viņus ar krupi un dūjiņu, un nopriecājās, ka kāzas izjuks. Dusmās Belingema seja nebija visai tīkama. Tādam cilvēkam nedrīkst uzticēt meitenes likteni.

Iedams savu ceļu, Smits slinki pārdomāja, kas būtu varējis izraisīt šo strīdu, kādu solījumu Monkhauzs Lī devis Belin- gemam un kādēļ ir tik svarīgi, lai tas netiktu lauzts.

Todien Hastijam un Mulinsam bija jāpiedalās airēšanas sacīkstēs, un ļaudis straumēm plūda uz upi. Spoži spīdēja maija saule, un pār dzelteno smilšu celiņu krita slaido gobu tumšās ēnas. Dārza dziļumā stāvēja koledžas pelēkās sienas — vecie, sirmie zinātnes mājokli ar augstiem, smailiem logiem noraudzījās jauneklīgās dzīves straumē, kas tik līksmi vēlās tiem garām. Melnās mantijās tērpti profesori, bāli, darbā paguruši zinātnieki, uzpūtīgi dekāni un prorektori, iedegusi jauni sportisti salmu cepurēs un baltos vai raibos svīteros — visi steidzās uz zilo, līkumoto upi, kura met lokus caur Oksfordas pļavām.

Aberkrombs Smits izraudzījās sev tādu vietu, no kuras, kā viņam diktēja pieredzējuša airētāja intuīcija, varētu vērot izšķirošo cīņu. Tālumā viņš izdzirda dobju dunoņu; tā liecināja, ka sacīkstes sākušās. Laivas tuvojās, un dunoņa pieauga; tad atskanēja pērkondimdoša kāju dauzīšana un skatītāju saucieni: daudzi bija iekārtojušies savās laivās tieši zem viņa vietas. Garām Smitam, smagi elsdami, jakas nometuši, aiztraucās vairāki cilvēki, un, kaklu izstiepis, Smits aiz viņu muguras ieraudzīja Hastiju, kurš airēja ritmiski un droši — viņa pretinieks bija atpalicis gandrīz par laivas tiesu. Smits ar kliedzieniem uzmundrināja draugu, palūkojās pulkstenī un jau grasījās doties mājās, kad kāds pieskārās viņa plecam. Atskatījies viņš ieraudzīja Monkhauzu Lī.

— Es jūs te pamanīju, — jauneklis bikli iesāka. — Un man gribētos ar jums aprunāties, ja jūs man varētu veltīt pusstundu laika. Es dzīvoju tur, tajā kotedžā, kopā ar Haringtonu no Karaliskās koledžas. Ienāciet, lūdzu, pie manis, iedzersim tasīti tējas.

—   Man laiks doties mājup, — Smits atbildēja. — Es pašlaik briesmīgi zubros. Bet labprāt ieiešu uz mazu brītiņu. Es jau ari šurp nebūtu nācis, bet Hastijs ir mans draugs.

—   Mans ari. Viņš skaisti airē, vai ne? Mulinsam tā neiznāk. Nu tad iesim. Māja ir pašaura, bet vasaras mēnešos te ir ļoti patīkami.

Kotedža atradās kādu piecdesmit jardu attālumā no upes krasta. Tā bija neliela, balta, četrstūraina celtne ar zaļām durvīm un slēģiem; lieveni rotāja koka režģis. Visplašākā istaba tajā bija pielāgota darba kabinetam. Priedes koka galds, nekrāsota koka plaukti ar grāmatām, pie sienām daudz lētu oleo- grāfiju. Uz spirta lampiņas sīca tējkanna, un uz galda bija novietota paplāte ar tasītēm.

—     Sēdieties šajā krēslā un ņemiet cigareti, — Lī sacīja. — Es ieliešu jums tēju. Esmu loti pateicīgs, ka ienācāt, un zinu, ka jums katra minūte dārga. Es tikai gribēju pateikt, ka jums nekavējoties vajadzētu mainīt dzīvesvietu.

—    Kā tā?

Smits, turēdams aizdedzinātu sērkociņu vienā un cigareti otrā rokā, izbrīnīts raudzījās uz Lī.

—   Jā, tas droši vien izklausās loti savādi, un ļaunākais, ka es nevaru jums paskaidrot, kādēļ dodu tādu padomu, — mani saista solījums, kuru nedrīkstu lauzt. Taču man ir tiesības brīdināt jūs, ka dzīvot līdzās tādam cilvēkam kā Belingems ir bīstami. Pats esmu nolēmis pagaidām dzīvot šajā kotedžā.

—    Bīstami? Ko jūs ar to domājat?

—    Tieši to es nedrīkstu teikt. Bet es jūs lūdzu, paklausiet mani, ejiet projām no šīm istabām. Šodien mēs galīgi sastrīdējāmies. Jūs tai brīdī nācāt lejā pa kāpnēm un noteikti visu dzirdējāt.

—    Es pamanīju, ka jūsu saruna bija nepatīkama.

—    Viņš ir nelietis, Smit. Kaut kādas aizdomas man radās jau tovakar, kad viņš noģība, — atcerieties, jūs toreiz bijāt nonācis pie viņa? Šodien es viņam pieprasīju paskaidrojumus, un viņš izstāstīja tādas lietas, ka man mati saslējās stāvus. Viņš gribēja, lai es viņam palīdzu. Es neesmu svētulis, bet mans tēvs ir garīdznieks, un es uzskatu, ka pastāv robežas, kuras nedrīkst pārkāpt. Pateicos Dievam, ka īstā laikā viņu atšifrēju — viņam taču bija jākļūst par manu radinieku.

—   Tas viss ir jauki, LI, — skarbi teica Aberkrombs Smits.

—   Taču jūs man pateicāt vai nu pārāk daudz vai pārāk maz.

—    Es jūs brīdināju.

—   Ja tam ir pamats, neviens solījums nevar būt par šķērsli. Ja es redzu, ka kāds nelietis grib uzspridzināt māju, es pūlos viņu aizkavēt, neraugoties ne uz kādiem solījumiem.

—   Jā, bet es nevaru viņu aizkavēt, es varu tikai jūs brīdināt.

—    Neteikdams, no kā īsti man jāsargājas?

—    No Belingema.

—   Tas taču ir bērnišķīgi- Kāpēc man jābaidās no viņa vai vēl no kāda cita?

—     Es nedrīkstu neko paskaidrot. Es tikai varu lūgt jūs aizvākties no tām istabām. Tur jums draud briesmas. Es pat nevaru apgalvot, ka Belingems gribēs nodarīt jums ko Jaunu, bet tas var gadīties — atrasties viņam kaimiņos ir bīstami.

—   Pieņemsim, ka es zinu vairāk, nekā jūs domājat, — Smits sacīja, daudznozīmīgi raudzīdamies jaunekļa nopietnajā sejā.

—    Pieņemsim, es jums pateikšu, ka pie Belingema kāds dzīvo.

Nespēdams valdīt satraukumu, Monkhauzs Lī pielēca kājās.

—    Tātad jūs zināt? — viņš ar pūlēm izdabūja.

—    Sieviete.

Lī ievaidēdamies atkrita krēslā.

—    Man jāklusē. Jāklusē.

—    Katrā ziņā, — Smits sacīja, pieceldamies kājās, — diezin vai es ļaušu sevi iebaidīt un iešu prom no istabām, kurās jūtos loti ērti. Lai pārvāktos, man nepietiek ar jūsu apgalvojumu, ka Belingems kaut kādā nesaprotamā veidā var nodarīt man ko ļaunu. Es riskēšu palikt vecajā vietā. Tagad, tā kā pulkstenis ir jau gandrīz pieci, atļaušos atvadīties.

Smits īsi atsveicinājās no jaunekļa un devās mājup siltajā pavasara mijkrēslī, brīžiem dusmodamies, brīžiem iesmiedamies — tā notiek ar spēcīgiem, loģiski domājošiem cilvēkiem, kad viņiem pareģo nezināmas briesmas.

Lai cik uzcītīgi Smits mācījās, viņš tomēr atļāvās sev nelielu izklaidi. Divas reizes nedēlā, otrdienās un piektdienās, viņš noteikti devās kājām uz Fārlingfordu, daktera Plamptrija Pīter- sona māju, kas atradās pusotru jūdzi no Oksfordas. Dakteris Plamptrijs Pītersons bija Aberkromba Smita vecākā brāļa Fren- sisa tuvs draugs. Tā kā naudīgajam vecpuisim Pītersonam bija labs vīna pagrabs un vēl labāka bibliotēka, viņa māja bija kļuvusi par ilgotu mērķi cilvēkam, kurš labprāt devās atsvaidzinošās pastaigās. Tā nu medicīnas students divreiz nedēlā enerģiski soļoja pa tumšiem lauku ceļiem, lai pēc tam ar baudu aizvadītu kādu stundu Pītersona mājīgajā kabinetā pie veca portvīna glāzes, stāstot universitātes tenkas vai apspriežot beidzamos jaunumus medicīnā, īpaši ķirurģijā.

Nākamajā dienā pēc sarunas ar Monkhauzu Lī piecpadsmit minūtes pāri septiņiem Smits aizvēra savas grāmatas — šajā laikā viņš parasti devās ceļā. Ejot ārā no istabas, viņš nejauši pamanīja kādu Belingema grāmatu, un viņam kļuva kauns, ka vēl līdz šim to nav atdevis. Lai cik pretīgs liktos cilvēks, pieklājības normas ir jārespektē. Paķēris grāmatu, Smits noskrēja pa kāpnēm un pieklauvēja pie kaimiņa durvīm. Neviens neatsaucās, bet, pagriezis rokturi, viņš konstatēja, ka durvis nav aizslēgtas. Priecīgs, ka nav jāsatiek Belingems, Smits iegāja istabā un nolika grāmatu uz galda kopā ar savu vizītkarti.

Lampas gaisma bija nogriezta, bet Smits gluži labi varēja visu saskatīt. Istabā viss bija kā agrāk: tēlu rinda, dievi ar dzīvnieku galvām, pie griestiem krokodils, uz galda papīri un kaltētas lapas. Mūmijas sarkofāgs bija piesliets pie sienas, bet mūmijas tajā nebija. Nevarēja pateikt, ka istabā dzīvotu vēl kāds, un promiedams Smits nodomāja, ka laikam bijis netaisns pret Belingcmu. Ja viņam būtu kāds neglīts noslēpums, diezin vai viņš būtu atstājis durvis neaizslēgtas.

Vltrju kāpnēs valdīja drausmīga tumsa, un Smits uzmanīgi kāpa lejā; pēkšņi viņš sajuta, ka viņam kaut kas aizslīd garām. VinŠ uztvēra tikko jaušamu skaņu, gaisa vilkmi, pieskārienu pie elkoņa. Tas bija tik viegls, ka varēja būt šķietams. Smits sastinga un ieklausījās, bet dzirdēja tikai vēja čaboņu efeju lapās.

—   Tas esat jūs, Stailz? — Smits uzsauca.

Atbildes nebija, arī aizmugurē valdīja klusums. Viņš nolēma, ka vainīgs caurvējš, jo vecajā tornī bija daudz visādu plaisu un šķirbu. Tomēr viņš bija gatavs vai apzvērēt, ka dzirdējis solus cieši līdzās. Mocīdamies minējumos, Smits izgāja pagal- miņā. Pa mauriņu viņam pretī skrēja kāds cilvēks.

—   Tas esi tu, Smit?

—    Labvakar, Hastij!

—   Dieva dēl, ātrāk! Lī noslīcis. Man to pateica Haringtons no Karaliskās koledžas. Daktera nav mājās. Tu vari viņu aizvietot, tikai iesim tūliņ. Liekas, viņš vēl ir dzīvs.

—    Vai tev ir konjaks?

—    Nē.

—    Es paņemšu. Man uz galda ir blašķe.

Smits metās atpakaļ augšā, lēkdams pār trim pakāpieniem reizē, paķēra blašķi un drāzās lejā, bet, skriedams garām Belin- gema durvīm, ieraudzīja kaut ko tādu, kas lika aizcirsties elpai, un viņš apstājās, mulsi raudzīdamies sev priekšā.

Durvis, kuras viņš bija aizvēris, tagad bija vaļā, un tieši pretī, lampas apgaismots, stāvēja sarkofāgs. Pirms trim minūtēm tas bija tukšs, Smits to varēja apzvērēt. Bet tagad tur iekšā atradās drausmā iemītnieka kārnais ķermenis — drūms un sastindzis, šis iemītnieks bija pavērsis pret durvīm tumšo, sažuvušo seju. Smitam likās, ka nedzīvajā, nekustīgajā figūrā jaušama kāda baisa dzīvības atblāzma: dziļajos dobumos ieslēptajās mazajās ačelēs pazibēja apziņas dzirksts. Smitu tas tā satrieca, ka viņš pavisam aizmirsa, uz kurieni un kādēļ devies; viņš turpināja skatīties uz izkāmējušo, sakaltušo būtni, līdz Hastija balss atgrieza viņu īstenībā.

—    Nāc ātrāk lejā, Smit! — Hastijs kliedza. — Runa taču ir par dzīvību un nāvi! Drīzāk! Nu, bet tagad skrienam, — viņš piebilda, kad medicīnas students beidzot parādījās diirvīs. — Piecās minūtēs mums jānoskrien gandrīz jūdze. Cilvēka dzīvība ir dārgāka balva nekā kauss.

Plecu pie pleca draugi traucās caur tumsu, līdz, aizelsušies un pavisam bez spēka, sasniedza mazo kotedžu upmalā. Uz dīvāna, slapjš kā ūdenszāle, gulēja Lī; vina tumšajos matos bija ielipušas zaļas dūnas, uz zilganajām lūpām rēgojās baltu putu svītriņa. Haringtons — students, ar kuru kopā Lī dzīvoja kotedžā — bija nometies ceļos viņam blakām un berzēja vina sastingušās rokas, pūlēdamies tās sasildīt.

—   Man liekas, viņš vēl ir dzīvs, — Smits teica, uzlicis roku jauneklim uz krūtīm. — Pielieciet viņam pie lūpām savu pulksteni. Jā, stikls norasoja. Hastij, ņem aiz šīs rokas. Dari to pašu, ko es, un mēs viņu ātri dabūsim pie samaņas.

Kādas desmit minūtes viņi strādāja klusēdami, saspiežot un atlaižot nemaņā gulošā Lī krūtis. Beidzot ķermenim pārskrēja trīsas, lūpas sakustējās, un Lī atvēra acis. Visi trīs studenti neviļus iekliedzās aiz prieka.

—    Mosties, veco zēn! Tu nu gan mūs nobiedēji.

—    Iedzeriet konjaku. Tieši no blašķes.

—    Viņš atguvis samaņu, — teica Haringtons, cietušā kaimiņš. — Ak Dievs, kā es pārbijos! Es te sēdēju un lasīju, bet viņš devās uz upmalu pastaigāties. Pēkšņi es izdzirdu kliedzienu un plunkšķi- Metos uz turieni, bet, kamēr es viņu atradu un izvilku, vairs nebija nekādu dzīvības pazīmju. Simpsons nevar iet pēc ārsta — viņš taču ir kroplītis, tā ka nācās skriet man. Nemaz nezinu, ko būtu bez jums darījis. Pareizi, veco zēn. Mēģini piecelties sēdus.

Monkhauzs Lī paslējās uz elkoņiem un pavērās visapkārt ar mežonīgu skatienu.

—    Kas noticis? — viņš prasīja. — Es esmu viscaur slapjš. Ak, jā, atceros!

Viņa acīs atplaiksnīja bailes, un viņš aizklaja seju rokam.

- Kā tu iekriti upē?

—   Es neiekritu.

—    Kā tad tu tur gadījies?

—    Mani iegrūda. Es stāvēju krastā, un mani kā spalviņu kāds satvēra no aizmugures un nometa lejā. Es neko nedzirdēju un neredzēju. Bet es zinu, kas tas bija.

—   Es arī, — Smits nočukstēja.

Lī izbrīnījies paraudzījās viņā.

—   Jūs tātad uzzinājāt? Vai jūs atceraties manu padomu?

—   Jā, un es, liekas, tam paklausīšu.

—    Nezinu, par ko jūs tur, velns parāvis, spriedelējat, — teica Hastijs, — bet jūsu vietā, Harington, es tūliņ noliktu Lī gultā. Vēl būs laika diezgan noskaidrot, kāpēc un kā tas ir noticis, — kad viņš mazliet atgūs spēkus. Manuprāt, Smit, mēs tagad varam atstāt viņus vienus. Es eju atpakaļ uz koledžu; ja iesim reizē, tad pa ceļam vēl papļāpāsim.

Taču atpakaļceļā viņi tikpat kā nerunāja. Smita domas bija aizņēmuši šīvakara notikumi: mūmijas pazušana no kaimiņa istabas, tikko sadzirdamie soli kāpnēs, mūmijas mīklainā atgriešanās sarkofāgā un šis uzbrukums Lī, kas pilnībā līdzinājās uzbrukumam vēl vienam cilvēkam, kuru Belingems ienīda. Tas viss Smita prātā savijās kopā. veidojot vienotu veselumu, kuru vēl papildināja dažādi sīkumi; viņš atcerējās arī neparastos apstākļus, kādos bija notikusi viņa pirmā vizīte pie Belingema. Viss, kas līdz šim bija tikai aizdomas un fantastiski minējumi, pēkšņi ieguva skaidrus apveidus un viņa apziņā kļuva par nenoliedzamu laktu. Un tomēr tas bija drausmīgi! Neticami! Prātam neaptverami! Jebkurš objektīvs vērotājs, pat viņa draugs, kurš soļoja viņam līdzās, teiktu, ka viņam ir redzes traucējumi, ka mūmija visu laiku bijusi savā vietā, ka Lī iegāzies upē gluži tāpat, kā varētu iekrist jebkurš cits cilvēks un ka pret aknu slimībām vislabāk palīdz zilās tabletes. Ja viņa vietā būtu kāds cits, viņš teiktu to pašu. Un tomēr viņš bija gatavs apzvērēt, ka Belingems savā sirdī ir slepkava un ka vina rīcībā ir tāds ierocis, kādu visā drūmajā noziedzības vēsturē nekad neviens nav izmantojis.

Atklāti un kodīgi pazobojies par drauga nerunību, Hastijs devās uz savu mitekli; Aberkrombs Smits pa iekšējo pagalminu gāja uz stūra torni, juzdams dziļu riebumu pret savu mājvietu un visu, kas ar to saistīts. Viņš bija nolēmis paklausīt Lī padomam un pēc iespējas drīz pārvākties no šīm istabām uz citurieni — vai gan iespējams mācīties, ja visu laiku jāklausās murmināšanā un solos? Iedams pār mauriņu, viņš pamanīja, ka Belingema logā vēl arvien deg gaisma, bet, kad viņš nonāca kāpņu laukumiņā, durvis atvērās un tajās parādījās Belingems pats. Viņa tuklā, ļaunīgā seja atgādināja piepūtušos zirnekli, kurš tikko noaudis savu nāvējošo tīklu.

—    Labvakar, — viņš sacīja. — Vai neienāksiet?

—    Nē! — nikni atcirta Smits.

—   Nē? Kā vienmēr aizņemts? Man gribējās kaut ko uzzināt par Lī. Ar viņu diemžēl esot kaut kas atgadījies.

Belingema seja bija nopietna, bet, kad viņš sāka runāt, acīs pazibēja slēpts izsmiekls, un Smits, to pamanījis, tik tikko noturējās, lai nemestos valodniekam virsū ar dūrēm.

—    Jums būs žēl vēl vairāk, uzzinot, ka Lī ir pilnīgi vesels un viņa dzīvībai briesmas nedraud, — viņš teica. — Šoreiz jūsu velnišķīgais plāns ir izgāzies. Nemēģiniet neko noliegt. Man viss ir zināms.

Belingems mazliet atkāpās un pievēra durvis.

—  Jūs esat jucis? Ko jūs runājat? Varbūt jūs gribat apgalvot, ka man ir kāds sakars ar to, kas noticis ar Lī?

—   Jā, — Smits ierēcās. — Jums un tam kaulu kambarim, kas jums aiz muguras. Jūs abi esat uz vienu roku. Tādus kā jūs, mister Belingem, tagad vairs nededzina uz sārta, bet bende taču mums vēl ir! Un, velns parāvis, ja koledžā aizies bojā kaut viens cilvēks, kamēr jūs esat šeit, es izvilkšu jūs dienasgaismā. Ja jūs tad nepakārs, tā nebūs mana vaina. Jūs varēsiet pārliecināties, ka Anglijā jūsu riebīgie Ēģiptes jociņi neiet cauri.

—    Bet jūs taču esat pilnīgi traks, — Belingems teica.

—    Lai tā būtu. Tikai labi iegaumējiet manus vārdus, jūs vēl pārliecināsieties, ka es tos vējā nekaisu.

Durvis aizcirtās. Smits, dusmās zvērodams, uzkāpa savā dzīvokli, ieslēdzās un līdz pusnaktij pīpēja pīpi, pārdomādams vakara notikumus.

Nākamajā rītā Belingems nebija dzirdams, bet dienā atnāca Haringtons un pastāstīja Smitam, ka Li jau gandrīz pilnīgi atlabis. Visu dienu Smits citigi mācijās, bet vakarā nolēma tomēr apciemot savu draugu dakteri Pltersonu, pie kura iepriekšējā vakarā tā ari nebija nokļuvis.

Viņš nosprieda, ka krietna pastaiga un draudzīga patērzēšana nomierinās vina saspīlētos nervus.

Kad Smits gāja garām Belingema durvīm, tās bija aizvērtas, bet, jau mazliet attālinājies no torņa, students atskatījās un ieraudzīja logā kaimiņa siluetu: lampa apgaismoja viņu no aizmugures, un viņš raudzījās tumsā, seju pie stikla piespiedis. Nopriecājies, ka varēs kaut dažas stundas būt pietiekami tālu no Belingema, Smits sāka naski solot, ar baudu ieelpodams maigo pavasara gaisu. Rietumpusē starp diviem gotiskiem tornīšiem vidēja mēness sirpis, un pār ielas klājuma sudrabotajām akmens plāksnēm gūlās to graciozā ēna. Pūta dzestrs vējiņš, debesīs ātri slīdēja viegli, sprogaini mākonīši. Koledža atradās pilsētiņas nomalē, un jau pēc piecām minūtēm Smits bija iznācis uz viena no Oksfordas lauku ceļiem, ko ieskāva smaržīgi, ziedoši krūmi.

Pa kluso ceļu, kas veda uz viņa drauga māju, reti kāds staigāja, un Smits nevienu nesatika, kaut arī nemaz nebija tik vēls. Viņš drīz vien nonāca pie Fārlingfordas vārtiem, aiz kuriem sākās gara grantēta aleja. Priekšā cauri lapotnei aicinoši mirkšķināja apgaismotie logi. Satvēris vārtiņu aizbīdni, Smits atskatījās uz ceļu, pa kuru bija nācis. Pa to kāds strauji tuvojās.

Tas klusi zagās gar krūmiem — tumša, salīkusi figūra, tikko saskatāma uz tumšā fona. Tā tuvojās apbrīnojami ātri. Tumsā Smits redzēja tikai kārnu kaklu un divas acis, kuras vinu līdz mūža galam turpinās vajāt murgainos sapņos. Smits pagriezās un, šausmās iekliedzies, metās skriet, cik jaudas. Oranži apgaismotie logi bija viņa glābiņš un likās vai ar roku sasniedzami. Smits bija labs skrējējs, bet tik ātri kā tovakar viņš vēl nekad nebija joņojis.

Smagie vārtiņi aizcirtās aiz viņa, bet bija dzirdams, kā vajātājs tos tūliņ atkal atver. Kā neprātā viņš drāzās caur tumsu; aizmugurē dimdēja soli. Atskatījies viņš redzēja, ka baismīgā parādība milzīgiem lēcieniem tūliņ sasniegs viņu ar savu kaulaino roku. Paldies Dievam, durvis bija līdz galam vaļā. Priekšnamā degošā lampa meta šauru gaismas strēli. Taču solu dipoņa bija tepat blakām, un Smitam pie pašas auss skanēja aizsmakuši gārdzieni. Iekliegdamies viņš metās durvīs, aizcirta tās, aizslēdza un, gandrīz samaņu zaudējis, nokrita uz krēsla.

—   Ak Dievs, Smit, kas noticis? — vaicāja Pītersons, parādīdamies kabineta durvis.

—    Konjaku, lūdzu! Iedodiet man malku konjaka!

Pītersons nozuda un atkal parādījās, nesdams karafi un glāzīti.

—   Tas jums tiešām nepieciešams, — viņš teica, kad ciemiņš bija iedzēris konjaku. — Jūs taču esat bāls kā krīts.

Smits nolika glāzīti, piecēlās un dziļi ievilka elpu.

—    Nu jau esmu atguvies, — viņš teica. — Pirmoreiz mūžā zaudēju kontroli pār sevi. Ja vien atļausiet, Pīterson, es tomēr gribētu pārnakšņot pie jums: neesmu pārliecināts, ka man pietiks spēka iet atpakaļ pa šo ceļu vēl šovakar. Es zinu, ka tā ir mazdūšība, bet neko nevaru darīt.

Pītersons dziļā izbrīnā palūkojās uz ciemiņu.

—    Protams, nakšņojiet pie manis. Likšu misis Bērnijai uzklāt jums gultu. Kurp jūs ejat?

—    Pieiesim pie loga, no kura redzamas ieejas durvis. Man gribētos, lai jūs paskatītos uz to, ko redzēju es.

Viņi uzkāpa otrajā stāvā un piegāja pie loga, pa kuru varēja redzēt visas ieejas mājā. Piebraucamā aleja un apkārtējie lauki, miera un klusuma apņemti, vizēja mēness gaismā.

—    Patiešām, Smit, — Pītersons iesāka, — ja es nezinātu, ka jūs esat atturībnieks, tad nodomātu diezin ko. Kas gan varēja jūs tā pārbiedēt?

—    Tūliņ izstāstīšu. Bet kur tas radījums varēja palikt? Ā! Skatieties! Tur, kur ceļš nogriežas, tūliņ aiz jūsu vārtiņiem.

—   Jā, redzu gan. Nevajag kniebt man rokā! Es redzēju, tur kāds aizgāja. Kā likās, diezgan vājš un gara auguma cilvēks, loti gara auguma. Bet kāds tam sakars ar vinu? Un kas jums lēcies? Jūs joprojām drebat kā apses lapa.

—     Mani gandrīz sātans sagrāba pie rīkles. Iesim atpakaļ uz kabinetu, un es jums visu izstāstīšu.

Viņš tā arī darīja. Kabinetu mājīgi apgaismoja lampa, uz galda stāvēja vīna glāze, un, vērodams sava drauga spēcīgo augumu un sārto seju, Smits stāstīja visus notikumus pēc kārtas — gan svarīgos, gan maznozīmīgos: tie sekoja cits citam dīvainā virknē, sākot ar nakti, kad viņš bija ieraudzījis samaņu zaudējušo Belingemu sēžam pie sarkofāga ar mūmiju, un beidzot ar murgiem, kādus viņš bija pārcietis tikai pirms stundas.

—   Tāda ir šī pretīgā būšana, — Smits teica, beidzis stāstīt. — Baismīgi, neticami, bet tā ir tīra patiesība.

Dakteris Plamptrijs Pītersons kādu brīdi klusēja; viņa seja pauda dziļu samulsumu.

—    Savu mūžu neesmu dzirdējis neko tamlīdzīgu! — viņš beidzot izdabūja. — Jūs man izstāstījāt faktus, bet tagad izdariet secinājumus.

—   Tos jūs pats varat izdarīt.

—    Es tomēr gribētu dzirdēt jūsējos. Jūs taču to visu esat pārdomājis, bet es ne.

—   Atsevišķas detaļas paliek noslēpumā tītas, bet pats galvenais, man liekas, ir pilnīgi skaidrs. Pētīdams Austrumus, Belin- gems atklājis kaut kādu velnišķīgu noslēpumu, ar kura palīdzību var uz laiku atdzīvināt mūmijas, vai varbūt tikai šo mūmiju. Taisni tādu riebeklību viņš bija pūlējies paveikt tovakar, kad zaudēja samanu. Atdzīvinātā radījuma izskats vinu, protams, satrieca, kaut gan tieši to viņš bija gaidījis. Ja atceraties, tūliņ pēc atmošanās viņš nosauca sevi par mulki. Pamazām viņš pierada, un, atkārtoti darbodamies, vairs nekrita ģībonī. Acīmredzot Belingems varēja tai iedvest dzīvību tikai uz neilgu laiku — es taču bieži redzēju mūmiju sarkofāgā, un tā bija beigtāka par beigtu. Domāju, ka tās atdzīvināšana ir loti sarežģīts process. Panācis iecerēto, Belingems, protams, gribēja izmantot mūmiju savu mērķu sasniegšanai. Tai piemīt saprāts un spēks. Kaut kādu apsvērumu dēļ Belingems atklāja savu noslēpumu Lī, bet tas kā krietns kristietis atteicās piedalīties šajā avantūrā. Viņi saķildojās, un Lī nozvērējās atklāt savai māsai Belingema īsto dabu. Belingems pūlējās to aizkavēt: viņam tas gandrīz izdevās, kad viņš uzlaida Lī savu monstru. Pirms tam viņš jau bija izmēģinājis mūmijas spēku pie cita cilvēka — pie nīstā Nortona. Tā ir tīrā nejaušība, ka uz viņa sirdsapziņas nav divu slepkavību. Kad es viņu pieķēru un apsūdzēju, viņam radās nopietns iemesls novākt mani no ce|a, pirms es visu izstāstu vēl kādam. Kad izgāju no mājas, viņam radās izdevība — viņš taču pazina manus ieradumus, zināja, kurp es eju. Es biju par mata tiesu no nāves, Pīterson, tikai laimīgas nejaušības dēļ jūs neatradāt manu līķi uz lieveņa rit no rīta. Man nav vāji nervi, un es nekad nebiju domājis, ka sajutīšu tādas nāves bailes kā šodien.

—    Mans mīļais, jūs pārāk sabiezināt krāsas, — Pītersons teica. — Intensīvi mācīdamies, jūs esat pārpūlējis nervus. Kā gan tāds briesmonis varētu nemanīts staigāt pa Oksfordas ielām, kaut arī naktī?

—   Viņš ir gan manīts. Pilsētas iedzīvotāji tā nobijušies, klīst baumas par izbēgušu gorillu. Visi par to vien runā.

—    Patiešām, dīvaina apstākļu sagadīšanās. Bet tomēr, mīļais, jums jāpiekrīt, ka ikvienu šo gadījumu iespējams izskaidrot daudz dabiskāk.

—    Kā? Ari to, kas ar mani notika šovakar?

—    Bez šaubām. Izejot no mājas, jūsu nervi bija saspringti līdz pēdējam, bet galva piebāzta ar šīm teorijām, ļums nopakaļ sāka zagties kāds novārdzis, izbadējies klaidonis. Ieraudzīdams jūs metamies bēgt, viņš kļuva drošāks un dzinās jums pakal. Pārējo paveica jūsu bailes un iztēle.

—    Nē, Plterson, tā nav.

—    Kas attiecas uz gadījumu, kad jūs atklājāt, ka mūmijas sarkofāgā nav, bet pēc dažām minūtēm to atkal tur ieraudzījāt, tad ievērojiet, ka bija vakars, lampas gaisma bija blāva, un jums nebija īpašu iemeslu pētīt sarkofāgu. Ļoti iespējams, ka pirmoreiz jūs mūmiju vienkārši nesaskatījāt.

—    Nē, tas nav iespējams.

—    Ari Lī varēja vienkārši iekrist upē, un Nortonu, iespējams, centās nožņaugt laupītājs. Jūsu Belingemam izvirzītie apvainojumi, protams, ir nopietni, bet policijā par jums tikai pasmiesies.

—    Zinu. Tādēļ es gribu pats ķerties pie šīs lietas.

—    Kā?

—     Tas ir mans pienākums pret sabiedrību, turklāt man jāparūpējas pašam par savu drošību, ja es negribu, lai šis nelietis izdzīvo mani laukā no koledžas. To es nepieļaušu. Esmu jau izlēmis, kas man jādara. Vispirmām kārtām atļaujiet man izmantot jūsu rakstāmpiederumus.

—    Protams. Uz galdiņa jūs atradīsiet visu vajadzīgo.

Aberkrombs Smits apsēdās pie baltu lapu kaudzītes, un

veselas divas stundas viņa spalva slīdēja pār papīru. Vienu pēc otras viņš meta malā aprakstītās lapas, bet draugs, ērti iekārtojies krēslā, pacietīgi un ar neatslābstošu interesi vēroja viņu. Beidzot, apmierināti iesaukdamies, Smits piecēlās, sakārtoja lapas vajadzīgajā secībā un beidzamo nolika uz Pītersona rakstāmgalda.

—    Esiet tik laipns, parakstieties šeit kā liecinieks, — viņš teica.

—    Kas man jāapliecina?

—     Mans paraksts un datums. Datums ir loti svarīgs. No tā, Pīterson, var būt atkarīga mana dzīvība.

—    Dārgais Smit, jūs runājat muļķības. Loti jūs lūdzu: ejiet gulēt.

—    Nekad mūžā neesmu tik rūpīgi apsvēris savus vārdus. Un apsolu jums: tiklīdz jūs to parakstīsiet, es tūliņ likšos gulēt.

—    Kas te rakstīts?

—   Esmu izklāstījis visu, ko jums šovakar stāstīju. Es gribu, lai jūs to apliecināt.

—    Katrā ziņā, — Pītersons teica un parakstījās zem Smita paraksta. — Nu, lūk! Tikai kādēļ tas vajadzīgs?

—    Lūdzu, saglabājiet šo pierakstu, lai varētu to iesniegt, ja mani arestēs.

—    Arestēs? Par ko?

—    Par slepkavību. Tas ir loti iespējams. Es gribu būt gatavs uz visu. Man atlikusi tikai viena izeja, un es esmu nolēmis to izmantot.

—    Dieva dē|, neizdariet kādu neprātību!

—   Ticiet man, neprātīgi būtu atteikties no mana plāna. Es ceru, ka nenāksies jūs traucēt, bet man būs daudz mierīgāks prāts, zinot, ka jūsu rokās ir manas rīcības izskaidrojums. Tagad esmu gatavs paklausīt jūsu padomam un likties gulēt — rit man būs vajadzīgs spēks.

Iegūt ienaidnieku Aberkrombs Smita personā nebija visai patīkami. Parasti būdams lēnīgs un miermīlīgs, viņš varēja kļūt draudīgs, ja tam deva iemeslu. Jebkuru izvirzītu mērķi viņš tiecās sasniegt ar tādu pašu sīvu neatlaidību, ar kādu apguva zināšanas, šajā dienā viņš bija atsacījies no mācībām, bet netaisījās palaist to tukšgaitā. Viņš neteica Pītersonam ne vārda par saviem plāniem, bet deviņos no rīta jau soļoja uz Oksfordu.

Haistrītā viņš iegāja pie ieroču tirgotāja Kliforda un nopirka lielkalibra revolveri, kā ari kārbiņu patronu. Ielādējis aptverē visas sešas patronas, viņš uzlika drošinātāju un ieslidināja revolveri žaketes kabatā. Tad viņš devās uz Hastija mitekli, kur sastapa izcilo airētāju brokastojam; pret kafijas kannu bija atsliets "Sporta Vēstnesis".

—   Ā, sveiks! Kas noticis? — sauca Hastijs. — Gribi kafiju?

—    Nē, paldies. Hastij, tev jānāk man līdzi un jāizdara tas, ko es tev palūgšu.

—    Protams, draudziņ.

—    Panēm līdzi kādu smagāku spieķi.

—   Tā! — Hastijs paraudzījās visapkārt. — Ar šo mednieku pātagu var bulli nogāzt.

—   Un vāl. Tev ir lancešu komplekts. Iedod man pašu garāko.

—    Še, nem! Liekas, tu esi izgājis uz kara takas. Kas vēl vajadzīgs?

—   Pietiks. — Smits iebāza lanceti krūšu kabatā un pirmais devās laukā.

—   Mēs, Hastij, neesam gļēvuli, — viņš teica. — Es domāju, ka tikšu galā viens, bet tevi es paaicināju aiz piesardzības. Man par šo to jāaprunājas ar Belingemu. Ja viņš būs viens pats, tu man nebūsi vajadzīgs. Bet, ja es iekliegšos, tad nāc tūliņ iekšā un sit, cik spēka. Tu saprati?

—    Jā. Tikko izdzirdēšu tavu kliedzieneu, metīšos iekšā.

—    Nu, tad pagaidi tepat. Varbūt es aizkavēšos, bet neej projām.

—    Stāvu kā iemiets.

Smits uzkāpa pa kāpnēm, atrāva Belingema durvis un iegāja istabā. Belingcms sēdēja pie galda un rakstīja. Viņam blakus citu haotiski sasvaidīto, dīvaino mantu vidū slējās sarkofāgs — pie tā joprojām bija piestiprināta zīmīte ar uzrakstu "Nr. 249", ar kādu mūmija bija pārdota; drausmīgais iemītnieks atradās tur iekšā, sastindzis un nekustīgs. Smits nesteigdamies paraudzījās visapkārt, aizslēdza durvis, izņēma atslēgu, tad piegāja pie kamīna, uzvilka sērkociņu un iekūra uguni. Belingems viņu izbrīnā vēroja, un viņa uzblīdusi seja dusmās savaikstījās.

—   Jūs te saimniekojat kā savās mājās, — viņš aizelsdamies teica.

Smits mierīgi apsēdās, nolika sev priekšā uz galda pulksteni, izņēma revolveri, uzvilka atsperi un novietoja ieroci uz ceļiem. Tad viņš izņēma no azotes garo lanceti un pasvieda to Belin- gemam.

—    Nu, — Smits sacīja, — ķerieties pie darba. Sagrieziet mūmiju gabalos.

—   Ā, lūk, kā! — izsmējīgi noteica Belingems.

—    Jā, tā gan. Man paskaidroja, ka kriminālkodekss te ir bezspēcīgs. Bet man rokā ir likums, kurš visu ātri nokārtos. Ja pēc piecām minūtēm jūs vēl nebūsiet sācis strādāt, es, zvēru pie Radītāja, sacaurumošu jūsu galvaskausu.

—   Jūs taisāties mani nogalināt?

Belingems paslējās, un viņa seja kļuva pelēka kā ķite.

-Jā.

—    Par ko?

—   Lai izbeigtu jūsu ļaundarības. Viena minūte jau pagājusi.

—    Bet ko es esmu izdarījis?

—    Es zinu, ko, un jūs ari zināt.

—   Tā ir vardarbība.

—    Pagājušas divas minūtes.

—   Bet paskaidrojiet man. Jūs esat ārprātīgais, bīstams ārprātīgais. Kāpēc man jāiznīcina mans īpašums? Šī mūmija ir loti vērtīga.

—    Jums tā jāsagriež un jāsadedzina.

—   Es nedarīšu ne vienu, ne otru.

—    Pagājušas četras minūtes.

Smits nesatricināmā mierā satvēra revolveri un paskatījās uz Belingemu. Sekunžu rādītājs virzījās pa apli, viņš pacēla roku un uzlika pirkstu uz mēlītes.

—   Pagaidiet! Pagaidiet! Es visu izdarīšu! — iespiedzās Belingems.

Viņš steigšus satvēra lanceti un sāka graizīt mūmiju, ik pēc brīža pārliecinādamies, ka draudīgā ciemiņa skatiens un revolveris joprojām ir pavērsti pret vinu.

Zem asmeņa triecieniem mūmija krakstēja un brakšķēja. No tās cēlās biezi, dzelteni putekli. Izkaltušie smaržaugi un zālītes bira uz grīdas. Pēkšņi ar spalgu troksni sadrupa mugurkauls, un visa tumšā kaudze nogāzās zemē.

—    Ugunī iekšā! — pavēlēja Smits.

Liesmu mēles uzšāvās augšup, laizīdamas izkaltušās miesas un kaulu drumslas. Istaba atgādināja kuģa kurtuvi, un abu vīriešu pieres klāja sviedri; taču viens no viņiem salīcis turpināja strādāt, bet otrs ar akmenscietu izteiksmi sejā nenolaida no viņa acu. No kamīna vēlās biezi, melni dūmi, gaisā vēdīja degošu sveķu un svilinātu matu smaka. Pēc ceturtdaļstundas no Nr. 249 bija atlikuši tikai daži trausli, pāroglojušies no- deguli.

—   Nu jūs esat apmierināts? — nošņāca Belingems, atskatīdamies uz savu mocītāju. Viņa pelēkajās ačelēs vidēja bailes un naids.

—   Nē, es gribu iznicināt visus jūsu materiālus. Lai jūs vairs nekad nevarētu atsākt savas velniškigās izdarības. Metiet uguni šis lapas! Tās, protams, pieder pie lietas.

—    Un tagad? — noprasīja Belingems, kad arī lapas bija ielidojušas liesmās.

—   Tagad to papirusa tīstokli, kurš tovakar stāvēja uz jūsu galda. Ja nemaldos, tas ir šajā atvilktnē.

—    Nē! — ievaimanājās Belingems. — Nededziniet to! Jūs taču nesaprotat, ko darāt. Tas ir loti rets papiruss. Tajā pierakstītas gudrības, kādas nekur citur nav atrodamas.

—    Velciet ārā!

—    Klausieties, Smit, jūs taču to nedomājat nopietni. Es jums izstāstīšu visu, ko zinu. Es jums iemācīšu to, kas iešifrēts tīstokli. Ļaujiet man to kaut vai nokopēt, pirms sadedziniet.

Smits piegāja pie galda atvilktnes un pagrieza atslēgu. Satvēris dzeltenīgo papirusa tīstokli, viņš to iesvieda uguni un piemina ar papēdi. Belingems iespiedzās un mēģināja papirusu satvert, bet Smits vinu atgrūda un stāvēja pie tīstokļa, kamēr tas pārvērtās par pelnu kaudzīti.

— Nu, mister Belingem, — Smits sacīja, — es domāju, ka esmu izrāvis visus jūsu indes zobus. Ja jūs vēl kādreiz mēģināsiet taisīt vecos pekstiņus, es atkal būšu klāt. Un tagad — atļaujiet atvadīties — man laiks ķerties pie grāmatām.

Tāds bija Aberkromba Smits stāsts par neticamajiem notikumiem 1883. gada pavasari Oksfordas Vecajā koledžā. Tā kā Belingems tūliņ pēc tam aizgāja no universitātes un, kā liecina pēdējās zinas, pašlaik apmeties Sudānā, neviens nevar apstrīdēt Srnita stāstīto. Bet cilvēki, kā zināms, nav pārāk gudri, un dabas celi nav izdibināmi. Kam gan būs lemts savaldīt tumšos spēkus, kurus var atrast jebkurš, ja vien meklē?

Ebekuka Džefsona paziņojums

1873. gada decembri angļu kuģis "Dieva svētība" iegāja Gibraltārā, vilkdams tauvā brigantīnu "Svētā jaunava". Komandas pamestā brigantlna tika uzieta 38° 40' ziemeļu platuma un 17° 15' rietumu garuma koordinātēs. Šis atgadījums savā laikā izraisīja visai daudz dažādu skaidrojumu un radīja vispārēju ziņkārību, kas tā ari palika neapmierināta. Notikuma detaļas bija sīki apgaismotas apjomīgā rakstā, ko publicēja "Gibraltāra Vēstnesis". Interesenti ar to var iepazīties, ja atmiņa mani nevil, 1874. gada 4. janvāra numurā, bet tiem, kuriem nav šādas iespējas, es sniegšu pašus būtiskākos izvilkumus no šī raksta.

"Mēs apmeklējām pamesto kuģi "Svētā jaunava"", raksta anonīmais autors, "un sīki izvaicājām "Dieva svētības" virsniekus, cerot saņemt no viņiem kādu informāciju, kas varētu palīdzēt atrisināt šo mīklu. Pēc visu aptaujāto domām, "Svēto jaunavu" komanda bija pametusi dažas dienas, bet varbūt arī dažas nedēļas pirms tās atrašanas. Uz brigantīnas atrastajā kuģa žurnālā ir teikts, ka "Svētā jaunava" 16. oktobri izgājusi no Bostonas un devusies uz Lisabonu. Diemžēl, ieraksti netika veikti regulāri, un tajos var atrast tikai visai trūcīgas ziņas. Žurnālā ne reizes nav pieminēti slikti laika apstākli, kuģa krāsojums izskatās svaigs, takelāža nemaz nav cietusi, līdz ar to nākas noraidīt pieņēmumu, ka brigantlna varētu būt pamesta iegūto bojājumu dēl. Kuģa korpusā nebija nevienas sūces. Nekādas pēdas, kas liecinātu par cīņu vai vardarbību pret komandu, netika atrastas, līdz ar to nekādi nav saprotams, kas bijis par iemeslu ekipāžas pazušanai.

Uz brigantīnas atradusies sieviete: kajītē tika atrasta šujmašīna un daži sieviešu tualetes piederumi. Visticamāk, ka tie piederēja kapteiņa sievai — kuģa žurnālā ir minēts, ka viņa braukusi kopā ar savu vīru. Kā pierādījumu tam, ka laika apstākļi bija labvēlīgi brigantīnas kuģojumam, var minēt šādu detaļu: blakus šujmašīnai atradās zīda diegu spolīte, kura pat pie nelielas šūpošanās, protams, būtu noripojusi uz grīdas.

Visas glābšanas laivas izrādījās veselas un atradās savās vietās, bet krava — sveču tauki un amerikāņu pulksteņi — bija neskarta. Uz balca starp dažādām grabažām ir atrasts meistariski izgatavots veclaicīgs zobens. Uz tā tērauda asmeņa ir redzamas gareniskas svītras, it kā zobens ne visai sen būtu tīrīts. Ierocis tika nogādāts policijā, kura to nodeva doktoram Monegenam izpētīšanai. Izmeklēšanas rezultāti pagaidām nav zināmi.

Nobeigumā piebildīsim, ka pēc "Dieva svētības" kapteiņa Daltona — pieredzējuša un zinoša jūrnieka — domām, "Svēto jaunavu" komanda ir pametusi diezgan tālu no tās vietas, kur tā tika atrasta, jo tajos platuma grādos ir spēcīga straume, kura plūst no Āfrikas krastiem. Tai pat laikā viņš atzina, ka ir pilnīgā nesaprašanā un nav spējīgs piedāvāt nevienu kaut cik reālu izskaidrojumu notikušajam. Pilnīgs kaut kādu noteiktu ziņu trūkums liek domāt, ka "Svētās jaunavas" komandas liktenis pievienosies tiem neskaitāmajiem noslēpumiem, kurus glabā jūru dzīles un kuri netiks atminēti līdz pastarajai dienai, kad jūra atdos savus upurus. Ja ir noticis noziegums, kas ir pilnīgi iespējams, tad ir visai vājas cerības, ka vainīgie kādreiz saņems pelnīto sodu".

Papildinot šo izvilkumu no "Gibraltāra Vēstneša", es gribu pievienot telegrammu no Bostonas. Tā tika publicēta visos Anglijas laikrakstos, un tajā ir visa informācija, ko izdevās uzzināt par "Svēto jaunavu". Lūk, tās teksts:

""Svētā jaunava", brigantīna ar 170 tonnu kravnesību, piederēja Bostonas vīnu importētāju firmai "Vaits, Rasels un

Vaits". Kapteinis D. V. Tibss bija vecs firmas kalpotājs, neapšaubāmi godīgs cilvēks un pieredzējis jūrnieks. Vinu pavadīja sieva un trīsgadīgs dēls. Komandā bija septiņi matroži, tai skaitā divi nēģeri, un junga.

Uz brigantlnas atradās trīs pasažieri, vinu vidū bija ievērojamais plaušu tuberkulozes speciālists no Bruklinas doktors Ebekuks Džefsons. Viņš ir pazīstams ari kā cīnītājs par nēģeru atbrīvošanu, it īpaši abolicionistu darbības pirmajā posmā. Vina pamflets "Kur ir tavs brālis?", ko publicēja vēl pirms pilsoņu kara sākuma, atstāja lielu iespaidu uz sabiedrisko domu. Pārējie pasažieri bija firmas grāmatvedis D. Hērtons un misters Septimiuss Gorings, mulats no Jaunorleānas.

Izmeklēšanai neizdevās neko noskaidrot par šo četrpadsmit cilvēku likteni. Doktora Džefsona nāve nepaliks nepamanīta politiku un zinātnieku aprindās".

Lasītāju interesēs es izklāstīju visu, kas līdz šim bija zināms par "Svētās jaunavas" un tās komandas likteni, jo desmit gados, kas pagājuši kopš tā laika, nevienam tā arī nav izdevies atminēt šo noslēpumu. Tagad esmu ķēries pie spalvas, un mans nolūks ir izstāstīt visu, kas man zināms par brigantlnas nelaimīgo jūras braucienu. Uzskatu par savu pienākumu sniegt šo paziņojumu un steidzos to izdarīt, jo man ir pamats domāt, ka drīz vairs nebūs manos spēkos rakstīt: es pie sevis novēroju tos pašus draudīgos simptomus, kurus tik labi esmu izpētījis pie citiem. Mana stāsta priekšvārda vietā atļaujiet piezīmēt, ka es esmu Džozefs Ebekuks Džefsons, Hārvardas universitātes medicīnas doktors un bijušais Bostonas Samariešu klīnikas konsultants.

Daudzi, protams, būs pārsteigti, kāpēc es līdz šim neesmu devis par sevi nekādu zinu un kāpēc nekādi neesmu reaģējis uz dažādo minējumu un pieņēmumu parādīšanos. Ja es būtu varējis palīdzēt taisnajai tiesai ar to, ka darītu zināmus manā rīcībā esošos faktus, es bez kavēšanās izšķirtos par šādu soli. Bet es nebiju par to pārliecināts. Mēģināju par visu notikušo izstāstīt kādam angļu ierēdnim, bet saskāros ar tik aizvainojošu neticību, ka nolēmu vairs nepakļaut sevi tamlīdzīgam pazemojumam.

Tomēr es varu piedot Liverpūles miertiesneša nepieklājību, kad atceros, kā pret manu stāstu izturējās mani tuvākie radinieki. Viņi zināja manu nevainojamo godīgumu, bet uzklausīja mani ar iecietīgu smaidu, kā cilvēki, kuri nolēmuši nerunāt pretī vājprātīgajam. Es sastrīdējos ar savu svaini Džonu Van- burgeru, kurš apšaubīja manu vārdu patiesīgumu, un cieši nolēmu nodot šo lietu aizmirstībai. Un tikai mana dēla neatlaidīgie lūgumi piespieda mani mainīt savu lēmumu.

Mans stāsts kļūs labāk saprotams, ja es īsumā pakavēšos pie savas pagātnes un minēšu divus, trīs faktus, kuri ļaus labāk saprast turpmākos notikumus.

Mans tēvs Viljams K. Džefsons, viens no viscienījamākajiem Lovelas iedzīvotājiem, bija "Plimutas brāļu" sektas sludinātājs. Tāpat kā vairums Jaunanglijas puritāņu, viņš bija nesamierināms verdzības pretinieks. Tieši viņš ieaudzināja manī riebumu pret verdzību, kuru es saglabāju visu mūžu. Vēl būdams Hār- vardas universitātes Medicīnas fakultātes students, es kļuvu pazīstams kā nēģeru atbrīvošanas piekritējs. Vēlāk, ieguvis zinātnisko grādu un nopircis trešo dalu doktora Vilisa prakses Bruklinā, es, neraugoties uz savu aizņemtību, veltīju daudz laika savai sirdslietai. Mans pamflets "Kur ir tavs brālis?" ("Sverburgs, Listers un Co", 1859. g.) izpelnījās plašu interesi.

Kad sākās pilsoņu karš, es pametu Bruklinu un visu kampaņu pavadīju 113. Ņujorkas pulka rindās. Es piedalījos otrajā kaujā pie Bulranas un cīņās pie Hetisbergas. Vēlāk, sadursmē pie Antietamas, tiku smagi ievainots un droši vien būtu nomiris kaujas laukā, ja negadītos augstsirdīgs džentlmenis, vārdā Mjū- rejs, pēc kura rīkojuma mani pārnesa uz viņa māju. Pateicoties viņa žēlsirdībai un viņa melnādaino kalpu rūpīgajai kopšanai, es drīz vien varēju, atbalstoties uz nūjas, pārvietoties pa plantācijas teritoriju. Tieši šajās dienās notika atgadījums, kam ir visciešākais sakars ar manu tālāko vēstījumu.

Manas slimības laikā īpašas rūpes par mani izrādīja kāda veca nēģeriete. Acīmredzot viņai bija liela autoritāte pārējo nēģeru vidū. Pret mani viņa izturējās ārkārtīgi uzmanīgi. Reiz sarunā ar mani vecā nēģeriete izmeta dažus vārdus, no kuriem es sapratu, ka viņa ir dzirdējusi par mani un ir pateicīga man, ka es aizstāvu viņas apspiesto tautu.

Kādu dienu, kad es viens pats sēdēju verandā un, saulē sildīdamies, pārdomāju, vai man nevajadzētu atgriezties Grānta armijā, es pārsteigts ieraudzīju, ka pie manis pienāk šī vecā sieviete. Nēģeriete uzmanīgi paskatījās visapkārt, pārbaudot, vai neviena nav tuvumā, parakās savas kleitas augšdaļas krokās un izvilka zamšādas maisiņu, kas, baltā aukliņā iesiets, karājās viņai kaklā.

—   Kungs, — viņa iečukstējās aizsmakušā balsī, pieliekusies pie manas auss, — es drīz miršu. Es esmu loti vecs cilvēks. Drīz manis vairs nebūs mistera Mjūreja plantācijā.

—    Marta, jūs vēl varat loti ilgi nodzīvot, — es atbildēju.

—    Jūs taču zināt, ka es esmu ārsts. Ja jūs nejūtaties vesela, pasakiet, kas jums sāp, un es pacentīšos jūs izārstēt.

—    Es negribu dzīvot, es gribu nomirt. Drīz es būšu kopā ar debesu valdnieku… — Un viņa sāka vienu no tām pārspīlēti svinīgajām tirādēm, kas palaikam ir raksturīgas nēģeriem.

—    Bet pie manis, kungs, ir viena lieta, kura man kādam ir jāatstāj. Es to nevaru paņemt sev līdzi. Tā ir loti vērtīga lieta, pati vērtīgākā un pati svētākā lieta pasaulē. Tā atrodas pie manis, nabadzīgas melnādainas sievietes, jo mani senči acīmredzot savā dzimtenē ir bijuši diži cilvēki. Bet jūs nevarat to saprast tā, kā to saprastu nēģeris. Man to nodeva mans tevs, savukārt viņš to saņēma no sava tēva, bet kam gan lai es to tagad nododu? Nabaga Martai nav ne bērnu, ne radinieku, neviena nav. Savā apkārtnē es redzu tikai samaitātus nēģerus un dumjas nēģerietes — nav neviena, kurš būtu šī akmens cienīgs. Un tad es sev teicu: lūk, misters Džefsons, kurš raksta grāmatas un iestājas par nēģeriem. Viņš acīmredzot ir labs cilvēks, un es atdošu akmeni viņam, kaut arī viņš ir baltais un nekad neuzzinās, kas tas ir par akmeni un no kurienes radies.

Pēc šiem vārdiem vecā sieviete parakņājās zamšādas maisiņā un izvilka no tā melnu, plakanu akmeni ar caurumu vidū.

— Lūk, ņemiet, — viņa teica, gandrīz vai ar varu iespiez- dama akmeni man saujā. — Ņemiet. No labas lietas nekad nekāds ļaunums necelsies. Sargājiet to un nepazaudējiet! — Un ar brīdinošu žestu vecā sieviete aizsteberēja prom, lūkodamās uz visām pusēm, lai pārliecinātos, ka mūs neviens nenovēro.

Vecās nēģerietes nopietnība neatstāja uz mani nekādu iespaidu, tieši otrādi, drīzāk uzjautrināja, un viņas tirādes laikā es nesāku smieties tikai tāpēc, ka negribēju viņu aizvainot. Kad viņa aizgāja, es uzmanīgi aplūkoju saņemto priekšmetu. Tas bija loti melns, ārkārtīgi ciets, ovālas formas akmens — tieši tādu plakanu akmeni cilvēks izmeklē jūras krastā, kad viņam gribas aizsviest to pēc iespējas tālāk. Akmenim bija noapaļotas malas, tā platums vidusdaļā bija pusotra, bet garums — trīs collas. īpaši dīvaina man šķita akmens forma: uz tā virsmas bija redzamas vairākas labi pamanāmas pusapajas vadziņas, kas tam piešķīra pārsteidzošu līdzību ar cilvēka ausi. Vārdu sakot, mans ieguvums mani ieinteresēja, un es nolēmu pie pirmās izdevības to kā ģeoloģisku paraugu parādīt savam draugam profesoram Šrēderam no Ņujorkas institūta. Pagaidām es iebāzu akmeni kabatā un, vairs par to nedomādams, piecēlos no krēsla un devos pastaigāties pa alejām.

Līdz tam laikam mans ievainojums jau bija gandrīz sadzijis, un drīz vien es atvadījos no mistera Mjūreja. Uzvarām vainagotās ziemeļnieku armijas uzbruka Ričmondai. Mani pakalpojumi nebija nepieciešami, un es atgriezos Bruklinā. Tur es atsāku savu ārsta praksi un vēlāk apprecējos ar pazīstamā kokgriezēja Džosaijas Vanburgera otro meitu. Dažos gados man izdevās iegūt plašus sakarus un kļūt par atzītu plaušu tuberkulozes speciālistu. Es vēl arvien glabāju dīvaino melno akmeni un bieži vien stāstīju, kādos savdabīgos apstākļos esmu to ieguvis. Profesors Šrēders, kuram es akmeni parādīju, loti ieinteresējās ne tikai par pašu paraugu, bet ari par tā vēsturi. Profesors uzskatīja, ka tā ir meteorīta šķemba, bet savu līdzību ar ausi tā ieguvusi prasmīgas un loti rūpīgas apstrādes rezultātā. Nepazīstamais meistars ir parādījis smalkas novērošanas spējas un izcilu meistarību, spēdams atveidot cilvēka auss vissīkākās detaļas.

—   Es nebūtu pārsteigts, — piezīmēja profesors, — ja izrādītos, ka akmens ir atskaldīts no lielas statujas. Tomēr man pilnīgi nav saprotams, kā ir izdevies ar tādu meistarību apstrādāt tik cietu akmeni. Ja kaut kur patiešām ir statuja, no kuras atskaldīta šī dala, tad man loti gribētos to redzēt!

Tajā brīdī arī es domāju tieši tāpat. Bet vēlāk man nācās mainīt savas domas.

Manas dzīves turpmākie septiņi, astoņi gadi pagāja mierīgi, bez jebkādiem notikumiem. Pēc pavasara iestājās vasara, pēc ziemas — pavasaris, ne ar ko neizmainot manu ikdienas dzīves ritmu. Sakarā ar prakses paplašināšanos es pieņēmu sev par partneri D. S. Džeksonu ar tiesībām uz ceturto dalu no ienākumiem. Tomēr saspringtais darbs atstāja iespaidu uz manu veselību, un es sāku justies tik slikti, ka, paklausīdams sievas uzstājīgam lūgumam, nolēmu pakonsultēties ar savu kolēģi no Samariešu klīnikas doktoru Kavanegu Smitu. Šis džentlmenis, apskatījis mani un atklājis, ka man ir neliels sastrutojums kreisās plaušas augšdaļā, ieteica man iziet ārstniecības kursu un doties ilgstošā jūras ceļojumā.

Es pēc savas dabas neesmu no mājās sēdētājiem, un doma par jūras ceļojumu man, protams, uzreiz iepatikās. Galīgais lēmums tika pieņemts tikšanās laikā ar jauno Raselu no firmas "Vaits, Rasels un Vaits". Viņš man piedāvāja izmantot vienu no viņa tēva kuģiem — "Svēto jaunavu", kurai drīzumā vajadzēja atiet no Bostonas.

—    "Svētā jaunava" ir neliels, bet ērts kuģis, — viņš teica, — un kapteinis Tibss ir lielisks cilvēks. Jūras ceļojums būs jums vislabākās zāles.

Es biju tādos pašos ieskatos un labprāt pieņēmu vioa piedāvājumu.

Sākumā bija paredzēts, ka sieva dosies braucienā kopā ar mani. Taču vina vienmēr loti slikti ir pārcietusi jūras ceļojumus, un, tā kā šoreiz mums bija arī vēl citi svarīgi iemesli nepakļaut viņas veselību riskam, mēs nolēmām, ka vina paliks mājās. Es neesmu ne reliģiozs, ne ekspansīvs cilvēks, bet kā es pateicos debesīm, ka nepaņēmu viņu sev līdzi!

No savas prakses šķīros bez jebkādām bažām, jo mans partneris Džeksons bija uzticams un strādīgs cilvēks.

Es ierados Bostonā 1873. gada 12. oktobrī un tūlīt pat devos uz firmas kantori, nolēmis pateikties tās īpašniekiem par man izrādīto laipnību. Sēdēju grāmatvedībā, gaidot pieņemšanu, kad pēkšņi manu uzmanību piesaistīja vārdi "Svētā jaunava". Es atskatījos un ieraudzīju gara auguma, tievu cilvēku, kurš, ar elkoņiem atspiedies uz pulētās sarkankoka barjeras, par kaut ko izvaicāja vienu no kalpotājiem. Svešinieks stāvēja profilā pret mani, un es viņā ievēroju spēcīgu nēģeru asiņu piejaukumu. Viņš, acīmredzot, bija kvarterons vai pat mulats. Viņa izliektais ērgļa deguns un gludie, taisnie mati liecināja par radniecību ar baltajiem, bet melnās, nemierīgās acis, jutekliskā mute un mirdzošie zobi norādīja uz afrikānisku izcelsmi.

Svešinieks atstāja nepatīkamu, gandrīz vai atbaidošu iespaidu, it īpaši, aplūkojot viņa slimīgi dzelteno, baku izkropļoto seju. Toties, kad viņš runāja, viņa maigā, melodiskā balss un izsmalcinātie izteicieni liecināja, ka jūsu priekšā ir izglītots cilvēks.

—     Es gribētu uzdot dažus jautājumus par "Svēto jaunavu", — viņš atkārtoja, paliekdamies uz kantorista pusi. — Tā atiet parīt, vai ne?

—   Jā, ser, — ar neparastu laipnību atbildēja jaunais kantorists, kuru bija pārņēmušas godbijīgas trīsas, redzot lielo briljantu, kas mirdzēja pie svešinieka krekla krūtīm.

—    Uz kurieni tā dodas?

—    Uz Lisabonu.

—    Cik liela ir komanda?

—    Septiņi cilvēki, ser.

—    Vai ir arī pasažieri?

—   Jā, divi. Viens no mūsu jaunajiem kalpotājiem un ārsts no Ņujorkas.

—     Bet vai džentlmeņu no dienvidiem uz kuģa nav? — steidzīgi pajautāja svešinieks.

—    Nē, ser.

—    Vai atradīsies vieta vēl vienam pasažierim?

—   Tur var izvietot vēl trīs pasažierus, — atbildēja kantorists.

—   Es braucu, — noteikti paziņoja kvarterons. — Es braucu un pērku vietu nekavējoties. Pierakstiet, lūdzu: misters Septi* miuss Gorings no Jaunorleānas.

Kantorists aizpildīja veidlapu un pasniedza to svešiniekam, norādīdams uz tukšo vietu lapas apakšā. Kad misters Gorings noliecās pār veidlapu, lai parakstītos, es ar šausmām pamanīju, ka vina labās rokas pirksti ir nocirsti, un ka viņš spalvu tur iespiestu starp īkšķi un plaukstu. Kara laikā esmu redzējis tūkstošiem nogalināto, daudzas reizes esmu piedalījies dažādās ķirurģiskās operācijās, bet nekas nav izraisījis mani tādu pretīgumu, kā ši milzīgā, brūnā, sūklim līdzīgā roka, uz kuras rēgojās viens vienīgs pirksts. Pa to laiku kvarterons diezgan veikli un ātri parakstījās, pamāja kantoristam ar galvu un nesteidzīgi izgāja ārā. Tieši tajā brīdī misters Vaits paziņoja, ka ir gatavs mani pieņemt.

Tajā pašā vakarā es aizgāju uz "Svēto jaunavu", aplūkoju savu kajīti un atzinu to par ārkārtīgi ērtu, ja nem vērā kuģa nelielos izmērus. Misteram Goringam, kuru es satiku no rīta, bija paredzēta kajīte blakus manējai. Pretī atradās kapteiņa, kā arī mistera Džona Hērtona, kurš brauca kārtot firmas lietas, kajītes. Kajītes bija izvietotas abās pusēs gaitenim, kas veda no augšējā klāja uz kuģa kopkajīti. Tā bija mājīga, ar ozolkoka un sarkankoka paneļiem apšūta, ar gaumi iekārtota istaba, kurā atradās ērtas kušetes un dārgs Briseles paklājs.

Es paliku pilnīgi apmierināts gan ar kuģa telpām, gan ar pašu kapteini Tibsu — parupji labsirdīgu jūrnieku ar skalu balsi un vienkāršām manierēm. Viņš vētraini apsveica mani uz sava kuģa klāja un uzaicināja izdzert pudeli vīna savā kajītē. Kapteinis pastāstīja, ka ņem līdzi reisā sievu un jaunāko dēlu un, ja būs labvēlīgi laika apstākļi, cer ierasties Lisabonā pēc trim nedēļām.

Mēs pavadījām laiku patīkamā sarunā un šķīrāmies kā labi draugi. Tibss mani brīdināja, ka man jābūt uz kuģa nākošajā rītā, jo kuģis jau ir uzņēmis visu kravu un viņš ir nolēmis doties ceļā līdz ar pusdienas bēgumu. Es atgriezos viesnīcā, kur mani gaidīja sievas vēstule, un no rīta, pēc atspirdzinoša miega, devos uz kuģi.

Tālāk citēšu izvilkumus no savas dienasgrāmatas, kuru es sāku rakstīt, lai kaut nedaudz īsinātu ilgstošā ceļojuma vienmuļību. Kaut ari vietām tās stils šķitīs piezemēts, toties es varu likt galvu ķīlā par visu minēto faktu precizitāti, jo katru dienu apzinīgi izdarīju tajā ierakstus.

16. oktobris. Devāmies ceļā pustrijos un ar velkoņa palīdzību iegājām līcī. Tur velkonis mūs atstāja, un mēs, uzvilkuši visas buras, uzsākām ceļojumu ar aptuveni deviņu mezglu ātrumu stundā. Es stāvēju kuģa pakaļgalā un vēroju, kā zemais Amerikas krasts lēnām pazūd aiz horizonta, līdz vakara dūmaka to noslēpa manam skatienam. Un tikai vientuļa sarkana uguntiņa turpināja mirdzēt aiz muguras, atspīdot ūdenī kā gara josla, kas līdzinājās asiņainām pēdām. Tagad, kad es rakstu, man vēl joprojām acu priekšā ir šī uguns, kaut arī tā ir samazinājusies līdz kniepadatas galviņas izmēriem.

Kapteinim ir slikts garastāvoklis, jo pašā pēdējā brīdī viņu piekrāpa divi matroži no "Svētās jaunavas" komandas un viņš bija spiests nolīgt divus nēģerus, kuri nejauši gadījās piestātnē. Pazudušie matroži bija zināmi un uzticami cilvēki. Viņi kopā ar kapteini bija veikuši ne vienu vien reisu, tāpēc viņu neierašanās ne vien sadusmoja, bet arī apmulsināja kapteini. Ja septiņu cilvēku komandai ir jāapkalpo visai prāvs kuģis, tad divu pieredzējušu matrožu zaudējums ir nopietna lieta. Nēģeri, protams, var pastāvēt pie stūresrata vai nomazgāt klāju, bet sliktā laikā uz viņiem paļauties nevar.

Mūsu koks ari ir nēģeris, un misteram Septimiusam Gorin- gam līdzi brauc mazs melnādains kalps, tā ka mūsu sabiedrība ir visai raiba. Grāmatvedis Džons Hērtons, šis dzīvespriecīgais, jautrais jauneklis, spriežot pēc visa, būs patīkams mūsu kompānijas loceklis. Savādi, cik gan maz kopīga ir bagātībai un laimei! Hērtonam vēl jāiekaro sava vieta zem saules, viņš dodas meklēt laimi svešā zemē, bet vinu var uzskatīt par vislaimīgāko starp mirstīgajiem. Gorings, ja es nemaldos, ir bagāts, es ari neesmu nabags, bet es zinu, ka man ir slimas plaušas, un Gorings, cik var spriest pēc viņa sejas izteiksmes, ir par kaut ko nopietni noraizējies. Un mēs abi bijām zaudētāji salīdzinājumā ar šo trūcīgo, bet bezrūpīgo kantoristu.

17. oktobris. Šorīt pirmo reizi uz klāja iznāca misis Tibsa — moža, enerģiska sieviete ar bērnu, kurš tikai nesen bija iemācījies staigāt un pļāpāt savā valodiņā. Hērtons tūlīt pat metās mazulim klāt un aizvilka pie sevis uz kajīti, kur noteikti izraisīs viņa kuņģītī gremošanas traucējumus. (Par kādiem gan ciniķiem mūs padara medicīna!)

Labāku laiku vēl joprojām nevar pat vēlēties, un no dienvidrietumiem pūš spirgts ceļavējš. Kuģis iet tik līgani, ka būtu grūti pamanīt tā kustību, ja vien nečīkstētu takelāža, neplīk- škētu vēja postās buras un aiz mums nepaliktu garas putu vērpetes. Visu ritu mēs ar kapteini pastaigājāmies. Pastaiga mani nemaz nenogurdināja, no kā es secināju, ka atspirdzinošais jūras gaiss jau ir atstājis labvēlīgu ietekmi uz manām plaušām. Tibss izrādījās labi informēts cilvēks, un mums sāka raisīties interesanta saruna par Mauri veiktajiem okeāna straumju pētījumiem. Pēc sarunas mēs nokāpām viņa kajītē pārskatīt grāmatu, par kuru tikko bijām runājuši. Tur, kapteinim par lielu pārsteigumu, mēs sastapām Goringu, kaut gan parasti pasažieri bez īpaša uzaicinājuma nedrīkst ienākt kuģa "svētajo svētumā". Viņš atvainojās par savu ielaušanos, aizbildinādamies ar uz kuģa pieņemtās kārtības nezināšanu, bet labsirdīgais jūrnieks tikai pasmējās par šo atgadījumu un lūdza Goringu parādīt mums godu un palikt mūsu kompānijā.

Gorings norādīja uz kasti ar hronometriem, kuru viņš bija atvēris, un paziņoja, ka bija tīksminājies par tiem. Spriežot pēc visa, viņš pazina matemātiskos instrumentus, jo tūlīt pat noteica, kurš no trim hronometriem ir visprecīzākais, un pat nosauca katra cenu, kļūdīdamies tikai par dažiem dolāriem. Viņš pārsprieda ar kapteini magnētisko deklināciju, bet, kad mēs atgriezāmies pie tēmas par okeāna straumēm, parādīja dziļas zināšanas arī šajā jautājumā. Vispār, iepazīstoties tuvāk, viņš atstāj nedaudz labāku iespaidu par to, kāds radās pirmajā acu uzmetienā, un, bez šaubām, viņš ir kulturāls un izglītots cilvēks. Goringa patīkamā balss harmonē ar viņa runas veidu, bet nekādi nesaskan ar viņa ārieni.

Pusdienlaikā tika konstatēts, ka mēs esam nogājuši divsimt divdesmit jūdzes. Uz vakara pusi vējš kļuva tik spēcīgs, ka kapteiņa pirmais palīgs, paredzot nemierīgu nakti, pavēlēja novākt marsburu un bramburu. Es ievēroju, ka barometrs ir nokrities līdz divdesmit deviņām collām. Ceru, ka mūsu kuģo- jums neizrādīsies smags: es slikti paciešu šūpošanos, un mana veselība, visticamāk, tikai pasliktināsies no ceļojuma vētras laikā, kaut ari es izjūtu visdziļāko uzticību pret kapteiņa jūrniecības zināšanām un kuģa izturību.

Pēc vakariņām mēs ar misis Tibsu spēlējām pokeru, savukārt Hērtons uz vijoles mums atskaņoja dažus skaņdarbus.

18. oktobris. Vakardienas drūmā prognoze nepiepildījās. Vējš atkal norima, un pašlaik mēs dreifējam starp nelieliem, ieapaliem vilnīšiem. Brāzmains vējiņš ņirbina ūdeni, bet tas ir par vāju, lai piepūstu buras. Ir kļuvis vēsāks, un es esmu uzvilcis biezu, sievas adītu vilnas vamzi.

No rīta pie manis kajītē bija ienācis Hērtons, un mēs ar viņu izsmēķējām pa cigāram. Viņš atcerējās, ka ir redzējis Goringu 1869. gadā Klīvlendā, Ohaio štatā. Tāpat kā tagad, viņš ari toreiz atstājis noslēpumainu iespaidu — braukājis apkārt bez jebkāda redzama mērķa un izvairījies runāt par savu nodarbošanos. Šis cilvēks mani interesē no psiholoģiskā viedokļa. Šorīt brokastu laikā mani pēkšņi pārņēma neizprotama neveiklības sajūta, kādu daži cilvēki izjūt, kad kāds uz viņiem cieši skatās. Es ātri pacēlu galvu un sastapu Goringa sasprindzināto, gandrīz nikno skatienu, bet viņa acu izteiksme acumirklī atmaiga, un viņš izmeta kaut kādu triviālu frāzi par laiku. Dīvaini: spriežot pēc Hērtona vārdiem, gandrīz tāds pats gadījums noticis ar viņu vakar uz klāja.

Es ievēroju, ka Gorings pastaigu laikā bieži sarunājas ar matrožiem nēģeriem. Man patīk šī viņa rakstura īpašība. Parasti metisi ignorē savus melnos ciltsbrāļus un izturas pret viņiem pat ar vēl lielāku neiecietību nekā baltie. Viņa melnais pāžs, neapšaubāmi, ir uzticīgs savam saimniekam, tātad Gorings pret viņu izturas labi. Vārdu sakot, šis cilvēks sevī savdabīgi apvieno vispretrunīgākās īpašības, un, ja es nekļūdos, viņš man dos bagātīgu vielu novērojumiem mūsu ceļojuma laikā.

Kapteinis sūdzas, ka viņa hronometri rādot dažādu laiku. Pēc viņa apgalvojuma, kaut kas tāds ar viņu notiekot pirmo reizi. Vieglas migliņas dēļ mēs pusdienlaikā nevarējām izdarīt nepieciešamos novērojumus. Spriežot pēc navigācijas skaitīšanas, mēs diennaktī esam nogājuši apmēram simt septiņdesmit jūdzes.

Kā jau kapteinis paredzēja, nēģeri izrādījās slikti jūrnieki. Bet viņi prot rīkoties ar stūresratu un tāpēc ir pārcelti par stūrmaņiem, lai atbrīvotu vairāk pieredzējušos matrožus citiem darbiem uz kuģa.

Tie visi ir sīkumi, bet arī tie dod vielu sarunām uz kuģa. Vakarā mēs pamanījām vali, un mūs pārņēma liels satraukums. Spriežot pēc viņa muguras asajām kontūrām un divās dalās pāršķeltās astes, tas, manuprāt, bija svītrainais jeb finvalis, kā to sauc vaļu mednieki.

19. oktobris. Visu dienu pūta auksts vējš, un es biju tik saprātīgs, ka paliku kajītē, pamezdams to tikai uz vakariņu laiku. Nepieceldamies no savas kojas, es varu aizsniegt grāmatas, pīpi un visu pārējo, kas man ir nepieciešams. Tā ir viena no mazas telpas priekšrocībām.

Šodien, droši vien no aukstuma, sāka smelgt mans vecais ievainojums. Es lasīju Montēņu un ārstējos. Pusdienā pie manis ienāca Hērtons ar kapteiņa dēlu Dodiju, bet pēc viņiem ieradās ari pats škiperis, tā ka man sanāca kaut kas līdzīgs pieņemamajai dienai.

20. un 21. oktobris. Vēl joprojām ir auksts, smidzina lietus, un es neeju ārā no kajītes. Šajā ieslodzījumā es jūtos slikti, un garastāvoklis ir visriebīgākais. Bija ienācis Gorings, bet viņa apmeklējums mani ne visai uzmundrināja. Viņš gandrīz nemaz nerunāja, tikai vērīgi pētīja mani, izraisīdams mani aizkaitinājumu. Pēc tam viņš piecēlās un klusēdams izgāja no kajītes. Mani sāk rasties aizdomas, ka viņš ir vājprātīgais. Es jau reiz minēju, ka mūsu kajites atrodas blakus. Tās šķir tikai plāna koka starpsiena, kurā izveidojušās spraugas. Dažas no tām ir tik platas, ka, guļot savā kojā, es nevilšus novēroju katru Go- ringa kustību. Nepavisam nevēlēdamies spēlēt spiega lomu, es pastāvīgi redzu viņu nodarbojamies ar vienu un to pašu: man šķiet, ka viņš ar zīmuļa un kompasa palīdzību strādā pie kartes. Es jau biju ievērojis viņa interesi par navigācijas jautājumiem, bet mani pārsteidz, ka viņš tērē laiku kuģa kursa noteikšanai. Starp citu, tā ir nevainīga nodarbošanās, un viņš, bez šaubām, salīdzina savus rezultātus ar kapteiņa uzrādītajiem.

Man gribētos, lai šis cilvēks neaizņemtu tik daudz vietas manās domās. Naktī uz divdesmito datumu es redzēju murgainu sapni. Es sapņoju, ka mana koja ir pārvērtusies par zārku, es tajā gulu, bet Gorings mēģina aiznaglot zārka vāku, kamēr es visiem spēkiem cenšos to aizgrūst. Pat pēc pamošanās man tikai ar pūlēm izdevās sevi pārliecināt, ka es negulu zārkā. Kā ārsts es zinu, ka murgi nav nekas cits, kā galvas smadzeņu pusložu asinsvadu darbības traucējums, bet, neraugoties uz to, sava slimīgā stāvokļa dēj es nevarēju atbrīvoties no nomācošā iespaida, kādu šis sapnis uz mani atstāja.

22. oktobris. Brīnišķīga diena. Debesīs nav ne mākonīša, bet svaigais dienvidrietumu vējš braši dzen mūs vajadzīgajā virzienā. Acīmredzot kaut kur tuvumā nesen ir bijusi vētra: jūra stipri viļņojas, un mūsu kuģis ir tik loti sasvēries, ka i'okrāja laiku pa laikam gandrīz pieskaras ūdenim.

Es ar baudu pastaigājos pa klāju, kaut gan nevaru teikt, ka būtu jau pieradis pie kuģa šūpošanās. Vairāki putniņi, loti līdzīgi žubītēm, apsēdās uz takelāžas.

Pulksten 4. 40 pēcpusdienā. No rīta, staigājot pa klāju, es izdzirdēju šāvienu kaut kur pie manas kajītes. Steidzīgi nokāpis lejā, atklāju, ka gandrīz biju kļuvis par nelaimes gadījuma upuri. Izrādījās, ka Gorings savā kajītē tīrījis revolveri, un viens no stobriem, kuru viņš uzskatīja par nepielādētu, bija izšāvis. Lode izgāja cauri šķērssienai un ieurbās sienā tieši tajā vietā, kur parasti atrodas mana galva. Man pārāk bieži ir nācies atrasties zem ložu uguns, lai es sāktu pārspīlēt briesmas, bet nav šaubu, ka, ja es tajā brīdī būtu gulējis kojā, tad tiktu nogalināts. Nabaga Gorings nezināja, ka šodien es biju izgājis uz klāja, un tāpēc briesmīgi pārbijās. Es vēl nekad nebiju redzējis tādu šausmu izķēmotu seju, kāda bija viņam, kad viņš ar kūpošu revolveri rokā izskrēja no kajītes un saskrējās aci pret aci ar mani. Viņš, protams, sāka bārstīt atvainošanās vārdus, kaut gan es vienkārši pasmējos par šo starpgadījumu.

Pulksten 11.00 vakarā. Notika nelaime — tik negaidīta un briesmīga, ka tās priekšā nobāl incidents ar pistoli, kas apdraudēja manu dzīvību. Pazuda misis Tibsa kopā ar bērnu — pazuda bez pēdām. Ap pusdesmitiem Tibss, bāls kā nāve, ieskrēja pie manis kajītē un jautāja, vai es neesmu redzējis viņa kundzi. Es atbildēju noliedzoši. Nevaldīdams pār sevi, viņš metās uz kopkajīti un ņēmās tur meklēt sievu. Es viņam sekoju, veltīgi pūlēdamies viņu pierunāt neuztraukties pirms laika. Pusotras stundas laikā mēs pārmeklējām visu kuģi, tomēr pazudušo sievieti un bērnu tā ari neatradām. Nabaga Tibss pilnīgi pazaudēja balsi, bez mitas saucot sievas vārdu. Pat parasti nesatricināmie matroži bija satriekti, redzot, kā viņš, kailu galvu, izspūris, šaudījās pa brigantlnu un drudžaini ielūkojās visos kaktos, un ar žēlumu izraisošu neatlaidību atgriezās tajos atkal un atkal.

Pēdējo reizi viņa sieva tika redzēta uz kuģa ap septiņiem vakarā, kad viņa pirms gulētiešanas izveda Dodiju uz pakaļējā klāja paelpot svaigu gaisu. Tajā brīdi augšā neviena nebija, izņemot matrozi nēģeri, kurš dežurēja pie stūresrata, bet viņš apgalvo, ka vispār nav kapteiņa sievu redzējis. Mīklains notikums. Es uzskatu, ka tajā brīdī, kad misis Tibsa stāvēja pie borta un turēja bērnu, viņš ir palēcies un iekritis jūrā, bet viņa, cenzdamās viņu saķert un izglābt, ir sekojusi viņam pa pēdām. Savādāk es nekādi nevaru izskaidrot šo dubulto pazušanu. Pilnīgi iespējams, ka matrozis pie stūresrata varēja arī nepamanīt notiekošo traģēdiju, jo bija jau tumšs, un kopkajītes augstā gaismas lūka viņam aizsedz lielāko daļu no pakaļējā klāja. Lai kā tas ari nebūtu, tā ir šausmīga nelaime un atstāj traģisku zīmogu uz visu mūsu ceļojumu.

Kapteiņa palīgs pagrieza kuģi atpakaļ, bet, protams, nav ne mazāko cerību viņus atrast. Kapteinis pilnīgi pamiris gul savā kajītē. Es viņa kafijai pievienoju krietnu opija devu. Lai viņš aizmirst savu nelaimi kaut vai uz pāris stundām.

23. oktobris. Es pamodos ar neskaidru kaut kāda smaguma un nelaimes sajūtu un tikai pēc pāris mirkļiem atcerējos vakardienas traģēdiju. Kad izgāju uz klāja, nabaga kapteinis tur stāvēja un lūkojās tuksnesīgajā ūdens klajumā mums aiz muguras, kur bija palikuši viņam visdārgākie cilvēki pasaulē. Es mēģināju uzsākt ar viņu sarunu, bet viņš asi novērsās un, galvu nodūris, sāka staigāt šurpu turpu pa klāju. Pat tagad, kad vairs nav palikušas nekādas šaubas, ka viņi ir gājuši bojā, viņš nevar paiet garām laivai vai satītai burai, to nepārmeklējis. Vienas dienas laikā viņš ir novecojis par desmit gadiem.

Hērtons ir ārkārtīgi nomāktā garastāvoklī: viņš bija paspējis loti pieķerties mazajam Dodijam. Gorings, šķiet, arī ir sarūgtināts. Katrā ziņā viņš uz visu dienu ieslēdzās savā kajītē, un, kad es nejauši uz viņu paskatījos, viņš sēdēja, galvu rokās atspiedis, itin kā drūmās pārdomās iegrimis. Mūsu kuģi pārņēma grūtsirdība. Cik satriekta būs mana sieva, kad uzzinās par šo nelaimi!

Jūra ir norimusi, pūš patīkama viegla brīze, un mēs, uzvil- kuši visas buras, veicam apmēram astoņus mezglus stundā. Patiesībā kuģi vada Haisons. Tibss, kaut arī cenšas turēties braši, tomēr nav spējīgs nopietni veikt savus pienākumus.

24. oktobris. Vai tikai mūsu kuģim nav uzsūtīts kāds lāsts? Vai kādreiz ir piedzīvots, ka ceļojums, kurš tik veiksmīgi ir iesācies, tiktu piemeklēts ar tādām traģēdijām? Naktī Tibss izdarīja pašnāvību, iešaudams sev lodi pierē. Trijos no rīta mani pamodināja kaut kāda spalga skaņa. Briesmīgu priekšnojautu pārņemts es izlēcu no kojas un metos uz kapteiņa kajīti. Bet Gorings jau bija mani apsteidzis: es vinu sastapu kajītē, pārliekušos pār kapteiņa ķermeni.

Tibss izskatījās šausmīgi: puse sejas viņam bija norauta. Mazā kajīte pludoja asinīs. Pistole bija izkritusi kapteinim no rokas un mētājas turpat uz grīdas blakus vina līķim. Acīmredzot viņš bija iešāvis sev mutē.

Mēs ar Goringu uzmanīgi pacēlām kapteiņa ķermeni un noguldījām uz kojas. Visa komanda sapulcējās kajītē. Seši baltie jūrnieki bija bēdu sagrauzti. Šie daudz ko pieredzējušie cilvēki bija kuģojuši kopā ar kapteini ilgus gadus. Tagad viņi lūkojās cits citā drūmiem skatieniem, sačukstējās, līdz viens no viņiem, visiem dzirdot, paziņoja, ka pār mūsu kuģi ir nogūlies lāsts.

Hērtons palīdzēja sapost nabaga škiperi pēdējai gaitai un iešūt viņu buraudeklā. Pulksten divpadsmitos fokrāja tika atvilkta uz aizmuguri, un mēs ielaidām kapteiņa ķermeni jūrā. Gorings noturēja anglikāņu bēru dievkalpojumu.

Brīze kļuva spēcīgāka, un kuģis visu dienu gāja ar desmit līdz divpadsmit mezglu ātrumu stundā. Jo ātrāk mēs nonāksim Lisabonā un pametīsim šo nolādēto kuģi, jo labāk. Es jūtos tā, it kā mēs atrastos peldošā zārkā. Vai tad ir jābrīnās par nabaga matrožu māņticību, ja pat es, izglītots cilvēks, pieķeru sevi pie līdzīgām domām.

25.     oktobris. Izjūtu apātiju un nomāktību.

26.    oktobris. Gorings, Hērtons un es no rīta sarunājāmies uz klāja. Hērtons pūlējās izdibināt no Goringa, ar ko viņš nodarbojas un kāpēc brauc uz Eiropu, bet kvarterons izvairījās no sarunas un neko viņam neatbildēja. Vēl vairāk, viņu, šķiet, Hērtona uzstājība nedaudz aizkaitināja, un viņš aizgāja uz savu kajīti.

Esmu pārsteigts, kāpēc mēs abi tik loti interesējamies par šo cilvēku! Domājams, ka mūsu ziņkārību uzkurina gan Goringa uzkrītošā āriene, gan viņa acīm redzamā bagātība. Hērtons uzskata, ka patiesībā Gorings ir detektīvs, ka viņš seko kādam uz Portugāli aizbēgušam noziedzniekam un ir izvēlējies šādu ceļošanas veidu tāpēc, lai varētu neuzkrītoši ierasties vajadzīgajā vietā un pārsteigt meklējamo nesagatavotu. Man šis pieņēmums šķiet maz ticams. Savukārt Hērtons kā argumentu min albumu, kuru Gorings reiz aizmirsis uz klāja. Hērtons to ir pārskatījis un atradis tajā daudz avīžu izgriezumu. Tie visi ir bijuši raksti par slepkavībām, kuras dažādos laikos notikušas Savienotajās Valstīs pēdējo divdesmit gadu garumā. Turklāt Hērtons bija pamanījis interesantu detaļu: visos rakstos runa bija par slepkavībām, kuru vaininiekus tā arī nebija izdevies atrast. Kā viņš apgalvoja, tās ir bijušas visdažādākā veida slepkavības, un to upuri bijuši cilvēki, kuri pieder pie atšķirīgiem sabiedrības slāņiem. Un katrs ziņojums beidzies ar vienu un to pašu frāzi: slepkava pagaidām vēl nav arestēts, kaut gan policijai, protams, ir pamats cerēt, ka drīzumā viņš tiks aizturēts.

Neapšaubāmi, albums pastiprina Hērtona argumentus, bet tikpat labi var būt, ka tā ir tikai viena no Goringa dīvainībām, vai arī, kā es teicu Hērtonam, Gorings vāc materiālus grāmatai, kurai būtu jāpārspēj de Kvīnsija darbs. Jebkurā gadījumā, tā nav mūsu darīšana.

27. un 28. oktobris. Vēl joprojām ir ceļavējš, ejam labi. Dīvaini, cik gan viegli cilvēks aiziet no dzīves un tiek aizmirsts! Tibsu gandrīz neviens vairs nepiemin. Haisons pārcēlās uz viņa kajīti, un dzīve rit tālāk, it kā nekas nebūtu noticis. Ja uz galdiņa kajītes stūrī nestāvētu misis Tibsas šujmašīna, mēs vispār varētu aizmirst, ka nelaimīgā ģimene kādreiz ir eksistējusi.

Šodien uz kuģa atkal notika incidents, kaut gan, par laimi, ne visai nopietns. Viens no mūsu baltajiem matrožiem bija nokāpis kravas telpā, lai paņemtu rezerves tauvas rituli, kad pēkšņi lūkas vāks uzkrita viņam uz galvas. Viņš paspēja izglābties, paraujoties sānis, bet tik un tā viņam ir tik stipri savainota kāja, ka tagad matrozis gandrīz nemaz nevarēs strādāt līdz pašām kuģojuma beigām. Spriežot pēc viņa vārdiem, negadījums ir noticis viņa pavadoņa nēģera nevērības dēl. Toties nēģeris aizbildinās ar spēcīgo šūpošanos. Lai kāds ari nebūtu notikušā iemesls, tagad kuģa jau tā nepilnā komanda ir kļuvusi vēl vājāka.

Nelaimes, kas mūs nepārtraukti piemeklē, šķiet, ir atstājušas nomācošu iespaidu ari uz Hērtonu: viņš ir pazaudējis savu parasto labo garastāvokli un dzīvesprieku. Vienīgi Gorings ir saglabājis možu garu. Es ievēroju, ka viņš joprojām savā kajītē strādā pie kartes. Viņa jūrniecības zināšanas noderēs, ja, nedod Dievs, kaut kas notiks ar Haisonu.

29. un 30. oktobris. Joprojām ejam ar labu ceļavēju. Viss ir mierīgi un nav ko pierakstīt.

31. oktobris. Slimība un ceļojuma traģiskās epizodes tik loti ir samaitājušas manu nervu sistēmu, ka mani satrauc pat paši nenozīmīgākie notikumi. Es tikai ar grūtībām spēju noticēt, ka esmu tas pats cilvēks, kurš Antietamā kaujas karstumā, zem spēcīgas ložu uguns veica operāciju, kurai nepieciešama ārkārtīga precizitāte. Es nervozēju kā bērns.

Vakar nakti, kad sardze jau kādas četras reizes bija apgriezusi smilšu pulksteni, es gulēju pussnaudā, veltīgi pūlēdamies iegrimt atspirdzinošā miegā. Gaismas manā kajītē nebija, bet mēness stari iespīdēja caur iluminatoru, veidojot uz durvīm sudrabotu, trīsuļojošu apli. Es pusmiegā skatījos uz to un miglaini apzinājos, ka, jo vairāk es iegrimstu nemanā, jo vairāk tas pakāpeniski izplūst un kļūst blāvāks.

Pēkšņi viss mans miegs pazuda, kā nebijis — pašā apļa centrā parādījās neliels, tumšs priekšmets. Elpu aizturējis, es nekustīgi gulēju un turpināju novērot. Pakāpeniski priekšmets kļuva arvien lielāks un skaidrāks, un beidzot es saskatīju roku, kura tika uzmanīgi iebāzta puspievēro durvju spraugā, roku, kurai, kā es ar šausmām pamanīju, nebija pirkstu. Duivis klusi atvērās, un tūlīt pēc rokas parādījās Goringa galva. Mēness gaisma krita tieši viņam sejā, veidojot spocīgu, neskaidru oreolu, uz kura fona asi izcēlās vina vaibsti. Man šķita, ka es vēl nekad nebiju redzējis tik velnišķīgu un nežēlīgu sejas izteiksmi. Vina plati ieplestās acis meta zibeņus, sātanisks smaids atsedza baltos zobus, bet taisnie, melnie mati bija burtiski saslējušies stāvus virs zemās pieres.

Šī pēkšņā ielaušanās tik stipri mani satrauca, ka es, pie visām miesām trīcēdams, pielēcu kojā sēdus un ķēru pēc revolvera. Gorings tūlīt pat loti pieklājīgā formā atvainojās par negaidīto parādīšanos, un man kļuva loti neērti par savu pārsteidzību. Viņš, nabadziņš, mocījās ar zobu sāpēm un ienāca palūgt opija tinktūru, zinot, ka man līdzi ir aptieciņa. Kas attiecas uz viņa neganto sejas izteiksmi, tad jāteic, ka viņš vispār nav nekāds skaistulis, un cilvēkam ar sabojātiem nerviem spokainā mēnesgaismā ir viegli iztēloties visādas šausmas.

Es iedevu Goringam divdesmit pilienus tinktūras, un viņš, sirsnīgi man pateicies, aizgāja. Pārsteidzoši, cik nomācošu iespaidu uz mani ir atstājis šis nenozīmīgais incidents. Visu dienu es jutos pretīgi…

Šajā vietā es savos pierakstos izlaižu veselu mūsu ceļojuma nedēlu. Pa to laiku nekas ievērības cienīgs nenotika, un manas dienasgrāmatas lappuses šajos datumos ir piepildītas ar visādu nebūtisku sīkumu aprakstiem.

7. novembris. Visu ritu mēs ar Hērtonu nosēdējām uz pakaļējā klāja. Ieejam dienvidu platuma grādos, klust arvien siltāks. Pēc mūsu aprēķiniem, esam veikuši jau divas trešdaļas ceļa. Cik gan mēs būsim priecīgi ieraudzīt Taho zaļos krastus un uz visiem laikiem pamest šo nelaimīgo kuģi!

Šodien, lai nedaudz izklaidētu Hērtonu un īsinātu laiku, es viņam izstāstīju šo to no savas pagātnes. Cita starpā es viņam pavēstīju arī to, kādā veidā ieguvu savā īpašumā melno akmeni, un, parakņājies vecās mednieku jakas sānkabatā, izvilku to un parādīju savam sarunbiedram. Mēs pārliecāmies pār akmeni, aplūkojot dīvainās vadziņas uz tā virsmas, un tajā brīdī es pamanīju, ka kāds mums ir aizsedzis sauli. Tas bija Gorings. Viņš stāvēja mums aiz muguras un pāri mūsu galvām cieši skatījās uz akmeni. Es nezinu kāpēc, bet viņš izskatījās loti satraukts, kaut arī centās to neizrādīt. Vienu vai divas reizes viņš ar savu vienīgo pirkstu norādīja uz manu suvenīru, pirms spēja saņemties un pajautāt, kas tas ir par priekšmetu un kā tas ir nokļuvis pie manis. Jautājums tika uzdots tik rupjā tonī, ka es katrā ziņā būtu apvainojies, ja nezinātu, cik loti ekscentrisks ir šis subjekts. Es atkārtoju viņam visu, ko biju stāstījis Hērtonam. Gorings klausījās ar saspringtu uzmanību, bet pēc tam pajautāja, vai man ir zināms, kas tas ir par akmeni. Es atbildēju noliedzoši un piebildu, ka man ir zināms tikai par tā kosmisko izcelsmi. Gorings pavaicāja, vai esmu mēģinājis pārbaudīt, kādu iespaidu akmens atstāj uz nēģeriem. Es teicu, ka ne.

—   Iesim un uzzināsim, ko par to teiks mūsu melnais draugs pie stūresrata, — Gorings ierosināja.

Viņš paņēma akmeni, piegāja pie matroža, un viņi abi sāka to uzmanīgi aplūkot. Es redzēju, kā matrozis žestikulēja un satraukti māja ar galvu, it kā apstiprinādams kaut ko, un kā viņa sejā parādījās visdziļākā pārsteiguma un godbijības izteiksme. Drīz vien Gorings ar akmeni rokā atgriezās pie mums.

—   Nēģeris teica, — viņš paziņoja, — ka tā ir nekam nederīga, bezvērtīga lieta, kas ir pelnījusi, lai to izmestu aiz borta.

Tad Gorings atvēzējās un, protams, būtu izmetis manu suvenīru okeānā, ja vien aizmugurē stāvošais nēģeru matrozis nepielektu viņam klāt un nesagrābtu aiz rokas. Pārliecinājies, ka viņam neizdosies piepildīt savu nodomu, Gorings nometa akmeni uz klāja un ar ārkārtīgi neapmierinātu sejas izteiksmi nokāpa lejā, lai nedzirdētu manus visai asos pārmetumus. Matrozis pacēla suvenīru un, zemu paklanījies un ar zīmēm izrādīdams dziļu cieņu, pasniedza to man.

Ir grūti atrast izskaidrojumu šai epizodei. Es arvien vairāk sliecos domāt, ka Gorings ir sava veida maniaks. Bet tai pat laikā, kad es domāju par to, kādu iespaidu akmens atstāja uz matrozi, kādu cieņu Marta baudīja plantācijā un cik ļoti, redzot akmeni, bija pārsteigts Gorings, man atliek izdarīt tikai vienu secinājumu: manā rīcībā ir kāds patiešām varens talismans, kura priekšā nēģeri izjūt visdziļāko godbijību.

Turpmāk vairs es to Goringam rokās nedošu.

8. un 9. novembris. Laiks ir burvīgs. Visa mūsu ceļojuma laikā tikai vienu reizi uznāca neliela vētra, nepārtraukti pūš ceļavējš. Šajās divās dienās mēs gājām ātrāk nekā jebkad agrāk.

Man patīk vērot, kā kuģa priekšgals šķeļ viļņus, saceldams šļakatu mākoņus! Saules stari, spiežoties tām cauri, veido neskaitāmas mazas dardedzes. Šodien es vairākas stundas no vietas tīksminājos par šo lielisko skatu, stāvēdams uz baka starp šļakatām, kuras mirdzēja visās varavīksnes krāsās.

Spriežot pēc visa, stūresvīrs ir izstāstījis pārējiem nēģeriem par manu brīnišķīgo talismanu, jo viņi izrāda man vislielāko cieņu.

Vakar vakarā Haisons pievērsa manu uzmanību kādai interesantai parādībai, acīmredzot, optiskajam apmānam. Augstu debesīs, uz ziemeļiem no mums, parādījās kaut kāds trīsstūr- veida priekšmets. Haisons paskaidroja, ka tieši tāda izskatās Tenerifes salas kalna smaile, ja uz to lūkojas no liela atstatuma. Patiesībā gan šī sala pašlaik atradās vismaz piecsimt jūdzes uz dienvidiem no mums. Iespējams, ka tas bija mākonis vai ari viena no tām dīvainajām mirāžām, par kurām mums visiem ir gadījies lasīt.

Pieturas loti silts laiks. Haisons saka, ka viņam nav bijis ne jausmas, ka šajos platuma grādos mēdz būt tik karsts.

Vakarā mēs ar Hērtonu spēlējām šahu.

10.    novembris. Kļūst arvien karstāks un karstāks. Šodien, kaut gan mēs vēl esam visai tālu no kontinenta, no sauszemes atlidoja kaut kādi putni un iekārtojās uz takelāžas vantīm.

Ir tik karsts, ka mums ir slinkums ar kaut ko nodarboties. Slaistāmies pa klāju un smēķējam.

Šodien pie manis pienāca Gorings un atkal uzdeva dažus jautājumus par akmeni. Es atbildēju diezgan strupi, it īpaši tāpēc, ka nepavisam vēl nebiju piedevis viņam nekaunību, ar kādu viņš centās atņemt man suvenīru.

11.    un 12. novembris. Joprojām ejam labi. Es pat iedomāties nevarēju, ka pie Portugāles krastiem var būt tāds karstums. Uz sauszemes, neapšaubāmi, ir vēsāks. Gan matroži, gan pats Haisons ir pārsteigti.

13. novembris. Atgadijās pavisam neparasts notikums, tik neparasts, ka to gandrīz nav iespējams izskaidrot. Vai nu Haisons ir pieļāvis grandiozu kļūdu, vai arī mūsu instrumentus ir ietekmējušas kaut kādas magnētiskās strāvas.

Pirms pašas rītausmas sardzes matrozis uz baka iesaucās, ka priekšā ir dzirdams krasta bangu troksnis, bet Haisonam šķita, ka viņš redz krasta aprises. Kuģis izdarīja pagriezienu un, kaut ari nebija redzamas nekādas ugunis, neviens no mums nešaubījās, ka mēs esam sasnieguši Portugāles piekrasti nedaudz ātrāk, kā bija paredzēts. Cik gan pārsteigti mēs bijām no rīta, ieraudzījuši ainavu, kas pavērās mūsu priekšā! Uz abām pusēm, cik tālu vien skatiens sniedzās, stiepās piekrastes bangu līnija. Milzīgi, zaļgani vilni vēlās viens aiz otra un sašķīda pret krastu, atstādami putu vērpetes. Un ko gan mēs ieraudzījām aiz liedaga? Nevis zaļiem augiem klātu zemi un Portugāles piekrastes nelielās klintis, bet gan milzīgu smilšu tuksnesi. Bez gala un malas tas pletās mūsu priekšā, pie horizonta saplūzdams ar debesim. Lai kur ari mēs neskatītos, visur bija redzamas dzeltenas smiltis. Šur tur vidēja augsti, fantastiskas formas pakalni, bet pārsvarā skatiens slīdēja pār klajām zemes platībām, līdzenām kā biljarda galds.

Izgājuši ar Hērtonu uz klāja, mēs paskatījāmies viens uz otru, un Hērtons sāka skali smieties. Haisons ir visai sarūgtināts par notikušo un apgalvo, ka kāds ir sabojājis instrumentus. Nav šaubu, ka mūsu priekšā ir Āfrika un ka pirms dažām dienām horizonta ziemeļu pusē mēs patiešām redzējām Tene- rifes salas smaili. Kad pie mums no sauszemes atlidoja putni, mūsu kuģis, droši vien, gāja garām kādai no Kanāriju grupas salām. Ja mēs bijām turpinājuši iet pa to pašu kursu, tad tagad mums vajadzēja atrasties kaut kur uz ziemeļiem no Kabo- blanko zemesraga, pie Āfrikas kontinenta neizpētītās daļas, nepārskatāmā Sahāras tuksneša malā. Vienīgais, ko mēs varējām darīt, — salabot instrumentus un turpināt ceļu paredzētajā virzienā.

Pulksten 8. 30 vakarā. Visu dienu dreifējām. Pašlaik mēs atrodamies pusotru jūdzi no krasta. Haisons pārbaudīja instrumentus, bet tā arī nespēja saprast, kas varēja izraisīt tik neaptveramu kjūdu to rādījumos.

Šajā vietā mana dienasgrāmata beidzas, un sava stāsta beigu dalu es rakstu pēc atminas. Domāju, ka nekļūdīšos faktu izklāstā: pārāk spilgti tie ir iespiedušies manā atmiņā. Tajā pašā naktī sākās negaiss, kas jau tik sen brieda pār mūsu galvām, un es uzzināju, ko nozīmēja visi tie notikumi, par kuriem es rakstīju kā par pilnīgi nejaušiem. Cik gan akls idiots es biju, ka nesapratu to visu jau agrāk!

Es izstāstīšu pēc iespējas sīkāk, kas notika.

Ap pusdivpadsmitiem naktī es aizgāju uz savu kajīti un jau gatavojos likties gulēt, kad pēkšņi izdzirdēju klauvējienu pie durvīm. Es tās atvēru un ieraudzīju Goringa mazo, melnādaino kalpu. Viņš teica, ka viņa saimnieks grib man kaut ko pavēstīt un gaida mani uz klāja. Nedaudz pārsteigts par šādu lūgumu tik vēlā nakts stundā, es tomēr bez šaubīšanās devos augšā. Tiklīdz uzkāpu uz klāja, kāds man no aizmugures uzbruka, nogāza zemē un ar kaut ko aizbāza muti. Es pretojos no visa spēka, bet drīz vien mani cieši sasaistīja, piesēja pie masta un pielika dunci pie rīkles. Es nevarēju ne iekliegties, ne pakustēties.

Nakts bija trāpījusies tik tumša, ka man vēl aizvien neizdevās saskatīt, kurš man ir uzbrucis. Tomēr pamazām manas acis pierada pie tumsas, arī mēness izlīda no mākoņiem, un es ieraudzīju, ka mani ir ielenkuši nēģeri — divi matroži, koks un mans ceļabiedrs Gorings. Uz klāja pie manām kājām gulēja vēl kāds cilvēks, bet pār viņu krita ēna, un es nespēju saskatīt, kurš tas ir.

Viss notika loti ātri. Nebija pagājusi vēl ne minūte kopš tā brīža, kad es uzkāpu uz trapa, un nu jau atrados pilnīgi bezpalīdzīgā stāvoklī ar vīkšķi mutē. Tas notika tik negaidīti, ka es tikai ar pūlēm spēju noticēt notiekošā realitātei un apjēgt, kas par lietu. Es dzirdēju, kā bandīti satraukti sačukstējās savā starpā, un instinktīvi nojautu, ka runa ir par manu dzīvību. Gorings runāja valdonīgi un nikni, bet pārējie, kā man izlikās, neatlaidīgi iebilda pret viņa pavēlēm. Pēc tam visi pārgāja uz klāja pretējo pusi, no kurienes es varēju sadzirdēt tikai čukstus, jo pašus bandītus aizsedza kopkajltes gaismas lūka.

Visu šo laiku līdz manīm atskanēja sardzes matrožu balsis, kuri kuģa otrā galā pļāpāja un smējās. Viņi stāvēja bariņā, neko nenojauzdami par tumšajām lietām, kas tika kārtotas tikai kādus trīsdesmit jardus no viņiem. Ak, ja varētu kaut vai ar vienu vārdu viņus brīdināt, kaut pat par savas dzīvības cenu! Bet tas nebija iespējams. Pa debesjumu izkaisīto mākoņu starpās laiku pa laikam parādījās mēness gaisma, un tad es varēju redzēt sudraboti mirdzošo jūru, bet aiz tās — milzīgo, noslēpumaino tuksnesi ar fantastiskajiem smilšu pakalniem.

Paskatījies lejup, es pamanīju, ka uz klāja gulošais cilvēks nekustas. Tieši tajā brīdi trīsuļojošs mēness stars apspīdēja viņa uz augšu pavērsto seju. Žēlīgais Dievs! Vēl tagad, pēc vairāk kā divpadsmit gadiem, mana roka dreb, rakstot šīs rindas. Neraugoties uz izķēmotajiem sejas vaibstiem un izvalbītajām acīm, es uzreiz pazinu Hērtonu — jauno, dzīvespriecīgo kantoristu, manu labsirdīgo biedru. Nebija vajadzīgs ārsta pieredzējušais skatiens, lai pamanītu, ka viņš ir miris. Ap kaklu savītais kabatlakals un aizbāztā mute liecināja, ka ļaundari ir izrēķinājušies ar viņu bez mazākā troksnīša. Un tajā mirklī, kad es skatījos uz nabaga Hērtona līķi, manā galvā kā zibens spēriens iešāvās doma… Daudz kas vēl šķita neizskaidrojams un mīklains, bet patiesība jau sāka ataust manā prātā.

Kop kajītes gaismas lūkas otrā pusē kāds uzrāva sērkociņu, un es ieraudzīju Goringa garo stāvu. Kvarterons bija pakāpies uz borta un turēja rokās kaut ko līdzīgu nomaskētam lukturim. Uz mirkli viņš to pacēla gaisā, un, man par milzīgu pārsteigumu, krastā starp smilšu pakalniem tūdaļ pat iemirdzējās atbildes zibsnis. Tas parādījās un pazuda tik ātri, ka es nebūtu to pamanījis, ja nesekotu līdzi Goringa skatiena virzienam. Viņš atkal pacēla lukturi, un krastā par atbildi vēlreiz tika pamirkšķināta uguntiņa. Kāpdams lejā no borta, Gorings paklupa, un man priekā ietrīsējās sirds: es cerēju, ka sardzes matroži sadzirdēs viņa radīto troksni. Bet tas nenotika. Nakts bija klusa, kuģis — nekustīgs, un tas viss iemidzināja sardzes vīru modrību. Haisons, kurš pēc Tibsa nāves atbildēja par abām sardzes maiņām, bija aizgājis uz savu kajīti pāris stundas nosnausties, bet bocmanis, kurš viņu aizstāja, kopā ar diviem matrožiem stāvēja pie fokmasta. Man pie kājām gulēja nogalināts cilvēks, bet es pats, bezpalīdzīgs, bez iespējas pasaukt kādu palīgā, sasaistīts tā, ka virves bija iegrauzušās manā miesā, gaidīju šīs drāmas nākošo cēlienu.

Tagad visi četri rīkļurāvēji stāvēja klāja otrā pusē. Koks bija apbruņojies ar milzīgu virtuves tuteni, Gorings žņaudzīja rokā revolveri, bet pārējiem bija parasti dunči. Viņi bija pārliekušies pār bortu un nenolaida acis no krasta, it kā kaut ko novērodami. Un, lūk, viens no viņiem saķēra otru aiz rokas un norādīja uz kaut ko. Es paskatījos turp un pamanīju, ka no krasta uz kuģa pusi peld liels, tumšs priekšmets. Drīz vien tas iznira no tumsas, un es ieraudzīju milzīgu, cilvēku pārpildītu laivu. To virzīja uz priekšu divi desmiti airu.

Sardzes vīri pamanīja laivu, kad tā jau bija pienākusi pie kuģa pakaļgala, un kliegdami metās uz kuģa priekšgalu. Bet bija jau par vēlu. Milzīga auguma nēģeru bars uzrāpās uz kuģa un, pēc Goringa komandas, kā varena straume izplūda pa visu klāju. Viss tika paveikts vienā mirkli. Uzbrucēji nogāza no kājām un sasēja neapbruņotos sardzes vīrus, bet pēc tam izvilka no kojām un sasaistīja gulošos matrožus. Haisons pūlējās aizstāvēt šauro koridoru, kas veda uz viņa kajīti, es dzirdēju cīņas troksni un viņa saucienus pēc palīdzības. Bet neviens nevarēja viņam palīdzēt, un drīz vien arī viņu atstiepa uz klāja. Pa Haisona seju no dziļas brūces pierē tecēja asins strūkla, bet viņam mutē, tāpat kā visiem pārējiem, bija iebāzts lupatu vīkšķis.

Pēc tam nēģeri ņēmās apspriest mūsu likteni. Es nojautu, ka melnie matroži stāsta par mani, jo viņi laiku pa laikam pamāja uz manu pusi, un viņu vārdi izsauca pārsteiguma un neticības murdoņu. Viens no matrožiem pienāca pie manis, iebāza roku manas žaketes kabatā un, izvilcis melno akmeni, pacēla to virs galvas. Tad viņš pasniedza talismanu cilvēkam, kurš acīmredzot bija vadonis. Vadonis rūpīgi, cik nu to lāva trūcīgā gaisma, aplūkoja to, nomurmināja dažus vārdus un iedeva tuvāk stāvošajam karavīram. Tas apskatīja akmeni un atdeva tālāk kaimiņam — un tā līdz tam brīdim, kamēr talismans bija apgājis pilnu apli. Vadonis savā valodā pateica Goringam dažus vārdus, pēc kuriem kvarterons angliski uzrunāja mani.

Kā tagad redzu šo ainu: kuģa augstos, mēnesnīcas apmirdzētos mastus, gluži kā sudrabotās rājas un takelāžu, melnādaino karavīru nekustīgo grupu, mirušo cilvēku man pie kājām, balto gūstekņu rindu, un man pretī — pretīgo metisu elegantā uzvalkā un sniegbaltā virskreklā, kas dīvaini kontrastēja ar viņa līdzdalībnieku izskatu.

— Jūs varat apliecināt, ka es biju jūsu apžēlošanas pretinieks, — viņš teica savā maigajā balsī. — Ja tas būtu atkarīgs no manis, jūs nomirtu tikpat ātri kā jūsu ceļabiedri. Es neizjūtu personisku naidu ne pret jums, ne pret viņiem, bet es esmu veltījis savu dzīvi baltās rases iznīcināšanai, un jūs esat pirmais baltais cilvēks, kurš ir nokļuvis manos nagos un palicis dzīvs. Par savu izglābšanos jūs varat pateikties savam suvenīram. Ja izrādīsies, ka tas ir tas pats akmens, ko dievina šie nabadziņi, tā būs jūsu laime! Bet, ja mēs izkāpsim krastā un atklāsies, ka viņi ir kļūdījušies un akmens forma un materiāls ir vienkārši sakritība, tad jūs nekas vairs neglābs. Tātad pagaidām jums nekādas briesmas nedraud. Ja jūs vēlaties paņemt līdzi kaut ko no savām mantām, varat aiziet tām pakal.

Viņš apklusa un pēc viņa komandas divi nēģeri atraisīja man rokas, bet vīkšķi no mutes tomēr neizvilka. Pēc tam mani aizveda uz kajīti, kur es sabāzu kabatās vērtīgākās mantas, to skaitā arī kompasu un savu ceļojuma dienasgrāmatu. Tad mani, virvēs iekārtu, nolaida no klāja kādā mazā laiviņā, kas stāvēja blakus milzīgajai laivai. Sargi, atgrūdušies no brigan- tīnas, sāka airēt krasta virzienā.

Mēs jau bijām aizīrušies kādus simt jardus no kuģa, kad stūres vīrs pacēla roku. Airētāji sastinga un ieklausījās. Nakts klusumā es izdzirdēju apslāpētus vaidus un ūdens šlakstienus. Tas arī ir viss, ko es zinu par savu nelaimīgo ceļabiedru likteni. Tūlīt pēc tam mums aiz muguras parādījās milzīgā laiva. Pamestā brigantīna lēni šūpojās viļņos. Mežoņi no kuģa nebija neko paņēmuši. Savu velnišķīgo pasākumu viņi veica ar tādu pašcieņu un svinīgumu, it kā tā būtu kāda reliģiska ceremonija.

Austrumos jau parādījās pirmā bālganā rītausmas blāzma, kad mēs izīrāmies cauri bangu joslai un sasniedzām krastu. Kādi seši nēģeri palika pie laivām, bet visi pārējie devās uz smilšu pakalniem. Mani viņi veda sev līdzi un izturējās pret mani loti laipni, pat godbijīgi.

Iet bija grūti. Pie katra sola kājas līdz potītēm iegrima irdenajās, plūstošajās smiltīs. Es biju pārguris līdz nāvei, kamēr mēs nokļuvām līdz iezemiešu ciematam vai, pareizāk sakot, pilsētai — tik liela izrādījās šī apdzīvotā vieta. Dzīvojamās mājas bija koniskas formas celtnes, līdzīgas bišu stropiem, būvētas no sapresētām jūras zālēm, kuras kopā saturēja primitīva kalku java. Tas, protams, bija izskaidrojams ar to, ka šajā piekrastē vairāku simtu jūdžu apkārtnē nebija iespējams atrast ne kādu koka gabalu, ne akmeni.

Pilsētā mūs sagaidīja milzīgs vīriešu un sieviešu pūlis. Vini dauzīja tamtamus, auroja un spiedza. Troksnis kļuva īpaši skals, kad vini ieraudzīja mani. Man tika adresēti neskaitāmi draudi, bet daži manu sargu izmestie vārdi tūlīt nomierināja šo baru. Kareivīgos kliedzienus un vaimanas nomainīja apbrīnas pilni čuksti, un viss milzīgais pūlis, ieslēdzis mūs ciešā lokā, sāka virzīties pa pilsētas plato centrālo ielu.

Mans stāsts jau tāpat var likties dīvains un neticams, īpaši cilvēkiem, kuri mani nepazīst. Bet fakts, par kuru es stāstīšu tagad, izsauca šaubas pat manam svainim, un tas mani loti aizvainoja. Es varu tikai ar pašiem vienkāršākajiem vārdiem aprakstīt to, kas notika, un izteikt pārliecību, ka gadījums un laiks pierādīs manu vārdu patiesīgumu.

Galvenās ielas centrā pacēlās liela ēka, tikpat primitīva kā visas citas, tikai daudz augstāka par pārējām. Tai apkārt slējās nevainojami nopulēta ebenkoka sēta, bet par tās vārtu rāmi kalpoja divi lieliski zemē ierakti un augšdaļā savienoti ziloņa ilkni. Durvju aili aizklāja ar zeltu bagātīgi izšūts audums.

Uz šo iespaidīgo celtni tad arī virzījās mūsu gājiens. Pie sētas vārtiem pūlis apstājās, un cilvēki notupās. Cilts vadoni un vecajie ieveda mani nožogojuma iekšpusē. Gorings ne tikai pavadīja mūs, bet, pēc būtības, vadīja visu šo procedūru.

Tiklīdz mēs pietuvojāmies aizkaram, kurš aizklāja ieeju svētnīcā (spriežot pēc visa, tas tiešām bija templis), man noņēma cepuri un novilka zābakus, un tikai pēc tam ieveda telpā. Pa priekšu soļoja cienījams vecs nēģeris, nesdams man atņemto akmeni. Tropiskās saules stari, lauzdamies cauri garajām šķirbām celtnes jumtā, nedaudz apgaismoja templi, veidodami uz māla grīdas platas, zeltainas joslas, kuras mijās ar tumsas joslām.

Iekšpusē svētnīca bija pat plašāka, nekā tas varēja likties no ārpuses. Pie sienām karājās vietējo meistaru pinumi, gliemežvāki un citi rotājumi, bet kopumā milzīgā telpa izskatījās tukša, ja neskaita vienīgo priekšmetu tempļa centrā. Tā bija gigantiska nēģera figūra — es viņu gandrīz vai noturēju par milzīga auguma dzīvu cilvēku, kādu karali vai virspriesteri. Tikai pieejot tuvāk, es pamanīju, kā no figūras atstarojas gaisma, un pārliecinājos, ka manā priekšā ir ar neparastu meistarību no mirdzoša, melna akmens izcirsta statuja.

Mani pieveda pie elka, jo šis veidojums diez vai varēja būt kaut kas cits, un, uzmanīgi viņu aplūkojis, es pamanīju, ka statujai trūkst vienas auss. Sirmais nēģeris, turēdams rokā manu suvenīru, uzkāpa uz neliela soliņa, izstiepa roku un pielika Martas melno akmeni pie statujas galvas. Nebija ne mazāko šaubu, ka akmens un elkdievības galva kādreiz ir bijis viens veselums. Fragments tik labi iederējās vietā, no kuras bija atšķelts, ka tad, kad sirmgalvis atlaida roku, auss vēl kādas pāris sekundes noturējās pie galvas, līdz iekrita nēģera pastieptajā plaukstā. Redzot šo skatu, klātesošie, godbijīgā sajūsmā kliedzot, nokrita uz grīdas, bet pūlis ārpusē, uzzinājis par rezultātiem, sāka izkliegt mežonīgus prieka un apsveikuma saucienus.

Vienā mirklī es no gūstekņa biju kļuvis par pusdievu. Mani atkal, tikai šoreiz ar triumfu, izveda cauri pilsētai. Ļaudis spraucās uz priekšu, lai varētu pieskarties manam apģērbam un savākt putekļus, kurus bija skārušas manas kājas. Mani aizveda uz vienu no vislielākajām būdām un pasniedza cienastu no dažnedažādām vietējām delikatesēm.

Tomēr es joprojām nejutos brīvs, jo pie manas būdas ieejas bija nolikti sargi — ar šķēpiem bruņojušies karavīri. Visu dienu es kalu bēgšanas plānus, bet neviens no tiem man nelikās realizējams. Pilsētas vienā pusē atradās milzīgs tuksnesis, kas pletās līdz pat Tombuktu, bet otrā — jūra, kurā nekad neiegriežas neviens kuģis. Jo vairāk es prātoju par šo problēmu, jo mazāk cerību man palika. Es pat nenojautu, cik tuvu bija mana atbrīvošana.

Iestājās nakts, un nēģeru kliedzieni pakāpeniski noklusa. Es gulēju uz zvērādām un vēl aizvien prātoju par savu likteni, kad būdā bez trokšņa ienāca Gorings. Pirmajā bridi es nodomāju, ka viņš ir ieradies šeit, lai izrēķinātos ar mani — pēdējo vēl dzīvo cilvēku no kuģa, un, pielēcis kājās, sagatavojos par dārgu cenu pārdot savu dzīvību. Tomēr Gorings tikai pasmaidīja, piedāvāja man atgulties iepriekšējā vietā, bet pats apsēdās manas guļvietas otrā galā.

—   Ko jūs par mani domājat? — ar tik pārsteidzošu jautājumu viņš iesāka mūsu sarunu.

—    Ko es par jums domāju? — es gandrīz vai iekliedzos. — Es domāju, ka jūs esat pats zemiskākais, pats briesmīgākais nelietis, kāds vien jebkad ir apgānījis zemi. Ja šeit nestāvētu jūsu melnādainie sātani, es jūs nožņaugtu pats savām rokām!

—   Nerunājiet tik skali, — bez mazākā aizkaitinājuma teica Gorings. — Es negribu, lai mūsu draudzīgo sarunu kāds iztraucētu. Tātad, jūs labprāt mani nožņaugtu? — viņš pajautāja ar ironisku smaidu. — Izskatās, ka es ļaunu atmaksāju ar labu, jo esmu atnācis palīdzēt jums aizbēgt.

—   Jūs?! — es neticīgi iesaucos.

—   Jā, es, — viņš apstiprināja. — Tikai neiedomājieties, ka es izdaru jums kādu pakalpojumu. Es rīkojos pilnīgi konsekventi. Man šķiet, ka es varu runāt ar jums pavisam atklāti. Lieta ir tāda, ka es vēlos kļūt par šīs cilts karali. Protams, tas nav nekāds lielais gods, bet jūs taču atceraties Cēzara vārdus: labāk būt pirmajam kādā gailu ciematiņā, nekā pēdējam Romā. Jūsu nožēlojamais akmens ne tikai izglāba jums dzīvību, bet arī sagrozīja nēģeriem galvu. Viņi uzskata, ka jūs esat ieradies no debesīm. Kamēr jūs atrodaties šeit, es nespēšu valdīt pār viņiem. Es palīdzēšu jums aizbēgt, ja reiz nav manos spēkos jūs nogalināt.

Gorings runāja mierīgā, nepiespiestā tonī, it kā alkas nogalināt cilvēku būtu pati dabiskākā vēlēšanās.

—    Jums, droši vien, ārkārtīgi gribas mani izjautāt, — viņš pēc pauzes turpināja, — un tikai lepnums piespiež jūs klusēt. Kaut gan, tas neko nemaina. Es tāpat jums pazinošu šādus tādus faktus, kurus būtu lietderīgi uzzināt baltajiem cilvēkiem, kad jūs pie viņiem atgriezīsieties, ja vien jums palaimēsies atgriezties. Piemēram, par jūsu nolādēto akmeni. Ja var ticēt leģendai, šie nēģeri kādreiz ir bijuši muhamedāņi. Vēl Muhameda dzīves laikā viņa sekotāju vidū notikusi šķelšanās. Muhamedāņu mazākā dala, tie, kuri atšķēlās, devās projām no Arābijas un galu galā šķērsoja visu Āfriku. Trimdā viņi paņēma sev līdzi savas iepriekšējās reliģijas svēto relikviju — lielu melna akmens gabalu no Mekas. Šis akmens, kā jūs, droši vien, zināt, bija meteorīts un krītot bija sašķēlies divās dalās. Viens gabals vēl joprojām atrodas Mekā. Otra, lielākā dala, tika aiznesta uz berberu zemi, kur prasmīgs meistars tai piešķīra tādu formu, kādā jūs šodien to redzējāt. Šie ļaudis ir pēcteči tiem musulmaņiem, kuri atšķēlās no Muhameda. Viņiem veiksmīgi izdevās saglabāt savu relikviju visos ilgstošajos klejojumos, un beidzot viņi apmetās šajā vietā, kur tuksnesis viņus aizsargā no ienaidniekiem.

—    Ret auss? — es nenocietos.

—    Tas ir visa šī stāsta turpinājums. Pirms dažiem gadu simtiem dala cilts atkal atdalījās un devās uz dienvidiem. Viens no nēģeriem, vēlēdamies, lai viņus pavadītu veiksme, naktī ielavījās svētnīcā un atšķēla statujai ausi. Kopš tā laika nēģeru vidū dzīvo leģenda, ka kādā jaukā dienā tā atgriezīsies pie viņiem. Cilvēku, kurš nolaupīja ausi, bez šaubām, noķēra kāds vergu tirgotājs, un akmens kopā ar viņu nonāca Amerikā, kur vēlāk nejauši nokļuva jūsu rokās, un jums tika tas gods piepildīt pareģojumu.

Gorings atbalstīja galvu uz rokām un dažas minūtes klusēja, nogaidīdams, vai es kaut ko neteikšu. Kad viņš atkal ierunājās, viņa sejas izteiksme dīvaini izmainījās. Līdz šim viņš runāja bezmaz vai vieglprātīgā tonī. Tagad vina sejā atspoguļojās nelokāmība un apņēmība, bet balsī skanēja nežēlīgas, gandrīz naidīgas notis.

— Es gribu, — viņš teica, — lai jūs nodotu manu vēstījumu visai baltajai rasei — varenajai pavēlnieku rasei, kuru es ienīstu un nicinu. Pasakiet baltajiem, ka divdesmit gadus es ar baudu esmu lējis viņu asinis, iznīcināju viņus tik ilgi, līdz kamēr papilnam neizbaudīju slepkavošanas prieku. Es savu darbu darīju nemanāmi, neizraisot nekādas aizdomas, viegli apkrāpdams jūsu policijas modrību. Tomēr izrādās, ka atriebība nesniedz nekādu gandarījumu, ja tavs ienaidnieks nezina, no kā rokas viņš ir kritis. Tāpēc jūs būsiet mans sūtnis. Skatieties, — viņš pastiepa savu sakropļoto roku, — to izdarīja baltā cilvēka nazis. Mans tēvs bija baltais, bet māte — verdzene. Pēc tēva nāves māte tika atkal pārdota, un es, pavisam vēl bērns būdams, pats savām acīm redzēju, kā viņu līdz nāvei pēra ar pletnēm, lai atradinātu no manierēm un iemaņām, kādas viņai bija ieaudzinājis tās mirušais saimnieks. Mana jauniņā sieva ari… ak, mana sieva! — Un viņš sāka trīcēt. — Bet lai tas paliek. Es devu zvērestu un esmu to turējis, ļūs varat izsekot manam ceļam no Menas līdz Floridai un no Bostonas līdz Sanfrancisko. Tas ir iezīmēts ar pēkšņiem nāves gadījumiem, kuru izmeklēšana vienmēr noveda policiju strupceļā. Es karoju ar visu balto rasi tieši tāpat, kā baltie gadu simtiem ilgi karojuši ar melno rasi. Beidzot, kā jau es teicu, man apnika izliet asinis. Bet ikviena baltā cilvēka seja man joprojām izraisīja riebumu, un es nolēmu atrast drosmīgus un brīvus nēģerus, savienot viņu dzīvi ar savējo, attīstīt viņos apslēptos talantus un radīt diženas melnās civilizācijas kodolu. Šī doma pilnībā pārņēma mani: divus gadus es ceļoju pa visu pasauli, meklēdams saviem mērķiem noderīgu cilti, un gandrīz jau sāku zaudēt cerības tādu atrast. Man nebija nekādu ilūziju, ka uz garīgu atdzimšanu būtu spējīgi sudānieši, kas tirgojās ar vergiem, cilvēcisko pašcieņu zaudējušie ašanti vai amerikanizējušies Libērijas nēģeri.

Reiz, atgriezdamies no saviem neveiksmīgajiem meklējumiem, es nejauši sastapu šo lielisko tuksneša iemītnieku cilti un nolēmu saistīt savu likteni ar viņiem. Bet pirms tam, es, atriebības instinkta vadīts, vēl pēdējo reizi devos uz Savienotajām Valstīm un atgriezos no turienes ar "Svēto jaunavu".

Kas attiecas uz mūsu kuģojumu, tad jūs droši vien esat jau sapratis, ka tas biju es, kas sabojāja kompasus un hronometrus. Ar savu nebojāto instrumentu palīdzību es vienīgais noteicu kuģa kursu, un mani melnie draugi pie stūresrata pakļāvās tikai man.

Es izgrūdu Tibsa sievu pār bortu. Ko?! Jūs esat pārsteigts un drebat? Sen jau bija laiks jums pašam to saprast. Es gribēju caur šķērssienu jūs nošaut, bet, diemžēl, jūs tai laikā neatra- dāties savā kajītē. Vēlāk es vēlreiz mēģināju to izdarīt, bet, diemžēl, jūs pamodāties. Es nošāvu Tibsu un, manuprāt, ne visai slikti radīju pašnāvības iespaidu. Nu, bet tad, kad mēs nokļuvām līdz piekrastei, viss pārējais jau vairs nesagādāja nekādas grūtības. Es pavēlēju nogalināt visus, kas bija uz kuģa, bet jūsu akmens izjauca manus plānus. Pēc manas kategoriskas prasības kuģis netika izlaupīts. Neviens nevarēs teikt, ka mēs esam pirāti. Nē, mēs darbojamies principu vārdā, nevis kaut kādu zemisku motīvu vadīti.

Es izbrīnīts klausījos šī cilvēka grēksūdzi, kurš uzskaitīja savus noziegumus tik klusā un mierīgā balsī, it kā runa būtu par pašām ikdienišķākajām lietām. Es vēl tagad redzu, līdzīgi kādreiz skatītam atbaidošam murgam, kā viņš sēž uz manas guļvietas malas, un primitīvās lampas mirguļojošā gaisma apspīd viņa mironīgi bālo seju.

— Nu, bet tagad, — Gorings turpināja, — vairs nav nekādu šķēršļu jūsu bēgšanai. Mani bērnišķīgi naivie padotie nospriedīs, ka jūs atkal esat devies uz debesīm, no kurienes pirms tam nolaidāties. Pūš krasta vējš. Es esmu sagatavojis jums laivu ar nepieciešamajiem pārtikas un ūdens krājumiem. Varat nešaubīties, ka esmu parūpējies par visu, jo man loti gribas tikt no jums vaļā. Piecelieties un sekojiet man.

Un viņš izveda mani no būdas. Sargi bija vai nu atsaukti, vai ari Gorings bija iepriekš ar viņiem visu sarunājis. Mēs bez šķēršļiem izgājām cauri pilsētai un šķērsojām smilšu līdzenumu. Es no jauna izdzirdēju jūras rēkoņu un ieraudzīju garo, balto bangu joslu. Krastā divi cilvēki kārtoja nelielas laivas takelāžu. Tie bija tie paši matroži, kuri piedalījās mūsu ceļojumā.

— Nogādājiet viņu neskartu pāri bangu joslai, — Gorings pavēlēja.

Matroži ielēca laivā, ievilka mani sev līdzi un iestūma laivu jūrā. Uzvilkuši grotburu un klīveru, mēs atgājām no krasta un veiksmīgi šķērsojām bangu vērpetes. Pēc tam mani kompanjoni, nepateikuši uz atvadām ne vārda, ielēca ūdenī. Ceļavējš aiztrauca mani nakts melnumā, bet tik un tā man izdevās saskatīt viņu galvas — divus melnus punktiņus —, kad viņi peldēja uz krastu.

Atskatījies atpakaļ, es pēdējo reizi ieraudzīju Goringu. Viņš stāvēja smilšu pakalna virsotnē. Viņam aiz muguras lēca mēness, un uz tā fona skaidri izcēlās kalsnā, stūrainā figūra. Gorings kā sajucis vicināja rokas. Iespējams, ka viņš sūtīja man atvadu sveicienus, bet tajā brīdī es biju pārliecināts, ka viņa žesti ir naida pilni. Visticamāk, kā es vēlāk par to bieži domāju, viņā ar jaunu spēku uzliesmoja asinskārais instinkts, kad viņš saprata, ka es vairs neesmu viņa varā. Lai kā arī tas nebūtu, tieši tādu es pēdējo reizi redzēju Septimiusu Goringu, kuru, kā es ceru, nekad vairs neieraudzīšu.

Es detalizēti neaprakstīšu savu vientulīgo kuģojumu. Centos nokļūt līdz Kanāriju salām, bet piektajā dienā mani uzņēma angļu un afrikāņu kuģniecības kompānijai piederošā tvaikoņa "Monrovija" komanda. Izmantojot gadījumu, es gribu izteikt visdziļāko pateicību kapteinim Stornovejam un viņa virsniekiem. Viņi izturējās pret mani loti labi no brīža, kad es nokļuvu pie viņiem uz tvaikoņa, līdz pat izkāpšanai Liverpūlē, kur pārsēdos Gujona kompānijas kuģī, kas gāja uz Ņujorku.

Un tā, lūk, es atkal atrados savas ģimenes lokā. Bet es viņiem gandrīz neko nestāstīju par to, ko man nācās pārdzīvot. Man bija grūti par to runāt, turklāt, kad es centos kaut ko pastāstīt, viņi man tik un tā neticēja. Tagad es visus man zināmos faktus, neizlaižot ne mazāko sīkumu, nododu publikas vērtējumam, un man ir pilnīgi vienalga, vai man noticēs, vai ne. Es ķēros pie spalvas tikai tāpēc, ka manas plaušas kļūst ar katru dienu vārgākas un es jūtu, ka man jau vairs nav tiesību klusēt.

Manā paziņojumā viss ir svēta patiesība. Paņemiet Āfrikas karti. Nedaudz augstāk virs Kaboblanko zemesraga, kur no kontinenta galējā rietumu punkta krasta līnija stiepjas uz ziemeļiem, joprojām pār saviem melnādainajiem pavalstniekiem valda Septimiuss Gorings, ja vien atmaksa jau nav nākusi pār viņa galvu. Bet netālu no krasta, jūras dibenā, atdusas Hērtons, Haisons un citi nelaimīgie no brigantinas "Svētā jaunava", un viņiem pāri, rēkdami un šņākdami, pret krasta karstajām, dzeltenajām smiltīm mūžīgi triecas zaļganie viļņi.

Četrstūrainā kastīte

—    Vai visi ir savās vietās? — kapteinis jautāja.

—   Tieši tā, ser, — atbildēja palīgs.

—    Sagatavoties atiešanai!

Tas notika trešdienas rītā pulksten deviņos uz tvaikoņa "Spar- tietis", kurš bija pietauvojies Bostonas ostas piestātnē. Krava jau atradās tilpnēs, pasažieri bija ieņēmuši savas vietas — viss bija gatavs, lai dotos ceļā. Divreiz noskanēja brīdinājuma sirēna, pēdējo reizi noškindēja zvans. Kuģa bugsprits vērās Anglijas virzienā, un sutas šņākšana mašīnās liecināja, ka tvaikonis ir gatavs sākt savu trīs tūkstošu jūdžu garo ceļu. Tas stāvēja, nostiepis pietauvotās troses, gluži kā medību suns pavadu.

Es esmu visai nervozs cilvēks, un tā ir mana nelaime. Literāta sēdošais dzīvesveids ir pastiprinājis manī neveselīgo tieksmi pēc vientulības, kura jau kopš bērnības bijusi viena no iezīmīgākajām mana rakstura īpašībām. Stāvēdams uz transatlantiskā tvaikoņa augšējā klāja, es kvēli nolādēju nepieciešamību, kura spieda mani atgriezties manu senču dzimtenē. Matrožu kliedzieni, takelāžas čīkstoņa, pasažieru atvadu saucieni un pavadītāju laimīga ceļa vēlējumi — visa šī daudzbalsīgā kņada atstāja ārkārtīgi nepatīkamu iespaidu uz maniem nerviem. Turklāt es izjutu dīvainas skumjas. Mani vajāja vārdos neizsakāma nelaimes priekšnojauta. Pūta viegla brīze, jūra bija pilnīgi mierīga. Šķita, ka nekam nevajadzētu traucēt tāda pārliecināta jūras ceļojumu pretinieka, kāds biju es, dvēseles līdzsvaru, bet tomēr man bija sajūta, ka atrodos kādu draudīgu, nezināmu briesmu priekšā.

Biju ievērojis, ka cilvēkiem ar tādu pašu saasinātu jūtīgumu kā man bieži vien ir līdzīgas priekšnojautas un ka tās nereti piepildās. Ir pat teorija, kura izskaidro šādu priekšnojautu rašanos ar sava veida gaišredzību, noslēpumainu ielūkošanos nākotnē. Slavenais vācu spiritists Raumers reiz izteicās, ka savas milzīgās prakses laikā viņš ne reizi nav sastapis pret visu pārdabisko atvērtāku cilvēku par mani. Lai kā arī tas nebūtu, es jutos dziļi nelaimīgs, kad spraucos cauri trokšņainajam pūlim, kurš piepildīja "Spartieša" baltos klājus. Ja es būtu zinājis, kas mani sagaida tuvākajās divpadsmit stundās, tad, ne mirkli nešaubīdamies, pēdējā brīdī nolēktu krastā un bēgtu projām no nolādētā kuģa.

—    Ir laiks! — iesaucās kapteinis un, aizvēris sava hronometra vāciņu, iebāza to kabatā.

—    Ir laiks! — atkārtoja palīgs.

Žēlabaini noskanēja pēdējais svilpiens, aizbraucēju draugi un radinieki steigšus atstāja tvaikoni. Matroži jau novāca trapu, kad pēkšņi no kapteiņa tiltiņa atskanēja kliedziens, un es ieraudzīju, ka piestātnē ir ieskrējuši divi cilvēki. Abi izmisīgi māja ar rokām, un bija skaidrs, ka viņi vēlas apturēt tvaikoni.

—   Ātrāk! Ātrāk! — pūlī atskanēja kliedzieni.

—    Mazu gaitu! — pavēlēja kapteinis. — Tā turēt! Trapu!

Abi cilvēki uzlēca uz klāja tieši tajā brīdī, kad mašīnas

drudžainais rāviens atgrūda tvaikoņa priekšgalu no piestātnes. No klāja un krasta atskanēja pēdējie atvadu vārdi, parādījās kabatlakatiņi, un milzīgais kuģis, ūdeni kuldams, atgāja no piestātnes un majestātiski iepeldēja mierīgajā līcī.

Tā iesākās mūsu divu nedēlu ilgais ceļojums. Pasažieri sāka izklīst, meklēdami savas kajītes un bagāžu, bet korķu paukš- ķēšana salonā liecināja, ka dažs labs no satrauktajiem ceļotājiem mēģina mākslīgā veidā notrulināt šķiršanās sāpes. Es pavirši pārlaidu skatienu klājam, lai iegūtu priekšstatu par saviem ceļabiedriem. Tā bija visparastākā publika, kādu visbiežāk var sastapt uz kuģiem. Neredzēju nevienu ievērības cienīgu fizionomiju. To es saku kā lietpratējs, jo sejas — tā ir mana specialitāte. Ieraudzījis oriģinālu seju, es domās noplūcu to, gluži kā botāniķis ziedu, un aiznesu sev līdzi, lai brīvā brīdī nesteidzoties izanalizētu iegūtos iespaidus, klasificētu tos, pievienotu atbilstošu etiķeti un ievietotu savā mazajā antropoloģiskajā muzejā. Šoreiz nebija nevienas ievērības cienīgas sejas: kādi divdesmit jauni amerikāni, kuri devās uz Eiropu, daži cienījami padzīvojuši laulāti pāri, divi vai trīs baznīcas kalpotāji, darījumu cilvēki, jaunas dāmas, komivojažieri, angļu aristokrāti — raksturīgā okeāna tvaikoņa raibā publika.

Es novērsos no viņiem un sāku noraudzīties Amerikas krastos, kuri arvien vairāk attālinājās; pēkšņi mani savā varā pārņēma atminas, un es sajutu maiguma uzplūdus pret zemi, kura bija devusi man pajumti. Klāja vienā galā atradās daudz ceļasomu, koferu un visvisdādu mantu, kas vēl nebija nolaistas tilpnē. Izjuzdams parastās alkas pēc vientulības, es aizlīdu aiz šīs kaudzes, apsēdos pie paša borta uz troses rituļa un iegrimu melanholiskos sapņos.

No domām mani iztraucēja kāda vīrieša čuksti.

—    Lūk, te ir nomaļa vietiņa, — izdvesa balss man aiz muguras. — Sēdies, te mēs varēsim netraucēti aprunāties.

Ielūkojies spraugā starp divām milzīgām lādēm, es ieraudzīju, ka bagāžas grēdas otrajā pusē apstājušies tie paši ļaudis, kuri pēdējā brīdī bija ieradušies uz tvaikoņa. Es biju paslēpies bagāžas mantu ēnā, un viņi mani nepamanīja. Runātājs bija garš, loti tievs cilvēks ar zilgani melnu bārdu un bezkrāsainu seju. Mani pārsteidza viņa nervozās kustības un uzbudinātais izskats. Viņa biedrs, maza auguma resnītis, izskatījās lietišķs un apņēmības pilns; mutē viņam rēgojās cigārs, bet pār roku bija pārmests viegls, plats mētelis. Abi bažīgi vērās apkārt, it kā gribētu pārliecināties, ka tuvumā nav nevienas dzīvas dvēseles.

—   Vieta ir pilnīgi piemērota, — mazākais piekrita.

Viņi apsēdās uz kaut kāda saiņa ar muguru pret mani, un es neviļus nokļuvu nepatīkamā situācijā, jo biju spiests noklausīties svešu sarunu.

—   Nu, Miller, — ierunājās garākais, — mums tomēr izdevās uzdabūt to uz tvaikoņa.

—   Jā, — piekrita tas, kurš tika nodēvēts par Milleru. — Viss beidzās laimīgi.

—    Daudz netrūka, ka viss būtu pajucis.

—   Par to labāk nerunā, Flenigen, gandrīz vai iekūlāmies ķezā.

—    Tie nu gan būtu bijuši mēsli, ja mēs nokavētu kuģi.

—    Un kādi vēl! Visi mūsu plāni būtu sabrukuši.

—   Viss būtu aizlidojis pie velna, — mazais cilvēciņš piekrita un vairākas reizes pēc kārtas sirdīgi ievilka cigāra dūmus.

—    Tā man ir šeit, — atkal ierunājās Millers.

—    Parādi man.

—    Bet ja nu pēkšņi kāds mūs novēro?

—    Nē, gandrīz visi ir nogājuši lejā.

—   Jābūt uzmanīgiem, jo mēs ar pārāk daudz ko riskējam, — piezīmēja Millers, atlocīdams uz viņa rokas pakārto mēteli. Tad viņš no mēteļa apakšas izvilka kaut kādu melnu priekšmetu un nolika to uz klāja. Paskatījies uz šo mantu, es šausmās pielēcu kājās. Par laimi, abi sarunbiedri bija tik ļoti aizņemti ar savām darīšanām, ka mani nepamanīja. Viņiem būtu vajadzējis tikai pagriezt galvu, un gaismas strēlē starp saiņiem viņi būtu ieraudzījuši manu bālo seju.

Jau pašā sarunas sākumā mani pārņēma smagas priekšnojautas. Tās pilnībā apstiprinājās, kad es ieraudzīju melno priekšmetu — apmēram kubikpēdu lielu četrstūrainu kastīti. Tā bija izgatavota no tumša koka un apsista ar varu, un atgādināja pistoļu futrāli, tikai bija daudz augstāka. Bet manu uzmanību saistīja kāda neparasta palīgierīce uz kastes, kas vedināja uz domām par pistoli. Tā atgādināja kaut ko līdzīgu šautenes gailim, pie kura piestiprināta aukla. Līdzās tam uz vāka bija redzama neliela kvadrātveida atvere.

Garākais vīrietis — Flenigens, kā viņu nosauca sarunas biedrs, — pieplaka ar aci pie atveres un ar ļoti norūpējušos izskatu vairākas minūtes kaut ko vērīgi pētīja kastītes iekšpusē.

—    Manuprāt, viss ir kārtībā, — viņš beidzot noteica.

—    Es centos to nekratīt, — atbildēja resnītis.

—   Ar tik delikātām lietām vajag ari delikāti apieties… Mil- ler, ieber tur visu, kas vajadzīgs.

Mazais cilvēciņš parakņājās savā kabatā un izvilka no turienes nelielu papīra paciņu. Attinis to, viņš izkratīja uz plaukstas apmēram pussauju bālganas, graudainas vielas un pa vāka atveri iebēra to kastē. No turienes atskanēja kaut kādi dīvaini klaudzieni, un abi sarunas biedri apmierināti pasmaidīja.

—    Nekas ļauns nav noticis, — teica Flenigens.

—    Viss ir pilnīgā kārtībā, — atsaucās viņa biedrs.

—    Css! Šurp kāds nāk. Aiznes kasti uz mūsu kajīti. Kaut tikai mūs nesāktu turēt aizdomās! Citādi kāds vēl sāks to pētīt un nejauši nospiedīs gaili.

—   Nu ja, lai kurš arī nespiestu, iznākums būs viens un tas pats, — paziņoja Millers.

—   Ja kādam ienāks prātā nospiest gaili, viņš būs velnišķīgi apstulbis! — ar tādiem kā draudīgiem smiekliem noteica garais.

—    Es gribētu redzēt viņa fizionomiju! Uzskatu, ka mantiņa ir lieliski uztaisīta!

—    Kur nu vēl labāk, — piekrita Millers. — Man teica, ka tu pats esi visu izdomājis. Vai tā ir?

—    Jā, gan atsperi, gan slīdošo aizslēgu.

—    Nebūtu slikti izņemt patentu tavam izgudrojumam.

Viņi atkal iesmējās aukstiem, griezīgiem smiekliem, pacēla

ar varu apsisto kastīti un noslēpa to zem Millera platā mēteļa.

—     Ejam lejā, aiznesīsim to uz kajīti, — teica Flenigens.

—     Līdz vakaram tā tikpat nebūs mums vajadzīga, un tur tā būs drošībā.

Millers piekrita. Sadevušies rokās, viņi devās prom pa klāju un nozuda lūkā, aiznesot sev līdzi noslēpumaino kastīti. Pēdējais, ko es dzirdēju, bija Flenigena norādījums nest to pēc iespējas uzmanīgāk un neatsist pret bortu.

Tagad es vairs nevaru pateikt, vai ilgi vēl nosēdēju uz trošu rituļa. Tas, ko izdzirdēju, izraisīja manī šausmas, un turklāt man kļuva nelabi — sākās jūras slimība.

Atlantijas okeānam raksturīgā šūpošanās atsaucās gan uz tvaikoni, gan pasažieriem. Es biju pavisam bezspēcīgs kā garīgi, tā ari fiziski, un iegrimu pilnīgā sastingumā, no kura mani izrāva mūsu lieliskā bocmaņa balss.

— Esiet tik laipns, ser, — viņš teica, — mēs gribam aizvākt no klāja visus šos krāmus.

Viņa labsirdīgi parupjās manieres un veselīgā, sārtā seja tajā brīdī man šķita vienkārši aizvainojošas. Ja man būtu pietiekoši daudz vīrišķības un labi trenēti muskuli, es viņam iesistu. Bet es biju spējīgs tikai uzmest šim godīgajam jūrniekam iznīcinošu skatienu, par ko viņš bija visai izbrīnīts, un pāriet pie cita borta. Vientulība — lūk, kas man bija nepieciešams. Vientulība, lai varētu ļauties pārdomām par briesmīgo noziegumu, kurš tika iecerēts manu acu priekšā. Viena no glābšanas laivām izrādījās nolaista zemāk par pārējām un karājās diezgan zemu virs klāja. Man iešāvās prātā laimīga doma. Uzrāpos uz borta, iekāpu tukšajā laivā un apgūlos tās dibenā. Virs manis pletās zilas debesis un, kuģim šūpojoties, reizēm manā redzes lokā iekļuva bezānmasts. Beidzot es biju palicis vienatnē ar savu jūras slimību un savām domām.

Centos atsaukt atmiņā noklausīto sarunu. Varbūt tai bija pavisam cita jēga nekā tā, kuru es centos tai piešķirt? Saprāts man teica, ka nekādas citas jēgas nevarēja būt. Izanalizēju dažādus faktus, no kuriem veidojās pierādījumu ķēde, un centos pārliecināt sevi, ka tic neko nepierāda. Bet nē, visi ķēdes posmi bija savās vietās. Vispirms jau tas dīvainais veids, kā tic divi nokļuva uz tvaikoņa, izvairoties no bagāžas apskates muitā. Pats uzvārds "Flcnigens" man atgādināja par fenijiem [4] , kurpretim vārds "Millers" vedināja uz domām par nihilismu un politiskām slepkavībām. Tad vēl abu noslēpumainā uzvedība, frāze, ka visi viņu plāni būtu izjukuši, ja viņi nokavētu tvaikoni, viņu bažas tikt pamanītiem; visbeidzot, šķiet, vissmagākais pierādījums — mazā kastīte ar gaili un drūmais joks par tā cilvēka pārsteigumu, kurš nejauši to nospiestu. Vai tad nebija skaidrs, ka manā priekšā bija pārdroši sazvērnieki, iespējams, pat kaut kādas politiskas organizācijas biedri, un ka vini gatavojas veikt šaušalīgu upurēšanu, nežēlojot ne sevi, ne pasažierus, ne tvaikoni? Bālganie graudi, kurus viens no viņiem iebēra kastē, bija vai nu detonators, vai ari degauklas aizstājējs. Es pavisam skaidri sadzirdēju dīvaino troksni kastē — iespējams, ka to radīja kaut kāds smalks mehānisms. Bet ko gan viņi gribēja teikt, runājot par šo vakaru? Vai tiešām viņi ir nolēmuši piepildīt savu briesmīgo nodomu jau pašā pirmajā mūsu ceļojuma vakarā? No šīs domas man šermuļi pārskrēja pār kauliem, un es uz kādu laiku aizmirsu par savu jūras slimību.

Es jau teicu, ka esmu gļēvulis. Turklāt man trūkst ari pilsoniskās drosmes. Divi šādi trūkumi reti ir apvienoti vienā cilvēkā. Es pazinu daudzus cilvēkus, kuri baidījās no sāpēm, bet tai pat laikā izcēlās ar vīrišķību un neatkarīgu domāšanas veidu. Diemžēl, garie mierīgas un vientulīgas dzīves gadi bija manī radījuši slimīgas bailes no jebkuras noteiktas rīcības, bailes pievērst sev uzmanību, un, lai cik dīvaini tas ari nebūtu, šīs bailes ņēma manī virsroku pat pār pašsaglabāšanās instinktu. Jebkurš cits cilvēks, nokļuvis manā stāvokli, nekavējoties būtu gājis pie kapteiņa, izstāstījis viņam par savām bažām un ļāvis kapteinim rīkoties pēc saviem ieskatiem. Bet es, pateicoties savam raksturam, ar šausmām domāju par šādu iespēju. Jau tikai doma par to, ka man tiks pievērsta vispārēja uzmanība, ka mani sāks nopratināt nepazīstams cilvēks, ka man nāksies uzstāties ziņu pienesēja lomā, konfrontējot ar diviem pārgalvīgiem sazvērniekiem, — jau tikai doma par to man šķita briesmīga. Bet ja nu tomēr es klūdos? Kādā stāvoklī es nokļūšu, ja izrādīsies, ka maniem apvainojumiem nav nekāda pamata? Nē, man jānogaida. Uzmanīgi novērošu abus rīkļurāvējus, kā ēna sekošu katram viņu solim. Darīšu visu, lai tikai nenonāktu muļķīgā situācijā.

Pēkšņi man ienāca prātā, ka, iespējams, tieši šajā brīdī sazvērnieki gatavo kaut kādas jaunas ļaunprātības. Nervu uzbudinājums pat novērsa kārtējo jūras slimības lēkmi, un es biju spējīgs piecelties un izrāpties no laivas. Viegli grīļodamies, klimtu pa klāju uz salona pusi, nolēmis noskaidrot, ar ko nodarbojas mani rīta pazinās. Tikko biju satvēris trapa margas, kad, man par lielu pārsteigumu, kāds man draudzīgi uzsita uz pleca, turklāt tik stipri, ka daudz netrūka, un es būtu nokāpis lejā lielākā steigā, nekā to pieļauj mana pašcieņa.

—    Hemond, tas esi tu? — atskanēja balss, kura man šķita pazīstama.

—   Mans Dievs! — pagriezies es iesaucos. — Diks Mērtons! Sveiks, vecais!

Šī tikšanās patiešām bija laimīga nejaušība. Man nudien bija vajadzīgs tieši tāds cilvēks kā Diks — labsirdīgs, gudrs un apņēmības pilns. Es droši varēju viņam visu izstāstīt un būt pārliecināts, ka viņš ar sev raksturīgo veselo saprātu ieteiks, kā man rīkoties. Jau tajā laikā, kad es mācījos otrajā klasē Hārovā, Diks bija mans pastāvīgais padomdevējs un aizstāvis.

Viņš uzreiz ievēroja, ka ar mani kaut kas nav kārtībā.

—   Kas tev ir noticis, Hemond? — viņš labsirdīgi apvaicājās. — Tu esi bāls kā līķis. Vai jūras slimība?

—   Ne tikai tas, — es atbildēju. — Nedaudz pastaigāsimies, Dik, es gribu ar tevi parunāties! Dod man roku.

Atbalstījies uz Dika spēcīgās rokas, es sāku steberēt viņam blakus, bet nevarēju saņemties iesākt sarunu.

—   Vai gribi cigāru? — viņš piedāvāja, pārtraukdams klusumu.

—    Paldies, nē, — es atbildēju. — Dik, šovakar mēs vairs nebūsim starp dzīvajiem.

—    Bet tas taču nenozīmē, ka tev šobrīd jāatsakās no cigāra, — Diks mierīgi piezīmēja, vērīgi palūkodamies uz mani no savu izspūrušo uzacu apakšas. Viņš, bez šaubām, nodomāja, ka es neesmu pie pilna prāta.

—   Dik, tas nepavisam nav smieklīgi, — es turpināju. — Zvēru tev, ka es runāju pilnīgi nopietni. Nejauši esmu uzzinājis par briesmīgu sazvērestību, kuras mērķis ir iznīcināt mūsu tvaikoni un visus tā pasažierus.

Stingri ievērojot notikumu secību, izklāstīju viņam savākto pierādījumu virkni.

—    Nu, Dik, — es noslēgumā teicu, — ko tu tagad domā, bet pats galvenais, ko, pēc tavām domām, man vajadzētu darīt?

Man par lielu pārsteigumu, viņš sāka no sirds smieties.

—   Ja es šo stāstu izdzirdētu no kāda cita, nevis no tevis, — viņš paziņoja, — tad varbūt arī nobītos. Bet tu, Hemond, vienmēr no mušas izpūt ziloni. Atkal izpaužas tava vecā vājība. Atceries, kā tu skolā zvērēji, ka vestibilā esi redzējis spoku, bet pēc tam izrādījās, ka tas bija tavs paša attēls spogulī? Kam gan būtu vajadzība iznīcināt tvaikoni? — viņš turpināja.

—    Lielo politisko dūžu uz kuģa nav, tieši otrādi, vairums pasažieru ir visparastākie amerikāni. Turklāt mūsu racionālajā deviņpadsmitajā gadsimtā pat visnelabojamākie noziedznieki izvairās ziedot savu dzīvību. Nav šaubu, ka tu esi viņus pārpratis un noturējis par elles mašīnu fotoaparātu vai kādu citu pilnīgi nekaitīgu mantu.

—     Nebūt ne, — es atbildēju, aizskarts vārīgākajā vietā.

—    Baidos, drīzumā tu pārliecināsies, ka es neko nepārspīlēju un esmu tev visu atstāstījis pilnīgi precīzi, tikai tad jau būs par vēlu! Turklāt tamlīdzīgu kastīti es vēl nekad nebiju redzējis. Spriežot pēc tā, kā vini ar to rīkojās un kā par to runāja, esmu pārliecināts, ka tajā ir paslēpts kaut kāds sarežģīts mehānisms.

—     Nu, ja jau tu to uzskati par neapgāžamu pierādījumu, — Diks piezīmēja, — tad tev katrā vīstoklī, kurā ietītie produkti sākuši bojāties, vajadzētu saskatīt torpēdu.

—    Bet vienam no šiem cilvēkiem uzvārds ir Flenigens, — es iebildu.

—    Nedomāju, ka tamlīdzīgam pierādījumam tiesā būtu liela nozīme, — attrauca Diks. — Bet es jau esmu izsmēķējis cigāru. Ko tu teiktu, ja mēs dotos uz salonu un izdzertu kādu pudeli sarkanvīna? Pie viena tu varētu parādīt man tos abus, ja vini tur būs.

—       Labi. Es esmu nolēmis visu dienu nenolaist no viņiem acis, — es paziņoju. — Tikai neskaties pārāk uzkrītoši, lai viņi nemana, ka tiek novēroti.

—    Neuztraucies, — Diks mani mierināja, — es uzvedlšos kā nevainīgs jēriņš.

Mēs pametām klāju un iegājām salonā.

Pie milzīgā galda telpas vidū bija salasījusies visai daudz- skaitllga sabiedrība. Pasažieri noņēmās ar nepaklausīgajiem sakvojāžiem, uzkoda, lasīja vai citādi izklaidējās. To, kurus mēs meklējām, šeit nebija. Pametuši salonu, mēs apstaigājām visas kajītes, bet bez panākumiem. "Žēlīgais Dievs!" es nodomāju. "Varbūt, ka šajā brīdī viņi atrodas kaut kur mums zem kājām — tilpnē vai mašīntelpā — un gatavojas likt lietā savu velnišķīgo izgudrojumu!"

Tad jau labāk uzzināt visļaunāko, nekā dzīvot neziņā!

—    Viesmīl, vai te ir vēl kādi pasažieri? — Diks pajautāja.

—    Jā, ser, divi ir smēķējamā istabā, — tas atbildēja.

—   Nelielā, toties mājīgā un grezni iekārtotā smēķējamā istaba atradās blakus bufetei. Mēs atvērām durvis un iegājām iekšā. Atvieglojuma nopūta izlauzās no manām krūtīm. Es ieraudzīju Flenigena mironīgi bālo seju ar stingajām acīm un cieši sakniebtajām lūpām. Viņam pretī sēdēja Millers. Abi spēlēja kārtis un dzēra vīnu. Es ar elkoni piegrūdu Dikam, liekot saprast, ka mūsu meklējumi ir vainagojušies ar panākumiem, un pēc tam mēs ar visnepiespiestāko izskatu apsēdāmies viņiem blakus. Sazvērnieki mūs nepagodināja pat ne ar skatienu. Es sāku viņus uzmanīgi vērot. Viņi spēlēja "napoleonu".

Vini abi bija smalki šīs spēles lietpratēji, un es nevarēju nesajūsminātics par pašsavaldīšanos, ar kādu šie cilvēki, slēpdami savu briesmīgo noslēpumu, aukstasinīgi vāca garo mastu vai ķēra karalieni. Nauda ātri pārceļoja no viena pie otra, bet melnbārdainajam acīm redzami neveicās. Beigu beigās viņš aizkaitināts nometa kārtis galdā, izlamājās un paziņoja, ka viņam nenāk ne prātā turpināt spēli.

—       Lai es esmu nolādēts, ja vēl ļaušos šai stulbajai nodarbei! — viņš iesaucās. — Piecu apļu laikā man ne reizes nebija vairāk par divām kārtīm no viena masta!

—    Nekas, — atbildēja vina biedrs, savākdams vinnēto naudu. — Zaudēt vai vinnēt dažus dolārus — kāda gan tam vairs būs nozīme pēc tā, kas notiks šovakar?!

Mani pārsteidza šī nelieša nekaunība, bet es ar pašu bezkaislīgāko izskatu turpināju pētīt griestus un malkot vīnu. Jutu, ka Flenigens ar savām vilka acīm vērīgi pēta mani, pārbaudot, vai šis mājiens nav izraisījis manī aizdomas. Pēc tam viņš kaut ko pačukstēja savam biedram, bet ko tieši, es nedzirdēju. Acīmredzot tas bija brīdinājums, jo Millers dusmīgi atcirta:

—    Muļķības! Ko es gribu, to arī runāju! Tieši pārmērīga piesardzība var pazudināt visu lietu.

—     Kā rādās, tu neesi ieinteresēts panākumos, — atteica Flenigens.

—    Nekā tamlīdzīga, — noburkšķēja Millers. — Tu lieliski zini, ka, ja reiz es izdaru likmi, tad ceru vinnēt. Bet nevienam pasaulē neļaušu sevi norāt un apsaukt. Es vēl vairāk par tevi esmu ieinteresēts mūsu lietas panākumos.

—    Viņš vārījās no dusmām un kādu laiku nikni kūpināja cigāru. Viņa kompanjons tai laikā pārmaiņus skatījās te uz Diku Mērtonu, te uz mani. Sapratu, ka atrodos līdzās cilvēkam, kurš ir spējīgs uz visu, ka viņam pietiek tikai pamanīt kaut visniecīgāko manu lūpu trīsēšanu, un viņš tai pašā brīdī mani nožmiegs. Tomēr man izdevās saglabāt daudz lielāku pašsavaldību, kā es būtu varējis sagaidīt no sevis tik grūtos apstākļos. Kas attiecas uz Diku, tad viņš palika nesatraucams un bezkaislīgs kā ēģiptiešu sfinksa.

Vairākas minūtes smēķējamā istabā valdīja klusums, ko pārtrauca tikai kāršu švīkstoņa, kuras Millers jauca, pirms ielika tās kabatā. Viņš joprojām izskatījās sadusmots. Iemetis izsmēķi pelnutraukā, viņš izaicinoši paskatījās uz savu pavadoni un pagriezās pret mani:

—   Vai jūs nevarētu pateikt, ser, kad krastā saņems pirmās ziņas par mūsu tvaikoni?

Tagad viņi abi skatījās uz mani, un kaut arī es, iespējams, mazliet nobālēju, tomēr atbildēju mierīgā balsī:

—   Domāju, ser, ka pirmās zinas par mūsu kuģi tiks saņemtas tad, kad mēs sasniegsim Kvīnstaunu.

—   Ha-ha-ha! — saniknotais cilvēciņš iesmējās. — Es zināju, ka jūs tā atbildēsiet. Nespārdi mani zem galda, Flenigen, es to ciest nevaru. Es zinu, ko daru. Jūs maldāties, ser, — viņš turpināja, atkal pagriezdamies pret mani, — dziļi maldāties.

—   Iespējams, ka par mums jau ātrāk paziņos kāds pretimnākošs kuģis, — Diks izteica pieņēmumu.

—    Nē, nebūt ne kuģis.

—   Laiks ir lielisks, — es piezīmēju. — Vai tad kuģi nepamanīs, kad tas ieradīsies galapunktā?

—   To es nesaku, bet par mums izdzirdēs daudz agrāk un citā vietā.

—    Un kur tad? — Diks painteresējās.

—   To es jums neteikšu. Bet šodien vēl līdz tumsai kļūs zināms, kur mēs atrodamies, turklāt visneparastākajā, visnoslēpumainākajā veidā. — Un viņš atkal iekikinājās.

—   Iesim labāk uz klāja, — norūca Flenigens. — Tu esi par daudz ieķēris, un tas nolādētais konjaks ir atraisījis tev mēli. — Sagrābis Milleru aiz rokas, viņš gandrīz ar varu izveda viņu no smēķējamās istabas, un mēs dzirdējām, kā viņi, klupdami pret pakāpieniem, pa trapu uzkāpa uz klāja.

—  Nu, ko tu tagad teiksi, Dik? — es jautāju no uztraukuma aizžņaugtā balsī.

Bet mans draugs joprojām izskatījās nesatricināms.

—   Ko es teikšu? Tieši to pašu, ko viņa biedrs. Vai mazums, ko cilvēks nesarunā dzērumā? Viņš jau pa gabalu smirdēja pēc konjaka.

—    Nieki, Dik! Tu taču redzēji, kā tas otrais centās viņu apklusināt!

—    Protams. Bet viņš vienkārši nevēlējās, lai viņa draugs muļķotos svešu cilvēku klātbūtnē. Iespējams, ka pundurītis ir

vājprātīgais, bet tas otrs — sanitārs, kuram uzdots vinu uzmanīt. Tas ir pilnīgi iespējams.

—   Ak, Dik, Dik! — es iesaucos. — Kā gan tu vari būt tik akls! Vai tad tu neredzi, ka katrs vinu vārds apstiprina manas aizdomas?

—    Nieki, veco zēn, — mierīgi iebilda Diks. — Tu pats sasprindzini sev nervus. Nu, kāda gan jēga ir visā šajā velna būšanā? Nez kādā noslēpumainā veidā kļūs zināms, kur mēs atrodamies?

—    Es tev pateikšu, ko viņš ar to domāja! — es iesaucos, satverdams Dika roku. — Kaut kāds zvejnieks pie Amerikas krastiem pēkšņi jūrā ieraudzīs uzliesmojumu un tālu atblāzmu. Lūk, ko viņš ar to domāja!

—   Es nekad nebūtu domājis, Hemond, ka tu esi tāds idiots, — norūca Diks. — Ja tu sāksi piešķirt nozīmi katra pļēgura muldēšanai, tad drīz vien izdomāsi kaut ko vēl nejēdzīgāku. Labāk sekosim viņu piemēram un iziesim uz klāja. Manuprāt, tev ir nepieciešams svaigs gaiss. Es esmu pārliecināts, ka kaut kas nav kārtībā ar tavām aknām. Jūras ceļojums nāks tev par labu.

—  Ja man izdosies palikt dzīvam līdz mūsu brauciena beigām, — es nokunkstēju, — tad apsolos nekad vairs neceļot. Šobrīd jau tiek klāts galds, tā ka nav nekādas jēgas doties uz klāju. Es palikšu lejā un izpakošu savas mantas.

—   Ceru, ka līdz vakariņām tavs noskaņojums uzlabosies, — piezīmēja Diks un aizgāja. Es vientulībā nodevos drūmām pārdomām, līdz lielā gonga skaņas aicināja mūs uz salonu.

Pats par sevi saprotams, ka pēc šīs dienas notikumiem mana ēstgriba nebūt nebija uzlabojusies. Neraugoties uz to, es tomēr automātiski apsēdos pie galda un sāku ieklausīties apkārtējo pļāpāšanā. Salonā atradās apmēram simt pirmās klases pasažieru, un, kad pasniedza vīnu, balsu murdoņa, sajaukdamās ar šķīvju šķindēšanu, pārauga īstā kņadā.

Biju apsēdies starp loti resnu un nervozu dāmu krietni gados un maza auguma klīrīgu garīdznieku. Viņi necentās iesaistīt mani sarunā. Ierāvos savā čaulā un vēroju ceļabiedrus. Diks sēdēja kādu gabalu no manis un pārmaiņus pievērsa uzmanību te vistas filejai, kura atradās šķīvī viņam priekšā, te pašpārliecinātai jaunai dāmai, kura sēdēja viņam līdzās. Kapteinis Dovijs pildīja saimnieka pienākumus mūsu pusē galdam, bet kuģa ārsts — pretējā.

Ar lielu prieku pamanīju, ka Flenigens sēž gandrīz man pretī. Kamēr vien varēju paturēt viņu acīs, es zināju, ka, kaut arī īslaicīgi, briesmas mums nedraud. Viņš sēdēja, savilcis savu drūmo seju neiedomājamā grimasē, kurai, pēc viņa domām, vajadzētu radīt sirsnīga smaida iespaidu. Es pamanīju arī to, ka viņš loti daudz dzēra; tik daudz, ka bija jau stipri iereibis vēl pirms deserta pasniegšanas. Viņa draugs Millers sēdēja dažas vietas tālāk. Viņš maz ēda un izskatījās nemiera pārņemts.

—     Manas dārgās dāmas, — ierunājās mūsu labsirdīgais kapteinis, — es ceru, ka uz mana kuģa jūs jutīsieties kā mājās. Par džentlmeņiem es neuztraucos. Viesmīl, šampanieti! Par ceļavēju un ātru ceļojumu! Esmu pārliecināts, ka mūsu draugi Amerikā pēc kādām astoņām vai deviņām dienām uzzinās par mūsu sekmīgu ierašanos galapunktā.

Es pavēros sev apkārt un paspēju pamanīt zibenīgu skatienu, kuru Flenigens raidīja savam līdzzinātājam. Viņa plānajās lūpās rotājās nelaimi vēstošs smaids.

Salonā turpinājās dzīvas sarunas. Tika runāts par politiku, par jūru, par izklaidēšanos, par reliģiju. Es turpināju klusēt, kaut arī biju uzmanīgs klausītājs. Pēkšņi man iešāvās prātā, ka nebūtu slikti sākt sarunu par jautājumu, kurš visu laiku nelika man mieru. Es varētu par to ieminēties it kā starp citu, bet kapteinim tas liktu saausīties. Turklāt, vērojot sazvērnieku sejas, man izdotos noskaidrot, kādu iespaidu uz viņiem atstās mani vārdi.

Pēkšņi salonā iestājās klusums. Acīmredzot, tēmas, kuras izraisīja vispārēju interesi, bija izsmeltas. Brīdis bija piemērots.

—       Atļaujiet man pavaicāt, kaptein, — es iesāku, paliekdamies uz priekšu un cenzdamies runāt pēc iespējas skaļāk,

—    kā jūs attiecaties pret feniju manifestiem?

Kapteiņa jau tā sārtā seja svētā sašutumā tumši nosarka.

—    Feniji ir nicināmi gļēvuli. Viņi ir dumji un netikumīgi, — viņš atbildēja.

—    Neliešu banda, kuri neuzdrošinās spēlēt ar atklātām kārtīm un ķeras pie tukšiem draudiem, — piebilda uzpūtīgs večuks, kurš sēdēja līdzās kapteinim.

—   Ak, kapteini! — iesaucās mana korpulentā kaimiņiene.

—    Jūs taču nedomājat, ka viņi ir spējīgi, piemēram, uzspridzināt tvaikoni?

—    Uzspridzinātu arī, ja tikai varētu. Bet es esmu pārliecināts, ka manu kuģi viņi neuzspridzinās.

—   Vai mēs varētu uzzināt, kādus drošības pasākumus jūs esat veicis, lai pasargātu mūs no viņiem? — pajautāja padzīvojis kungs no galda otra gala.

—   Mēs rūpīgi pārbaudījām visu kravu, kura tika nogādāta uz tvaikoņa.

—    Bet ja nu kāds ir ienesis spridzekli sev līdzi? — es izteicu minējumu.

—   Viņi ir pārāk gļēvi, lai riskētu ar savu dzīvību.

Līdz šim brīdim Flenigens nebija izrādījis ne mazāko interesi par sarunu. Bet tagad viņš pacēla galvu un paskatījās uz kapteini.

—    Man šķiet, ka jūs nedaudz par zemu novērtējat feni- jus, — viņš piezīmēja. — Jebkurā slepenā organizācijā var atrast pārgalvīgus ļaudis — kāpēc lai tādi nebūtu ari feniju vidū? Daudzi uzskata par lielu godu mirt par taisnīgu lietu, kaut ari, pēc citu domām, viņi maldās.

—    Masu slepkavība nevienam nevar likties taisnīga lieta, — paziņoja mazais garīdznieks.

—    Parīzes bombardēšana arī bija tieši tāda pati masveida slepkavība, — atbildēja Flenigens, — bet, neraugoties uz to, visa civilizētā pasaule mierīgi tajā noskatījās, aizstādama briesmīgo vārdu "slepkavība" ar daudz labskanīgāko — "karš".

Vāciešiem šī masu slepkavība šķita taisnīga lieta. Tad kāpēc gan dinamīta lietošana nevarētu būt taisnīga lieta feniju skatījumā?

—    Jebkurā gadījumā, līdz šim viņi ir tikai plātījušies pa tukšo, — piezīmēja kapteinis.

—   Es lūdzu piedošanu, — iebilda Flenigens, — bet vai tad ir zināms, kas izraisīja "Doterela" bojāeju? Amerikā man gadījās runāt ar visai labi informētiem cilvēkiem, kuri apgalvoja, ka uz tvaikoņa oglēs bijusi paslēpta elles mašīna.

—  Tie ir meli, — atbildēja kapteinis. — Tiesā tika pierādīts, ka tvaikonis gāja bojā no ogļu izdalīto gāzu sprādziena. Bet labāk runāsim par kaut ko citu, jo es baidos, ka citādi dāmas nevarēs aizmigt.

Un sarunas atgriezās pie iepriekšējām tēmām.

Šīs nelielās diskusijas laikā Flenigens izteica savu viedokli loti pieklājīgi, tomēr ar tādu pārliecību, kādu es no vina nebiju gaidījis. Pats pret savu gribu sajūsminājos par cilvēku, kurš brīdi pirms izšķirošā soja ar tādu pašsavaldīšanos var runāt par lietām, kuras viņu pašu tik cieši skar. Kā jau es minēju, viņš bija krietni iedzēris, bet, kaut arī viņa bālie vaigi bija ieguvuši vieglu sārtumu, viņš saglabāja savu parasto atturību. Kad sarunas pārgāja pie citām tēmām, viņš apklusa un iegrima dziļās pārdomās.

Manī cīnījās vispretrunīgākās jūtas. Kā rīkoties? Piecelties un atmaskot viņus pasažieru un kapteiņa klātbūtnē? Vai arī palūgt kapteinim veltīt man dažas minūtes sarunai zem četrām acīm viņa kajītē un izstāstīt viņam visu? Es jau gandrīz biju izšķīries par pēdējo, kad man atkal uzmācās parastā nedrošība. Beigu beigās varēja taču iznākt pārpratums. Dikam es izstāstīju par visiem pierādījumiem, un tomēr viņš man nenoticēja. Lai notiek kas notikdams, es nolēmu. Mani pārņēma dīvaina bezrūpība. Kāpēc lai es palīdzētu cilvēkiem, kuri nevēlas pamanīt viņiem draudošo nelaimi? Mūsu aizsardzība taču ietilpst kapteiņa un viņa palīgu pienākumos, un brīdināt viņus par briesmām nepavisam nav mūsu uzdevums. Izdzēru divas glāzes vīna un, viegli grīļodamies, izgāju uz klāja, pilns apņēmības paturēt noslēpumu savā sirdī.

Vakars bija brīnišķīgs. Es stāvēju, ar elkoņiem atbalstījies pret bortu, un, neraugoties uz savu satraukumu, baudīju atsvaidzinošo brīzi. Tālu rietumos, uz saulrieta ugunīgā fona, kā mazs, melns punktiņš bija redzama vientuļa bura. Redzot šo skatu, man šermuli pārskrēja pār kauliem — tas bija vienlaikus gan dižens, gan briesmīgs. Virs grotmasta bikli mirdzēja vientuļa zvaigzne, bet ūdenī pie katra tvaikoņa dzenskrūves apgrieziena uzliesmoja dzirksteļu tūkstoši. Un tikai platā dūmu josla, kuru mēs atstājām aiz sevis, gluži kā melnu lenti pie purpur- krāsas aizkara, bojāja šo brīnišķīgo ainavu. Grūti bija noticēt, ka majestātisko mieru, kurš valdīja dabā, varēja iztraucēt viens nožēlojams, nelaimīgs mirstīgais.

Lūkodamies zilajā dzelmē, es nodomāju — ja arī notiks pats briesmīgākais, tad labāk iet bojā šeit, nekā uz zemes agonizēt slimnīcas gultā. Cik niecīga gan šķiet cilvēka dzīve salīdzinājumā ar dabas varenajiem spēkiem! Un tomēr visa šī filozofija netraucēja man nodrebēt, kad, pagriezis galvu, es klāja otrā pusē ieraudzīju un bez pūlēm pazinu divas drūmas figūras. Nevarēju sadzirdēt, par ko viņi tik dzīvi sarunājās, un man neatlika nekas cits kā, pastaigājoties šurpu turpu, uzmanīgi viņus vērot.

Drīz vien uz klāja parādījās Diks, un es atviegloti uzelpoju. Ļaunākajā gadījumā noderēs arī skeptiski noskaņots sirdsdraugs.

—   Nu, vecais! — viņš iesaucās, apbalvojis mani ar dunku sānos. — Vai mēs vēl arvien neesam uzlidojuši gaisā?

—   Pagaidām vēl ne, — es atbildēju. — Bet tas neko nepierāda, jo mēs vēl varam paspēt to izdarīt.

—    Nieki, veco zēn! — Diks paziņoja. — No kurienes tu esi rāvis šīs blēņas? Kas par aplamu domu! Es parunājos ar vienu no taviem iedomātajiem teroristiem. Spriežot pēc sarunas, viņš ir diezgan simpātisks un laipns puisis.

—       Dik, es ne mirkli nešaubos, ka šiem cilvēkiem ir elles mašīna un ka mēs visi atrodamies par mata tiesu no nāves. Es jau gara acīm redzu, kā viņi tuvina degošu sērkociņu degauklai.

—     Nu, ja jau tu esi tik ļoti pārliecināts, — teica Diks, gandrīz sabijies no mana nopietnā toņa, — tad tev ir jāizstāsta par savām aizdomām kapteinim.

—     Tev taisnība, — es piekritu. — Tā arī jādara. Mana idiotiskā kautrība traucēja man to izdarīt jau agrāk. Esmu pārliecināts, ka tikai tas var mūs glābt.

—    Tad dodies pie viņa tūlīt pat un visu izstāsti, — Diks pieprasīja. — Bet, Dieva dēl, neiejauc mani šajā lietā.

—   Es parunāšu ar viņu, tikko viņš nokāps no tiltiņa, — es apsolīju, — bet pagaidām es, acis nenovēršot, uzmanīšu tos divus.

—     Pēc tam izstāsti man par rezultātiem, — mans draugs palūdza un, pamājis ar galvu, devās meklēt savu pusdienu galda kaimiņieni.

Palicis viens, es atcerējos par slēptuvi, kuru biju atklājis no rīta. Uzrāpos uz borta, iekāpu glābšanas laivā un atkal apgūlos tajā. Seit es varēju apdomāt tālāko rīcības plānu un, paceļot galvu, jebkurā brīdī redzēt savus draudīgos ceļabiedrus.

Pagāja stunda, bet kapteinis joprojām atradās uz tiltiņa. Viņš bija pilnīgi iegrimis strīdā ar vienu no pasažieriem — atvaļinātu jūras virsnieku — par kaut kādu sarežģītu kuģniecības jautājumu. No sava novērošanas punkta redzēju gailam sarkanas uguntiņas viņu cigāru galos. Bija tik tumšs, ka es ar pūlēm varēju saskatīt Flenigena un viņa līdzzinātāja figūras. Viņi joprojām stāvēja tajās pašās pozās. Uz klāja vēl šur tur varēja redzēt kādu pasažieri, bet daudzi jau bija nokāpuši lejā. Visapkārt valdīja neparasts miers. Tikai sardzes matrožu balsis un stūres rata čīkstoņa pārtrauca nakts klusumu.

Pagāja vēl pusstunda, bet kapteinis, šķiet, vispār netaisījās atstāt tiltiņu. Mani nervi bija tik ļoti saspringti, ka soļu troksnis uz klāja lika man nodrebēt. Es palūkojos pāri laivas malai un ieraudzīju, ka aizdomīgais pāris ir šķērsojis klāju un apstājies gandrīz man pretī. Nakstluktura gaisma apspīdēja rīkļurāvēja Flenigena mironlgi bālo seju. Es tikai uz mirkli uzmetu viņiem skatienu, bet tomēr paspēju ievērot, ka man tik labi pazīstamais mētelis bija nevērīgi pārmests pār Millera roku. Ievaidējies atslīgu laivas dibenā. Tagad es vairs nešaubījos, ka mana liktenīgā neizlēmība būs par iemeslu divsimt nevainīgu cilvēku bojāejai.

Man bija gadījies lasīt par to, ar kādu izsmalcinātu nežēlību sazvērnieki izrēķinās ar spiegiem. Es sapratu, ka cilvēki, kuri riskē ar savu dzīvību, neapstāsies nekādu šķēršļu priekšā. Man atlika tikai ierauties laivas dibenā un, elpu aizturot, ieklausīties vinu čukstos.

—    Pilnīgi piemērota vieta, — teica viens no viņiem.

—   Tev taisnība, aizvēja puse, protams, ir labāka.

—    Interesanti, vai gailis darbosies?

—    Es par to nešaubos.

—    Mums tas jānospiež desmitos, vai ne?

—    Tieši desmitos. Vēl ir astoņas minūtes laika.

Iestājās pauze. Pēc tam tā pati balss turpināja:

—    Vai tad vini neizdzirdēs gaiļa klakšķi?

—    Tam nav nozīmes. Tikpat neviens vairs nepaspēs mūs aizkavēt.

—    Kas tiesa, tas tiesa. Kā gan uztrauksies tie, kurus mēs atstājām krastā!

—    Tas ir pilnīgi saprotami. Kā tev šķiet, cik daudz laika paies, pirms viņi par mums izdzirdēs?

—    Pirmo zinu viņi saņems ne ātrāk par pusnakti.

—    Un par to viņiem būs jāpateicas man.

—    Nē, man.

—    Ha-ha-ha! To mēs vēl redzēsim.

Atkal iestājās pauze. To pārtrauca Millera draudīgais čuksts:

—    Vairs ir palikušas tikai piecas minūtes.

Cik lēni vilkās laiks! Es varēju saskaitīt sekundes pēc savas sirds pukstiem.

—   Kādu gan sensāciju tas izraisīs krastā! — atskanēja balss.

—   Jā, avīzes sacels pamatīgu traci!

Es pacēlu galvu un atkal palūkojos pār laivas malu. Tagad vairs nepalika nekādas cerības, palīdzību nebija no kurienes gaidīt. Vai es sacelšu trauksmi, vai ne — nāve tik un tā skatās man acīs. Kapteinis beidzot nokāpa no tiltiņa. Uz klāja nebija neviena cilvēka,, ja neskaita divas drūmās figūras, kas bija paslēpušās laivas ēnā.

Flenigens turēja rokā pulksteni ar atvērtu vāciņu.

—    Vēl palikušas trīs minūtes, — viņš noteica. — Noliec kasti uz klāja.

—    Nē, labāk nolikt to uz borta.

Tā bija tā pati kvadrātveidīgā kastīte.

Pēc skaņām, kuras atlidoja līdz manīm, es nopratu, ka viņi to ir nolikuši blakus glābšanas laivai, gandrīz zem manas galvas.

Es atkal palūkojos ārā. Flenigens no papīriņa izbēra sev kaut ko uz plaukstas. Tā bija tā pati bālganā, graudainā viela, kuru es redzēju no rīta. Bez šaubām, tas bija detonators, jo Flenigens to iebēra kastītē un, tāpat kā iepriekšējā reizē, manu uzmanību piesaistīja kaut kādas dīvainas skaņas.

—    Vēl pusotra minūte, — teica Flenigens. — Kurš raus aukliņu — tu vai es?

—    Es, — atbildēja Millers.

Viņš stāvēja uz ceļiem un turēja rokā auklas galu. Flenigens, rokas uz krūtīm sakrustojis, sastindzis stāvēja viņam aiz muguras ar drūmas apņēmības izteiksmi sejā.

Mani nervi neizturēja.

—     Apstājieties! — es skali iekliedzos, pielēkdams kājās. — Apstājieties, neprātīgie cilvēki!

Viņi pārsteigumā atkāpās. Spožs mēness apspīdēja manu bālo seju, un es nešaubos, ka pirmajā brīdī viņi noturēja mani par spoku.

Tagad es izjutu varonības uzplūdus, jo biju aizgājis pārāk tālu un atkāpties bija par vēlu.

—       Kains tika nolādēts, — es iesaucos, — kaut gan viņš nogalināja tikai vienu cilvēku! Vai tiešām jūs gribat aptraipīt savu sirdsapziņu ar divsimt cilvēku asinīm?

—    Viņš ir sajucis prātā, — noteica Flenigens. — Laiks ir pagājis. Miller, spied!

Es nolēcu uz klāja.

—   Jūs to nedarīsiet!

—   Nebāziet degunu citu darīšanās, jums uz to nav nekādu tiesību!

—   Ir gan. Jūs pārkāpjat gan cilvēku, gan Dieva likumus.

—   Tā nav jūsu darīšana. Vācieties projām!

—    Ne par ko! — es iesaucos.

—    Lai viņš ir nolādēts, šis puisis. Uz spēles ir likts pārāk daudz, lai mēs varētu atļauties ceremonēties. Es viņu pieturēšu, Miller, bet tu spied gaili.

Nākošajā brīdī es jau locījos īra dzelžainajos apkampienos. Pretoties bija veltīgi: viņa rokās jutos kā zīdainis. Viņš piespieda mani pie borta tā, ka es nevarēju pat pakustēties.

—     Nu! — viņš iekliedzās. — Rīkojies, viņš mums vairs netraucēs!

Es jutu, ka stāvu uz mūžības sliekšņa. Acis man aizmiglo- jās, bet es tomēr pamanīju, ka bandīta līdzdalībnieks piegāja pie liktenīgās kastes, noliecās pār to un atkal satvēra auklu. Kad viņš to parāva uz savu pusi, es nomurmināju lūgšanu. Bija dzirdams ass klikškis, un tūlīt pēc tā atskanēja kaut kāda dīvaina, skrāpējoša skaņa. Gailis nolaidās, viena no kastes sieniņām tajā pašā brīdī atdalījās un… no tās izspurdza divi zilganpelēki pasta baloži!

Atlicis vairs izstāstīt pavisam nedaudz, vēl jo vairāk tāpēc, ka man nav visai patīkami runāt par šo tēmu: viss šis notikums ir pārāk muļķīgs un apkaunojošs. Šķiet, ka vislabāk būtu ar cieņu pazust no skatuves un atdot savu vietu "NewYork Herald" sporta komentētājam. Lūk, izvilkums no raksta, kurš bija publicēts laikrakstā drīz pēc mūsu aizbraukšanas no Amerikas:

"Jaunumi baložu sacīkstēs.

Pagājušajā nedēlā notika oriģinālas sacīkstes starp diviem baložiem. Viens no tiem piederēja Džonam H. Flenigenam no Bostonas, bet otrs — cienījamajam Lovelas pilsonim Jeremijam Milleram. Viņi abi jau sen sacenšas savā starpā uzlabotas baložu sugas radīšanā. Vietējā sabiedrība par šīm sacīkstēm izrādīja milzīgu interesi, un par baložiem bija iemaksātas krietnas naudas likmes.

Starts notika uz transatlantiskā tvaikoņa "Spartietis" klāja tā atiešanas dienas vakarā pulksten desmitos, kad kuģis atradās apmēram simts jūdzes no krasta. Par uzvarētāju tiktu atzīts balodis, kurš pirmais atlidotu mājās. Sportistiem nācās ievērot lielu piesardzību, jo daži kapteiņi ar aizspriedumiem izturas pret sporta sacensībām un nepieļauj to norisi uz kuģa.

Neraugoties uz nelieliem sarežģījumiem, kuri radās pašā pēdējā brīdī, putni tika izlaisti gandrīz precīzi pulksten desmitos. Millera balodis loti izvārdzināts ielidoja Lovelā nākošajā rītā, bet Flenigena balodis pazuda bez vēsts. Personām, kas lika uz šo balodi, atliek apmierināties ar apziņu, ka sacensības noritēja visgodīgākajā veidā. Baloži atradās īpaši konstruētā būrī, kuru varēja atvērt tikai ar speciālas atsperes palīdzību. Smalka palīgierīce izslēdza jebkuru iespēju tīšuprāt sakropļot baložu spārnus un lāva barot putnus caur atveri kastes vākā.

Turpmāka šādu sacensību rīkošana veicinās baložu sporta popularitāti Amerikā. Tamlīdzīgi mači patīkami atšķiras no tām cilvēku izturības demonstrācijām, kuras pēdējos gados klust arvien biežākas un ap kurām ir tik neveselīga ažiotāža."

Personības noskaidrošana

—    Mans dārgais draugs, dzīve ir nesalīdzināmi brīnumaināka nekā viss, ko cilvēks spēj radīt savā iztēlē, — teica Šerloks Holmss, kad mēs sēdējām pie kamīna viņa Beiker- strltas dzīvokli. — Ir daudz patiesībā pilnīgi banālu lietu, kuras mums nekad pat prātā neienāktu, ja mēs abi spētu, rokās saķērušies, izlidot pa logu, planēt virs šīs milzu pilsētas un, noceļot jumtus, ielūkoties mājās, tad redzēto — neparastās sakritības, nodomus, pārpratumus, neizskaidrojamos notikumus, kas, vijoties cauri vairāku paaudžu dzīvēm, ir noveduši pie absolūti neticama rezultāta, — mēs varētu salīdzināt ar visizsmalcinātāko sacerējumu, kam taču piemīt zināma nosacītība un jau iepriekš apsvērts atrisinājums. Un tad šis sacerējums mums šķistu bāls un triviāls.

—   Jums tomēr neizdevās mani pārliecināt, — es atbildēju. — Tās lietas, par kurām mēs lasām avīzēs, parasti tiek izklāstītas diezgan atklātā un raupjā stilā. Policijas atskaišu naturālisms ir sasniedzis galējo robežu, bet tas nebūt nenozīmē, ka šie ziņojumi būtu kaut nedaudz interesanti vai mākslinieciski.

—    Lai sasniegtu pilnvērtīgu reālisma iespaidu, ir nepieciešama rūpīga atlase un zināma savaldība, — Holmss norādīja. — Tieši tā pietrūkst policijas atskaitēm, kurās pārlieku daudz vietas atvēlēts nejaukām miertiesneša sentencēm, nevis detaļām, kas vērīgam lasītājam atklātu lietas būtību. Ticiet man, nekas nav nabadzīgāks par banalitāti.

Es smaidot pašūpoju galvu.

—       Ir saprotams, kāpēc jūs tā domājat. Skaidrs, ka jūsu situācijā, kad jūs konsultējat un palīdzat atrisināt neglābjami samudžinātas lietas triju kontinentu iemītniekiem, jūs nemitīgi saskaraties ar visdīvainākajām un fantastiskākajām parādībām. Bet varbūt mēģināsim izdarīt praktisku eksperimentu — paskatīsimies, piemēram, kas šeit rakstīts, — es teicu, paceldams no grīdas rīta avīzi. — Ņemsim pirmo virsrakstu, kas pagadīsies: "Vīrs cietsirdīgi izturas pret sievu." Tam seko pussleja teksta, bet man, pat nelasot, ir skaidrs, ka tur ir viss sen zināmais. Neapšaubāmi tur figurē cita sieviete, žūpība, iekaustīšana, zilumi, līdzjūtības pārpilna māsa vai dzīvokļa saimniece. Pat bulvāru skribents nespētu sacerēt ko banālāku.

—    Baidos, ka šis piemērs ir visai neveiksmīgs, un arī visa jūsu argumentācija, — Holmss teica, ieskatīdamies avīzē. — Tā ir Dendesa šķiršanas lieta, un ir sagadījies, ka es nodarbojos ar dažu sīku šīs lietas apstākļu noskaidrošanu. Tas vīrs izrādījās nedzērājs, nebija arī nekādu citu sieviešu. Sieva sūdzējās par to, ka viņam bijis paradums pēc katras maltītes izņemt zobu protēzi un sviest viņai ar to. Jums nāksies piekrist, ka diez vai kas tamlīdzīgs ienāktu prātā vidusmēra novelistam. Ņemiet šņaucamo tabaku, doktor, un atzīstieties, ka esmu jūs nolicis uz lāpstiņām kopā ar visu jūsu piemēru.

Viņš pasniedza man senlaicīgu tabakdozi ar lielu ametistu uz vāciņa. Šīs mantiņas krāšņums tik loti nesaderēja kopā ar mana drauga pieticīgajām paražām, ka es nespēju atturēties, nepaudis savu izbrīnu.

—   Jā, es pavisam piemirsu, ka mēs neesam tikušies vairākas nedēļas, — viņš atbildēja. — Tā ir maza piemiņa un pateicība no Bohēmijas karaļa par manu palīdzību Irēnas Adleres vēstuļu lietā.

—    Bet gredzens? — es jautāju, skatīdamies uz iespaidīgo briljantu, kas mirdzēja Holmsa pirkstā.

—     Holandes karaliskās ģimenes dāvana. Tā gan bija tik delikāta lieta, ka man nav tiesību neko izpaust pat jums, kaut arī jūs tik laipni esat uzņēmies aprakstīt dažus manus necilos sasniegumus.

—   Vai pašlaik jūs nodarbojaties ar kādu lietu? — es ieinteresēts jautāju.

—    Ir kādas desmit, divpadsmit, bet nekā interesanta. Pareizāk sakot, katra no tām ir savā ziņā svarīga, bet sev es tur nesaskatu nekā aizraujoša. Redziet, es atklāju, ka tieši nenozīmīgās lietas man dod plašas iespējas novērojumiem, smalkai cēloņu un seku analīzei. Un tas jau ir vienīgais, kas piešķir burvību izmeklēšanai. Lielie noziegumi visbiežāk ir loti vienkārši, jo nopietnu likumpārkāpumu iemesli parasti ir acīm redzami. Bet manās pašreizējās lietās nav nekā saistoša, ja nu vienīgi kāds visai samudžināts kamols Marselā. Kaut gan iespējams, ka nepaies pat dažas minūtes un manās rokās būs kas aizraujošāks, jo man šķiet, ka es redzu vienu no savām klientēm.

To teikdams, viņš piecēlās no krēsla, piegāja pie loga un vēroja kluso Londonas ieliņu. Paskatījies viņam pār plecu, es ielas pretējā pusē ieraudzīju stāvam liela auguma sievieti ar iespaidīgu kažokādas boa un lielu, pūkainu spalvu pie koķeti uz vienas auss nošķiebtās cepures. No šo kuplo bruņu apakšas viņa tramīgi lūkojās mūsu logos, nervozi burzīdama rokās cimdus, un likās, pēdējiem spēkiem turējās, lai tūlīt nedrāztos šurp. Tad viņa strauji — tā, kā peldētājs metas ūdenī, — traucās pāri ielai, un spalgi ieskanējās ārdurvju zvans.

—     Pazīstami simptomi, — Holmss teica, ielidinot smēķa galu kamīnā. — Neizlēmība pie ārdurvīm allaž liecina, ka runa būs par sirdslietām. Viņa grib, bet baidās prasīt padomu — acīmredzot loti kutelīga lieta. Taču arī tādām mēdz būt dažādas nianses. Ja sieviete ir dziļi aizvainota, viņa vairs nešaubās un visticamāk — pat norauj zvana auklu. Šajā gadījumā ari paredzams mīlas stāsts, bet šī meiča ir ne tik daudz saniknota, cik uztraukta vai sarūgtināta. Tur jau viņa nāk. Tūlīt visas mūsu šaubas tiks izkliedētas.

Tajā brīdī pie durvīm pieklauvēja, un zēns formas tērpā pieteica mis Mēriju Saterlendu. Aiz viņa trauslās figūras vīdēja iespaidīgais dāmas stāvs. Skats bija tāds, it kā milzīgs preču kuģis sekotu mazam loča kuterim. Šerloks Holmss sveica viešņu ar godpilnu sejas izteiksmi un aizvēra durvis. Apsēdinājis dāmu krēslā, viņš to vērīgi un reizē — kā jau tas viņam raksturīgi — izklaidīgi nopētīja.

—   Vai jūs neesat pamanījusi, ka ar jūsu tuvredzību tik ilgi strādāt ar rakstāmmašīnu ir pārāk nogurdinoši?

—     Sākumā bija grūtāk, bet tagad es rakstu bez skatīšanās, — viņa atbildēja, bet pēkšņi, apjēguši Holmsa vārdu jēgu, nodrebēja un izbrīnīta paskatījās uz viņu. Viņas platajā, labsirdīgajā sejā bija lasāma galīga neizpratne.

—    Vai jūs mani pazīstat, mister Holms? — viņa iesaucās.

—    Kā gan citādi jūs to visu zinātu?

—    Kāda tam nozīme, — Holmss iesmējās. — Tā ir mana profesija — visu zināt. Laikam es esmu iemācījies redzēt to, ko citi nepamana. Ja tā nebūtu, vai tad jūs nāktu pie manis pēc padoma?

—    Es atnācu tādēļ, ka man par jums pastāstīja misis Eteri- dža, kuras vīru jūs ātri vien atradāt, kad visi — pat policija — uzskatīja, ka viņš ir gājis bojā. Ak, mister Holms, kaut nu jūs varētu arī man tāpat palīdzēt! Es neesmu bagāta, bet tomēr man ir simt mārciņu rente gadā, un turklāt es nopelnu arī ar mašīnrakstīšanu. Esmu gatava atdot visu, lai tikai uzzinātu, kas ir noticis ar misteru Gosmeru Eindželu.

—   Kādēļ tad īsti jūs tik ļoti steidzāties pie manis pēc padoma? — apjautājās Šerloks Holmss, skatīdamies griestos.

Mis Mērijas Saterlendas nesamākslotajā sejā atkal parādījās baiļu grimase.

—   Jā, tiešām, es gluži vai izlidoju no mājas, — viņa atzinās.

—     Mani saniknoja tā vienaldzība, kādu misters Vindibenks, tas ir — mans tēvs — izjuta pret šo lietu. Viņš negribēja iet ne uz policiju, ne pie jums. Viņš vispār neko negrib uzsākt un to vien zina, kā apgalvot, ka nekas briesmīgs nav noticis. Es to visu nevarēju izturēt, kaut kā apģērbos un metos tieši pie jums.

—    Jūsu tēvs? — pārjautāja Holmss. — Drīzāk jau tad — patēvs. Jums taču ir dažādi uzvārdi.

—     Patēvs gan. Es viņu saucu par tēvu, kaut gan tas ir smieklīgi, jo viņš ir tikai piecus gadus un divus mēnešus vecāks par mani.

—    Un jūsu māte — vai viņa ir dzīva?

—    Jā. Māmiņa ir sveika un vesela. Es nepavisam nepriecājos, kad viņa otrreiz apprecējās, un vēl tik drīz pēc tēva nāves. Turklāt viņa ir gadus piecpadsmit vecāka par vīru. Tētim bija lodēšanas darbnīca Totenhemkorlroudā — visai ienesīgs uzņēmums, ko mamma turpināja vadīt ar vecākā meistara mistera Hārdija palīdzību. Bet misters Vindibenks piespieda viņu darbnīcu pārdot: viņam, redziet, tā šķita par prastu, jo viņš ir komivojažieris, kas nodarbojas ar vīna pārdošanu. Viņi dabūja četrus tūkstošus septiņsimt mārciņu kopā ar procentiem, bet tēvs — ja viņš būtu dzīvs — būtu pārdevis dārgāk.

Man šķita, ka Šerlokam Holmsam tūliņ apniks šis nesakarīgais stāsts, bet bija gluži otrādi — viņš klausījās īpaši uzmanīgi.

—   Un jūsu personīgie ienākumi — vai tie nāk no šīs summas? — viņš jautāja.

—     Nē, ser! Man ir pašai savs īpašums, ko man atstāja tēvocis Neds no Oklendas. Tas ir kapitāls Jaunzēlandes naudā — četrarpus procentu gadā. Tik vien kā divarpus tūkstoš mārciņu, bet es drīkstu saņemt tikai procentos.

—   Tas viss ir loti interesanti, — Holmss teica. — Saņemot simt mārciņas gadā un vēl piepelnoties, jūs, protams, varat atļauties paceļot un vēl citas izpriecas. Es uzskatu, ka ar sešdesmit mārciņu ienākumu vientuļai dāmai nav jādzīvo trūkumā.

—     Mister Holms, es varētu iztikt arī ar mazāku summu, bet jūs taču pats saprotat, ka es negribu būt lieka nasta saviem mājiniekiem, un, kamēr es tur dzīvoju, visu naudu atdodu ģimenei. Saprotams, tas tā ir tikai pašlaik. Misters Vindibenks katru ceturksni saņem manus procentus un atdod mātei, bet es lieliski iztieku ar mašīnrakstīšanu. Divi pensi par lappusi, un bieži vien es dienā paspēju uzdrukāt piecpadsmit, divdesmit lappuses.

—   Jūs man loti precīzi aprakstījāt visus apstākļus, — Holmss teica. — Atļaujiet jūs iepazīstināt ar manu draugu doktoru Vatsonu. Viņa klātbūtnē jūs varat runāt tikpat atklāti kā divatā ar mani. Bet tagad esiet, lūdzu, tik laipna un sīki izstāstiet par savām attiecībām ar misteru Gosmeru Eindželu.

Mis Saterlenda nosarka un sāka nervozi burzīt žaketes stūri.

—    Es ar vinu iepazinos gāzes vada darbinieku ballē. Agrāk vienmēr tētim sūtīja biļetes, bet tagad viņi bija mūs atcerējušies un atsūtīja mātei. Misters Vindibenks negribēja, ka mēs ejam uz balli. Viņš vispār negrib, lai mēs kaut kur ietu. Ja es sāku kaut ko teikt par svētdienas skolas pikniku, viņš paliek gluži vai traks. Šoreiz es nolēmu iet, lai tur vai kas, jo kādas viņam ir tiesības mani nelaist. Viņš mēdz sacīt, ka nav nekādas vajadzības iet tamlīdzīgu laužu kompānijās. Bet tur taču pulcējas visi tēva draugi! Tad viņš teica, ka man neesot, ko vilkt mugurā, bet man ir pilnīgi jauna sarkana samta kleita. Vairāk viņš neatrada, ko iebilst, un aizbrauca firmas darīšanās uz Franciju, bet mēs ar mammu un misteru Hārdiju — mūsu bijušo meistaru — devāmies uz balli. Tur arī es iepazinos ar misteru Gosmeru Eindželu.

—     Varu iedomāties, ka, atgriezies no Francijas, misters Vindibenks bija loti neapmierināts par jūsu gājienu? — Holmss jautāja.

—   Nē, viņš nemaz nedusmojās. Viņš sāka smieties, paraustīja plecus un teica: "Vari aizliegt sievietei, ko gribi, viņa tik un tā visu izdarīs pēc sava prāta".

—     Skaidrs. Tātad gāzes darbinieku ballē jūs iepazināties ar džentlmeni, kura vārds ir Gosmers Eindžels?

—       Jā, ser. Tajā vakarā es iepazinos, bet nākamajā dienā viņš atnāca apjautāties, vai mēs labi nokļuvām mājās. Pēc tam mēs, tas ir — es un viņš — pāris reizes kopā pastaigājāmies, bet, kad atgriezās tēvs, misters Gosmers Eindžels vairs nevarēja mūs apciemot.

—    Nevarēja? Kāpēc?

—     Redziet, tēvam nepatīk nekādi viesi, un viņš vienmēr apgalvo, ka sievietei pilnīgi pietiek ar savas ģimenes cilvēkiem. Es gan šai sakarā mātei teicu, ka, jā, sievietei ir vajadzīgs pašai savs ģimenes loks, bet man taču pašlaik tā nav!

—    Bet kā ar misteru Gosmeru Eindželu? Vai viņš nemēģināja jūs satikt?

—     Nedēlu vēlāk tēvs atkal gatavojās braukt uz Franciju, un Gosmers man atrakstīja, ka līdz tēva aizbraukšanai būtu labāk, ja mēs nesatiktos. Viņš piedāvāja tikmēr sarakstīties un rakstīja katru dienu. Es pati rītos ņēmu pastu no kastītes, tāpēc tēvs neko nenojauta.

—   Vai tobrīd jūs ar šo džentlmeni jau bijām saderinājusies?

—    Jā, mister Holms. Mēs saderinājāmies tūlīt pēc pirmās pastaigas. Gosmers… misters Eindžels… strādā par masieri kādā kantorī Lednholstrītā un…

—    Kādā kantorī?

—   Tur jau tā nelaime, mister Holms, ka es to nezinu.

—    Un kur viņš dzīvo?

—    Viņš teica, ka nakšņo kantorī.

—    Adrese jums nav zināma?

—    Nē, es zinu vienīgi to, ka tas ir Lednholstrītā.

—    Kādu adresi tad jūs rakstījāt uz savām vēstulēm?

—   Lednholstrītas pasta nodaļā uz pieprasījumu. Viņš teica, ka uz kantori nevajag rakstīt, jo darbabiedri viņu apsmiešot, ja uzzināšot, ka vēstules ir no dāmas. Es piedāvāju savas vēstules, tāpat kā viņš savas, drukāt uz mašīnas, bet to viņš negribēja. Viņš teica, ka ar manu roku rakstītās vēstules viņam ir dārgas, bet drukātās atstājot iespaidu, ka starp mums ir nostājies kāds svešs. Redziet, mister Holms, cik loti viņš mani mīlēja un cik uzmanīgs bija pret katru sīkumu.

—   Jā, tas par kaut ko liecina. Es vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka sīkumi ir svarīgāki par visu, — Holmss teica. — Varbūt jūs atceraties vēl kādus ar misteru Gosmeru Eindželu saistītos sīkumus?

—     Viņš bija loti kautrīgs, mister Holms. Viņš labprātāk gribēja ar mani pastaigāties vakarā, nevis dienā, viņam nepatika lieka apkārtējo uzmanība. Viņš bija loti atturīgs un izturējās ar cieņu. Pat balss viņam bija klusa, klusa. Viņš stāstīja, ka bērnībā bieži esot slimojis ar angīnu un mandeļu iekaisumu, balss saites esot atslābušas, un tādēļ viņš runāja čukstus. Viņš labi ģērbās, loti vienkārši, bet kārtīgi. Acis viņam bija loti vājas — tāpat kā man, tāpēc viņš nēsāja tumšas brilles.

—    Un kas notika tad, kad jūsu patēvs misters Vindibenks atkal aizbrauca uz Franciju?

—   Misters Gosmers Eindžels atnāca pie mums un piedāvāja man salaulāties, kamēr tēvs ir prom. Viņš bija neparasti satraukts un piespieda mani zvērēt pie Bībeles, ka es vienmēr un visās lietās būšu viņam uzticīga. Māte teica, ka viņš dara pareizi, ka tas, lūk, ir pierādījums viņa mīlestībai. Māte jau no paša sākuma bija loti labās domās par viņu, viņai Gosmers patika pat vairāk nekā man pašai. Pēc tam mēs nolēmām, ka vislabāk būtu kāzas nosvinēt vēl līdz nedēļas beigām. Es gan iebildu, kā gan tā var — bez tēva, bet viņi abi ņēmās apgalvot, lai es par to neuztraucos, ka tēvam var visu paziņot vēlāk, un māte pat teica, ka viņa pati uzņemas visu nokārtot. Man tas diez cik labi vis nepatika, mister Holms. Protams, ir jau smieklīgi prasīt atļauju tēvam, kurš ir tikai dažus gadus vecāks par mani, bet es negribēju neko slepus darīt un tāpēc uzrakstīju viņam uz firmas Bordo nodaļas kantori. Vēstule atgriezās atpakaļ tieši kāzu dienā.

—    Vēstuli viņš nebija saņēmis?

—    Nē, ser. Viņš tobrīd jau bija izbraucis uz Angliju.

—  Jā, kāda neveiksme! Tātad laulības bija noliktas uz piektdienu? Tām bija jānotiek baznīcā?

—   Jā, bet loti pieticīgi. Mēs būtu laulājušies Svētā Glābēja baznīcā pie Kingkrosas, bet pēc tam brokastojuši Sentpenkresa hotelī. Gosmers ieradās mums pakal divričos bet, tā kā mēs bijām trīs, viņš tajā iesēdināja mūs ar mammu, bet pats paņēma kebu, kas pagadījās turpat blakus. Mēs pirmās nokļuvām līdz baznīcai un sākām gaidīt. Piebrauca kebs, bet Gosmers ārā nekāpa. Tad kučieris nokāpa no bukas, ieskatījās iekšā, bet tur neviena nebija! Kučieris nekādi nespēja saprast, kur cilvēks palicis, jo viņš savām acīm bija redzējis, kā tas iekāpa. Tas notika piektdien, mister Holms, un kopš tā laika es tā arī nezinu, kas ar viņu ir noticis.

—    Man šķiet, ka viņš ir izrīkojies ar jums loti bezkaunīgi, — Holmss teica.

—   Nē, ser, nē! Viņš ir tik labs, viņš nevarēja mani pamest. Viņš visu rītu atgādināja, ka man jāsaglabā uzticība, lai kas arī nenotiktu. Pat ja gadītos kaut kas neparedzēts, man vienmēr jāatceras, ka esmu devusi vārdu, ka agri vai vēlu viņš atgriezīsies un man būs jāpilda tas, ko solīju. Bija, protams, dīvaina sajūta to dzirdēt tieši pirms kāzām, bet tas, kas notika vēlāk, piešķir šiem vārdiem īpašu nozīmi.

—    Bez šaubām. Tātad jūs esat pārliecināta, ka ar viņu ir noticis kaut kas slikts?

—  Jā, ser! Un vēl man liekas, ka viņam bija briesmu priekšnojauta. Citādi taču viņš nebūtu tik savādi runājis. Man šķiet, viņa bažas piepildījās.

—    Vai jūs nezināt, kurš varētu būt vainīgs?

—    Nē.

—   Vēl viens jautājums. Kā uz notikušo reaģēja jūsu māte?

—   Viņa traki pārskaitās un piekodināja, lai es par šo lietu pat neiepīkstoties.

—    Un jūsu tēvs? Vai jūs viņam pastāstījāt, kas noticis?

—   Jā. Viņš uzskata, ka tas ir nelaimes gadījums, bet Gosmers atgriezīsies. Viņš saka, ka nebūtu bijusi nekāda jēga vest mani uz baznīcu un nozust. Ja viņš būtu aizņēmies no manis naudu, vai ari apprecējis mani un pārrakstījis uz sava vārda visu manu īpašumu…, bet Gosmers ir loti jūtīgs naudas lietās un nav ņēmis no manis ne šiliņa. Kas varēja notikt? Kāpēc viņš neatraksta? Es jūku prātā, naktīs nevaru aizmigt. — Viņa sameklēja uzrocī kabatlakatu un sāka rūgti raudāt.

—     Es nodarbošos ar jūsu lietu, — Holmss pieceldamies teica, — un nešaubieties par to, ka kaut ko mēs noskaidrosim. Centieties ne par ko nedomāt, neuztraukties, un galvenais — mēģiniet aizmirst Gosmeru Eindželu, it kā tāds nemaz nebūtu bijis.

—    Iznāk, ka es nekad vairs viņu neredzēšu?

—    Baidos, ka tas ir tā.

—    Bet kas ar viņu ir noticis?

—    Eaujiet man to noskaidrot. Man gribētos dzirdēt precīzu viņa izskata aprakstu un redzēt viņa vēstules.

—    Sestdien es ievietoju avīzē "Chronicle" sludinājumu par viņa pazušanu, te būs izgriezums un četras viņa vēstules.

—    Pateicos. Kāda ir jūsu adrese? '

—    Kembervela, Laionpleisa 31.

—    Mistera Eindžela adresi jūs nezināt, bet kur strādā jūsu tēvs?

—    Tā ir liela eksporta un importa firma "Vesthauzs un Merbenks" Fenčerčistrītā.

—    Paldies. Jūs loti labi izskaidrojāt šo lietu. Atstājiet vēstules un neaizmirstiet manu padomu — tūlīt un uz visiem laikiem aizmirstiet šos notikumus.

—    Es jums pateicos, mister Holms, bet tas nav iespējams. Es būšu uzticīga Gosmeram un gaidīšu viņu.

Neskatoties pat uz muļķīgo cepuri un naivo fizionomiju, apmeklētāja iedvesa cieņu ar savu godprātību un uzticību. Viņa nolika uz galda papīrus un gāja projām, iepriekš apsolot nepieciešamības gadījumā atkal atnākt.

Dažas minūtes Šerloks Holmss, pirkstu galus salicis kopā un kājas izstiepis, vērās griestos un klusēja. Pēc tam viņš paņēma no plaukta veco māla pīpi, kas viņam vienmēr ir bijusi laba padomdevēja, aizsmēķēja un ilgi sēdēja, ieslīdzis krēsla atzveltnē un ietinies kuplā dūmu mākonī. Viņa seju rotāja absolūtas vienaldzības izteiksme.

—     Tā meiča ir viena aizraujoša būtne, — viņš beidzot ierunājās. — Daudz interesantāka nekā viņas lieta, kādas, starp citu, ir plaši izplatītas. Ja jūs ielūkosieties manā kartotēkā, jūs atradīsiet ne vienu vien analoģisku gadījumu, piemēram, Ando- veras lieta 1877. gadā. Kaut kas līdzīgs notika arī pagājušajā gadā Hāgā. Vispār shēma ir veca, bet šeit ir arī jaunas detaļas. Tomēr pati meiča sniedz visbagātāko materiālu novērojumiem.

—  Jūs acīmredzot ievērojāt daudz ko tādu, kas manām acīm paslīdēja garām, — es atzīmēju.

—    Jūs kaut ko nevis neredzējāt, bet neievērojāt, Vatson. Jūs nezinājāt, kam pievērst uzmanību, un tāpēc palaidāt garām visu svarīgāko. Es nekādi nevaru jūs pieradināt pie domas, cik nozīmīga var būt piedurkne, īkšķa nags vai kurpju šņores. Interesanti, ko jūs varat pateikt par šīs meitenes izskatu? Raksturojiet viņu!

—    Nu, tā. Viņai galvā bija zilganpelēka salmu platmale ar ķieģelkrāsas spalvu. Mugurā bija melna jaka un brūna, nē — drīzāk tumšas kafijas krāsas kleita ar sarkana brokāta svītriņām uz apkakles un piedurknēm. Pelēki cimdi ar nobružātu labās rokas rādītājpirksta galu. Kurpes es nevarēju saskatīt. Ausīs bija mazi, nokareni zelta auskariņi. Visumā izskatījās, ka meiča ir pietiekoši turīga, mazliet vulgāra, ari labsirdīga un bezrūpīga.

Šerloks Holmss klusiņām aplaudēja un iesmējās.

—   Brīnišķīgi, Vatson! Jūs progresējat! Tiesa, jūs esat palaidis garām visas būtiskākās detaļas, tomēr metodi jūs esat labi apguvis. Turklāt jums ir loti smalka krāsu izjūta. Mans draugs! Nekad nepaļaujaties uz kopējo iespaidu, sakoncentrējiet uzmanību uz sīkumiem. Es vienmēr vispirms apskatu sievietes tērpa piedurknes. Ja ir darīšana ar vīrieti, tad gan labāk sākt ar bikšu ceļgaliem. Kā jau jūs ievērojāt, šis meitenes jakas aproces bija apšūtas ar samtu, bet tas ir audums, kas labi saglabā pēdas. Dubultā līnija mazliet virs delnas locītavas tajā vietā, ar kuru mašīnrakstītāja skar galdu, bija loti labi saskatāma. Rokas šujmašīna atstāj līdzīgas pēdas, bet tikai uz kreisās rokas, turklāt tikai delnas ārmalā, bet mis Saterlendai tās bija visapkārt locītavai. Paskatoties uz viņas seju, es virsdegunē ievēroju pensneja nospiedumu un izteicu piezīmi par viņas tuvredzību un darbu ar rakstāmmašīnu, kas vinu tik loti izbrīnīja.

—    Arī mani tas izbrīnīja.

—    Bet tas taču ir tik acīm redzami! Es paskatījos uz viņas apaviem un biju loti pārsteigts — vienas kurpes purngals bija ar ornamentu, bet otras — pavisam gluds. Turklāt vienai bija aizsprādzētas tikai divas pirmās pogas, bet otrai — pirmā, trešā un piektā. Ja jauna, visumā kārtīgi ģērbusies meitene iziet no mājas atšķirīgos un pa pusei vaļējos apavos, tad nav jābūt īpaši slīpētam, lai secinātu, ka vina ir loti steigusies.

—    Vai jūs vēl kaut ko ievērojāt? — es painteresējos, kā vienmēr, sajūsminādamies par sava drauga asredzību.

—   Vēl es, starp citu, pamanīju, ka pirms iziešanas no mājas, jau pavisam saģērbusies, viija kaut ko ir rakstījusi. Jūs gan ievērojāt, ka labās rokas cimdam bija saskrambāts rādītājpirksta gals, bet nepamanījāt, ka gan cimds, gan pirksts notriepti ar tinti. Vina bija rakstījusi steigā un pārāk dziļi iemēr- kusi spalvu tintē. Visticamāk, ka tas bija noticis šorīt, jo citādi traipi nebūtu tik uzkrītoši. Tas viss ir samērā dīvaini un reizē diezgan elementāri. Bet laiks atgriezties pie lietas, Vatson! Vai jūs man nenolasītu avīzē sniegto mistera Gosmera Eindžela aprakstu?

Ar avīzes izgriezumu rokā es piegāju pie loga un lasīju: "Četrpadsmitajā no rīta bez vēsts pazudis misters Gosmers Eindžels. Augums — piecas pēdas un sešas collas, spēcīga mie- sasbūve, patumša ādas krāsa un mati, pakausī neliels plikums, bieza, melna vaigubārda un ūsas; tumšas brilles, viegls runas defekts. Ģērbies melnos svārkos ar zīda apdari, melnā vestē ar zelta pulksteni un ķēdīti kabatā; pelēkās tvīda biksēs un brūnās getrās ar gumijām sānos. Katram, kas paziņos…" un tā tālāk un tamlīdzīgi.

—    Ar to arī pietiek. Kas attiecas uz vēstulēm, — Holmss teica, tām žigli pārlaižot acis, — tās ir visai banālas un neko nedod mistera Eindžela raksturojumam. Ja nu vienīgi to, ka viņš nedaudz līdzīgs Balzakam. Ir gan vēl viens apstāklis, kas jūs, protams, satrieks.

—   Tās ir drukātas ar rakstāmmašīnu, — es piezīmēju.

—   Svarīgākais ir tas, ka drukāts ir arī paraksts. Paskatieties uz šo perfekto "Gosmers Eindžels" pašā apakšā. Datums ir, bet nav nosūtītāja adreses — tikai Lednholstrīta, kas ir visai aptuveni. Bet svarīgs taču ir tieši paraksts, un to mēs varam uzskatīt par pierādījumu.

—    Par pierādījumu? Kam?

—    Mīļais draugs, vai tiešām jūs neizprotat, kāda nozīme ir šim parakstam?

—    Taisnību sakot — nē. Varbūt viņš gribēja atstāt sev iespēju noliegt paraksta īstumu, ja gadījumā tiktu saukts pie atbildības par solījumu precēties.

—   Nē, lietas būtība ir citur. Lai šo jautājumu atrisinātu, es uzrakstīšu divas vēstules: vienu Sitijas firmai, otru — jaunkundzes patēvam misteram Vindibenkam ar lūgumu atnākt pie mums rītvakar sešos. Mēģināsim uzsākt sarunas ar ģimenes vīrišķo pusi. Kamēr atbildes uz vēstulēm nebūs saņemtas, mēs galīgi neko nevaram pasākt, tāpēc pagaidām liksim šo lietu mierā.

Pazīstot mana drauga asredzību un neparasto enerģiju, es biju pārliecināts, ka, ja jau viņš tik mierīgi uztver šā noslēpuma atšķetināšanu, tad viņam ir savi iemesli nesteigties. Es varēju atcerēties tikai vienu gadījumu, kad viņš cieta neveiksmi — tie bija notikumi ar Bohēmijas karali un Irēnas Adleres fotogrāfiju. Tajā pašā laikā es neesmu aizmirsis noslēpumaino "Četru zīmi" un neparastos apstāklus"Etīdē purpura toņos" un jau sen esmu pilnīgi pārliecināts, lca, ja kādreiz viņš nespēs kādu miklu atšķetināt, tad būs skaidrs, ka tas vispār nav iespējams.

Holmss joprojām kūpināja savu melno māla pīpi. Promejot es biju pilnīgi pārliecināts, ka nākamajā dienā Holmss jau turēs rokās visus mis Mērijas Saterlendas līgavaiņa mīklainās pazušanas atrisinājuma pavedienus.

Visu nākamo dienu es pavadīju pie smagi slima pacienta gultas. Tikai ap sešiem vakarā beidzu darbu, ielēcu kebā un devos uz Beikerstrītu, bažīdamies, kaut tikai nenokavētu mazās drāmas atrisināšanas mirkli. Bet Holmsu es atradu joprojām snauduļojam krēslā. Liels daudzums pudeļu un mēģeņu, kā arī indīgā sālsskābes smaka liecināja par to, ka viņš visu dienu ir veltījis sirdij tik tuvajiem ķīmiskajiem eksperimentiem.

—    Kā tad ir? Vai atklājāt, kas par lietu? — es jautāju, ienākdams istabā.

—   Jā, tas bija bārija bisulfāts.

—    Nē, nē! Es jautāju par tiem mīklainajiem notikumiem.

—   Ak, tā! Es domāju par sāli, ar kuru strādāju. Savukārt tajā notikumā nav nekā noslēpumaina. Starp citu, es jau vakar teicu, ka dažas detaļas ir diezgan interesantas. Žēl gan, ka to nelieti nevar nodot tiesai.

—   Kas tad tas īsti ir par subjektu, kāpēc viņš pameta mis Saterlendu?

Holmss jau vēra muti, lai atbildētu, bet tajā mirklī gaitenī atskanēja smagi soli un kāds pieklauvēja.

—  Tas ir meitenes patēvs, misters Džeimss Vindibenks, — Holmss teica. — Viņš jau ziņoja, ka ieradīsies tieši sešos. Ienāciet!

Ienāca vidēja auguma, plecīgs, ap trīsdesmit gadu vecs cilvēks ar patumšu, gludi skūtu seju, laipni zaglīgām manierēm un neparasti asu acu skatienu. Viņš jautājoši paskatījās uz Holmsu, pēc tam uz mani, nolika savu cilindru uz bufetes, un, viegli paklanījies, apsēdās tuvākajā krēslā.

—     Labvakar, mister Džeims Vindibenk, — Holmss teica. — Es sapratu, ka šī ar mašīnu rakstītā vēstule, kurā jūs apsolāt atnākt pie manis sešos vakarā, ir jūsu paša rakstīta?

—   Jā, ser! Atvainojiet, ka mazliet nokavēju, bet, redziet, es ne vienmēr pats esmu noteicējs par savu laiku. Man ir ļoti žēl, ka mis Saterlenda traucēja jūs ar šiem niekiem. Es domāju, ka prātīgāk ir neiejaukt svešus cilvēkus ģimenes nebūšanās. Es loti kategoriski iebildu pret viņas nodomu vērsties pie jums, bet jūs jau droši vien pamanījāt, cik viņa ir nervoza un impulsīva. Ja nu reiz viņa ir ko ieņēmusi galvā, tad atrunāt ir ļoti grūti. Saprotams, man nav nekādu pretenziju personīgi pret jums, jo jūs neesat saistīts ar valsts policiju, bet ir taču nepatīkami, ja ģimenes lietas tiek plaši apspriestas. Turklāt — kāpēc vajag veltīgi tērēt naudu? Jūs taču tik un tā neatradīsiet šo Gosmeru Eindželu.

—   Gluži otrādi, — Holmss mierīgi iebilda, — man ir pamats domāt, ka man izdosies atrast Gosmeru Eindželu.

Misters Vindibenks nodrebēja un nometa cimdu.

—    Man ir liels prieks to dzirdēt, — viņš teica.

—   Vai jūs esat pievērsis uzmanību tam, ka katras rakstāmmašīnas šriftam ir individuālas iezīmes, tāpat kā cilvēka rokrakstam? — Holmss jautāja. — Ja neņem vērā pilnīgi jaunas mašīnas, tad nav iespējams atrast kaut divas, kas rakstītu pilnīgi vienādi. Daži burti nodilst ātrāk par citiem, dažiem dilst tikai viena puse. Ievērojiet, mister Vindibenk, ka, piemēram, jūsu vēstulē burts "e" ir izplūdis, bet burtam "r" nav astītes. Ir vēl četrpadsmit pazīmes, bet šīs divas gluži vai lec acīs.

—    Uz šīs mašīnas mūsu kantorī raksta visas vēstules, un nav šaubu, ka šrifts ir zaudējis asumu, — mūsu apmeklētājs atbildēja, notēmējis uz Holmsu caururbjošu skatienu.

—    Un tagad, mister Vindibenk, es jums parādīšu kaut ko īpaši interesantu, — Holmss turpināja. — Es gatavojos tuvākajā laikā uzrakstīt nelielu darbiņu par tēmu "Rakstāmmašīnas un noziegumi". Tas ir jautājums, kas mani jau sen interesē.

Te, lūk, ir četras vēstules, ko ir rakstījis mūsu meklējamais. Tās visas ir drukātas ar mašīnu. Paskatieties: tajās visi "e" ir izplūduši un visi "r" ir bez astītēm. Ja mēs ņemtu palīgā manu lupu, varam apskatīt arī visas pārējās četrpadsmit iezīmes, kuras es jau pieminēju.

Misters Vindibenks pielēca no krēsla un paņēma savu cepuri.

—     Es nevaru atļauties tērēt laiku bezjēdzīgai muldēšanai, mister Holms, — viņš teica. — Ja jūs spējat aizturēt to cilvēku, tad ķeriet viņu ciet un paziņojiet man par to.

—    Bez šaubām, — Holmss teica, pieiedams pie durvīm un aizslēgdams tās. — Tādā gadījumā es varu jums darīt zināmu, ka esmu viņu aizturējis.

—    Kā? Kur? — iekliedzās Vindibenks. Viņa seja bija zaudējusi krāsu un ieguvusi vajātas žurkās izteiksmi, kura iekļuvusi lamatās.

—   Nepūlieties, tiešām nav vērts, — Holmss skaidroja. — Jums, mister Vindibenk, nav nekādas iespējas izlocīties. Te viss ir pārāk skaidrs, un jūs vēl izteicāt man draņķīgu komplimentu, ka es nespēšot atrisināt tik vienkāršu uzdevumu. Apsēdieties, un patērzēsim.

Mūsu apmeklētājs atkrita krēslā. Viņa sejā bija ķēmīga grimase, piere bija norasojusi sviedriem.

—    Tas… tā… tā nav tiesas lieta, — viņš nomurkškēja.

—     Baidos, ka jums ir taisnība, bet, starp mums runājot, mister Vindibenk, ar tik cietsirdīgu, egoistisku un cinisku blēdību es vēl nebiju sastapies. Es tūlīt mēģināšu izstāstīt, kā notikumi risinājās, bet, ja es kaut kur kjūdīšos, jūs pielabosiet.

Vindibenks sēdēja sarāvies, ar zemu noliektu galvu. Viņš bija pilnīgi iznīcināts. Holmss atgāzās krēslā, atbalstīja kājas pret kamīna režģi, un, sabāzis rokas kabatās, sāka stāstīt — vairāk pats sev, nekā mums:

—    Cilvēks apprec par sevi daudz vecāku sievieti, iekārodams viņas naudu; viņa rīcībā ir arī aizbilstamās ienākumi, jo viņa dzīvo ģimenē. Šis kārtas ļaudīm summa ir visai solīda, un to pazaudēt būtu liels trieciens. Tādas naudas dēl ir vērts pacensties. Pameita ir jauka, labsirdīga, bet viņas sirds alkst pēc mīlestības. Ir pilnīgi skaidrs, ka ar viņas patīkamo ārieni un pieklājīgajiem ienākumiem viņa ilgi meitās nepaliks. Bet viņas precības nozīmētu, ka iet zudumā gada ienākums simt mārciņu apjomā. Ko tad dara patēvs, lai to novērstu? Viņš pieprasa, lai meitene sēdētu mājās, aizliedz viņai satikties ar sava vecuma ļaudīm. Drīz viņam nākas pārliecināties, ka ar to ir par maz. Meiča sāk tiepties, runāt par savām tiesībām un beidzot paziņo, ka grib doties uz kaut kādu balli. Ko gan tad dara viņas asprātīgais patēvs? Viņš sagudro plānu, kas dara godu viņa prātam, bet ne sirdsapziņai. Ar savas sievas piekrišanu un palīdzību viņš pārveido savu izskatu, noslēpj savu caururbjošo skatienu aiz melnām brillēm, pielīmē ūsas un kuplu vaigubārdu, pieklusina savu skanīgo balsi līdz zaglīgiem čukstiem un, izmantojot meitenes tuvredzību, parādās Gosmera Eindžela veidolā un ar savu uzstājīgo aplidošanu atsit visus citus pielūdzējus.

—   Tas bija joks, — nokunkstēja mūsu apmeklētājs. — Mēs nevarējām iedomāties, ka viņa tā aizrausies.

—   Iespējams. Lai kā tur ari nebūtu bijis, jaunkundze aizrāvās no visas sirds. Viņa zināja, ka patēvs ir Francijā, un tāpēc nekādas aizdomas nevarēja rasties. Viņai glaimoja šī džentlmeņa uzmanība, bet mātes vētrainā labvēlība jūtas vēl pastiprināja. Lieliski saprotot, ka reālu rezultātu var sasniegt tikai ar apņēmīgu rīcību, misters Eindžels arvien biežāk nāca ciemos. Pēc tam bija sarunātas satikšanās, līdz sekoja saderināšanās, kam vajadzēja kļūt par šķērsli tam, lai jaunkundze nevarētu atdot savu sirdi citam. Tomēr nemitīgi mānīt nav iespējams. Šķietamie braucieni uz Franciju ir diezgan apgrūtinoši. Atlika tikai viena izeja: novest pasākumu līdz tik dramatiskam atrisinājumam, kas meitenes dvēselē atstātu neizdzēšamas pēdas. Tad viņa uz kādu laiku kļūtu vienaldzīga pret citu pielūdzēju uzmanības pierādījumiem. Tādēļ bija vajadzīgs zvērests pie Bībeles, mājieni par pēkšņām nepatikšanām kāzu dienā. Džeimss Vindibenks gribēja, lai mis Saterlenda paliktu cieši saistīta ar Gosmeru Eindželu un tai pat laikā būtu pilnīgā neziņā par viņa likteni. Tad pēc viņa aprēķina botu tā, ka vismaz gadus desmit viņa vairītos no vīriešiem. Viņš'aizveda meiteni līdz baznīcas durvīm, bet tālāk iet nevarēja. Tika izmantots vecais triks — iekāpt karietē pa vienām durvīm, bet izkāpt pa otrām. Man liekas, ka tieši šādi tas viss notika, vai ne, mister Vindibenk?

Mūsu apmeklētājs pa to laiku bija kaut cik atguvis savaldību. Viņš piecēlās kājās. Viņa bālajā sejā vīdēja splīnīgs smīniņš.

—    Var būt, ka tā, un var būt, ka citādi, mister Holms, — viņš teica. — Bet, ja jau jūs esat tik gudrs, jums vajadzētu zināt, ka pašlaik nevis es, bet jūs esat likuma pārkāpējs. Es neesmu izdarījis neko nelikumīgu, bet jūs, mani šeit ieslēdzot, vardarbīgi izrīkojaties pret personas brīvību, un tā ir sodāma lieta.

—   Jā, likums jūsu gadījumā ir bezspēcīgs. Jums taisnība, — Holmss teica, atslēgdams un plaši atvērdams durvis, — taču jūs esat pelnījis vissmagāko sodu. Ja šai jaunkundzei būtu brālis vai draugs, viņam vajadzētu jūs pamatīgi noslānīt ar pātagu.

Pamanījis Vindibenka nekaunīgo smīkņāšanu, Holmss aiz- svilās. — Tas neietilpst manos pienākumos, bet Dieva vārds, es sagādāšu sev to prieku. — Viņš devās pie sienas, lai nokabi- nātu medību pātagu, bet nepaspēja pat roku pastiept, kad kāpnēs atskanēja mežonīga dipoņa, smagās namdurvis ar lielu troksni aizcirtās un mēs pa logu redzējām, kā misters Vindibenks metās prom pa ceļu, ko kājas nes.

—     Neiedomājams nelietis! — Holmss smējās, atkrizdams krēsla atzveltnē. — Šis brašulis tā arī ripos no nozieguma uz noziegumu, kamēr nonāks pie karātavām. Jā, šajā lietiņā bija šis tas interesants.

—     Es gan visā pilnibā nespēju izsekot jūsu domu gājienam, — es piezīmēju.

—    Skaidrs, ka jau no paša sākuma bija noprotams, ka ši mistera Gosmera Eindžela dīvainajai rīcībai ir savi iemesli; tāpat bija acīm redzams, ka vienīgais, kam viss notikušais nāk par labu, ir patēvs. Fakts, ka līgavainis un patēvs nekad nebija tikušies, un tas, ka viens ieradās tikai otra prombūtnes laikā, ari kaut ko nozīmēja. Tumšās brilles, savādā balss un kuplā vaigubārda vedināja uz domām par pārģērbšanos. Manas aizdomas apstiprināja tas, ka paraksts vēstulēs bija drukāts ar rakstāmmašīnu. Acīmredzot mis Saterlenda labi pazina Vindi- benka rokrakstu. Redziet nu, kā visi šie fakti un tāpat daudzās it kā mazsvarīgās detaļas veda pie atrisinājuma.

—    Bet kā jūs pārbaudījāt savas aizdomas?

—    Kad biju nokļuvis uz pēdām, tad vairs nebija grūti sameklēt pierādījumus. Es ņēmu par pamatu pazudušā izskata aprakstu no publicētā sludinājuma, atmetu visu lieko, ko varētu attiecināt uz pārģērbšanos, un jauno raksturojumu nosūtīju firmai ar lūgumu apsvērt, kurš no vinu komivojažieriem atbilst šim aprakstam. Jau pirms tam biju pamanījis rakstāmmašīnas šriftu īpatnības, tāpēc nosūtīju Vindibenkam uz kantori zīmīti ar lūgumu ierasties šeit. Kā jau biju cerējis, vina atbilde bija drukāta uz tās pašas mašīnas, kuras burtu nospiedumos atkal bija tie paši sīkie, bet raksturīgie defekti. Tajā pat laikā es saņēmu arī atbildi no firmas "Vesthauzs un Mērbcnks", kura atrodas Fenčerčstrltā. Viņi ziņoja, ka, spriežot pēc visām pazīmēm, tam vajadzētu būt Džeimsam Vindibenkam. Tas arī ir viss!

—    Bet kā tad būs ar mis Saterlendu?

—    Pat ja es viņai izpaudīšu šo noslēpumu, vina man neticēs. Atcerieties seno persiešu parunu: "Ir bīstami atņemt tīģermātei tīģerēnu, bet sievietei — viņas maldus".

SATURS

Dejojošie cilvēciņi Tulkojusi Velga Opule ; Klerka piedzīvojums Tulkojis Haralds Šēnknehts ; Cilvēks ar kupri Tulkojis Haralds Šēnknehts ; Inženiera pirksts Tulkojis Haralds Šēnknehts ; Berilu diadēma Tulkojis Haralds Šēnknehts ; B. 24 Tulkojusi Dina Plandere ; Nr. 249 Tulkojusi Dina Plandere ; Ebekuka Džefsona paziņojums Tulkojis Haralds Šēnknehts ; Četrstūrainā kastīte Tulkojis Haralds Šēnknehts ; Personības noskaidrošana Tulkojusi Ieva Liepiņa ;

SIA "Tapals". Ofseta iespiedums. Rcģ. apl. Nr. 2—0115.

[1] saskaņā ar bībeles leģendu, jūdu valdnieks Dāvids, lai iegūtu sava karavadoņa Urijas sievu Batsebu, aizsūtīja karavadoni drošā nāvē Ravas pilsdtas aplenkumā.

[2] bentonlts — māli ar lielu briešanas spēju; pieder pie baltināšanai izmantojamo malu grupas; izmanto tekstilrūpniecībā, papīrrūpniecībā kā pildviclu un citas rūpniecības nozarēs. (Tulk. piez.)

[3] birojs — rakstāmgalda veids; parasti rakstāmgalds ar plauktiem, atvilktnēm un vāku.

[4] "Īrijas revolucionārās bralibas", (dibināta 1858. gadā) biedri, kuri cīnījās par Īrijas neatkarību no Anglijas. Ral<sturiga sazvērnieciska taktika.

Content

Konans Doils Arturs Stāsti

Arturs Konans Doils STĀSTI

Dejojošie cilvēciņi

Klerka piedzīvojums

Cilvēks ar kupri

Inženiera pirksts

Berilu diadēma

В. 24

Nr. 249

Ebekuka Džefsona paziņojums

Četrstūrainā kastīte

Personības noskaidrošana

SATURS