Konans Doils Arturs

Stāsti par Šerloku Holmsu

ARTURS KONANS DOILS STĀSTI PAR ŠERLOKU HOLMSU

.

Kornels Čukovskis PAR ŠERLOKU HOLMSU

Jauno Makfārleinu apvaino lielā noziegumā.  Londonas avīzes ziņo, ka pagājušā naktī viņš nonāvējis kādu vecu būvuzņēmēju.

Avīzes maldās: Makfārleins nav vainīgs. Taču pierādīt to novar. Viss runā pret viņu: tonakt viņš bijis vienīgais vecā vira apmeklētājs, un atrastais slepkavības ierocis neapšaubāmi pieder viņam. Tūliņ policija saņems viņu ciet, un, tā kā vlņš novar minēt sev par labu nevienu pierādījumu, tad viņu aizsūtīs uz katorgu vai pakārs.

Ko lai viņš dara? Kā lai paglābjas no tiesu iestāžu briesmīgās pārskatīšanās?

Visā Londonā ir tikai viens cilvēks, kas var glābt Makfārleinu, var pierādīt apvainotājiem, ka viņš nav vainīgs.

Kaut pagūtu tikai aizskriet līdz šim cilvēkam, izstāstīt viņam visu, gan tad viņš uzmeklēs vainīgo, atklās patīesību, viņš nepieļaus, ka nevainīgi cilvēki nokļūst uz apsūdzēto sola!

Viņu sauc par Šerloku Holmsu. Viņš nedzīvo tālu: tepat beikerstrītā. Tā ir gluži neievērojama, klusa iela, bet tā pazīstama visai pasaulei taisni tāpēc, ka tanī dzīvo Šerloks Holmss.

cik nevainīgi notiesātus cilvēkus viņš nav jau paglābis no katorgas, no cietuma un dažreiz arī no cilpas!

VAI nesen policija arestēja lodētāju Horneru, apvainojot, ka viņš nozadzis reti sastopamu dārgakmeni. Bet Šerloks Holmss izmeklēja šo lietu un pierādīja, ka Horners nav vainīgs. Un Horneru tūliņ atbrīvoja.

Makfarleins zina, ka Holmss aizstāvēs arī viņu. Tāpēc,izmantodams pēdējo pusstundu, kamēr atrodas brīvībā, viņš, kvēlas cerības spārnots, skrien caur visu Londonu uz to ielu, kur mājo Šerloks Holmss.

Policija dzenas viņam pa pēdām, tūliņ pat panāks viņu, bet Makfārleinam tomēr izdodas aizskriet līdz Beikerstrī- tai un īsos vārdos izstāstīt Šerlokam Holmsam par briesmīgo nelaimi, kas viņam uzbrukusi.

Ar to pilnīgi pietiek.

Lai tagad nāk policisti, lai saslēdz viņam rokas dzelzs važās, iesēdina viņu cietumā aiz restēm — viņš ir mierīgs. Viņš zina, ka ar šo mirkli Serloks Holmss vairs neēdīs, negulēs un nedomās ne par ko citu, kamēr nebūs atradis šās baismīgās mīklas atrisinājumu, kamēr nebūs atmaskojis nelieti, kurš, izdarījis noziegumu, noslēpies no atmaksas un uzvēlis savu vainu citam.

Tā arī notika. Līdzko jauno cilvēku apcietināja un aizveda uz policijas iecirkni, Šerloks Holmss tūliņ stājās pie darba.

— Brokastis galdā. Ēdiet ātrāk, atdzisīs! — saka viņa draugs un biedrs, atvaļināts kara ārsts Votsons, kas dzīvo kopā ar viņu vienā dzīvoklī, tai pašā Beikerstrītā.

Bet Šerloks Holmss atstumj šķīvi, jo viņu nodarbina viena vienīga doma — par to mīklu, kas viņam tagad jāatrisina. Viņš zina, ka no šīs mīklas atrisinājuma atkarīga cilvēka dzīvība. Pēc doktora Votsona vārdiem, ir bijuši tādi gadījumi, kad Šerloks Holmss savu pētījumu laikā, «burtiski, krita no kājām, zaudēja samaņu, tik daudz spēku viņš veltīja savam pašaizliedzīgajam un iedvesmas pilnajam darbam».

Šis darbs ir pilnīgi nesavtīgs. Un ko Šerloks Holmss vispār var saņemt no nabaga Makfārleina, kuru viņš pēc daudzu dienu pūlēm galu galā izglābj no cietuma? Un, burtiski, neko viņam nevar samaksāt mūsainā mājskolotāja mis Hantere, kuru viņš stāstā «Sarkanie skābarži», riskēdams ar savu dzīvību, paglābj no nežēlīgajiem darba devējiem.

Stāstā «Melnais Pīters» tas pats doktors Votsons izsakās par Šerloku Holmsu: «Viņš bija tik nesavtīgs vai tik neatkarīgs, ka nereti atteicās sniegt palīdzību bagātiem un dižciltīgiem klientiem… bet nedēļām ilgi cītīgi noņēmās ar kāda nabaga grūtdieņa lietu.»

Protams, viņš glābj no nelaimes ne jau nabagus vicu — pie viņa dažkārt griežas pēc palīdzības gan mi- nistri, gan baņķieri, gan hercogi. Šerloka Holmsa durvis atvērtas visiem, kuriem atgadījies kaut kas dīvains vai mīklains. Šādi gadījumi interesē viņu vairāk par visu. Noslēpumi un mīklas ir viņa specialitāte. Dažam var pat likties, ka ne jau aiz labas sirds, ne jau aiz līdzcietības piet cilvēkiem viņš pavada naktis bez miega, dodas nekaitamās briesmās, bet tikai tāpēc, ka viņam patīk atrisināt visādus sarežģītus gadījumus. Viņš arī pats atkārto ne vienreiz vien, ka bez noslēpumiem un mīklām viņam gat laicīgi, tāda dzīve viņam šķiet pārāk neinteresanta un pelēka.

—    Es esmu līdzīgs matemātiķim, — viņš saka. — Mani nodarbina tikai viens: pareizs grūta uzdevuma atrisinājums; bet, kā šis atrisinājums ietekmēs cilvēkus, tas man, nudien, pilnīgi vienalga.

Protams, viņš apmelo sevi. Viņš ir labāks un krietnāks, nekā viņam pašam liekas. Lai gan viņam patiešām vairāk par visu pasaulē patīk risināt dažādas dzīves mīklas, tomēr šais mīklās iejaukto ļaužu liktenis sagādā viņam mokas un raizes.

Tiesa, viņš ir ļoti noslēgts un atturīgs, bet tomēr nav grūti pamanīt, ka viņš ārkārtīgi cieš, kad viņam neizdodas attaisnot tās cerības, kuras liek uz viņu tie, kas griezušies pēc palīdzības, cieš tāpēc, ka mīl un žēlo šos nelaimīgos.

Kāda sieviete, misis Sent-Klēra, kādreiz lūgusi, lai viņš palīdz uzmeklēt bez vēsts pazudušo vīru. Šerloks Holmss meklē, bet ilgi nevar tikt uz pēdām: šī neveiksme nomāc viņu tieši tāpēc, ka viņš jūt, kādas ciešanas ar to sagādā misis Sent-Klērai.

—    Pats nezinu, ko teikšu šai mazajai, jaukajai sievietei, kad viņa sagaidīs mani namdurvīs, — viņš saka savam pastāvīgajam ceļa biedram doktoram Votsonam. — Man smagi ap sirdi, Votson, ka nevaru viņai nekā jauna pavēstīt par viņas vīru.

Tātad viņa vienaldzība ir mākslota, liekuļota, un īstenībā viņam tā ķeras pie sirds citu nelaimes, ka ikviena neveiksme viņu moka un sāpina.

—    Man šķiet, Votson, ka jūs redzat savā priekšā vienu no lielākajiem muļķiem visā Eiropā! — viņš nikni lamā sevi tādos brīžos. — Es esmu bijis akls kā kurmis. Es būtu pelnījis, ka mani speršus aizsper no šejienes līdz pat Ceringkrosai!

Ikvienas sarežģītas lietas atrisinājums Holmsam ir dzīvības un nāves jautājums. Nav tādu tik bīstamu varoņdarbu, no kuriem viņš vairītos, ja vien var panākt, ka uzveic labais, uzvar patiesība.

Viņam ir ienaidnieks Moriartijs, kurš vienā laidā mēģina Holmsu noindēt, sadurt, sašaut, iegrūst ūdenskritumā un tā tālāk. Bet Šerloks Holmss ir heroiski drošsirdīgs. Viņš nebīstas ne no indes, ne lodēm. Stāstā «Raibā lenta» viņš paliek tumsā vienatnē ar indīgu čūsku, kuras kodiens ir nāvējošs. Citā stāstā, pārģērbies par vecu vīru, viņš dodas uz laupītāju midzeni, kur mazākā neuzmanība draud ar nāvi.

— Ja mani kāds pazītu šai midzenī, tad mana dzīvība nebūtu ne penija vērta, — viņš saka doktoram Votsonam, — jo esmu te ielavījies vairākkārt un nelietis laskars midzeņa īpašnieks, sen nozvērējies izrēķināties ar mani.

Šerloku Holmsu mīl visas pasaules pusaudži, un, kaut grāmatas par viņa dēkām rakstītas pieaugušiem lasītājiem, tās sen jau kļuvušas par jaunatnes grāmatām.

Lai kādi skolēni ierodas ekskursijā Londonā — no Francijas, Kanādas, Austrālijas, Beļģijas, Grieķijas —, viņi vienmēr jau stacijā lūdz, lai vispirms viņus aizved uz Bei- kerstrītu un parāda namu, kur dzīvojis Šerloks Holmss.

Viņu mīl ne tikai tāpēc, ka viņš ir pašaizliedzīgs un drosmīgs, — pasaules literatūrā ne mazums varoņu, kas tikpat bezbailīgi. Galvenais, kas pievelk lasītājus, ir šā noziegumu un ļaunuma izskaudēja domas varenais spēks.

Tais senajos laikos, kad parādījās pirmie stāsti par Holmsu, jaunatnei visā pasaulē bija ne mazums iemīļotu varoņu, bet, liekas, neviens no šiem varoņiem nav apveltīts (pēc autora gribas!) ar tādu satriecošu loģiku, ar tādu asu un uzvarošu prātu.

Ne par velti pie Šerloka Holmsa no visām pasaules malām saplūst ļaudis, kurus pārsteidzis kāds mīklains, neparasts notikums, kuru izprast nav viņu spēkos. Viņi ir pārliecināti, ka Šerlokam Holmsam piemīt gandrīz vai pardabiskas domāšanas spējas, ka ar savas spēcīgās ana-

1 Tā Anglijā dēvē Austrumindijas iedzimtos, kuri kalpojuši par matrožiem uz Britānijas kuģiem.

ar analītiskās domas palīdzību viņš izskaidros un atrisinās visu, kas ikdienišķam prātam liekas bezcerīgi samezglots.

šerloks Holmss ir gandrīz vai vienīgais personāžs jaunatnei domātajā pasaules literatūrā, kura galvenā nodarbošanās ir domāšana, loģika.

gandrīz katrā stāstā par Šerloka Holmsa dēkām viņa prāta darbs tiek demonstrēts kā galvenā varonība. Stāsta «Cilvēks ar pāršķelto lūpu» mēs lasām: bet šerloks Holmss bija tāds cilvēks, kurš varēja negulēt dienām un pat nedējām ilgi, kad viņam atrisināma kāda problēma, pārdomādams visu, saskaņodams dažādus faktus aplukodams tos no dažādiem viedokļiem, kamēr vlņam izdevās vai nu atrisināt uzdevumu, vai pārliecināties, ka atrodas uz nepareiza ceļa. Es drīz vien nopratu, ka viņš grasas pavadīt visu nakti bez miega. Viņš nomeln svārkus un vesti, uzvilka ērtu zilu halātu un tad vara kopā spilvenus no gultas, kušetes un atzveltnes krēsliem. No spilveniem viņš iekārtoja kaut ko līdzīgu austrumnieku dīvānam, uzsēdās uz tā, sakrustojis kājas, un nolika sev priekšā paciņu tabakas un sērkociņu kārbiņu. blāvajā lampas gaismā redzēju, kā viņš tur sēž ar vecu koka pīpi zobos, izklaidīgi blenzdams kaut tur griestos, ietinies zilo dūmu mākonī, mēms, nekustīgs un gaisma apspīd viņa skarbi cirstos, lepnps vaibstus. Tā viņš sēdēja, kamēr es iemigu, un tā viņš sēdēja, kad es atvēru acis rīta saules staros, jo mani pamodināja viņa pēkšņā izsaukšanās.»

Stāstā «Baskervilas suns» tāpat milzīga nozīme piešķirta Šerloka Holmsa stundām ilgajām pārdomām par dzīves mīklu, ar ko viņam gadījies sadurties.

— Papūlieties nenākt mājās līdz vakaram, — viņš saka doktoram Votsonam, bet pats uz visu dienu iesēstas savā slavenajā atzveltnes krēslā un sāk pārdomāt notikumu, ko viņam nule izstāstījuši.

«Es zinu,» raksta Votsons, «ka pastiprinātas garīgas koncentrēšanās laikā manam draugam svarīgi būt vienatnē. Šais stundās viņš apsver visus pierādījumus, saskaņo tos, stingri jo stingri pārbauda un konstatē, kādi punkti ir būtiski svarīgi un kādiem nav nozīmes.»

Šerloka Holmsa domāšana ir reālistiska, konkrēta. Tā vienmēr skar sadzīves notikumus un faktus, un tāpēc arī rezultāti ir visiem redzami. Mums pastāvīgi rāda pašu domāšanas procesu, kas daiļliteratūrā ir vislielākais retums.

Katrs stāsts par Šerloku Holmsu ir, tā sacīt, uzskatāma mācība par cilvēka prāta varenību. Tā ir visa šo stāstu cikla galvenā vērtība. Katrs no tiem ir himna uzvarošai loģikai — lai cik naiva un svārstīga šī loģika liktos dažam labam lasītājam.

Šerloka Holmsa domāšanas spējas cieši saistītas ar otro viņa neparasto īpašību — vērīgi un acīgi uztvert apkārtnē tādas parādības, kurām mēs parasti paejam garām kā akli. Viņš ir izcils novērotājs. Viņam tikai jāuzmet acis jebkuram cilvēkam, un viņš pateiks, ar ko šis cilvēks nodarbojas, kāds viņam raksturs, vai viņš precējies vai neprecējies un kāda viņa agrākā dzīve. Šis vērīgums šķiet teju pat pārdabisks; viņš izkopis to sevī, trenēdamies gadiem ilgi, jo vērīgumu, kā jebkuru citu garīgu īpašību, var asināt un padarīt pilnīgāku. Blakus viņam visi pārējie liekas īsti stulbeņi.

—    Jūs daudz ko esat palaidis garām, — Šerloks Holmss pārmet savam draugam doktoram Votsonam. — Es nekādi nevaru iemācīt jūs saprast, cik liela nozīme cilvēka personības noteikšanā ir piedurknēm, cik daudz var paskaidrot nagi un kādi svarīgi secinājumi izriet no zābaku saitēšanas paņēmieniem.

Un kur tad pazoles! Kur apavu purngali! Šerloks Holmss nepalaidīs garām nevienu apmeklētāju, nepalūko- jies, kādi putekļi vai dubļi pielipuši viņa apaviem.

Stāstā «Piecas apelsīnu sēkliņas» viņš saka apmeklētājam:

—    Kā redzu, jūs esat atbraucis no dienvidrietumiem … Māla un krīta maisījums uz jūsu zābaku purniem ir šim apvidum visai raksturīgs.

Viņš sarakstījis veselu zinātnisku darbu par dažādiem augsnes paveidiem Londonas apkārtnē, lai iespējami precīzāk noteiktu tās vietas, no kurām pie viņa var ierasties klienti. Dažreiz viņam pat nevajag redzēt pašu cilvēku; lai šis cilvēks atstāj pie viņa cepuri, cimdus vai nūju, un viņš, vērīgi aplūkojis šo ikdienišķo priekšmetu, secinās ar dedukcijas [1] (viņa iemīļotais vārds!) palīdzību, kas tas par cilvēku un kāds viņa dzīves veids. Tā, piemēram, stāstā «Baskervilas suns», vērīgi aplūkodams doktora Mortimera nūju, viņš secina, ka doktors ir jauns, ne ve- cāks par trīsdesmit gadiem, laipns, izklaidīgs, pieticīgs un ka viņam ir suns, kas mazliet lielāks par terjeru.

Visi šie minējumi apstiprinās. Sākumā lasītājs uztver los kā brīnumu, bet, kad Šerloks Holmss tos citu pēc cita izskaidro, izrādās, ka ikviens varētu sasniegt tādus pašus rezultātus, ja izkoptu spējas dziļi ieskatīties apkārtējās dzīves sīkumos un, galvenais, saskaņot tos.

—    Esmu pārliecināts, ka mana redze nav sliktāka par jūsējo, — Šerlokam Holmsam saka doktors Votsons.

—    Pilnīgi pareizi, — Holmss atbild, — tikai jūs skatāties, bet neievērojat, un tā ir liela starpība. Tā, piemēram, jūs bieži esat redzējis kāpnes, kas ved no priekšnama uz šo istabu.

—    Esmu.

—    Cik bieži?

—    Nu, simtiem reižu.

—    Cik pakāpienu tur ir?

—    Cik pakāpienu? Nezinu.

—    Nu, lūk! Jūs neesat ievērojis, kaut gan esat redzējis. Tas ir pats galvenais. Toties es zinu, ka tur ir septiņpadsmit pakāpienu, jo esmu gan redzējis, gan ievērojis.

Tas Holmsu padara īpaši pievilcīgu katram jaunam lasītājam.

Holmss prasa no katra paaugstinātu asredzību, koncentrētu uzmanību pret pašiem parastākajiem priekšmetiem, viņš māca mūs orientēties apkārtējā pasaulē, nosoda kā vislielāko netikumu ikkatru izklaidību, paviršību, ikkatru vienaldzību pret apkārtējās dzīves niecīgākajiem sīkumiem, un šo stāstu milzīgo audzinošo nozīmi atzīst pat tie, kas augstprātīgi smīn par dažiem (tiesa, citkārt pārāk naiviem) viņa slavenās «deduktīvās metodes» paņēmieniem.

Kāds no Šerloka Holmsa ienaidniekiem, doktors Grimsbijs Roilots, nikni uzkliedz viņam:

—    Jūs esat okšķeris! Policijas suns!

Protams, tas nav tiesa. Visos stāstos par Šerloku Holmsu pastāvīgi atgādināts, ka viņam nav nekā kopēja ar policistiem. Holmss pastāvīgi zobojas par viņu trulumu, par viņu neprasmi, viņš smejas, kad tie iekļūst sprukās. Un sprukās viņi iekļūst vai uz katra soļa. Sevišķi viens no vir,iiem, Lestreids, Skotlendjarda aģents. Viņš it kā tikai lapēc parādās grāmatā, lai ikreiz apliecinātu savu pilnīgo nespēju rīkoties. Viņa seklais, biklais, tūļīgais kroņa prāts liekas vēl nevarīgāks tāpēc, ka stāstos viņam vienmēr ir pretstatā Šerloka Holmsa atjautīgā un drosmīgā doma.

Ne vien Šerloka Holmsa darbā, bet visā viņa psihē nav nekā policejiska. Drīzāk viņš ir dzejnieks un mākslinieks. Viņš dedzīgi mīl mūziku, sevišķi Haidnu un Vāgneru, un pats teicami spēlē vijoli. Vijolnieka Sarasates koncerts viņam ir liels notikums. Sarunā viņš bieži citē Horāciju, Petrarku, Hafizu, Flobēru. Vispār viņš ir cilvēks ar augstu kultūru: viņam pieder vairāki zinātniski darbi psihiatrijā un ķīmijā. Viņam nav sveša arī filozofija.

XX gadsimta sākumā Šerloku Holmsu piemeklēja liela nelaime: viņam gadījās riebīgs dubultnieks.

Pārāk lieli panākumi bija stāstiem par Šerloku Holmsu, ko laida klajā angļu rakstnieks Arturs Konans Doils. Pārāk skaļa slava bija šim miljoniem pusaudžu un bērnu iemīļotajam varonim. Anglijas kritiķi tolaik apgalvoja, ka no visiem slavenajiem varoņiem, kādi jebkad parādījušies pasaules daiļliteratūrā, Šerloks Holmss ir pats slavenākais.

Tāpēc radās spekulanti izdevēji, kuri, dzīdamies pēc vieglas peļņas, sāka iespiest Amerikā, Austrālijā, Norvēģijā, Turcijā un arī Krievijā tūkstošiem viltotu grāmateļu, kurās izplatīja pašus stulbākos melus par Šerloku Holmsu, tas ir, izdomāja paši savu Šerloku Holmsu, kuram nav nekā kopēja ar to, par ko mēs nupat runājām. Un, kaut gan šis viltotais Šerloks Holmss bija vispirms jau idiots, daudzi apmuļķoti lasītāji nesaskatīja viltojumu un vientiesīgi noticēja, ka šis Šerloks Holmss ir īstais.

Daudziem sīkbodniekiem, mietpilsoņiem, melnsimtniekiem šis neīstais Šerloks Holmss patika labāk par īsto. īstais bija viņu prātiņam pārāk inteliģents, pārāk daudz domāja un prātoja. Bet viņiem gribējās, lai viņš būtu patiešam policijas suns, vairāk šautu ar revolveri un biežāk slānītu ar dūrēm nīstamos ebrejus, ķīniešus, nēģerus.

galu galā īstais Šerloks Holmss atkāpās kaut kur ēnā, nemanot nozuda, bet šis viltotais — bagātnieku dienderis un «ilgotais slepkava — kļuva, burtiski, par pašu reakcio- aprindu elku. Katrā avīžu kioskā pārdeva desmi- licm detektīvbrošūru ar nosaukumiem: «Asiņainais talismans», «Dzeltenie velni», «Nēģeru sazvērestība», «Asins paviljons», «Opija smēķētavas plēsoņas» un tā tālāk, un tā tālāk. Un, tā kā Amerikā ap to laiku darbojās kāds Nats Pinkertons, kam piederēja speciāls detektīvu kantoris ar plašu algotu spiegu štatu, kas galvenokārt apkalpoja fabrikantus un citus biznesmeņus viņu cīņā pret strādniekiem, tad galu galā Šerloku Holmsu sajauca ar šo zemas kvalitātes darboni un galīgi aptraipīja viņa godīgo vārdu.

īstais Šerloks Holmss, kā mēs nupat redzējām, te nebūt nav vainojams, tāpat kā viņa radītājs Konans Doils.

iv

Slavenais angļu rakstnieks Arturs Konans Doils, kas sarakstījis tik daudz stāstu par Šerloku Holmsu, dzimis Edinburgā 1859. gadā. Viņa tēvs bija mākslinieks. Ģimene pastāvīgi cieta trūkumu. Zēns strādāja un pelnīja sev uzturu un mācību naudu Vācijā. Atalgojums bija trūcīgs, un vienīgi Konana Doila raženā veselība deva viņam iespēju, par spīti tādai smagai slodzei, beigt medicīnas fakultāti (1885).

Tā kā viņš kopš agras bērnības sapņoja par jūras braucieniem, tad, līdzko saņēma diplomu, iestājās par kuģa ārstu uz valzivju mednieku kuģa un aizbrauca uz Ledus okeānu, bet nākamajā gadā — arī kā kuģa ārsts — devās uz Āfriku.

Pēc tam viņš apmetās Londonā, bet ārsta prakse sālkumā nedeva viņam nekādus ienākumus. Viņš sēdēja savā

kabinetā un no rīta līdz vakaram gaidīja pacientus, bet tie nenāca. Lai kaut kā aizpildītu uzspiesto dīko laiku, viņš sāka rakstīt žurnāliem visādus stāstus un aprakstus. Taču šiem sacerējumiem panākumu nebija.

Nejauši viņš atcerējās kādu savādnieku, Džozefu Belu, lektoru tanī pašā medicīnas tehnikumā, kur Konans Doils mācījās Edinburgā. Šis Džozefs Bels pārsteidza studentus ar savu vērīgumu un neparasto prasmi ar «deduktīvās metodes» palīdzību atrisināt pašas sarežģītākās sadzīves pioblēmas. Konans Doils nolēma padarīt Džozefu Belu par Kāda sava stāsta varoni, nosaucot viņu par Šerloku Holmsu. Stāsts palika nepamanīts. Taču, kad 1889. gadā viņš uzrakstīja otro stāstu par Šerloku Holmsu «Četru zīme», tas padarīja viņu un viņa varoni slavenu. Kopš tās reizes vajadzēja tikai parādīties žurnālā jaunam Konana Doila stāstam par Šerloku Holmsu, kad pie visiem grāmatu veikaliem sastājās garas nepacietīgo lasītāju rindas, jo visi gribēja iespējami ātrāk uzzināt, kādus jaunus varoņdarbus veicis viņu iemīļotais detektīvs. 90. gadu sākumā iznāca atsevišķā grāmatā «Šerloka Holmsa dēkas», tām sekoja «Stāsti par Šerloku Holmsu», «Baskervilas suns», «Šerloka Holmsa atgriešanās» utt.

Šī varoņa popularitāte bija tik liela, ka lasītāji pieprasīja no rakstnieka aizvien jaunus stāstus. Konanu Doilu interesēja arī citi sižeti. 1888. gadā viņš uzrakstīja vēsturisku romānu «Maiks Klārks», 1896. gadā — «Brigadiera Zerāra varoņdarbi» un garu stāstu «Rodnijs Stouns», bet lasītāji, gan atzīdami šo grāmatu vērtību, tomēr neatlaidīgi pieprasīja autoram stāstus par Šerloku Holmsu. Konans Doils juta, ka šai jomā viņa fantāzija izsmelta, ka jaunie stāsti par Šerloku Holmsu ar katru gadu kļūst vājāki, bet tomēr nespēja izvairīties no izdabāšanas lasītāju gaumei. Pēdējās grāmatas par Šerloku Holmsu pat salīdzināt nevar ar pirmajām. Tās ir shematiskas, bezkrāsainas, bez kādas asprātības un šķiet tikai bāli agrāko stāstu atdarinājumi.

Es iepazinos ar Konanu Doilu Londonā 1916. gadā. Viņš bija liela auguma plecīgs vīrietis platu seju, ļoti šaurām actiņām un nokarenām valzirga ūsām, kuras piešķīra viņam labsirdīgi niknu izskatu. Viņā bija kaut kas provinciāls, naivs un visai mājīgs.

Es viņam sāku stāstīt, kā krievu bērni mīl viņa Šerloku Holmsu. Kāds no klātesošiem pārmetoši piezīmēja:

—   Sers Arturs uzrakstījis ne tikai Šerloku Holmsu vien . ..

—    Jā, — es atteicu, — mēs pazīstam arī brigadieri 2e- rāru, Maiku Klārku, profesoru Calendžeru, bet Šerloks Holmss mums nezin kāpēc mīļāks.

Profesors Čalendžers ir viņa divu pēdējo romānu «Nozaudētā pasaule» un «Saindētā josla» varonis. Šie romāni man šķita mākslinieciski augstvērtīgāki nekā viens otrs stāsts par Šerloku Holmsu.

Es pateicu to Konanam Doilam, un viņš pamāja ar prāvo galvu.

—    Es ari tā domāju, — viņš sacīja. — O, kaut jūs zinātu, kā man apnicis būt tikai par Šerloka Holmsa autoru!

Otrā dienā viņš laipni iegriezās pie mums (mēs ar Alekseju Tolstoju dzīvojām vienā viesnīcā), lai parādītu mums ievērības cienīgas vietas Londonā.

—   Nu, ko jūs gribētu redzēt, mani draugi? — viņš apjautājās, kad iznācām uz ielas. r

—    Protams, Beikerstrītu! — mēs atbildējām. — To ielu, kur dzīvo Šerloks Holmss!

Ceļā uz Beikerstrītu mēs varējām pārliecināties par Konana Doila kolosālo popularitāti. Ormaņi, apavu spodrinātāji, reportieri, ielas tirgoņi, avīžu iznēsātāji zēni, skolēni — visi pazina viņu un sveicināja ar familiāru galvas mājienu.

—   Allo, Šerlok Holms! — kāds pusaudzis viņam uzsauca.

Konans Doils paskaidroja mums, ka tas bieži notiek: viņu sajauc ar Šerloku Holmsu.

—    Redzams, no Šerloka Holmsa es vaļā netikšu! Neko nevar darīt! — viņš smaidīdams noteica.

Tolaik viņš valkāja sēras. Neilgi pirms tam viņš bija saņēmis paziņojumu, ka karā kritis viņa vienīgais dēls. Sis bēdas nospieda viņu, bet viņš visādi centās būt mundrs.

Konans Doils nomira 1930. gadā. Un, lai gan viņš sarak- stijis daudz sējumu — arī trīs sējumus dzejoļu —, viņš ai i pēc nāves ir un paliek visiem «Šerloka Holmsa autors». Viņš nobijā liels rakstnieks; viņu nevar salīdzināt ar tā- 11n iii aiņ:|u literatūras ģēnijiem kā Svifts, Defo, Fīldings, I ekeie|s, Dlkonss. Viņš bija pats tipiskākais buržuāzijas inkfilnieks, kurš ne reizi neiedrīkstējās sacelties pret «veco pasauli», ar kuru vienmēr palika labās attiecībās. Nekur viņa grāmatās nav ne mazākās protesta pazīmes. Viņa Šerloks Holmss bezbailīgi un neatlaidīgi cīnās ar desmitiem daždažādu ļaundaru, bet ne reizi viņam neienāk prātā pavaicāt sev: kāpēc gan izlielītā Anglijas dzīve i.ida tik daudz kriminālnoziedznieku?

Ne jau visi Konana Doila sacerējumi var modināt padomju lasītāju atsaucību, tāpēc no viņa stāstiem par Šerloku Holmsu šai grāmatā sniegts pats labākais, kas jau Iegājis pasaules literatūras zelta fondā.

Sie stāsti saucas par detektīvstāstiem, jo detektīvs angļu valodā nozīmē «slepenpolicists». Vēl pirms Konana Doila šādus stāstus sāka rakstīt slavenais amerikāņu rakstnieks Edgars Po, «Zelta vaboles» autors. Vēlāk talantīgais angļu rakstnieks Vilkijs Kolinzs kļuva slavens ar detektīvromānu «Mēness akmens», kuram bija lieli panākumi Krievijā. Abi šie rakstnieki bija Konana Doila skolotāji, taču neviens viņu varonis nav ieguvis tādu popularitāti kā «Beikerstrītas vientuļnieks».

RUDO APVIENĪBA

Tas notika pērnā gada rudenī, kad iedomājos apmeklēt savu draugu, misteru Šerloku Holmsu, un atradu viņu iegrimušu dzijā sarunā ar pusmūža džentlmeni, Joti brangu un ugunīgi rudu. Atvainojies par traucējumu, es dzīros iet projām. Taču Holmss ievilka mani kabinetā un aiztaisīja durvis.

—   Jūs ieradāties īstā laikā, dārgais Votson, — viņš laipni sacīja.

—    Es baidījos, ka traucēšu jūs. Man šķita, ka jūs esat aizņemts.

—    Jā, es esmu aizņemts, pat ļoti aizņemts.

—    Tad es labāk pagaidīšu blakus istabā.

—    Nē, nē… Mister Vilson, — viņš uzrunāja resno vīrieti, — šis džentlmenis ne vienreiz vien sniedzis man drauga palīdzību daudzos manos veiksmīgākajos pētījumos. Es nešaubos, ka arī šinī gadījumā viņš man ļoti noderēs.

Kosmlis pa slējās augšup no sēdekļa un pameta man ar naivu; viņa mazas, taukos vaigos iegrimušās ačeles vērīgi uopoli'ja mani.

Apsēstieties šeit uz dīvāna, — Holmss mani uzaicināja.

Viņš pats atlaidās atzveltnī un, kā vienmēr apsvērumu brīžos, salika abu roku pirkstgalus kopā.

Es zinu, dārgais Votson, — viņš sacīja, — ka jūs, tapat kā es, mīlat visu neparasto un savdabīgo, kas izjauc mūsu ikdienas vienmuļību. Ja jūs tā nemīlētu neikdienišķus notikumus, jūs ar tādu aizrautību nepierakstītu manas necilās dēkas. Tomēr sirdsapziņa liek man aizrādīt, ka daži jūsu stāsti attēlo manu darbību mazliet izpušķotā veidā.

—   Nudien, jūsu piedzīvojumi man vienmēr likušies ļoti interesanti, — es iebildu.

—    Cik atceros, tad vakar es izsacijos, ka pati drosmīgākā iztēle nav spējīga iedomāties tos neparastos un ērmīgos gadījumus, kādi sastopami ikdienas dzīvē.

—   Es jums toreiz atbildēju, ka atļaujos apšaubīt jūsu uzskatu pareizību.

—    Un tomēr, dārgais doktor, jums vajadzēs atzīt, ka man taisnība, pretējā gadījumā es apbēršu jūs ar tādu milzumu pārsteidzošu faktu, ka jūs būsiet spiests man piekrist. Ņemsim kaut vai šo gadījumu, kuru man nupat izstāstīja misters Džabezs Vilsons. Šā notikuma apstākļi ir pilnīgi ikdienišķi un parasti, bet man tomēr šķiet, ka savu mūžu neesmu dzirdējis brīnumaināku stāstu. Esiet tik laipns, mister Vilson, atkārtojiet to! Es lūdzu to ne tikai tādēļ, lai mans draugs doktors Votsons noklausītos jūsu stāstu, bet arī tādēļ, lai es pats labāk iegaumētu katru sīkumu. Parasti, līdzko man sāk kaut ko stāstīt, man atmiņā ataust tūkstošiem līdzīgu gadījumu. Taču šoreiz man jāatzīstas, ka nekā līdzīga vēl nekad nebiju dzirdējis.

Resnais klients ar zināmu lepnumu izrieza krūtis, izvilka no mēteļa iekšējās kabatas netīru, saburzītu avīzi un izklāja to uz ceļiem. Kamēr viņš, pastiepis kaklu, laida acis pār sludinājumu slejām, es vērīgi aplūkoju viņu pašu un mēģināju, atdarinot Šerloku Holmsu, uzminēt pēc viņa apģērba un ārienes, kas viņš tāds ir.

Diemžēl mani novērojumi nedeva gandrīz nekādus rezultātus. Varēja uzreiz pateikt, ka mūsu apmeklētājs ir pats parastākais sīktirgotājs, pašapmierināts, truls un gauss. Viņam bija pelēkrūtainas paplatas bikses. Ne visai tīrie melnie svārki bija atpogāti, tumšo vesti pušķoja apzeltīta masīva vara ķēde, pie kuras kā breloks karājās četrstūrains, caururbts kāda metāla gabaliņš. Novalkātais cilindrs un izbalējušais rūsganais mētelis bija nomesti blakus uz krēsla. Vārdu sakot, lai kā es pētīju šo cilvēku, es viņā nesaskatīju nekā ievērības cienīga, vienīgi liesmaini rudos matus. Bija skaidrs, ka viņu ārkārtīgi satrauc kāds nepatīkams notikums.

Šerloka Holmsa vērīgajam skatienam nepaslīdēja garām mana nodarbošanās.

—    Protams, katram skaidrs, — viņš sacīja, — ka mūsu draugs kādu laiku strādājis fizisku darbu, ka viņš šņauc tabaku, ir frankmasons, ka bijis Ķīnā un pēdējā laikā vi- ņ.im nācies daudz rakstīt. Bez šiem acīm redzamajiem laktiem es neko nevarēju uzminēt.

Misters Džabezs Vilsons pietrūkās kājās un, nenolaiz- dams rādītāja pirkstu no avīzes, blenza manā draugā.

—    Kā jūs, mister Holms, varējāt to visu dabūt zināt? — viņš jautāja. — Kā jūs, piemēram, zināt, ka esmu strādājis lizisku darbu? Jā, patiešām, esmu sācis savu karjeru ka kuģa namdaris.

—   Jūsu rokas pastāstīja par to, dārgais ser. Jūsu labā roka lielāka par kreiso. Jūs esat to nodarbinājis, un tās muskuļi ir prāvāki.

—   Bet tabakas šņaukšana? Un piederība pie frankma- soniem?

—   Par frankmasoniem nav grūti uzminēt, jo jūs, par spīti savas biedrības stingrajiem noteikumiem, nēsājat aproču pogas ar loka un apļa zīmējumu.

—   Ak jā! Es piemirsu par to … Bet kā jūs uzminējāt, ka man nācies pēdējā laikā daudz rakstīt?

—   Par ko citu var liecināt jūsu spīdīgā labā piedurkne un gludi noberztā vadmala ap kreisās piedurknes elkoni?

—    Bet Ķīna?

—    Tikai Ķīnā var būt tetovēta zivtiņa uz jūsu labās rokas locītavas. Esmu pētījis tetovējumus, man pat nācies sacerēt par tiem zinātniskus rakstus. Paraša iekrāsot zivs /.viņas maigi sārtā tonī raksturīga vienīgi Ķīnai. Ieraudzījis ķīniešu naudas gabaliņu pie jūsu pulksteņa ķēdes, es pilnīgi pārliecinājos, ka esat bijis Ķīnā.

Misters Džabezs Vilsons sāka skaļi smieties.

—    Ak tad šitā! — viņš noteica. — Es sākumā domāju, ka jus to atklājāt ar diezin kādiem pārgudriem paņēmieniem, bet izrādās — tas ir gaužām vienkārši.

—    Es nāku pie slēdziena, Votson, — Holmss sacīja, - ka esmu pieļāvis kļūdu, paskaidrodams, kā tieku pie Haviem secinājumiem. Kā jums zināms, «Omne ignotum l>i > magnilico» 1 un manai necilajai slavai draud sagrāve, |.* būšu tik vaļsirdīgs. Vai atradāt sludinājumu, mister Vllson?

- Atradu, — tas atbildēja, turēdams resno, sarkano pirkstu avīzes slejas centrā. — Te tas ir. Ar to ari viss nakas. Izlasiet to pats, ser!

Es paņēmu avīzi un izlasīju:

Rudo apvienība. Izpildot nelaiķa Jezekijas Hop- kinsa (Lebanova, Pensilvānija, ASV) novēlējumu, atklāta jauna vakance Apvienības biedram. Piedāvātā alga — četras mārciņas sterliņu nedēļā par tīri nominālu darbu. Katrs rudmatis, kas nav jaunāks par 21 gadu un ir pie skaidra prāta un saprašanas, var izrādīties derīgs šim darbam. Griezties personiski pie Dunkana Rosa pirmdien, pīkst. 11, Apvienības kantorī Flītstrītā, Bopskorta 7.

—  Velns lai parauj — ko tas nozīmē? — es izsaucos, divreiz izlasījis neparasto sludinājumu.

Holmss klusu iesmējās un sarāvās čokurā atzveltnī, kas droši liecināja, ka viņš izbauda lielu prieku.

—   Kā jums šķiet, tas nav gluži parasts sludinājums, vai ne? — viņš sacīja. — Nu, mister Vilson, turpiniet savu stāstu, pastāstiet mums par savu namu un par to, kāda loma bijusi šim sludinājumam jūsu dzīvē. Bet jūs, doktor, pierakstiet, lūdzams, kas tā par avīzi un no kāda datuma.

—  «Morning Chronicle», 1890. gada 27. aprīlī. Tieši pirms diviem mēnešiem.

—    Lieliski! Turpiniet, mister Vilson!

—   Kā jau sacīju, mister Šerlok Holms, — Džabezs Vilsons atsāka, slaucīdams pieri, — man pieder neliela krājaizdevu kase Sakskoburgas skvērā, netālu no Sitijas. Man jau agrāk diezin kā neveicās, bet pēdējos divos gados tikko pietika ienākumu, lai savilktu galus kopā. Kādreiz es turēju divus palīgus, tagad man ir tikai viens un to pašu grūti būtu atalgot, ja viņš nebijis ar mieru strādāt par pusi algas, lai būtu iespējams iemācīties manu darbu.

—  Kā sauc šo pakalpīgo jaunekli? — apjautājās Šerloks Holmss.

—   Viņu sauc Vinsentu Spoldingu, un viņš sen vairs nav jauneklis. Grūti pateikt, cik viņam gadu. Izmanīgāku palīgu diezin vai jel kad sameklēšu. Es ļoti labi saprotu, k.i viņš pilnīgi varētu iztikt bez manis un nopelnīt divreiz vairak. Taču galu galā, ja viņš ar visu mierā, kāpēc lai es vedu viņu uz domām, kas nak par ļaunu manam interesēm?

—    Patiešām, kāpēc? Redzu, jums, nudien, laimējies: jums ir palīgs, kam jūs maksājat daudz mazāk nekā citi par tādu pašu darbu. Mūsdienās tādi nesavtīgi kalpotāji ir retums.

-   - O, manam palīgam ir arī savi trūkumi! — misters Vilsons iesaucās. — Nekad man nav bijis darīšanu ar cilvēku, kas tā aizrāvies ar fotografēšanu. Knaukšķina loloaparātu darba laikā un tad nolien pagrabā kā trusītis sava ala un attīsta plates. Tas viņa galvenais trūkums. C'lladl viņš ir labs darbinieks.

Ceru, viņš vēl arvien atrodas pie jums? la, sci. Viņš un gadus četrpadsmit veca skuķe, kura '••i la gatavo ci lienu un uzslauka grīdas. Vairāk neviena man nav, esmu atraitnis, turklāt bez bērniem. Mēs trijatā dzīvojam ļoti saticīgi, ser, uzturam uguni pavardā un apmaksājam rēķinus — tie ir visi mūsu nopelni. Šis sludinājums izsila mūs no sliedēm, — misters Vilsons turpinaja Šodien pagāja taisni astoņas nedēļas no tās diena., kad Spoldings ienāca kantorī ar šo avīzi rokā un teica

labi dgan būtu, mister Vilson, ja dievs būtu mani radījis rudmatalnu.»

«Kāpēc?» es prasu.

«Nu, re,» viņš saka. «Rudo apvienībā ir brīva vieta. Tam, kas to ieņems, būs tīri glīti ienākumi. Tur droši vien vairāk vakanču nekā kandidātu, un testamenta izpildītāji lauza galvu, nezinādami, ko darīt ar naudu. Ja mani mati spētu mainīt krāsu, es katrā ziņā izmantotu šo izdevību.»

«Kas tā par Rudo apvienību?» es viņam prasu. Jo, redzat, mister Holms, es nekur nemēdzu iet, un, tā kā man nav jāskrien apkārt darīšanās, bet tās pašas ierodas pie manis, es dažkārt veselām nedēļām neeju ārā no mājas. Tāpēc es maz ko zinu par to, kas notiek pasaulē, un allaž ar prieku uzklausu jaunas ziņas.

«Vai tad jūs nekad neesat dzirdējis par Rudo apvie- nibu?» Spoldings brīnījās, iepletis platas acis.

«Nekad.»

«Par to man liels brīnums, jo jūs esat viens no tiem, kam tiesības uz šo vakanci.»

«Vai tur daudz var nopelnīt?» es jautāju.

«Ap divsimt mārciņu sterliņu gadā, taču darbs ir viegls, turklāt tāds, kas netraucē nodarboties ar kuru katru citu darbu.»

Protams, es sāku ausīties, jo mans uzņēmums pēdējā laikā deva ļoti maz ienākumu un liekas divsimt mārciņas gadā nāktu īstā laikā.

«Pastāstiet visu, ko zināt par šo Apvienību,» es teicu Spoldingam.

«Kā pats redzat,» Spoldings atbildēja, rādīdams man sludinājumu, «Rudo apvienībā ir vakance, un te ir adrese, pēc kuras varat griezties pēc izziņām, ja gribat dabūt zināt visus sīkumus. Cik man zināms, šo Apvienību dibinājis amerikāņu miljonārs Jezekija Hopkinss, liels savādnieks. Viņš pats bijis ugunīgi ruds un simpatizējis visiem rudajiem, cik vien to ir pasaulē. Mirdams viņš atstājis testamenta izpildītājiem milzu summu un novēlējis izlietot to, lai atvieglotu visu ugunīgi rudo personu likteni. Man stāstīts, ka šiem laimīgajiem maksā lielu algu un neprasa no tiem gandrīz nekāda darba.»

«Bet rudmatainu cilvēku taču ir miljoni,» es iebildu, «un katrs vēlēsies ieņemt šo vietu.»

«Viņu nav tik daudz, kā jūs domājat,» Spoldings atbildēja. «Sludinājums, kā redzat, runā tikai par londoniešiem, turklāt pieaugušiem. Šis amerikānis dzimis Londonā un grib aplaimot dzimto pilsētu. Bez tam, cik esmu dzirdējis, Rudo apvienībā nav nozīmes griezties tādām personām, kurām mati gaiši vai tumši rudi, — te vajag cilvēku ar spilgtiem, apžilbinošiem, ugunīgi rudiem matiem. Ja gribat izmantot šo priekšlikumu, mister Vilson, jums vajag tikai aizstaigāt līdz Rudo apvienības kantorim. Bet vai jums ir kāda nozīme atrauties no sava pamatdarba pāris simt mārciņu dēļ?»

Kā jums pašiem labpatīk redzēt, džentlmeņi, man ir patiešām spilgti rudi mati ar visai skaistu nokrāsu, un man šķita, ka šādā rudo sacensībā man varbūt ir izredzes dabūt vakanto vietu. Vinsents Spoldings, kā cilvēks ar plašām zināšanām, varēja man noderēt, tāpēc es liku aizdarīt aizvirtņus, slēgt kantori uz visu dienu un pavadīt mani uz Apvienības kantori. Viņš bija ļoti priecīgs, ka šodien nebūs jāstrādā, un mēs, aizslēguši kantori, devāmies uz sludinājumā norādīto vietu.

Es ieraudzīju tādu skatu, mister Holms, kādu nekad vairs neredzēšu. No ziemeļiem, no dienvidiem, no austrumiem un rietumiem visi, kam vien mati bija cik necik rudā tonī, traucās uz Sitiju, sekodami uzaicinājumam. Visa Flītstrīta bija rudo pilna, bet Popskorta atgādināja apelsīnu pārdevēja ratiņus. Nekad nebiju domājis, ka Anglijā tik daudz rudo. Tur bija visas rudās nokrāsas: salmu, citronu, apelsīnu, ķieģeļu, īru seteru nokrāsa, žults un mālu nokrāsa, bet, kā jau Spoldings bija sacījis, īstas spilgtas, ugunīgas nokrāsas bija maz. Tomēr, ieraudzījis tādu pūli, es jutos izmisis. Spoldings gan neapjuka. Nezinu, kā tas viņam izdevās, bet viņš lauzās un spiedās cauri pūlim tik cītīgi, ka mēs drīz vien atradāmies uz kantora kāpnēm. Pa tām plūda divas ļaužu straumes: vieni kāpa augšup, jauku cerību pilni, otri kāpa lejup nošļukuši. Mēs spiedāmies uz priekšu un drīz vien nonācām kantorī.

—    Tas ir patiesi interesants notikums! — Holmss sacīja, kad klients apklusa, lai atsvaidzinātu atmiņu ar šņau- cienu tabakas. — Lūdzu, turpiniet!

—    Kantorī tik vien bija mēbeļu kā divi koka krēsli un vienkāršs galds no priežu dēļiem, aiz kura sēdēja mazs vīrelis, vēl rudāks par mani. Viņš pārmija dažus vārdus ar katru kandidātu, kad tie pa kārtai tuvojās galdam, un ikvienā atklāja kādu trūkumu. Redzams, dabūt šo vietu nebūt nebija tik vienkārši. Taču, kad mēs savukārt pie-> nācām pie galda, vīrelis saņēma mani daudz laipnāk nekā citus un tūliņ aizslēdza durvis, lai aprunātos ar mums bez liekām personām.

«Tas ir misters Džabezs Vilsons,» mans palīgs sacīja. «Viņš gribētu ieņemt vakanto vietu Rudo apvienībā.»

«Viņš ir pilnīgi cienīgs to ieņemt,» vīrelis teica. «Sen neesmu redzējis tik košus matus!»

Viņš atkāpās soli, piešķieba galvu un skatījās uz maniem matiem tik ilgi, ka man kļuva neērti. Tad viņš pēkšņi metās uz priekšu, saķēra manu roku un dedzīgi vēlēja man laimi.

«Būtu netaisni no manas puses, ja es vēl vilcinātos,» viņš sacīja. «Tomēr ceru, jūs man piedosiet, ja es speršu dažus piesardzības soļus.»

Viņš ieķērās ar abām rokām man matos un rāva tos tā, ka es iebrēcos sāpēs.

«Jums acīs asaras,» viņš teica, palaizdams matus vaļā. «Tad viss ir kārtībā. Piedodiet, bet mums jābūt piesardzīgiem, jo mūs divas reizes piekrāpa ar parūkām un vienreiz ar krāsu. Es jums varētu pastāstīt par tik nekrietnām blēdībām, ka jums cilvēki sāktu riebties.»

Viņš piegāja pie loga un sauca skaļā balsī, ka vakantā vieta jau aizņemta. Vilšanās vaids atskanēja lejā, pūlis izklīda uz visām pusēm, un drīz vien šai apvidū nepalika neviena cita rudā, vienīgi es un cilvēks, kas mani nolīga.

«Mani sauc misteru Dunkanu Rosu,» viņš sacīja, «un es arī saņemu pensiju no tā fonda, ko mums atstājis mūsu augstsirdīgais labdaris. Vai jūs esat precējies, mister Vilson? Vai jums ir ģimene?»

Atbildēju, ka esmu bezbērnu atraitnis. Viņa seja pauda sāpes.

«Ak dievs!» viņš drūmi noteica. «Tas taču ir visai nopietns šķērslis! Cik skumji, ka neesat otrreiz precējies! Fondu taču dibināja, lai vairotu un izplatītu rudos, nevis lai paildzinātu esošo rudmataino dzīvi. Kāda nelaime, ka esat tikpat kā vecpuisis!»

Sos vārdus dzirdot, man seja pastiepās garāka, mister Holms, jo es sāku bažīties, ka mani nepieņems; taču padomājis misters Ross sacīja, ka būs jau labi.

«Kura katra cita dēļ mēs neatkāptos no mūsu noteikumiem, bet cilvēkam ar tādiem matiem jānāk pretī. Kad jūs varētu stāties pie savu jauno pienākumu pildīšanas?»

«Tas ir diezgan pagrūti, jo esmu aizņemts citā darbā,» es sacīju.

«Par to neraizējieties, mister Vilson!» Spoldings iejaucās. «Ar šo darbu es tikšu galā viens pats.»

«Kad man būs jāstrādā?» es apjautājos.

«No pulksten desmitiem līdz diviem.»

Tā kā aizdevu kasēs galvenais darbs norit vakaros, mister Holms, sevišķi ceturtdienās un piektdienās, algu izmaksas priekšvakarā, tad es nospriedu, ka nenāks par ļaunu nopelnīt šo to rīta stundās. Jo vairāk tāpēc, ka uz palīgu varu paļauties un viņš vajadzības gadījumā var mani aizstāt.

«Laiks man piemērots,» es teicu. «Kādu algu jūs maksājat?»

«Četras mārciņas nedēļā.»

«Un kāds būs darbs?»

«Tīri nomināls.»

«Ko jūs saucat par nominālu darbu?»

«Visu darbam paredzēto laiku jums vajadzēs pavadīt mūsu kantorī vai vismaz namā, kur kantoris atrodas. Ja jūs kaut reizi atstāsiet to darba laikā, jūs zaudēsiet šo vietu uz visiem laikiem. Testamenta rakstītājs sevišķi uzsver, ka šis punkts jāpilda rūpīgi. Mēs uzskatīsim, ka neesat izpildījis mūsu prasības, ja kaut vienu reizi darba laikā pametīsiet kantori.»

«Ja runa ir tikai par četrām stundām dienā, man ne prātā nenāks pamest kantori,» es apgalvoju.

«Neaizmirstiet to,» atkārtoja misters Dunkans Ross. «Vēlāk mēs neklausīsimies ne uz kādu atvainošanos. Nekāda slimība, nekādas darīšanas nederēs par attaisnojumu. Jums jābūt kantorī, citādi jūs zaudējat darbu.»

«Un kas tas ir par darbu?»

«Jums jāpārraksta «Britānijas enciklopēdija». Pirmais sējums ir šinī skapī. Tinti, spalvas, papīru un dzēšlapas jums jāgādā pašam, mēs dodam jums galdu un krēslu. Vai rīt varat jau sākt darbu?»

«Protams,» es atbildēju.

«Tad uz redzēšanos, mister Džabez Vilson! Atļaujiet man vēlreiz apsveikt jūs, ka jums izdevies dabūt tādu labu vietu.»

Viņš atvadoties pamāja man ar galvu. Es izgāju no istabas un devos mājup kopā ar savu palīgu, priecādamies par neparasto veiksmi. Visu dienu domāju par šo notikumu un pievakarē mazliet zaudēju dūšu, jo mani sāka mākt domas, ka tā ir kāda blēdība, lai gan nekādi nevarēju iedomāties, kas tamlīdzīgam izgudrojumam par mērķi. Likās neticami, ka pastāv tāds testaments un ka cilvēki ar mieru maksāt tādu naudu par «Britānijas enciklopēdijas» pārrakstīšanu. Vinsents Spoldings visiem spēkiem centās uzmundrināt mani, taču, likdamies gulēt, es stingri apņēmos atteikties no sava solījuma. Tomēr no rīta man ienāca prātā, ka vismaz jāaiziet uz turieni. Nopircis par peniju tinti, paņēmis zoss spalvu un septiņas prāvas lapas papīra, es devos uz Popskortu. Man par brīnumu tur viss bija labā kārtībā, galds sagatavots, un misters Dunkans Ross gaidīja mani. Viņš man lika sākt ar burtu «A» un aizgāja, taču šad tad ieskatījās istabā, lai redzētu, vai es strādāju. Pulksten divos viņš atvadījās no manis, uzteica mani, ka esmu paspējis tik daudz pārrakstīt, un aizslēdza kantora durvis.

Tā tas turpinājās diendienā, mister Holms. Sestdien mans darba devējs nolika man priekšā četrus zelta sovrinus — manu nedēļas algu. Tā pagāja arī otrā un trešā nedēļa. Katru rītu es ierados tieši desmitos un tieši divos gāju projām. Pamazām vien misters Dunkans Ross sāka iegriezties kantorī tikai no rītiem un ar laiku pavisam pārstāja to apmeklēt. Taču es, protams, neiedrošinājos iziet no istabas ne uz minūti, jo baidījos, ka viņš var ierasties, un negribēju riskēt ar tik izdevīgu darbu.

Pagāja astoņas nedēļas; es biju pārrakstījis visu, sākot ar Abatiem, Artilēriju, Arhitektūru un Atiku, un cerēju drīzumā ķerties pie «B» burta. Biju izlietojis daudz papīra, un aprakstītajām lapām trūka jau vietas plauktā. Bet pēkšņi viss izbeidzās.

—    Tā?

—    Jā, ser. Šo pašu rītu. Devos uz darbu kā vienmēr ap desmitiem, bet durvis izrādījās aizslēgtas, un pie tām ar nagliņu piesista kartona strēmele. Te tā ir, lasiet paši!

Viņš pasniedza mums kartona gabaliņu bloknota lapiņas lielumā. Uz tā bija rakstīts:

RUDO APVIENĪBA LIKVIDĒTA 1890. g. 9. oktobrī

Mēs ar Šerloku Holmsu ilgi vērojām šo īso paziņojumu un Džabeza Vilsona bēdīgo seju; beidzot notikuma smieklīgā puse aizsedza visu pārējo un mēs nespējām novaldīt smieklus.

—    Es šeit nekā smieklīga neredzu! — izsaucās mūsu klients, uzlēcis kājās un nosarcis līdz liesmaini rudo matu saknēm. — Ja jūs palīdzības vietā gribat smieties par mani, tad es meklēšu padomu citur!

—    Nē, nē!—Holmss mierināja viņu un atkal atsēdināja atzveltnī. — Es neparko nešķiršos no jūsu lietas. Tā, burtiski, atsvaidzina man sirdi ar savu neparastību. Taču tanī, piedodiet, ir kaut kas amizants. Ko jūs darījāt, atradis šo zīmīti uz durvīm?

—    Es biju satriekts, ser. Es nezināju, ko darīt. Apstaigāju visus tuvīnos kantorus, bet tur neviens nekā nevarēja man paskaidrot. Beidzot iegriezos apakšstāvā pie namsaimnieka un prasīju, vai viņš nezina, kas noticis ar Rudo apvienību. Viņš atbildēja, ka neko neesot dzirdējis par šādu organizāciju. Tad es apvaicājos, kas ir šis misters Dunkans Ross. Viņš atbildēja, ka šādu vārdu dzird pirmo reizi.

«Es runāju par to džentlmeni, kas īrēja no jums ceturto dzīvokli.»

«Par to rudmataino?»

«Jā.»

«Viņu sauc Viljamu Morisu. Viņš ir jurists un telpas noīrēja uz zināmu laiku, kamēr viņa kantori remontē. Vakar viņš izvācās no šejienes.»

«Kur viņu var satikt?»

«Viņa pastāvīgajā kantorī. Viņš man atstāja adresi: Karaļa Eduarda ielā 17, Sv. Pāvila katedrāles tuvumā.»

Es aizgāju uz turieni, mister Holms, bet tur atradās protēžu darbnīca; neviens nebija nekā dzirdējis ne par misteru Viljamu Morisu, ne par misteru Dunkanu Rosu.

—    Ko tad jūs darījāt? — vaicāja Holmss.

—   Atgriezos mājās un apspriedos ar palīgu. Viņš man nevarēja dot nekāda padoma. Viņš sacīja, ka vajag pagaidīt un ka es noteikti saņemšu kādu ziņu pa pastu. Taču tas man nav pa prātam, mister Holms. Es negribu atteikties no tik labas vietas labprātīgi un, tā kā esmu dzirdējis, ka jūs palīdzot nabaga cilvēkiem, kas nonākuši grūtā stāvoklī, tad devos taisnā ceļā pie jums.

—    Jūs rīkojāties pareizi, — Holmss sacīja. — Jūsu gadījums ir taisni lielisks, un man prieks, ka varēšu ar to nodarboties. Noklausījies jūsu stāstu, es nāku pie slēdziena, ka šī lieta ir daudz nopietnāka, nekā tas šķiet no pirmā acu uzmetiena.

—   Tā ir pārāk nopietna, •— misters Džabezs Vilsons piekrita. — Es zaudēju četras mārciņas nedēļā.

—   Ja runājam personiski par jums, — Holmss sacīja, — tad diezin vai jūs varētu sūdzēties par šo neparasto Apvienību. Gluži otrādi, jūs, cik es saprotu, pateicoties tai, iedzīvojāties kādās trīsdesmit mārciņās, nemaz nerunājot par to, ka ieguvāt pamatīgas zināšanas par priekšmetiem, kas sākas ar «A» burtu. Tātad īstenībā jūs neko neesat zaudējis.

—   Nestrīdos, ser, tā tas ir, bet man gribētos uzmeklēt šīs personas, dabūt zināt, kas tās tādas ir un kāpēc izspēlējušas ar mani šo joku, ja vien tas ir joks. Viņiem tas izmaksāja diezgan dārgi — veselas trīsdesmit divas mārciņas.

—   Mēs papūlēsimies to visu noskaidrot. Taču sākumā atļaujiet šo to pavaicāt, mister Vilson. Vai sen pie jums

strādā jūsu palīgs… tas, kas parādīja jums šo sludinājumu?

—          Toreiz viņš bija nostrādājis pie manis vienu mēnesi.

—    Kur jūs viņu atradāt?

—          Viņš ieradās pie manis sakarā ar manu sludinājumu avīzē.

—    Vai viņš viens pats atsaucās uz jūsu sludinājumu?

—    Nē, atsaucās kādi desmit cilvēki.

—    Kāpēc jūs izraudzījāties taisni viņu?

—    Tāpēc, ka viņš bija ņiprs un lēts.

—    Jūs iekārdināja iespēja dabūt palīgu par pusi algas?

—    Jā.

—    Kāds viņš izskatās, šis Vinsents Spoldings?

—           Maza auguma, plecīgs, ļoti kustīgs. No bārdas vai ūsām ne zīmes, kaut gan viņam jau ap trīsdesmit. Uz pieres balts plankumiņš no apdedzināšanās ar skābi.

Holmss izslējās. Viņš bija ļoti satraukts.

—          Es jau tā domāju! — viņš noteica. — Vai nepamanījāt viņam ausīs caurumiņus auskariem?

—          Pamanīju, ser. Viņš stāstīja, ka tos izdūrusi kāda čigāniete, kad viņš bijis gluži mazs.

—          Hm! — norūca Holmss un dziļās pārdomās atslīga atzveltnī. — Vai viņš vēl līdz šim ir pie jums?

—    O jā, ser, es nupat kā redzēju viņu.

—          Vai viņš labi tika galā ar darbu jūsu prombūtnes laikā?

—          Es nevaru sūdzēties, ser. Jāsaka gan, no rītiem manā kasē nav ko darīt.

—           Labi, mister Vilson. Pēc vienas vai divām dienām man būs prieks paziņot jums, ko es domāju par visu šo notikumu. Šodien sestdiena … Ceru, ka pirmdien mēs jau visu zināsim. Nu, Votson, — Holmss sacīja, kad mūsu apmeklētājs bija aizgājis, — ko jūs par visu to domājat?

—          Nekā nedomāju, — es vaļsirdīgi atbildēju. — Man šī lieta šķiet pārāk noslēpumaina.

—           Vispārējais likums ir tāds, — Holmss sacīja, — jo dīvaināks kāds gadījums, jo mazāk tanī noslēpumainības. Taisni ikdienišķos, bezkrāsainos noziegumus visgrūtāk atklāt, tāpat kā pūlī sameklēt cilvēku ar ikdienišķiem sejas pantiem. Bet šis gadījums jāatrisina, cik ātri vien iespējams.

—    Ko esat nodomājis darīt? — es ievaicājos.

—    Smēķēt, — viņš atteica. — Šis gadījums man prasīs trīs pīpes, un es lūdzu desmit minūtes nerunāt ar mani.

Viņš sarāvās atzveltnī čokurā, pievilcis kaulainos ceļgalus pie vanaga deguna, un ilgi sēdēja tādā pozā, aizvēris acis un izstiepis uz priekšu melno māla pīpi, kura atgādināja ērmota putna knābi. Es nodomāju, ka viņš iemidzis, un pats jau sāku snaust, kad pēkšņi viņš uzlēca kājās kā cilvēks, kas nācis pie noteikta lēmuma, un nolika pīpi uz kamīna dzegas.

—    Šovakar Sentdžeimsa zālē spēlē Sarasate, — viņš sacīja. — Ko jūs domājat par to, Votson? Vai jūsu pacienti var iztikt dažas stundas bez jums?

—   Šodien man brīva diena. Mana prakse neatņem man pārāk daudz laika.

—   Tādā gadījumā uzlieciet cepuri un ejam! Vispirms man jāiegriežas Sitijā. Kaut kur pa ceļam iekodīsim.

Mēs-nobraucām ar metro līdz Oldersgeitai un no turienes aizgājām kājām līdz Sakskoburgas skvēram, kur norisinājās notikumi, par kuriem mums šorīt tika stāstīts.

Sakskoburgas skvērs ir mazs miegains laukumiņš, kas nožēlojamā kārtā cenšas pēc aristokrātiska stila. Četras rindas diezgan netīru divstāvu ķieģeļu namu veras uz sīku, ar nezālēm aizaugušu dārziņu, kura vidū daži noplukuši lauru krūmi bezcerīgi cīnījās ar kvēpiem piesātināto gaisu. Trīs apzeltītas bumbas un stūri brūna izkārtne ar baltiem burtiem «Džabezs Vilsons» norādīja, ka šeit atrodas mūsu rudā klienta uzņēmums.

Šerloks Holmss apstājās pie durvīm, pievērsis tām acis, kas spoži mirdzēja zem puspievērtajiem plakstiem. Tad viņš lēni pastaigāja pa ielu, atkal atgriezās pie stūra un vērīgi aplūkoja namus. Pie aizdevu kases viņš reizes trīs uzsita ar spieķi pa bruģi, tad piegāja pie durvīm un pieklauvēja. Tās tūliņ atvēra ņiprs, tīri skūts jauns vīrietis un lūdza mūs ienākt.

—   Pateicos, — Holmss atbildēja. — Es tikai gribēju palūgt, kā no šejienes var tikt uz Strendu.

—   Trešais pagrieziens pa labi, ceturtais pa kreisi, — mirklī atbildēja mistera Vilsona palīgs un aizcirta durvis.

—   Veikls puisis! — Holmss piezīmēja, kad mēs devāmies projām. — Manuprāt, veiklības ziņā viņš ir cetur- liūs Londonā, bet drosmes ziņā varbūt pat trešais. Es šo to zinu par viņu.

—          Redzams, mistera Vilsona palīgam ir diezgan liela loma šai Rudo apvienībā. Esmu pārliecināts, ka jūs prasījāt viņam ceļu tāpēc, lai dabūtu viņu redzēt.

—  Viņu pašu ne. ' — Ko tad?

—    Viņa ceļgalus.

—    Bet kāpēc jūs klaudzinājāt pa bruģi?

—     Mans mīļais doktor, tagad ir laiks novērojumiem, nevis sarunām. Mēs esam izlūki ienaidnieka nometnē. Mums izdevies šo to uzzināt par Sakskoburgas skvēru. Tagad izpētīsim ielas, kas tam piekļaujas.

Starpība starp skvēru un to ainu, ko ieraudzījām aiz stūra, bija tikpat liela kā starp gleznu un tās mugurpusi. Aiz stūra atradās viena no pilsētas galvenajām artērijām, kas savieno Sitiju ar ziemeļiem un rietumiem. Šī plašā iela bija pilnum pilna ar ekipāžām, kas divās straumēs plūda pa labi un pa kreisi, bet ietvēs virda gājēju spiets. Raugoties uz krāšņu veikalu un lepnu kantoru virknēm, bija grūti iedomāties, ka aiz šiem pašiem namiem atrodas tāds nožēlojams, tukšs laukums.

—     Atļaujiet man visu labi apskatīt, — sacīja Holmss un, apstājies ielas stūrī, vērīgi aplūkoja vienu namu pēc otra. — Es gribu iegaumēt, kādā kārtībā seko cita citai šīs ēkas. Londonas pētīšana ir mana kaislība … Pirmais ir Mortimera tabakas preču veikals, tad avīžu bodīte, pēc tam pilsētas un piepilsētas bankas Koburgas nodaļa, tad veģetārais restorāns, Makfārleina kariešu depo. Un tur sākas nākošais kvartāls… Nu, doktor, mūsu darbs ir galā! Tagad varam mazliet pakavēt sev laiku ar sviestmaizēm un tasi kafijas un pēc tam — uz vijoļu valstību, kur valda saldme, maigums un saskaņa, kur nav rudu klientu, kuri spiež mūs nodarboties ar galvas lauzīšanu.

Mans draugs kaislīgi aizrāvās ar mūziku; viņš bija ne vien spējīgs izpildītājs, bet arī neikdienišķs komponists. Visu vakaru viņš nosēdēja pilnīgi laimīgs, viegli kustinādams garos, smalkos pirkstus mūzikas taktī; viņa gaiši smaidošā seja, valgās, aizplīvurotās acis ne ar ko neatgādināja Holmsu — pēdu dzinēju, nežēlīgo, slīpēto Holmsu, bandītu vajātāju. Viņa apbrīnojamo raksturu veidoja divi pirmsākumi. Man bieži nāca prātā, ka viņa as- redzība, satricinoša ar savu precizitāti, radusies cīņā ar dzejisku domīgumu, kas ir šā cilvēka galvenā iezīme. Viņā pastāvīgi mijās galēja pasivitāte ar neparastu enerģiju. Es labi zināju, kādā netraucētā mierā viņš vakaros nodevās improvizācijām un notīm. Tad pēkšņi viņu sagrāba mednieka kaislība, viņam piemītošais izcilais domu spēks pieauga līdz intuīcijai, un cilvēki, kas nekā nezināja par viņa metodēm, sāka domāt, ka viņiem darīšanas ar kādu pārdabisku būtni. Vērojot viņu Sentdžeimsa zālē un redzot, cik pilnīgi viņš pakļāvies mūzikai, es jutu, ka tiem, kurus viņš medī, klāsies bēdīgi.

—   Jūs, doktor, laikam domājat doties mājup, — viņš sacīja man pēc koncerta.

—    Protams.

—    Mani gaida darīšanas, kas prasīs vēl trīs četras stundas. Šis notikums Koburgas skvērā ir visai nopietns.

—    Patiešām?

—    Tur gatavojas liela mēroga noziegums. Man tomēr ir pamats domāt, ka mēs vēl paspēsim novērst to. Taču visu sarežģī tas, ka šodien sestdiena. Vakarā man var ievajadzēties jūsu palīdzības.

—    Cikos?

—    Ap pulksten desmitiem, ne agrāk.

—    Tieši desmitos es būšu Beikerstrītā.

—   Labi. Ņemiet vērā, doktor, ka stāvoklis var kjūt bīstams. Iebāziet kabatā savu armijas revolveril

Viņš pamāja man ar roku, krasi nogriezās un mirklī iejuka pūlī.

Es neuzskatu, ka esmu dumjāks par citiem, taču vienmēr, kad man darīšana ar Šerloku Holmsu, mani smagi nomāc paša truluma apziņa. Esmu taču dzirdējis to pašu, ko dzirdēja viņš, redzējis to pašu, ko redzēja viņš, bet, spriežot pēc viņa vārdiem, viņš zina un saprot ne tikai to, kas noticis, bet arī to, kas notiks, kamēr man joprojām viss šķiet viens vienīgs neizprotamu nejēdzību sablīvējums.

Ceļā uz mājām es vēlreiz pārcilāju atmiņā rudā «Britānijas enciklopēdijas» pārrakstītāja neparasto stāstu, mūsu Koburgas skvēra apmeklējumu un baigos vārdus, kurus 1 lolmss man teica atvadoties. Ko nozīmē šāda nakts ekspedīcija, un kāpēc nepieciešams, lai es ierastos? Kur mēs dosimies, un kas mums būs jādara? Holmss lika man nojaust, ka aizdevu kases īpašnieka bezbārdainais palīgs ir visai bīstams cilvēks, kas spējīgs pastrādāt lielus noziegumus.

Es ar visiem spēkiem centos atrisināt šīs mīklas, bet bez panākumiem un nolēmu gaidīt nakti, kad viss noskaidrosies.

Es pametu mājas bez ceturkšņa desmitos un pa Haid- parku un Oksfordstrītu nonācu Beikerstrītā. Pie parādes durvīm bija piebraukti divi kebi, un, iegājis priekštelpā, es dzirdēju skaļas balsis. Pie Holmsa atradās divi cilvēki, ar kuriem viņš moži sarunājās. Vienu es pazinu — tas bija Pīters Džonss, oficiāls policijas aģents, otrs bija garš, izģindis, drūms vīrietis mirdzošā cilindrā un nomācoši nevainojamā frakā.

—    Nu mēs esam visi! — sacīja Holmss, aizpogādams savu matroža vamzi un paņemdams no plaukta suņu pātagu ar smagu kātu. — Votson, jūs taču pazīstat misteru Džonsu no Skotlendjarda? Atļaujiet jūs iepazīstināt ar misteru Merivezeru. Viņš ari piedalīsies šīs nakts dēkā.

—    Kā redzat, doktor, mēs ar misteru Holmsu atkal dodamies kopējās medībās, — teica Džonss ierasti svarīgā un pielaidīgā tonī. — Mūsu draugs ir nesamaksājams cilvēks, taču pašā medību sākumā viņam zvēra vajāšanai nepieciešama veca dzinējsuņa palīdzība.

—   Baidos, ka nošausim nevis kādu zvēru, bet pīli, — īgni piezīmēja misters Merivezers.

—    Jūs varat pilnīgi paļauties uz misteru Holmsu, — aizbildnīgā tonī aizrādīja policijas aģents. — Viņam ir pašam savas iemīļotas metodes, kuras, es atļaušos piezīmēt, ir mazliet abstraktas un fantastiskas, taču rezultāti allaž lieliski. Jāatzīst, ka bijuši gadījumi, kad viņam izrādījusies taisnība, bet oficiālā policija kļūdījusies.

—    Ja nu jūs tā sakāt, mister Džons, tad jādomā, viss būs kārtībā, — pielaidīgi noteica svešais. — Un tomēr jāatzīstas, man žēl, ka šodien neizdosies nospēlēt parasto kāršu partiju. Tas būs pirmais sestdienas vakars divdesmit septiņu gadu laikā, kuru pavadīšu bez kārtīm.

—    Šās dienas spēlē likme lielāka nekā jūsu kāršu spēlē, — Šerloks Holmss sacīja, — un arī pati spēle aizraujošāka. Jūsu likme, mister Merivezer, ir trīsdesmittūk- stoš mārciņas sterliņu. Bet jūsu likme, Džons, — cilvēks, kuru jūs sen tīkojat notvert.

—    Džons Klejs ir slepkava, zaglis, kramplauzis un blēdis, — Džonss teica. — Viņš vēl jauns gados, mister Merivezer, bet visizveicīgākais zaglis visā Anglijā; nevienam es ar tādu prieku neuzliktu roku dzelžus kā viņam. Viņš ir ievērojams cilvēks, šis Džons Klejs. Viņa vectēvs bija

hercogs, viņš pats mācījies Oksfordā un Kembridžā. Viņa smadzenes tikpat rafinētas kā viņa pirksti, un, lai gan mēs ik uz soļa uzduramies uz viņa pēdām, viņš līdz pat šim laikam bijis nenotverams.

—    Šonakt man būs tas prieks nodot viņu jūsu rokās. Man ari reizes divas nācies saskarties ar mistera Džona Kleja varoņdarbiem, un es pilnīgi piekrītu jums, ka viņš ir izveicīgākais zaglis Anglijā. Bet vienpadsmitā stunda jau klāt, un mums laiks doties ceļā. Jūs divi brauciet pirmajā kebā, mēs ar Votsonu brauksim otrā.

Šerloks Holmss mūsu ilgā brauciena laikā nebija nekāds labais sarunu biedrs: viņš sēdēja atzvēlies un svilpoja šodienas koncertā dzirdētās melodijas. Mēs maisījāmies pa bezgalīgo, ar gāzi apgaismoto ielu jūkli, kamēr beidzot nokļuvām Faringdonstrītā.

—    Nu mēs esam tikpat kā klāt, — sacīja mans draugs. — Merivezers ir bankas direktors un personiski ieinteresēts šai lietā. Džonss arī mums noderēs. Viņš ir lāga radījums, kaut gan viņam nav nekādas jēgas par savu profesiju. Tomēr viena neapšaubāmi laba īpašība viņam piemīt: viņš ir drosmīgs kā buldogs un āķīgs kā vēzis. Ko viņš nogrābs savās knaiblēs, tas vaļā netiks … Mēs esam klāt. Viņi arī tepat.

Mēs atkal pieturējām tai pašā ļaužu un rosmes pilnajā ielā, kur bijām šorīt. Samaksājuši ormanim, sekodami misteram Merivezeram, mēs iegājām sazin kādā šaurā gaitenī un iespraucāmies pa mazām durtiņām, kuras viņš atslēdza. Aiz tām atradās otrs īss gaitenis, kurš nobeidzās ar masīvām dzelzs durvīm. Atvēruši šīs durvis, mēs nokāpām pa riņķa kāpņu cementa pakāpieniem lejā un nonācām pie otrām — tikpat iespaidīgām durvīm. Misters Merivezers apstājās, lai iededzinātu lukturi, un veda mūs tālāk pa tumšu gaiteni, kas oda pēc zemes. Iegājuši vēl pa vienām durvīm, mēs nokļuvām plašā pagrabā, kas bija piekrauts ar groziem un smagām kastēm.

—    No augšas te iekļūt nav tik viegli, — piezīmēja Holmss un, pacēlis lukturi augšup, vēroja griestus.

—    No apakšas tāpat, — sacīja misters Merivezers, iesizdams ar spieķi pa grīdas plāksnēm. — Velns parāvis, te tā skan, it kā apakšā būtu tukšs! — viņš pārsteigts izsaucās.

—   Esmu spiests lūgt jūs netrokšņot, — Holmss pikti teica. — Jūsu dēļ mūsu ekspedīcija var beigties ar

neveiksmi. Esiet tik laipns, apsēdieties uz kādas kastes un netraucējiet!

Cienīgais misters Merivezers apvainots apsēdās uz groza, bet Holmss notupās uz ceļgaliem un ar lupas un luktura palīdzību sāka pētīt spraugas starp plāksnēm. Pēc dažiem mirkļiem, apmierināts ar pētījumu rezultātiem, viņš piecēlās un noglabāja lupu kabatā.

—    Mūsu rīcībā vismaz stunda, — viņš piezīmēja, — jo diezin vai viņi ķersies pie darba, kamēr cienījamais aizdevu kases īpašnieks nav aizmidzis. Un, kad viņš aizmigs, viņi nekavēsies ne mirkli — jo ātrāk viņi tiks galā, jo vairāk laika atliks bēgšanai. .. Mēs atrodamies, doktor, kā jūs, bez šaubām, esat jau uzminējis, vienā no bagātākās Londonas bankas nodaļas pagrabiem. Misters Merivezers ir bankas valdes priekšsēdētājs; viņš paskaidros mums, kas īsti spiež pašus pārdrošākos noziedzniekus tieši pašlaik sevišķi interesēties par šo mantu kambari.

—    Mēs te glabājam Francijas zeltu, — direktors čukstus paskaidroja. — Mūs jau vairākkārt brīdināja, ka tiks izdarīts mēģinājums to nolaupīt.

—    Francijas zeltu?

—    Jā. Pirms dažiem mēnešiem mums radās vajadzība pēc liekiem līdzekļiem un mēs aizņēmāmies trīsdesmittūk- stoš napoleondoru no Francijas bankas. Vēlāk kļuva zināms, ka mums pat nevajadzēs izpakot šo naudu, un tā vēl līdz šim atrodas mūsu mantu kambarī. Grozā, uz kā es sēžu, atrodas divi tūkstoši napoleondoru starp svina papīra lapām. Reti kad vienā bankas nodaļā glabājas tik daudz zelta kā patlaban pie mums, un tas rada direktoros bažas.

—    Viņiem ir pilnīgs pamats bažīties, — Holmss piebilda. — Nu, mums laiks gatavoties! Domāju, ka nākamās stundas laikā viss būs galā. Jums, mister Merivezer, vajadzēs aizklāt lukturi ar kaut ko tumšu .,.

—    Un sēdēt tumsā?

—    Diemžēl. Es biju paņēmis līdzi kāršu kavu, lai jūs varētu izspēlēt savu partiju, jo mēs te esam četri, bet redzu, ka ienaidnieka prieķšdarbi pavirzījušies pārāk tālu un atstāt te gaismu būtu riskanti. Bez tam mums jāapmainās ar vietām. Viņi ir drosmīgi un, kaut arī mēs uzbruksim pēkšņi, var nodarīt mums ne mazumu ļauna, ja neuzmanīsimies. Es nostāšos aiz šā groza, jūs noslēpieties aiz tiem. Kad es uzlaidīšu laupītājiem gaismu, ķeriet viņus

Ciet. Ja viņi sāks šaut, Votson, tad šaujiet arī jūs bez kavēšanās.

ļ Es noliku pielādēto revolveri uz koka kastes vāka, bet pats noslēpos aiz šīs kastes. Holmss aizvēra luktura durtiņas, un mēs palikām pilnīgā tumsā. Sasilušā metāla dvinga atgādināja mums, ka lukturis nav nodzēsts un gaisma var uzliesmot jebkurā mirklī. Manus gaidās saspringtos nervus nomāca negaidītā tumsa un pazemes saltais drēgnums.

—     Bēgšanai viņiem atliek tikai viens ceļš — atpakaļ, cauri namam, uz Koburgas skvēru, — Holmss nočukstēja. w Ceru, Džons, ka jūs izdarījāt to, ko es lūdzu?

—    Inspektors un divi virsnieki gaida viņus pie parādes durvīm.

—   Tātad mēs esam aiztaisījuši visas spraugas. Tagad atliek vienīgi klusēt un gaidīt.

Cik gausi vilkās laiks! īstenībā bija pagājusi tikai stunda ar ceturksni, bet man šķita, ka nakts jau galā un augšā aust gaisma. Kājas man bija notirpušas un nogurušas, jo es baidījos pakustēties, nervi saspringti. Pēkšņi apakšā es pamanīju iemirgojamies gaismu.

Vispirms tā bija vārga dzirksts, kas apspīdēja plāksni uz grīdas. Tad bez kāda trokšņa grīdā pavērās sprauga un pašā apgaismotā laukuma vidū parādījās roka — balta, sievišķīga —, kura it kā pūlējās sataustīt kādu priekšmetu. Kādu minūti šī roka ar kustīgiem pirkstiem rēgojās uz grīdas. Tad tā tikpat pēkšņi pazuda — un viss atkal Iegrima tumsā, tikai pa šauro spraugu starp divām plāksnēm lauzās cauri blāva gaisma.

Tomēr pēc mirkļa kāda no platajām baltajām plāksnēm pagriezās, spalgi iečīkstēdamās, un tās vietā atvērās dziļa četrstūraina bedre, no kuras plūda luktura gaisma. Virs bedres parādījās gludi skūta zēniska seja; nepazīstamais «kadri palūkojās uz visām pusēm; divas rokas atspiedās piet bedres malām, pleci pacēlās virs bedres, tad viss augums; ceļi atspērās pret grīdu. Pēc sekundes svešais |au stāvēja blakus bedrei visā augumā un palīdzēja izkāpt mtvam biedram, tādam pašam mazam un lokanam, ar bālu Ne | u un spilgti rudu matu cekulu.

—    Viss kārtībā, — pirmais nočukstēja. — Vīle un Metiss pie tevis? . .. Velns ar ārā! Lec iekšā, Arčij, lec, es neesmu ar pliku roku ņemams!

Šerloks Holmss nogrāba viņu aiz apkakles. Otrais zaglis iespruka bedrē; Džonss gan pūlējās viņu aizturēt, bet, redzams, veltīgi: es dzirdēju plīstoša auduma švirkstoņu. Revolvera stobra galā kaut kas uzliesmoja, bet Holmss iecirta ar pātagu savam gūsteknim pa roku, un revolveris šķindot nokrita uz cementa plāksnēm.

—   Veltas pūles, Džon Klej, — Holmss mīksti sacīja. — Jūs esat iekritis.

—    Redzu, — tas gluži mierīgi atbildēja. — Bet manam biedram izdevās izbēgt, un jūs notvērāt tikai viņa svārku stērbeli.

—   Trīs vīri gaida viņu aiz durvīm.

—    Ak tā! Tīri nostrādāts! Apsveicu jūs!

—   Bet es — jūs. Jūsu izdoma par rudajiem ir visai īpatnēja un veiksmīga.

—    Jūs tūliņ dabūsiet redzēt savu draugu, — Džonss sacīja. — Viņš prot naskāk iešmaukt alās nekā es. Bet tagad es saslēgšu jums rokas.

—    Pievāciet savas netīrās ķepas un neaizskariet vairs mani! — uzsauca gūsteknis, kad rokas viņam bija saslēgtas. — Varbūt jums nav zināms, ka manās dzīslās plūst karaliskas asinis. Esiet tik laipns un, uzrunājot mani, lietojiet vārdus «ser» un «lūdzu».

—    Labprāt, — Džonss smīnēdams atteica. — Lūdzu, ser, dodieties augšup un esiet tik laipns iesēsties kebā, kas aizvedīs jūsu gaišību uz policiju.

—   Tas jau skan labāk, — Džons Klejs aukstasinīgi noteica.

Cēli pamājis mums ar galvu, viņš vienā mierā aizsoļoja slepenpolicista pavadībā.

—    Mister Holms, — sacīja Merivezers, izvezdams mūs no mantnīcas, — es, nudien, nezinu, kā mūsu banka spēs pateikties jums par šo pakalpojumu. Jums izdevās novērst plaša mēroga zādzību.

—    Man bija savi personiski rēķini ar misteru Džonu Kleju, — Holmss atbildēja. — Izdevumi man nebija nekādi lielie, un jūsu banka, bez šaubām, man tos atlīdzinās, kaut gan īstenībā jūtos atalgots jau ar to, ka piedalījos savā ziņā vienreizējā dēkā un dabūju dzirdēt lielisku

stāstu par Rudo apvienību.

—    Redzat, Votson, — Holmss rīta agrumā sacīja man Beikerstrītā, kad mēs abi sēdējām pie glāzes viskija ar sodu, — man jau pašā sākumā bija skaidrs, ka vienīgais mērķis šim fantastiskajam sludinājumam par Rudo apvienību un «Britānijas enciklopēdijas» pārrakstīšanai ir nepieciešamība izvākt ik dienas uz dažām stundām no mājas ne visai attapīgo aizdevu kases īpašnieku. Protams, viņu izvēlētais paņēmiens ir ērmīgs, bet ar to viņi pilnīgi panāca iecerēto. Visu šo plānu Kleja apgarotajam prātam, bez šaubām, ierosināja viņa sabiedrotā matu krāsa. Četras mārciņas nedējā Vilsonam bija vilinoša ēsma; bet ko nozīmē četras mārciņas tiem, kuri cer saņemt tūkstošus! Viņi ievieto avīzē sludinājumu; viens krāpnieks noīrē uz zināmu laiku kantori, otrs pierunā saimnieku aiziet uz turieni, un tā abiem krāpniekiem ir iespējams ik rītu izmantot saimnieka prombūtni. Līdzko man pateica, ka palīgs apmierinās ar pusi algas, es tūliņ sapratu, ka viņam ir svarīgi iemesli tā rīkoties.

—    Bet kā jūs uzminējāt viņu nodomu?

—    Mūsu rudā klienta uzņēmums ir niecīgs, visā viņa dzīvoklī nav nekā tāda, kālabad vajadzētu sākt tik sarežģītu spēli. Tātad viņi cerēja uz kaut ko ārpus viņa dzīvokļa. Kas tas varēja būt? Es atcerējos palīga aizraušanos ar fotografēšanu, par to, ka viņš, atsaukdamies uz šo aizraušanos, nezin kāpēc bieži uzturas pagrabā. Pagrabs! Tas bija otrs sarežģītā pavediena gals. Es sīki iztaujāju Vil- sonu par šo noslēpumaino palīgu un sapratu, ka man darīšana ar vienu no aukstasinīgākajiem un pārdrošākajiem noziedzniekiem visā Londonā. Viņš kaut ko dara pagrabā, acīm redzot, ko sarežģītu, jo viņš strādā tur vairākas stundas dienā divus mēnešus no vietas. Ko viņš var tur darīt? Tikai vienu: rakt apakšzemes eju uz kādu citu ēku. Nācis pie tāda slēdziena, es paķēru jūs līdzi un gāju iepazīties ar notikuma vietu. Jūs bijāt ļoti pārsteigts, kad es uzsitu ar spieķi pa bruģi, — es gribēju uzzināt, uz kurieni rok eju: fasādes priekšā vai aiz nama. Izrādījās, ka nama priekšā tās nebija.

Es piezvanīju. Kā jau gaidīju, durvis atvēra palīgs. Mums jau bija gadījušās šādas tādas sadursmes, bet mēs nebijām redzējušies. Arī šoreiz es nepaskatījos viņam sejā. Es gribēju redzēt viņa ceļgalus. Jūs pats būtu varējis pamanīt, ka tie bija netīri, drēbes saburzītas, noberztas. Tās liecināja par ilgām stundām, kas pavadītas, rokot eju.

Atlika vienīgi noskaidrot, uz kurieni vedīs eja. Es nogriezos gar stūri, ieraudzīju bankas izkārtni un sapratu, ka uzdevums atrisināts. Pēc koncerta, kad jūs devāties mājup, es aizbraucu uz Skotlendjardu un no turienes pie bankas valdes priekšsēdētāja.

—   Bet kā jūs dabūjāt zināt, ka viņi izdarīs bankas aplaupīšanu tieši šonakt?

—    Slēgdami Rudo apvienības kantori, viņi lika man saprast, ka mistera Džabeza Vilsona prombūtne nav vairs vajadzīga, — citiem vārdiem runājot, eja ir izrakta. Bija skaidrs, ka viņi centīsies izmantot eju bez kavēšanās, jo, pirmkārt, eju var kāds atklāt, otrkārt, zeltu var pārvest uz kādu citu vietu. Sestdiena ir sevišķi izdevīga, jo bēgša-, nai tad rodas viena lieka diena. Apsverot to visu, es nācu pie slēdziena, ka laupīšana tiks izdarīta tuvākajā laikā.

—    Jūsu apsvērumi ir lieliski! — es neliekuļotā sajūsmā izsaucos. — Jūs radījāt tādu garu ķēdi, un katrs posms ir nevainojams.

—    Sis notikums paglāba mani no garlaicības, — Šerloks Holmss žāvādamies noteica. — Ak vai, es jūtu, ka tā atkal mācas man virsū! Visa mana dzīve ir vienas vienīgas pūles izbēgt no mūsu ikdienas bēdīgās vienmuļības. Mazās mīklas, kuras es šad tad atrisinu, palīdz man sasniegt šo mērķi.

—    Jūs esat īsts cilvēces labdaris, — es teicu.

Holmss paraustīja plecus.

—    Laikam gan es šādu tādu labumu atnesu. «L'homme c'est lieu — l'oeuvre c'est tout,» [2] kā teicis Gistavs Flobērs vēstulē Zoržai Sandai.

RAIBA LENTA

Pārskatot savas piezīmes par Šerloka Holmsa dēkām pēdējos astoņos gados, kurās es veltīju uzmanību viņa izmeklēšanas metodēm, — un šādu piezīmju man uzklājies par septiņdesmit gadījumiem, — es atkārtoti nācu pie slēdziena, ka tanīs daudz kas traģisks, šis tas komisks Vai dīvains, bet nekas nav ikdienišķs, jo, strādādams aiz mīlestības uz savu mākslu, nevis naudas dēļ, viņš atteicās nodarboties ar parastām lietām, viņu interesēja tikai viss neparastais un pat fantastiskais. No visiem šiem gadījumiem man visērmīgākais šķiet tas, kas saistās ar labi pazistamu Serejas dzimtu — Stokmorenas Roilotiem. Notikumi norisinājās tanī laikā, kad mēs, nesen iepazinušies ni šerloku Holmsu, dzīvojām kā divi vecpuiši Beikerstrī- l.i. dzīvoklī. Iespējams, ka es jau agrāk būtu publicējis šīs piezīmes, bet mani atturēja dotais solījums glabāt šo noslēpumu līdz zināmam laikam, un tikai pirms mēneša lēdijas priekšlaicīgā nāve atbrīvoja mani no šā solījuma. Domāju, ka nepieciešams parādīt notikumu īstā gaismā, jo plaši izplatītās baumas par doktora Grimsbija Roilota nāvi piedēvēja to daudz briesmīgākiem apstākļiem, nekā tie bija īstenībā.

Kādā aprīļa rītā 1883. gadā es pamodies ieraudzīju, ka Šerloks Holmss stāv pie manas gultas un jau paspējis pilnīgi apģērbties. Parasti viņš cēlās ļoti vēlu; un, kad es, pametis acis uz pulksteni virs kamīna, ieraudzīju, ka tas i ada tikai ceturksni uz astoņiem, tad nogrozīju galvu iz- luīnā un arī pārmetoši, jo mēdzu turēties pie stingrām parašām celties un gulties.

— Ļoti žēl, ka nācās jūs modināt, Votson, — Holmss sacija, — bet šodien tas bijā neizbēgami. Vispirms tika uzmodināta misis Hadzona, viņa uzmodināja mani, bet es jūs.

—    Kas tad noticis? Ugunsgrēks, vai?

—    Nē, ieradusies kliente. Kāda jauna visai satraukta lēdija, kura pieprasa satikšanos ar mani. Viņa gaida viesistabā. Un, ja nu jaunas lēdijas tik agrā stundā parādās galvaspilsētas ielās un ceļ augšā no miega svešus cilvēkus, tad, manuprāt, viņām ziņojams kaut kas svarīgs. Un, ja tas būs kas interesants, tad jums būs žēl, ja nedzirdēsiet visu no paša sākuma. Tāpēc es riskēju jūs modināt, lai nelaupītu izdevību uzzināt visu no pirmavota.

—    Dārgais draugs, šādu izdevību es garām nelaidīšu.

Kur nu vēl lielāks prieks kā sekot Holmsa izmeklēšanas

gaitai, apbrīnot viņa zibenīgos secinājumus, tikpat ašus kā nojauta, bet vienmēr dibinātus uz loģiskiem pamatiem! Dažreiz likās, ka viņš atrisina viņam uzdotās mīklas nevis ar prātu, bet ar kādu apgarotu nojautu, taču visi viņa secinājumi balstījās uz precīzu un stingru loģiku.

Es aši apģērbos, un pēc pāris minūtēm mēs jau iegājām viesistabā. Melnās drēbēs tērpta un ar biezu plīvuru aizsegusies lēdija piecēlās, mums ienākot.

—    Labrīt, mem, — Holmss laipni sveicināja. — Mani sauc Šerloku Holmsu, un tas ir mans tuvākais draugs un palīgs doktors Votsons, ar kuru jūs varat runāt tikpat vaļsirdīgi kā ar mani. Ahā, misis Hadzona iedomājusies iekurt kamīnu. Tas ir labi, jo jūs esat nosalusi. Sēstieties tuvāk pie uguns un atļaujiet piedāvāt jums tasīti karstas kafijas.

—   Es netrīcu aiz aukstuma, mister Holms, — sieviete klusu sacīja, piesēzdamās pie kamīna.

—   Aiz kā tad?

—    Aiz bailēm, mister Holms. Aiz šausmām!

Viņa atmeta plīvuru, un mēs redzējām, ka viņa patiešām ļoti uztraukta, seja bāla un bailēs saviebta, acis nemierīgas un bažu pilnas kā vajātam dzīvniekam. Viņai nevarēja būt vairāk par trīsdesmit gadiem, taču matos jau vizēja sirmi pavedieni. Šerloks Holmss pārlaida viņai savu ašo, izprotošo skatienu.

—    Jums nav ko baidīties, — viņš teica, paliekdamies uz priekšu un mierinoši pieskardamies viņas rokai. — Esmu pārliecināts, ka mēs tiksim galā ar visām jūsu nepatikšanām … Jūs esat atbraukusi ar šīrīta vilcienu.

—    Vai tad jūs mani pazīstat?

—    Nē, bet es redzu jūsu kreisās rokas cimdā biļeti at- pakaļbraucienam. Jūs esat agri cēlusies un ceļā uz staciju braukusi krietnu gabalu divričos pa dubļainu ceļu.

Lēdija strauji sarāvās un apjukusi palūkojās uz Šerloku Holmsu.

—     Tur nav ko brīnīties, mem, — viņš smaidīdams sacīja. — Jūsu virsjakas kreisā piedurkne vismaz septiņās vietās ir nošļakstīta ar dubļiem. Plankumi gluži svaigi. Tā nošļakstīties var tikai divričos, turklāt sēdot pa kreisi no braucēja.

—     Jums ir pilnīga taisnība, — viņa atbildēja. — Es izbraucu no mājām pirms sešiem, ierados Leterhedā divdesmit minūtes pēc septiņiem un ar pirmo vilcienu atbraucu uz Londonu. Ser, es nevaru ilgāk izturēt šīs mokas, es zaudēšu prātu! Man nav neviena, pie kā griezties, l iesa, ir kāds cilvēks, kam esmu tuva, bet viņš, nabags, nekā nevar man palīdzēt. Esmu dzirdējusi par jums, mister Holms, man stāstīja par jums misis Farintoša, kurai jūs palīdzējāt nestundā. Viņa man iedeva jūsu adresi. O, ser, varbūt jūs palīdzētu arī man vai vismaz iemestu kādu gaismas stariņu tai melnajā tumsā, kas ir ap mani! Patlaban es neesmu spējīga atlīdzināt jums par jūsu pakalpojumiem, bet pēc diviem mēnešiem notiks manas kāzas, tad es būšu noteicēja par savu mantu — un jūs redzēsiet, ka es protu būt pateicīga.

Holmss piegāja pie pults, atslēdza to un, izņēmis piezīmju grāmatiņu, ieskatījās tanī.

—    Farintoša, — viņš noteica. — Jā, atceros šo gadījumu, tur bija runa par opālu diadēmu. Tas notika, pirms vēl mēs bijām pazīstami, Votson. Varu jums apgalvot, mem, ka ar prieku palīdzēšu jums tāpat kā jūsu draudzenei. Atlīdzības man nevajag, mans darbs pats sniedz man atlīdzību, bet, ja gadīsies kādi izdevumi, tad tos jūs varēsiet atlīdzināt, kad jums tas būs izdevīgi. Un tagad lūgšu izstāstīt mums visu, kas varētu mums palīdzēt nākt pie zināma slēdziena.

—    Ak vai! — mūsu apmeklētāja atbildēja. — Pats briesmīgākais manā stāvoklī ir tas, ka manas bailes ir tik neskaidras, manas aizdomas saistās ar tādiem sīkumiem, ka pat tas vienīgais cilvēks, pie kura man tiesības mek- lēt padomu un palīdzību, uzskata manu stāstu par nervozas sievietes murgiem. Viņš man to nesaka, bet es lasu to viņa mierinošajos vārdos un izvairīgajos skatienos. Esmu dzirdējusi, ka jūs, mister Holms, protat atklāt cilvēku sirds neskaitāmās ļaunās dziņas un varēsiet dot padomu, kā man rīkoties tais briesmās, kas ielenc mani.

—    Es klausos, mem.

—    Mani sauc Elenu Stoneri. Dzīvoju pie sava patēva doktora Roilota Stokmorenā, pie Serejas rietumu robežas. Patēva dzimta ir viena no visvecākajām sakšu dzimtām Anglijā, un viņš ir šīs dzimtas pēdējā atvase.

Holmss pamāja ar galvu:

—    Esmu dzirdējis šo uzvārdu.

—    Bijis laiks, kad Roilotu dzimta uzskatīta par vienu no pašām bagātākajām Anglijā, ziemeļos viņiem piederējušas muižas Berkširā, bet rietumos — Hempširā. Taču pagājušajā gadsimtā četras paaudzes pa kārtai putinājušas savu mantu, kamēr beidzot reģentu laikā kāds mantinieks, kaislīgs spēlmanis, izputinājis visu. No agrākajām muižām atlikuši tikai daži akri zemes un senlaicīgs pirms divsimt gadiem celts nams, kurš arī sen jau ieķīlāts. Pēdējais šās dzimtas pēcnācējs vadījis šinī namā nožēlojamu ubaga aristokrāta dzīvi. Bet viņa vienīgais dēls, mans patēvs, nopratis, ka jāmāk pielāgoties jaunajam stāvoklim, aizņēmies no kāda radinieka naudu, izstudējis medicīnu un devies uz Kalkutu, kur ar savu māku un uzņēmību ieguvis plašu praksi. Bet tad viņa namā notikusi zādzība, viņš dusmu lēkmē nositis savu namzini, iedzimto, kas viņam kalpojis, un tikko pats izglābies no nāves soda. Pēc ilga ieslodzījuma cietumā viņš atgriezās Anglijā sarūgtināts un vīlies.

Indijā doktors Roilots apprecēja manu māti, misis Stoneri, Bengālijas artilērijas pulka ģenerālmajora atraitni. Es un mana māsa Džūlija bijām dvīņi un tikko divus gadus vecas, kad māte apprecējās otrreiz. Mātei bija diezgan prāvs kapitāls, kas ienesa gadā ap tūkstoš mārciņu; naudu viņa novēlēja doktoram Roilotam, bet tikai tik ilgi, kamēr mēs neizejam pie vīra; šai gadījumā mums katrai jāsaņem zināma summa. Drīz pēc mūsu atgriešanās Anglijā māte nomira •— viņa gāja bojā pirms astoņiem gadiem dzelzceļa katastrofā. Pēc viņas nāves doktors Roilots atmeta mēģinājumus turpināt ārsta praksi Londonā un kopā ar mums pārcēlās uz savu senču namu Stokmorenā. Ar mātes atstāto naudu pilnīgi pietika mūsu vajadzībām, un, likās, nekas nevarētu aptumšot mūsu laimi.

Taču ap šo laiku mūsu patēvs dīvaini pārvērtās. Kaimiņi sākumā bija ļoti priecīgi, ka Stokmorenas Roilots atgriezies dzimtajā ligzdā, bet viņš nedraudzējās ne ar vienu, neapmeklēja kaimiņus, noslēdzās savā namā, kuru pameta ļoti reti, un tādās reizēs uzsāka nejēdzīgas ķildas ar ikvienu, kas pagadījās ceļā. Nevaldāmu, neprātīgu dusmu lēkmes, liekas, mantotas iedzimtības ceļā visiem Roilotiem, bet manam patēvam tās, šķiet, vēl pastiprinājusi ilgā uzturēšanās tropu apgabalos. Viņam bija neskaitāmas apkaunojošas sadursmes ar kaimiņiem, divas reizes viņu sauca pie tiesas, beidzot viņš kļuva par biedēkli visam apvidum, un vietējie iedzīvotāji bēga uz visām pu- ' sēm, viņu ieraudzīdami, jo viņš ir neiedomājami spēcīgs . un dusmās ne ar ko nerēķinās. Viņnedēļ viņš iemeta upē I c iemata kalēju — un es atdevu visu savu naudu, lai izbēgtu no publiska skandāla. Vienīgie patēva draugi ir čigāni, tiem viņš atļauj uzstādīt teltis tai nelielajā, ar kazenēm apaugušajā zemes gabaliņā, kas sastāda visu viņa īpašumu, un savukārt izmanto viņu viesmīlību, nedēļām ilgi klejodams kopā ar viņiem. Vēl viņš mēdz kaislīgi pieķerties mežonīgiem dzīvniekiem, kurus viņam kāds paziņa piegādā no Indijas, tāpēc pa viņa īpašumu brīvi klejo pantera un paviāns, kuri iedveš kaimiņiem gandrīz ļ lādas pašas bailes kā viņu saimnieks.

No teiktā jūs varat saprast, ka mums ar māsu nebija nekāda jautrā dzīve. Neviens kalpotājs negribēja dzīvot pie mums, un ilgu laiku mēs pašas darījām visus mājas 1 darbus. Māsa mira divdesmit astoņu gadu vecumā, bet mati viņai jau sāka sirmot tāpat kā tagad man.

—    Tātad jūsu māsa ir mirusi?

—    Viņa nomira pirms diviem gadiem, un tieši par viņas nāvi es gribu jums stāstīt. Jūs paši saprotat, ka, tik noslēgti dzīvojot, mums bija maz izdevības iepazīties ar mūsu kārtas un mūsu vecuma ļaudīm. Mums ir neprecēta krustmāte, manas mātes māsa, mis Honorija Vestfeila, kura dzīvo Herovas tuvumā, un pie viņas mūs šad tad laida ciemoties. Pirms diviem gadiem Džūlija pavadīja lur Ziemsvētkus, iepazinās ar atvaļinātu flotes majoru un saderinājās ar viņu. Pārbraukusi viņa pastāstīja par to patēvam, kurš nekā neiebilda pret viņas nodomu precēties, taču divas nedēļas pirms kāzām briesmīgs atgadījums nolaupīja manu vienīgo draugu.

Šerloks Holmss klausījās, atlaidies atzveltnī, aizvēris acis un atspiedis galvu pret dīvāna spilvenu bet tagad viņš pacēla plakstus un paskatījās uz apmeklētaju.

—          Lūdzu, nepalaidiet garām nevienu sīkumu savā stāstā!

—           Man to viegli izdarīt, jo visi šā drausmīgā laika notikumi man dziļi iespiedušies atmiņā. Kā jau teicu, dzīvojamais nams ir ļoti vecs un tikai viens spārns derīgs dzīvošanai. Apakšējā stāvā atrodas guļamistabas, pašā ēkas centrā ir viesistabas. Pirmajā guļamistabā guļ doktors. Roilots, otrā — mana māsa, trešajā — es. Starp guļamistabām nav durvju, istabās tiek iekšā no gaiteņa. Vai es stāstu pietiekami skaidri?

—    O jā!

—           Pa visu triju guļamistabu logiem var redzēt zālienu. Tai liktenīgajā naktī patēvs agri aizgāja gulēt, bet mēs zinājām, ka viņš nav iemidzis, jo māsai nedeva miera Indijas cigāru dūmi — viņš mēdza smēķēt vakaros. Tāpēc viņa ienāca pie manis, un mēs kādu laiciņu tērzējām, pār- spriezdamas gaidāmās kāzas. Pulksten vienpadsmitos viņa gribēja jau iet projām, bet uz sliekšņa apstājās un iejautājās:

«Elen, vai tev nakti nav gadījies dzirdēt svilpienus?»

«Nē,» es atteicu.

«Nevarētu taču būt, ka tu svilp pa miegam?»

«Protams, ka ne. Bet kāpēc tu tā jautā?»

«Pēdējās naktīs ap pulksten trim es skaidri dzirdu klusus svilpienus. Man ļoti modrs miegs, un es katrreiz pamostos. Nevaru saprast, kur svilpj — varbūt blakus istabā, varbūt ārā. Tāpēc man gribējās zināt, vai tu esi ko dzirdējusi.»

«Nē, es neesmu. Varbūt tur svilpj kazenājos tie blandoņi čigāni?»

«Var jau būt. Taču, ja svilptu ārā, tad tu arī būtu ko dzirdējusi.»

«Es guļu ciešākā miegā par tevi.»

«Lai paliek, nieki vien ir,» māsa uzsmaidīja man, aizvēra manas durvis, un es dzirdēju, ka viņa aizslēdz savējās.

—    Tātad jums bija paradums nakti ieslēgties?

—    Jā, vienmēr.

—    Bet kāpēc?

—    Es laikam minēju, ka doktoram bija pantera un paviāns. Mēs jutāmies pilnīgā drošībā tikai tad, kad durvis bija aizslēgtas.

—    Saprotu. Lūdzu, turpiniet!

—    Nakti es nevarēju iemigt. Mani māca nojauta, ka notiks kāda briesmīga nelaime. Atceraties, mēs bijām dvīņu māsas, un jūs zināt, cik smalkām saitēm ir saistītas dvīņu dvēseles. Nakts bija baiga: vējš gaudoja, lietus šļakatas dauzīja rūtis. Pēkšņi caur vētras auriem izlauzās mežonīgs baiļu kliedziens. Kliedzēja bija mana māsa. Es izlēcu no gultas, paķēru lakatu un izskrēju gaitenī. Kad atvēru durvis, man arī šķita, ka dzirdu māsas aprakstīto kluso svilpienu, un pēc tam kaut kas nošķindēja, it kā nokristu metāla gabals. Pieskrējusi pie māsas durvīm, es redzēju, ka tās lēni atdarās, un apstājos, šausmu pārņemta. Gaitenī dega lampa, un tās gaismā es ieraudzīju uz sliekšņa parādāmies māsu. Viņas seja bija nāves bālumā, rokas pastieptas uz priekšu, kā lūdzot palīdzību, augums grīļojās. Pieskrējusi klāt, es apkampu viņu, bet viņas ceļgali sagņūza, un viņa pakrita uz grīdas. Viņa locījās it kā neizturamās sāpēs, rokas un kājas viņai raustīja krampji. Sākumā man šķita, ka viņa mani nepazīst, bet, kad es noliecos, viņa pēkšņi iekliedzās šausmīgā balsī, kuru nekad neaizmirsīšu:

«Ak dievs, Elen! Raibā banda!»

Viņa mēģināja vēl ko izteikt, rādīdama ar pirkstu uz patēva istabas pusi, bet jauna krampju lēkme neļāva viņai lunāt. Es skrēju pēc patēva, skaļi saukdama viņu palīgā, un viņš izsteidzās ārā, ģērbies pidžamā. Māsa bija bez samaņas, kad viņš pieskrēja klāt. Viņš ielēja māsai mutē konjaku un tūliņ sūtīja pēc ciemata ārsta, bet visas pūles glābt māsu bija veltīgas, un viņa nomira, nenākusi pie samaņas. Tik šausmīgu galu piedzīvoja mana mīļotā māsa.

—   Vienu mirkli, — Holmss pārtrauca, — vai esat pārliecināta, ka dzirdējāt svilpienu un metāla šķindas? Vai varat to apzvērēt?

—   To jau pratināšanā man jautāja tiesas izmeklētājs. Man liekas, ka es to dzirdēju, bet varbūt mani maldināja vētras auri un vecā nama sprakstoņa.

—   Kā jūsu māsa bija ģērbusies?

—   Viņa bija naktskreklā. Labajā rokā viņa turēja apsvilušu sērkociņu, bet kreisajā kārbiņu.

—          Tas liecina, ka viņa uzvilkusi sērkociņu un skatījusies, kas īsti viņu nobiedējis. Ļoti svarīgi. Pie kādiem slēdzieniem nāca izmeklētājs?

—    Viņš rūpīgi pārbaudīja visu, jo doktora Roilota raksturs jau bija pazīstams visai apkārtnei. Taču izmeklētājam neizdevās noskaidrot māsas nāves cēloni. Es liecināju, ka viņas istabas durvis bija no iekšpuses aizslēgtas, logam priekšā veclaiku aizvirtņi, kurus nostiprina ik vakaru ar platām dzelzs bultām no iekšpuses. Sienas tika rūpīgi izklaudzinātas, bet tās viscaur izrādījās vienādi biezas. Arī grīdā nekā neatrada. Skurstenis ir plats, bet tam ir veseli četri aizšaujamie. Nav nekādu šaubu, ka māsa katastrofas brīdī bijusi viena. Nekādas varas darbu pazīmes arī nebija redzamas.

—    Un inde?

—   Ārsti izmeklēja viņu, bet nekā neatrada.

—    Kas tad, pēc jūsu domām, bija nāves cēlonis?

—   Manuprāt, viņa mira aiz pārbīļa un nervu satricinājuma, taču, kas viņu varēja tā nobiedēt, to es nespēju iedomāties.

—   Vai čigāni tolaik bija tuvumā?

—    Jā, tie gandrīz vienmēr dzīvo pie mums.

—   Ko tad varēja nozīmēt viņas vārdi par bandu, raibu bandu?

—   Redzat, sākumā man šķita, ka viņa saka: «Raiba bante,» — tā mēs bērnībā pēc laucinieku parašas mēdzām saukt lentas, bet tam es neatrodu nekāda pamatojuma, tāpēc es domāju, ka viņa minēja bandu, iespējams, šos pašus čigānus. Kāpēc banda raiba, to man grūti izskaidrot, bet varbūt raibie lakatiņi, ko nēsā čigānietes, iedvesa viņai šo dīvaino apzīmējumu.

Holmss papurināja galvu: acīm redzot, šis izskaidrojums viņu neapmierināja.

—   Tur slēpjas kas cits, — viņš sacīja. — Lūdzu, stāstiet tālāk!

—     Kopš tā laika aizritējuši divi gadi, kurus esmu aizvadījusi pilnīgā vientulībā. Bet pirms mēneša kāds labs draugs, kuru jau ilgi pazīstu, parādīja man godu, bildinādams mani. Tas ir Persijs Ermitedžs, mistera Ermitedža otrais dēls, no Krenvoteras pie Redingas. Mans patēvs nekā neiebilda pret mūsu laulībām, un pavasari mums būs kāzas.

Pirms divām dienām mūsu nama rietumu spārnā sākās dažādi labošanas darbi. Manas guļamistabas sienā tika izlauzts caurums, un man vajadzēja pārcelties uz agrāko māsas istabu un gulēt tanī pašā gultā, kur gulēja viņa. Varat iedomāties manas šausmas, kad pagājušo nakti, gulēdama nomodā un prātodama par māsas traģisko nāvi, es pēkšņi izdzirdēju nakts klusumā to pašu kluso svilpienu, kas bija. viņas bojā ejas vēstnesis. Uzlēcu kājās, aizdedzināju lampu, bet istabā neviena nebija. Gulēt es vairs neiedrošinājos, biju pārāk uztraukusies, tāpēc apģērbos un, gaismiņai svīstot, izzagos no mājas, noīrēju divričus viesnīcā «Kronis», kura atrodas iepretī mūsu mājai, aizbraucu uz Leterhedu un no turienes pie jums ar vienīgo nolūku — sastapt jūs un lūgt jums padomu.

—   Tas bija gudri darīts, — mans draugs sacīja. — Bet vai jūs man visu Izstāstījāt?

—   Jā, visu.

—   Nē, mis Stonere, visu gan ne; jūs gribat saudzēt savu patēvu.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

Atbildes vietā Holmss atbīdīja melnās mežģīnes, ar kurām bija apšūta apmeklētājas blūzes piedurkne. Uz baltās locītavas bija skaidri saredzami pieci sarkani plankumi — piecu pirkstu zīmes.

—    Pret jums nežēlīgi izturējušies, — Holmss teica.

Lēdija tumši pietvīka un aši noslēpa roku.

—    Patēvs ir skarbas dabas, — viņa nočukstēja, — un droši vien pats neapzinās savu spēku.

Iestājās ilgs klusums. Holmss sēdēja, atbalstījis zodu rokās, un lūkojās sprakšķošajā ugunī.

—    Tā ir stipri sarežģīta lieta, — viņš beidzot pārtrauca klusumu. — Man vēl jānoskaidro tūkstošiem sīkumu, pirms izlemju, kā rīkoties. Un tomēr — mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli. Ja mēs šodien aizbrauktu uz Stokmo- renu, vai mums būtu iespējams ieskatīties šinīs telpās tā, lai jūsu patēvs nekā par to nedabū zināt?

—    Viņš tieši šorīt teica man, ka braukšot uz pilsētu svarīgās darīšanās. Var gadīties, ka viņš nav mājās visu dienu, un tad jūs varētu justies pilnīgi droši. Mums gan tagad ir saimniecības vadītāja, bet viņa ir veca un padumja, viņu es viegli dabūšu nost no ceļa.

—   Lieliski! Jums nav iebildumu pret braucienu, Votson?

—   Ne mazāko.

—- Tad mēs ieradīsimies abi. Bet ko jūs pati darīsiet?

—    Man šis tas iepērkams pilsētā, bet es braukšu uz mājām ar vilcienu, kas atiet no šejienes pulksten divpadsmitos, lai būtu laikā uz vietas un sagaidītu jūs.

—    Gaidiet mūs tūliņ pēc pusdienas! Man arī vēl šis tas nokārtojams pirms braukšanas. Vai jūs nepaliktu pie mums uz brokastīm?

—    Nē, man jāiet. Man kā akmens novēlies no sirds, kad uzticēju jums savas raizes. Tātad gaidīšu jūs pēc pusdienas. — Viņa nolaida biezo melno plīvuru pār seju un izslīdēja no istabas.

—   Ko jūs domājat par visu to, Votson? — Holmss ievaicājās, atlaidies atzveltnī.

—    Manuprāt, tā ir tumša un baiga lieta.

—    Pietiekami tumša un pietiekami baiga.

—   Bet, ja šī lēdija nemaldās, apgalvodama, ka grīda un sienas tanī istabā ir kārtībā un ka pa logu, durvīm un skursteni neviens istabā nevar iekļūt, tad viņas māsa savā mīklainās nāves mirklī bijusi viena pati.

—   Bet ko nozīmē šie svilpieni naktī un visai dīvainie mirējas vārdi?

—    To es nevaru izskaidrot.

—    Ja savācam visus šos faktus kopā — svilpienus naktī, čigānus, ar kuriem šim doktoram tik draudzīgas attieksmes, mirējas norādījumus uz kādu bandu, beidzot, to faktu, ka mis Elena Stonere dzirdējusi nošķindam metāla priekšmetu, varbūt bultas, kad aizvirtņus atkal aizbultē, — turklāt paturam prātā, ka doktors nemaz nav ieinteresēts izdot pameitu pie vīra, drīzāk otrādi — izjaukt kāzas, tad domāju, ka esmu uz pareizām pēdām, lai atklātu šo noslēpumu.

—    Bet ko, pēc jūsu domām, darīja čigāni?

—    Nezinu .. . Nevaru iedomāties.

—    Man ir daudz iebildumu pret jūsu teoriju.

—    Man tāpat, un tieši tāpēc mēs šodien dosimies uz Stokmorenu. Gribu pārbaudīt visu uz vietas. Velns parāvis, kas tad tas?

Sis izsauciens nejauši izlauzās manam draugam, kad durvis pēkšņi tika atrautas vaļā un tanīs parādījās kāds milzīga auguma vīrietis. Viņa apģērbā bija šis tas no ārsta, šis tas no lauksaimnieka: melns cilindrs, gari svārki, augsti zābaki un rokā suņu pātaga. Viņš bija tik garš, ka cilindrs skārās pie durvju palodas, un tik plats plecos, ka tikko varēja iespraukties pa šīm durvīm. Tuklā, brūni

iedegusi, zemu kaislību apzīmogotā seja bija vienās grumbās, dziļi iegrimušās acis, kas meta niknas dzirkstis, un garais, tievais, kaulainais deguns padarīja viņu līdzīgu vecam plēsīgam putnam.

—    Kurš no jums ir Holmss? — viņš uzprasīja.

—    Tā sauc mani, — mans draugs mierīgi atbildēja,

—   un nu jums ir zināmas priekšrocības, jo jūsu vārdu es nezinu.

—    Es esmu doktors Grimsbijs Roilots no Stokmorenas.

—    Lūdzu, piesēstiet, doktor, — Holmss laipni aicināja.

—          Prātā nenāk! Te bija mana pameita. Es viņu izsekoju. Ko viņa jums teica?

—          Pavasaris šogad tā kā drusku par vēsu, — Holmss sacīja.

—    Ko viņa jums sastāstīja? — vecais nikni uzbrēca.

—          Tomēr esmu dzirdējis, ka krokusiem tas par sliktu nenākšot, — mans draugs nesatricināmi turpināja.

—           Ahā, jūs gribat mani izāzēt! — mūsu apmeklētājs nošņācās, paspēra soli uz priekšu un pavicināja pātagu.

—    Es jūs pazīstu, nelieša gabals! Esmu jau dzirdējis, ka jums patīk bāzt degunu citu darīšanās.

Mans draugs pasmaidīja.

—    Okšķeris!

Holmss pasmaidīja vēl jautrāk.

—    Policijas suns!

Holmss sāka smieties no visas sirds.

—    Jūs esat ļoti interesants sarunu biedrs, — viņš teica.

—   Kad ejat ārā, aiztaisiet durvis, man nepatīk caurvējš.

—           Iešu tad, kad pateikšu visu, ko gribu teikt. Nedomājiet bāzt degunu manās darīšanās! Es zinu, ka mis Stonere bija šeit, — es viņu izsekoju. Tam labi neklāsies, kas stāsies man ceļā. Re!

Viņš aši paspēra soli uz priekšu, paķēra krāsns biguli un salieca to līku ar savām lielajām, brūni iedegušajām rokām.

—          Pielūkojiet, ka netiekat man nagos, — to norēkdams, viņš iemeta saliekto biguli kamīnā un atstāja istabu.

—          Varen mīlīgs radījums, — Holmss nosmējās. — Tāds milzis jau nu es neesmu, taču, ja viņš nebūtu aizvācies, l.id būtu parādījis viņam, ka diezin vai esmu vārgāks.

Viņš pacēla dzelzs biguli un ar vienu strauju kustību .itlieca to taisnu.

—   Kāda nekaunība sajaukt mani ar policiju! Taču šis apmeklējums padara Stokmorenas lietu vēl interesantāku. Ceru tikai, ka mūsu mazajai draudzenei nevajadzēs ciest, ka aiz piesardzības trūkuma ļāvusi šim dzīvniekam tikt uz savām pēdām. Un tagad, Votson, pabrokastosim, un tad es aizstaigāšu līdz juristiem, varbūt izdosies ievākt kādas ziņas, kuras varētu mums noderēt.

Viņš atgriezās pulksten vienos un parādīja man zila papīra lapu ar dažādām atzīmēm un skaitļiem.

—    Es izlasīju nelaiķes doktora sievas testamentu, — viņš sacīja. — Lai tiktu pie lielākas skaidrības, man vajadzēja pārrēķināt pašreizējās cenās vērtspapīrus, kuri sastāda viņas kapitālu. Viņas miršanas gadā kopējais ienākums sastādīja vienu tūkstoti un simt mārciņas, bet patlaban sakarā ar lauksaimniecības produktu palētināšanos pamazinājies līdz septiņsimt piecdesmit mārciņām. Precoties katrai meitai tiesības uz divsimt piecdesmit mārciņām. Tātad, ja abas apprecētos, mūsu skaistulim paliktu pāri tikai sīkumi, un pat, ja apprecētos viena, arī tad viņa ienākumi jūtami samazinātos. Mans šīrīta darbs nav veltīgs, es ieguvu pierādījumus, ka patēvam bijuši nopietni iemesli stāties ceļā meitu precībām. Un nu, Votson, nezaudēsim ne mirkli, stāvoklis pārāk nopietns, it sevišķi tāpēc, ka vecais jau zina, cik ļoti esam ieinteresēti viņa afērā. Ja esat gatavs, pasauksim kebu un dosimies uz staciju. Būtu ļoti labi, ja jūs paņemtu revolveri līdzi. Ar ieroci vislabāk var pārliecināt džentlmeni, kurš spējīgs saliekt lokā dzelzs biguli. Revolveris un zobu suka — vairāk nekas mums nav vajadzīgs.

Vaterlo stacijā mums laimējās tūliņ tikt vilcienā. Le- terhedā mēs noīrējām ratus un nobraucām kādas piecas jūdzes pa gleznainajiem Serejas ceļiem. Diena bija saulaina, pa debesīm klīda tikai pāris mākoņu šķiesnu. Kokiem un dzīvžogu krūmiem jau vērās pirmie zaļie pumpuri, un gaisu pildīja patīkamais valgās zemes aromāts. Man likās tik dīvains šis pretstats starp pavasara aizkustinošo atmodu un briesmīgo mīklu, kura atvedusi mūs uz šejieni. Mans ceļa biedrs sēdēja, sakrustojis rokas, pārvilcis platmali pār acīm, iespiedis zodu krūtīs, iegrimis dziļās domās. Pēkšņi viņš izslējās, uzsita man uz pleca un pamāja kaut kur uz pļavu pusi.

—    Skatieties!

Plašs parks stiepās augšup pa lēzenu nogāzi, pārvērz- damies biezā birzī kalna galotnē. Zaru biežņai vīdēja cauri senlaicīgas muižas ēku pelēkās jumtgales un dzīvojamās ēkas smailais tornis.

—    Stokmorenā? — Holmss uzprasīja vedējam.

—    Jā, ser, tur dzīvo doktors Grimsbijs Roilots.

—     Tur ir kāda piebūve, ko mums vajadzētu apskatīt, — Holmss sacīja.

—      Ceļš iet caur ciematu, — vedējs norādīja uz ēku puduri netālu pa kreisi, — taču, ja jums ātrāk gribas tikt uz- muižu, tad pārkāpiet šeit pār dzīvžogu un ejiet pa taciņu pāri laukam. Pa to taciņu, pa kuru nāk šurp tā lēdija.

—      Tā laikam ir mis Stonere, — Holmss teica, ar roku aizsegdams acis pret sauli. — Jā, mēs iesim pa taciņu.

Mēs izkāpām no ratiem, samaksājām vedējam, un tas brauca atpakaļ uz Leterhedu.

—      Lai viņš domā, ka esam arhitekti vai kas tamlīdzīgs, — Holmss sacīja, kāpdams pāri dzīvžogam, — tad mazāk pļāpās. Labdien, mis Stonere! Kā redzat, mēs esam turējuši vārdu.

Mūsu šīrīta apmeklētājas seja staroja priekā.

—      Es ar tādu nepacietību gaidīju jūs! — viņa izsaucās, silti spiezdama mums rokas. — Viss ir lieliski, patēvs aizbraucis uz pilsētu un diezin vai atgriezīsies pirms vakara.

—      Mums jau bija prieks iepazīties ar doktoru Roi- lotu, — Holmss teica un pāris vārdos izstāstīja par šo iepazīšanos.

Mis Stonere nobālēja.

—     Dievs debesīs! — viņa izsaucās. — Tātad viņš man sekojis!

—    Tā izrādās.

—      Viņš ir tik viltīgs, ka es nekad nejūtos droša, vai tikai viņš mani slepeni neuzmana. Ko nu viņš teiks, kad pārbrauks?

—      Lai nu viņš piesargās, jo viņam var nostāties ceļā kāds, kas viltībā viņu pārspēs. Ieslēdzieties vakarā savā istabā! Ja viņš sāks trakot, mēs aizvedīsim jūs pie jūsu krustmātes uz Herovu. Un tagad pacentīsimies izmantot laiku, kas ir mūsu rīcībā. Esiet tik laipna un parādiet mums tās telpas, kuras mūs var interesēti

Nams bija celts no pelēkiem ar ķērpjiem klātiem akmeņiem; tam bija divi ieapaļi spārni kā krabja knaibles abpus centrālās nama daļas. Vienā spārnā logi bija izdau- zīti un aizsisti ar dēļiem, jumts vietumis iegrimis — i;la postažas aina. Centrālā daļa bija mazliet labāk saglabājusies, taču tāpat neapdzīvojama, bet spārns labajā ēkas pusē samērā nesen remontēts, un aizkari logos un zilganie dūmi, kas pacēlās no skursteņiem, liecināja, ka īpašnieka ģimene dzīvo tieši šeit. Tomēr šā spārna sānos rēgojās sastatnes un no sienas bija izlauzti daži akmeņi, bet neviena mūrnieka šobrīd neredzēja. Holmss lēni apstaigāja neapkopto zālienu, veltīdams dziļu uzmanību logiem.

—    Cik saprotu, tad jūs agrāk dzīvojāt malējā istabā, vidējais ir jūsu māsas istabas logs, bet tas, kas tuvāk ēkas centram, — doktora Roilota istabas logs.

—   Jā, pareizi. Bet tagad es guļu vidējā istabā.

—    Saprotu, remonta dēļ. Pie reizes, nekas neliecina, ka šai sienai bijis nepieciešams remonts.

—   Nemaz nav nepieciešams. Manuprāt, tas ir tikai iegansts, lai dabūtu mani ārā no manas istabas.

—    Jā, tas ir visai ticami. Tātad gar pretējo sienu stiepjas gaitenis, no kura var iekļūt visās trijās istabās. Jādomā, ka gaitenim arī ir logi, vai ne?

—    Jā gan, bet ļoti mazi. Tik šauri, ka pa tiem neviens nevar ielīst.

—    Tā kā jūs katru nakti ieslēdzaties, tad no gaiteņa pie jums iekļūt nevar. Esiet tik laipna, ieejiet iekšā un aiztaisiet aizvirtņus!

Mis Stonere izpildīja šo lūgumu, un Holmss pielika visus spēkus, lai attaisītu aizvirtņus no ārpuses, bet veltīgi. Nebija pat spraugas, kurā varētu iebāzt naža asmeni, lai tiktu klāt pie bultām. Holmss ar lupu aplūkoja viras, bet tās bija no stipras dzelzs un pamatīgi iestiprinātas masī- vajā mūrī.

—    Hm! — viņš nomurmināja, domīgi berzēdams zodu. — Fakti runā pretī manai teorijai. Kad šie aizvirtņi aizbultēti, pa logu neviens netiks iekšā. Aplūkosim telpas no iekšpuses, varbūt tad mums šis tas kļūs skaidrāks.

Pa mazām sāndurvīm mēs iekļuvām izbalsinātā gaitenī, no kura varēja ieiet visās trijās guļamistabās. Holmss neatrada par vajadzīgu apskatīt mis Stoneres agrāko istabu, bet mēs tūliņ iegājām tanī telpā, kur mis Stonerei tagad bija jāguļ un kurā bija mirusi viņas māsa. Tā bija vienkārši mēbelēta istabiņa ar zemiem griestiem un platu kamīnu, kāds sastopams daudzās lauku mājās. Vienā stūrī atradās kumode, otrā — šaura, ar baltu segu pārklāta gultiņa; pa kreisi no loga bija novietots tualetes galds. Istabas iekārtu papildināja divi no klūdziņām pīti krēsli un četrstūrains meldru pinuma paklājs istabas vidū. Sienas bija apšūtas ar tumšiem, ķirmju saēstiem ozolkoka paneļiem, kuri laikam bija vienā vecumā ar pašu namu. Holmss paņēma vienu krēslu, nolika kaktā, atsēdās un sāka vērot istabu, nepalaizdams garām neviena sīkuma.

—           Ar kādu telpu savienots šis zvans? — viņš pēdīgi iejautājās, norādīdams uz resnu zvana auklu ar pušķi galā, kurš sniedzās teju pat līdz spilvenam.

—    Ar saimniecības vadītājas istabu.

—    Tas izskatās jaunāks par citiem priekšmetiem.

—    Jā, zvanu ievilka apmēram pirms trim gadiem.

—    Droši vien jūsu māsa lūdza, lai to ievelk.

—          Nē, viņa arī nekad nav to izmantojusi. Mēs taču visu darījām pašas.

—           Patiešām, tad tāda pamatīga zvana aukla šeit ir lieks greznums. Atvainojiet mani uz brītiņu, es gribu rūpīgi aplūkot grīdu.

Viņš to arī izpētīja ar lupu rokās, rāpodams no viena kakta uz otru un aplūkodams katru spraudziņu. Tikpat rūpīgi viņš pārbaudīja arī paneļus. Tad piegāja pie gultas, vērīgi apskatīja to un sienu pie tās. Tad viņš parāva zvana auklu.

—    Še tev! Tā taču ir imitācija!

—    Vai zvans nezvana?

—          Tas pat nav savienots ar stiepli. Redzat, aukla piesieta pie āķa tieši virs tā mazā cauruma, kur atrodas ventilators.

—    Cik dīvaini! Es to nebiju pamanījusi.

—           Ļoti dīvaini, — Holmss murmināja, raustīdams auklu. — Šai istabā šis tas liekas dīvains. Piemēram, kas tas par stulbu arhitektu, kas ierīko ventilatoru starp divām istabām, kad daudz loģiskāk būtu ierīkot to ārsienā.

—    Tas viss ir ierīkots nesen, — mis Stonere aizrādīja.

—    Acīm redzot, vienā reizē ar zvanu.

—    Jā, tieši toreiz te šo to pārtaisīja.

—           Interesanti pārtaisījumi: zvani, kuri nezvana, un ventilatori, kas neatbilst savam uzdevumam. Ar jūsu atļauju, mis Stonere, mēs tagad aplūkosim doktora Roilota istabu.

Tā bija lielāka, bet tikpat vienkārši iekārtota. Saliekama gulta, ar grāmatām — galvenokārt ar tehnisko literatūru — apkrauts plaukts, blakus gultai atzveltnes krēsls, pie sienas vienkāršs pīts krēsls, apaļš galdiņš un liels dzelzs naudas skapis — tie bija priekšmeti, kurus mēs ienākot ieraudzījām. Holmss lēni apstaigāja istabu, ar vislielāko interesi aplūkodams visu.

—          Kas te atrodas? — viņš jautāja, uzsizdams ar roku skapim.

—    Dažādi mana patēva dokumenti.

—    Oho! Tātad jūs esat skapī ieskatījusies?

—          Tikai vienu reizi, pirms vairākiem gadiem. Atceros, ka tanī bija vesela grēda papīru.

—    Bet vai tanī nevar būt, piemēram, kaķis?

—    Nē. Kas par dīvainu iedomu!

—    Nu, bet paskatieties!

Holmss noņēma no skapj augšas bļodiņu ar pienu.

—          Nē, kaķu mums nav. Toties mums ir pantera un paviāns.

—           Nu jā, protams! Pantera jau arī ir tikai liels kaķis, tomēr šī bļodiņa viņas vajadzībām daudz par mazu. Šeit slēpjas kaut kas tāds, ko man vajag noskaidrot.

Viņš attupās pie krēsla un sāka pētīt tā sēdekli.

—          Pateicos, nu man viss skaidrs, — viņš teica, iebāzdams lupu kabatā. — Ahā, te ir vēl kaut kas interesants!

Viņa uzmanību bija piesaistījusi neliela suņu pātaga, kas karājās gultas kājgalī. Pātagas galā bija cilpa.

—    Ko jūs par to domājat, Votson?

—          Manuprāt, gluži parasta pātaga. Nesaprotu gan, kāpēc vajadzīga šī cilpa.

—           Tā gan nemaz nav tik parasta. Ak vai, pasaule ir ļaunuma pilna, un, kad ļaunus darbus pastrādā gudrs cilvēks, tad tas ir vēl jo ļaunāk. Liekas, esmu redzējis visu, ko vajadzēja, mis Stonere, un ar jūsu atļauju iziesim pastaigāties pa zālienu.

Es nekad nebiju redzējis Holmsam tik satumsušu un sadrūmušu seju. Mēs labu brīdi klusēdami staigājām pa zālienu — un ne es, ne mis Stonere neiedrīkstējāmies pārtraukt Holmsa domas, kamēr viņš pats ierunājās:

—          Tagad ir ārkārtīgi svarīgi, mis Stonere, lai jūs precīzi izpildītu manus norādījumus.

—    Es to noteikti darīšu.

—          Apstākļi ir pārāk nopietni, un vilcināties nedrīkst. Jūsu dzīvība atkarīga no jūsu paklausības.

—    Apsolos, ka klausīšu katram jūsu vārdam.

—   Vispirms mēs ar draugu pavadīsim nakti jūsu istabā.

Tiklab mis Stonere, kā es uzmetām viņam pārsteigtu

skatienu.

—          Tas ir nepieciešami! Es jums tūliņ visu paskaidrošu. Kas tur aiz kokiem? Ciemata viesnīca?

—    Jā, tas ir «Kronis».

—    Ļoti labi. Vai jūsu logi no turienes redzami?

—    Noteikti.

—           Kad jūsu patēvs pārbrauks, pasakiet, ka jums sāp galva, ejiet uz savu istabu un ieslēdzieties. Kad dzirdēsiet, ka viņš apgulies, attaisiet aizvirtņus, atvelciet bultas un nolieciet uz palodzes lampu; tas būs signāls mums. Pati pievāciet visu, kas jums naktij vajadzīgs, un ejiet pārgulēt savā agrākajā istabā. Nešaubos, ka ar visu remontu tanī tomēr iespējams pārgulēt vienu nakti.

—   Bez šaubām.

—    Pārējo atstājiet mūsu ziņā.

—    Bet ko jūs domājat darīt?

—          Mēs pavadīsim nakti jūsu istabā un noskaidrosim, no kā cēlās troksnis, kas jūs nobiedēja.

—           Man šķiet, mister Holms, ka jūs jau esat par visu skaidrībā, — mis Stonere sacīja, pieskardamās viņa piedurknei.

—    Varbūt.

—   Tad, dieva dēj, pasakieit — kāpēc nomira mana

māsa?

—          Es gribu savākt skaidrākus pierādījumus, pirms runāju.

—          Tad pasakiet man vismaz to — vai manas aizdomas pareizas, ka viņa nomira aiz pārbīļa?

—           Nē, tas nav pareizi. Manuprāt, viņas nāves iemesls daudz būtiskāks. Bet tagad, mis Stonere, mums vajag jūs pamest, jo mūsu brauciens būs veltīgs, ja misters Roilots pārbraukdams atradīs mūs šeit. Uz redzēšanos! Esiet vīrišķīga, dariet visu tā, kā teicu, un nešaubieties, ka mēs pratīsim novērst visas jums draudošās briesmas!

Mēs ar Šerloku Holmsu bez pūlēm dabūjām istabu viesnīcas augšstāvā, un no mūsu logiem bija skaidri redzams iebraucamais ceļš un Stokmorenas apdzīvotā spārna logi. Krēslā mēs redzējām, ka doktors Roilots pārbrauc mājās; viņa milzīgais rumpis slējās kā kalns blakus sīkajam zēnam, kurš vadīja aizjūgu. Zēnam uzreiz neizdevās atdarīt smagos dzelzs vārtus, un mēs dzirdējām doktora nešpetnos aurus un redzējām, kā viņš vicina dūres zēnam gar degunu. Rati brauca tālāk, un pēc brītiņa starp kokiem iemirdzējās uguns kādas viesistabas logā.

—           Zināt ko, Votson, — Holmss ierunājās, kad mēs tā sēdējām tumsā, — es sāku šaubīties, vai ņemt jūs šonakt līdzi. Briesmas ir visai reālas.

—    Vai es varu būt kaut kā palīdzīgs?

—    Jūsu klātbūtne var izrādīties ārkārtīgi svarīga.

—    Tad es katrā ziņā iešu līdzi.

—    Ļoti laipni no jums.

*— Jūs runājāt par briesmām. Acīm redzot, jūs pamanījāt šais istabās kaut ko tādu, ko es neredzēju.

—          Nē, es redzēju to pašu, tikai izdarīju citādus secinājumus.

—          Es tur neredzēju nekā dīvaina, vienīgi zvana auklu, par ko vēl tagad neesmu skaidrībā, kam tā bija noderīga.

—    Ventilatoru jūs arī redzējāt, vai ne?

—           Jā, bet man šķiet, ka šī mazā sprauga starp abām istabām nav nekas sevišķs. Tā ir tik maza, ka pat pelei tur pagrūti izspraukties.

—          Es zināju, ka atradīsim šo ventilatoru, vēl pirms bijām ieradušies Stokmorenā.

—    Dārgais Holms!

—           Jā gan. Atceraties, ka mis Stoneres māsa varējusi saost patēva cigāru smaržu? Tas pierāda, ka starp abām istabām ir kāda sprauga, turklāt visai maza, jo citādi to būtu pamanījis izmeklētājs. Es nolēmu, ka tas noteikti būs ventilators.

—    Bet kādu kaiti var nodarīt ventilators?

—           Padomājiet, cik dīvaini sakrīt fakti: virs gultas ierīko ventilatoru, pakar auklu, un gultā guļošā lēdija nomirst. Vai tas jūs nepārsteidz?

—    Es neredzu nekāda sakara starp šiem faktiem.

—    Vai gulta jums arī nelikās dīvaina?

—    Nē.

—          Tā ir pieskrūvēta pie grīdas. Vai kādreiz esat redzējis, ka gultas kājas pieskrūvē pie grīdas?

—    Laikam gan neesmu.

—           Lēdija nevarēja izvirzīt gultu no vietas, tās stāvoklis pret ventilatoru un auklu nekad nemainījās. Te jārunā tikai par auklu, jo paša zvana nav.

—           Holms, — es iesaucos, — liekas, es sāku nojaust to, kas jums jau skaidrs. Mēs esam ieradušies īstā laikā, lai novērstu izsmalcinātu un baismīgu slepkavību.

—    Pietiekami izsmalcinātu un pietiekami baismīgu. Kad ārsts ķeras pie nozieguma, viņš pārspēj visus noziedzniekus. Viņam ir stipri nervi un zināšanas. Viņš ir slīpēts, bet ceru, Votson, ka mums izdosies šonakt viņu pārtrumpot. Mums būs jāpārdzīvo baismīgi brīži, tāpēc, lūdzu, pagaidām mierīgi pasmēķēsim un parunāsim par kaut ko jautrāku.

Ap pulksten deviņiem gaisma, kas vīdēja starp kokiem, apdzisa — un Stokmorenā iegrima tumsā. Tā pagāja divas garas stundas, un tad pēkšņi taisni vienpadsmitos vientuļa spilgta uguns iemirdzējās tieši iepretī mūsu logam.

—   Tas ir signāls, — Holmss sacīja, uzlēkdams kājās. — Lampa deg uz vidējā loga palodzes.

Izejot Holmss sacīja viesnīcas īpašniekam, ka mēs ejam ciemos pie kāda paziņas un, iespējams, pārgulēsim tur pa nakti. Mirkli vēlāk mēs jau atradāmies tumšajā alejā, dzestrs vējš pūta mums sejās, un vientuļā dzeltenā gaisma mirgoja melnajā naktī, rādīdama mums ceļu.

Tikt klāt pie Roilota nama nebija grūti, jo nelabotais akmens žogs, kas iejoza parku, vairākās vietās bija sabrucis. Izspraukušies cauri biežņai, mēs monācām pie zāliena, šķērsojām to un jau grasījāmies kāpt iekšā pa logu, kad no lauru krūmiem izšāvās kaut kas līdzīgs kroplīgam, atbaidīgam bērnam, novēlās zemē, tirinādams locekļus, tad aši pārjoņoja pāri zālienam un nozuda tumsā.

—   Ak dievs! — es nočukstēju. — Vai jūs redzējāt?

Pirmajā mirklī arī Holmss bija satrūcies. Viņš satvēra

manu roku un cieši saspieda, tad klusu iesmējās un iečukstēja man ausī:

—    Jauka saime šim doktoram! Tas bija paviāns.

Es biju piemirsis doktora Roilota dīvainos mīluļus. Viņam taču bija arī pantera — vai tā nevarēja kuru katru mirkli uzlēkt mums uz pleciem? Jāatzīstas, ka jutos krietni vien labāk, kad, sekojot Holmsa piemēram, novilku kurpes un iekāpu istabā. Mans draugs klusiņām aizdarīja aizvirtņus ciet, pārvietoja lampu uz galdu un pārlaida skatienu pār istabu. Viss bija tāpat kā dienu. Viņš tuvojās man un, aizlicis roku mutei priekšā, tikko dzirdami čukstēja:

—    Mazākais troksnis var būt mums liktenīgs.

Es palocīju galvu par zīmi, ka esmu dzirdējis.

—    Mums jāsēž tumsā. Viņš var redzēt caur ventilatoru, ka te deg lampa.

Es vēlreiz pamāju.

—    Neguliet! Neriskējiet ar savu dzīvību! Turiet revolveri pie rokas! Es apsēdīšos uz gultas malas, sēdiet jus uz krēsla.

Es izvilku revolveri no kabatas un noliku uz galda stūra.

Holmss bija atnesis līdzi garu tievu niedres spieķi, ko nolika sev blakus gultā reizē ar sērkociņu kārbiņu un sveces galiņu. Tad viņš nopūta lampu un mēs palikām pilnīgā tumsā.

Vai es kādreiz aizmirsīšu šo baismīgo bezmiega nakti? Es nedzirdēju ne skaņas, pat ne Holmsa elpas vilcienus, lai gan zināju, ka viņš sēž divu soļu atstatumā vaļējām acīm, tikpat satraukts kā es. Aizvirtņi nelaida cauri ne mazāko gaismas stariņu, un mēs sēdējām pilnīgā tumsā. Retumis ārā iebrēcās kāds nakts putns, un vienreiz pie paša loga atskanēja gari stiepts liela kaķa ņaudiens, ķas liecināja, ka pantera patiešām brīvi klejo pa parku. Tālumā draudzes baznīcas pulkstenis dobji atzīmēja ik stundas ceturksni. Cik gari likās šie ceturkšņi! Nosita divpadsmit, vienu, divus, trīs, bet mēs joprojām klusu sēdējām, gaidīdami neizbēgamo.

Pēkšņi pie ventilatora pazibēja gaismas stariņš un tūliņ nozuda, bet mēs saodām stipru degošas eļļas un sakarsuša metāla dvingu. Kāds blakus istabā bija iededzinājis lukturi. Tika klusu pastumts kāds priekšmets, tad viss apklusa, tikai dvinga kļuva aizvien stiprāka. Kādu pusstundu es sēdēju, sasprindzinājis dzirdi. Tad pēkšņi klusumā ielauzās jauna skaņa — maiga švīkstoņa, it kā no katla lauztos ārā tieva tvaika strūkliņa. Izdzirdējis to, Holmss uzlēca kājās, uzrāva sērkociņu un sāka nikni sist ar niedri pa zvana auklu.

—    Vai redzat viņu, Votson? — viņš iekliedzās. — Redzat?

Es neredzēju neko. Kad Holmss uzrāva sērkociņu, es skaidri sadzirdēju klusu svilpienu, bet pēkšņā spilgtā gaisma tā apžilbināja manas nogurušās acis, ka es pat nespēju saskatīt, ko Holmss tik nešpetni dauza ar niedri. Es tikai paspēju pamanīt, ka viņa seja nāves bālumā un pauž šausmas un riebumu.

Holmss pārstāja sist un cieši lūkojās ventilatorā, kad piepeši nakts klusumu pāršķēla tik drausmīgs kliedziens, kādu neesmu dzirdējis visā savā mūžā. Šis aizsmakušais kauciens, kurā jaucās negantas sāpes, bailes un niknums, kļuva aizvien skaļāks. Vēlāk stāstīja, ka ne vien ciematā, bet arī attālajā mācītāja namiņā šis brēciens uzrāvis gulētājus augšā no gultām. Sastingušām sirdīm mēs vērāmies viens otrā, kamēr izgaisa pēdējā skaņa.

—    Ko tas nozīmē? — es izdvesu.

—    Tas nozīmē, ka visam beigas, — Holmss atbildēja, — un varbūt galu galā tas ir pats labākais. Paņemiet revolveri, ieiesim doktora Roilota istabā!

Viņa seja bija skarba un drūma, kad viņš iededzināja lampu un mēs izgājām gaitenī. Holmss divreiz pieklauvēja pie doktora durvīm, bet neviens neatbildēja. Tad viņš nospieda durvju rokturi un iegāja iekšā, bet es sekoju ar uzvilktu revolveri rokā.

Tā bija dīvaina aina, kas pavērās mūsu acīm. Uz galda stāvēja metāla lukturis ar pavērtām durtiņām, no kurām spilgta gaismas strēle krita uz dzelzs skapi, kas arī bija vaļā. Pie galda uz pītā krēsla sēdēja doktors Grimsbijs Roilots garā pelēkā halātā, no kura apakšas rēgojās ārā viņa kailās potītes. Kājas bija ieautas sarkanās turku tupelēs bez kapēm. Uz ceļiem atradās tā pati pletne ar cilpu, ko dienu bijām ievērojuši. Zodu viņš bija paslējis augšup, acis stingi vērās griestos, seja pauda baismas. Ap viņa galvu bija apvīta dīvaina dzeltena lenta ar brūniem plankumiņiem. Mums ienākot, doktors nepakustējās un nebilda ne vārda.

—    Lenta! Raibā lenta! — nočukstēja Holmss.

Es paspēru soli uz priekšu. Dīvainā galvas rota sakustējās, un starp matiem paslējās augšup baismīgas čūskas smailā galva un piepūstais kakls.

—    Purva odze! — Holmss iesaucās. — Visindīgākā Indijas čūska! Viņš dzīvojis labi ja desmit sekundes pēc koduma. Te nu patiešām velns ir izdzīts ar Belcebulu. Jā, kas citam bedri rok, pats iekrīt. Novietosim šo neradī- jumu tā midzenī, aizgādāsim mis Stoneri uz kādu mierīgāku vietu un tad paziņosim par notikušo grāfistes policijai.

Viņš aši paņēma pletni, kas atradas uz miroņa ceļgaliem, uzmeta cilpu čūskas galvai, novilka rāpuli no tā baigā sēdekļa, aiznesa izstieptā rokā līdz dzelzs skapim, iesvieda tanī un aizcirta durvis.

Tādi ir patiesie Stokmorenas īpašnieka — doktora Grimsbija Roilota nāves apstākļi. Nav nozīmes_ pagarināt šo stāstu, attēlojot, kā mēs paziņojām pārbiedētajai jaunavai bēdīgo vēsti, kā nogādājām viņu uz Herovu krustmātes gādībā un kā trulie policijas pārstāvji pēc ilgas gudrošanas nāca pie slēdziena, ka doktors gājis bojā, pārdroši rotaļādamies ar savu bīstamo mīluli. Pārējo Holmss pastāstīja man, kad otrā dienā devāmies atpakaļ uz Londonu.

— Sākumā mani slēdzieni bija pilnīgi nepareizi, dargais Votson, — viņš sacīja, — un tas lieku reizi pierāda, cik bīstami balstīties uz neprecīzām ziņām. Čigānu nometne Roilota īpašumos, nelaimīgajai meitenei pasprukušais bērnu dienu vārds «bante», ko māsa bija pārpratuši kā «bandu» un ko es arī pieņēmu par pilnu, — tas mani gandrīz noveda neceļos. Taču es to tūliņ aptvēru, kad pārliecinājos, ka istabas iemītniekam nevar draudēt briesmas ne pa logu, ne durvīm, un tas ir mans vienīgais attaisnojums. Manu uzmanību tūliņ piesaistīja aukla un ventilators. Kad izrādījās, ka auklai nav nekāda sakara ar zvanu un gulta piestiprināta pie grīdas, man tūliņ radās aizdomas, ka aukla ir tikai tilts, pa kurieni kaut kas nokļūst līdz gultai. Tā varēja būt tikai čūska, jo Roilots bija pa- sācis vākt visādus Indijas dzīvniekus. Tādam slīpētam, nežēlīgam vīram, kurš ilgus gadus pavadījis austrumos, varēja ienākt prātā doma par indi, kuru nevar ķīmiskā pārbaudē atklāt. Turklāt šai indei bija priekšrocība, ka tā iedarbojas momentā. Izmeklētājam vajadzētu būt apveltītam ar neparasti asu redzi, lai atklātu divus tumšus punktiņus čūskas koduma vietā. Tad es atcerējos svilpienus, Doktoram vajadzēja atsaukt čūsku atpakaļ, pirms, rītam austot, to varētu pamanīt upuris. Acīm redzot, doktors Dija pieradinājis čūsku pēc svilpiena atgriezties, lai saņemtu piena devu. Viņš laida čūsku caur ventilatoru pašā klusākajā nakts stundā un bija pārliecināts, ka tā norāpsies pa auklu un nokļūs gultā. Agri vai vēlu gulētāja tiks sakosta — ja ne tūliņ, tad pēc kāda laika.

Pie šiem secinājumiem es nācu, pirms vēl biju apskatījis doktora Roilota istabu. Kad redzēju dzelzs skapi, bļodiņu ar pienu un pletni, tad man nebija vairs nekādu šaubu, it īpaši, kad vēl atklāju, ka doktoram paradums Kāpt uz krēsla, lai aizsniegtu ventilatoru. Metāla šķindas, ko dzirdēja mis Stonere, droši vien cēlās no skapjn durvīm, kad doktors aizsita tās, ielaidis čūsku skapī. Jūs zināt, ko es darīju, pārliecinājies, ka esmu uz pareiza ceļa. Līdzko izdzirdēju čūskas šņācienu, es nekavējoties iededzināju sveci un sāku sist rāpuli.

—    Jūs iedzināt to atpakaļ ventilatorā …

—    … un tādējādi piespiedu uzbrukt saimniekam. Sitieni bija čūsku nokaitinājuši, pamodinājuši viņas čūskas dabu, un viņa uzbruka pirmajam, kas pagadījās ceļā. Tādā kārtā esmu netieši vainīgs doktora Grimsbija Roilota nāvē, bet nevaru sacīt, ka šis fakts sevišķi smagi gultos uz manas sirdsapziņas.

DZELTENA SEJA

Šerloks Holmss reti kad nodevās fiziskiem vingrinājumiem pašu vingrinājumu dēj, taču reti kādam bija tik spēcīgi muskuļi. Viņš neapšaubāmi bija viens no labākajiem bokseriem savā svarā, bet uzskatīja bezmērķīgus fiziskus vingrinājumus par tukšu enerģijas izšķiešanu un pievērsās tiem tikai tad, ja tas bija nepieciešams profesionālā nolūkā. Toties tad viņš bija absolūti nenogurdināms un nenokausējams. Taisni apbrīnojami, cik neatlaidīgi viņš tad varēja trenēties, un pie tam viņa diēta bija tā pati visai pieticīgā un parašas gandrīz vai askētiskas. Šad tad viņš lietoja kokaīnu, bet citu netikumu viņam nebija, un tas pats bija kā protests pret dzīves vienmuļību, kad trūka attiecīgā darba un avīzes nesniedza nekā interesanta.

Kādā agra pavasara dienā man izdevās viņu pierunāt uz pastaigu parkā, kur vīksnu zaros jautās pirmais — tikko manāmais zaļums, bet kastaņu lipīgie pumpuri nule sāka raisīt pirmās piecstarainās lapiņas. Mēs nostaigājām teju pat divas stundas, lielākoties klusēdami, kā cilvēki, kuri labi pazīst viens otru. Bija jau gandrīz pieci, kad atgriezāmies Beikerstrītā.

—   Piedošanu, ser, — zēns, mūsu sulainis, sacīja, — jūs meklēja kāds džentlmenis, ser.

—   Tā notiek, kad dienas laikā iet pastaigāties! — Holmss noteica, pārmetoši paskatīdamies uz mani. — Vai šis džentlmenis aizgāja?

—    Jā, ser.

—    Vai tu nelūdzi viņu pagaidīt?

—    Jā, ser, viņš ienāca iekšā.

— Cik ilgi viņš gaidīja?

—         Pusstundu, ser. Tas bija ļoti nemierīgs džentlmenis, ser. Vienā gabalā staigāja pa istabu, ka rībēja vien. Es biju ārā un nedzirdēju, vai viņš ko runāja ari. Beidzot viņš izskrien gaitenī un sauc: «Vai tas cilvēks kādreiz pārnāks mājās vai ne?» Taisni tā viņš teica vārdu pa vārdam, ser. «Pagaidiet vēl mazliet,» es viņam saku. «Tad es gaidīšu ārā, te man trūkst gaisa. Būšu drīz atpakaļ.» Un es varēju teikt ko teikdams, prom viņš bija.

—    Labi, labi, tu esi darījis visu, kas tavos spēkos, — Holmss atteica, un mēs iegājām iekšā. — Tas ir ļoti nepatīkami, Votson. Esmu tā noilgojies pēc darba, un, spriežot pēc šā cilvēka nepacietības, viņam bija sakāms kaut kas svarīgs. Oho! Tā taču nav jūsu pīpe tur uz galda? Viņš būs atstājis savējo. Skaista veca pīpe ar pamatīgi garu — tā dēvēto dzintara iemuti. Interesanti, cik daudzas īsta dzintara iemutes atrodamas Londonā? Daži uzskata, ka dzintars tikai tad ir īsts, ja tanī iekšā kāda mušiņa. Tāpēc radušies visādi speciālisti, kuri ar to vien nodarbojas, ka liek neīstas mušas neīstā dzintarā. Acīm redzot, pīpes īpašnieks bijis ļoti satraukts, ja aizmirsis te priekšmetu, ko tik augsti vērtē.

—    Kā jūs zināt, ka viņš pīpi augsti vērtē? — es ieprasījos.

—    Jauna pīpe, manuprāt, maksā septiņi šiliņi un seši pensi. Jūs redzat, ka pīpe divreiz bijusi labošanā — vienreiz iemutes koka daļa, otrreiz dzintars. Abas reizes iemuti sastiprinājuši ar sudraba stīpiņām, kas dārgākas par pašu pīpi. Cilvēkam augsti jāvērtē sava pīpe, ja viņš liek to tādā veidā labot, lai gan lētāk būtu nopirkt jaunu.

—   Vai vēl kas? — es ievaicājos, redzēdams, ka Holmss cilā pīpi un domīgi vēro to.

Viņš pacēla pīpi uz augšu un piesita tai ar garo, slaido rādītājpirkstu kā anatomijas profesors, kurš lasa lekciju par kādu kaulu.

—   Dažreiz gadās visai interesantas pīpes, — viņš sacīja. — Nevienam priekšmetam nav tik spilgti izteikta individualitāte — ja nu vēl pulksteņiem un zābaksaitēm. Tomēr šī pīpe nesniedz nekādus raksturīgus vai svarīgus norādījumus. Tās īpašnieks, acīm redzot, ir vīrs ar spēcīgiem muskuļiem, kreilis, ar teicamiem zobiem, diezgan bezrūpīgs un, pēc visa spriežot, nav spiests ievērot taupību.

Sīs ziņas mans draugs sniedza visai nevērīgā tonī, bet es pamanīju, ka viņš šķielē uz mani, vai sekoju viņa prātojumiem.

—    Jūs uzskatāt, ka viņš turīgs, ja viņam tik dārga pīpe?

—    Viņš smēķē Grosvenora tabakas maisījumu, kas maksā astoņi šiliņi uncē, — Holmss atbildēja, padauzīdams pīpi uz plaukstas. — Tā kā viņš varētu dabūt lielisku tabaku, kas maksā uz pusi lētāk, tad skaidrs, ka taupība viņam nav jāievēro.

—    Un pārējie secinājumi?

—    Viņš paradis iesmēķēt pīpi pie lampas vai gāzes radziņa. Jūs redzat, ka pīpes galviņa vienā pusē apdegusi. Ar sērkociņu to nevar izdarīt. Kāpēc gan smēķētājs turēs sērkociņu pīpei blakus? Turpretim, aizsmēķējot no lampas, apsviīšana neizbēgama. Un apdegusi ir galviņas labā puse. No tā es secinu, ka viņš ir kreilis. Pamēģiniet aizsmēķēt savu pīpi no lampas. Tā kā jūs neesat kreilis, tad pieliksiet pie uguns pīpes kreiso pusi. Protams, kādreiz jūs varat izdarīt otrādi, bet tā būs nejaušība. Šo pīpi vienmēr turējuši tā, lai uguns piekļūst pie tabakas no labās puses. Un tad viņš ir pārkodis iemuti. To var izdarīt tikai spēcīgs, enerģisks vīrs ar lieliskiem zobiem. Bet, ja nekļūdos, tad viņš nāk augšā pa kāpnēm un mums būs interesantāks pētījumu objekts nekā pīpe.

Pēc mirkļa durvis atvērās un kabinetā ienāca slaids jauns vīrietis. Viņam bija labs, neuzkrītošs tumšpelēks uzvalks un rokā brūna platmale. Es būtu devis viņam trīsdesmit gadus, kaut gan izrādījās, ka viņš par dažiem ga-; diem vecāks.

—    Piedodiet, — viņš mazliet apmulsis teica, — man gan vajadzēja pieklauvēt. Nu, protams, ka vajadzēja. Taču es esmu drusku uztraucies, tur visa vaina. — Viņš pārvilka ar roku pār pieri, it kā viņam reibtu galva, un drīzāk nokrita uz krēsla nekā apsēdās.

—    Redzu, ka jūs neesat pāris nakšu gulējis, — Holmss labsirdīgi sacīja. — Negulēšana nogurdina nervus vairāk nekā darbs un daudz vairāk nekā izpriecas. Vai drīkstu jautāt, kā varu jums palīdzēt?

—   Man vajag jūsu padoma, ser. Es nezinu, ko darīt. Visa mana dzīve šķiet sadragāta.

—   Vai gribat, lai palīdzu jums kā konsultants detektīvs?

—          Ne tikai to vien. Man gribas zināt, ko jūs domājat

kā gudrs, pieredzējis cilvēks . .. gribas zināt, kas man tagad darāms. Ak dievs, kaut jūs varētu man to pateikt!

Viņš runāja ar īsiem, skarbiem, aprautiem teikumiem. Man šķita, ka viņam ļoti grūti izteikties un ka viņš tikai ar lielām pūlēm piedabū sevi pie runāšanas.

—    Tas ir ļoti delikāts jautājums, — viņš turpināja. — Nevienam nepatīk stāstīt svešiem par savu ģimenes dzīvi. Tas ir šausmīgi — runāt ar diviem svešiem cilvēkiem par savas sievas izturēšanos. Tas ir briesmīgi, ja tas jādara. Bet es esmu nogājis līdz galējai robežai, un man nepieciešams padoms.

—    Dārgais mister Grant Manro … — Holmss iesāka.

Mūsu apmeklētājs pietrūkās kājās.

—    Kā?! — viņš izsaucās. — Jūs zināt manu vārdu?

—    Ja jūs gribat saglabāt savu incognito, — Holmss smaidīdams atbildēja, — tad ieteicu nerakstīt savu vārdu uz platmales oderes vai vismaz turēt platmali tā, lai sarunu biedrs neredz ierakstu. Es gribēju sacīt, ka mēs ar manu draugu esam šai istabā dzirdējuši ne mazumu dīvainu noslēpumu un mums bijusi tā laime sniegt mieru daudzām satrauktām sirdīm. Esmu pārliecināts, ka to panāksim arī tagad. Vai varu lūgt jūs bez kavēšanās darīt man zināmus visus faktus, jo iespējams, ka nedrīkstam vilcināties?

Mūsu apmeklētājs atkal pārvilka ar roku pār pieri; varēja redzēt, cik bezgala grūti viņam sākt runāt. Katra kustība, katrs vaibsts pauda, ka viņš ir noslēgtas dabas, atturīgs, lepns cilvēks, kurš drīzāk slēpj savas brūces nekā rāda citiem. Tad pēkšņi viņš nešpetni atvēzējās ar dūri, it kā aizmēzdams projām jebkuru savaldību, un iesāka:

—    Fakti ir šādi, mister Holms. Es esmu precējies kopš trim gadiem. Visu šo laiku mēs ar sievu mīlējām viens otru un dzīvojām tik laimīgi, cik vien iespējams. Mums nebija nekādu domstarpību ne vārdos, ne darbos. Taču no pagājušās pirmdienas starp mums radies šķērslis. Manas sievas domās un dzīvē ieviesies kaut kas man svešs, un es zinu par viņu tikpat maz kā par kuru katru sievieti, ar ko saduros uz ielas. Mēs esam atsvešinājušies, un es gribu zināt, kāpēc. Bet, iekams stāstu tālāk, mister Holms, gribu sevišķi uzsvērt to, ka Efija mani mīl, par to man nav nekādu šaubu. Viņa mīl mani ar visu sirdi un dvēseli, pat vairāk nekā līdz šim. Es to zinu, es to jūtu. Vīrietis noprot diezgan viegli, vai sieviete viņu mīl. Taču starp mums nostājies noslēpums, un, kamēr tas nav atklāts, mūsu attieksmes nekad nebūs tādas kā agrāk.

—   Esiet tik laipns un sniedziet man faktus, mister Manro, — Holmss mazliet nepacietīgi pārtrauca viņu.

—    Es pateikšu to, ko zinu par Efiju. Kad pirmo reizi viņu sastapu, viņa bija atraitne, kaut arī ļoti jauna — divdesmit pieci gadi. Viņu sauca misis Hibronu. Viņa bija aizceļojusi uz Ameriku agrā jaunībā un dzīvojusi Atlantas pilsētā, kur apprecējusies ar šo Hibronu, advokātu ar labu klientūru. Viņiem bijis bērns, bet dzeltenā drudža epidēmijā nomiris. Tiklab vīrs, kā bērns. Hibrona miršanas apliecību es pats redzēju. Bēdīgie notikumi iedvesuši misis Hibronai antipātiju pret Ameriku, viņa atgriezusies uz šejieni un apmetusies pie neprecētas radinieces Pinerā, Midlseksā. Jāpiezīmē, ka vīrs viņai bija atstājis labu mantojumu — četri ar pusi tūkstošu mārciņu, tik labi noguldītas, ka tās ienesa gadā septiņus procentus. Viņa bija nodzīvojusi Pinerā pusi gada, kad mēs iepazināmies. Mēs iemīlējām viens otru un pēc dažām nedēļām apprecējāmies.

Es pats tirgojos ar apiņiem, un, tā kā mans ienākums gadā ir septiņi līdz astoņi simti mārciņu, tad mēs bijām labi nodrošināti un noīrējām par astoņdesmit mārciņām gadā glītu villu Norberijā. Mūsu apmešanās vieta ne ar ko neatšķīrās no laukiem, lai arī atrodas tuvu pilsētai. Mazliet augstāk uzkalnā ir vēl divi nami un viesnīca, otrpus klajuma mums iepretim — kotedža. Citu māju tuvumā nav, vienīgi jau pusceļā uz staciju. Rudeni un ziemu es bieži braucu uz pilsētu darīšanās, vasaru darba mazāk, un mēs ar sievu dzīvojām laimīgi mūsu ārpilsētas namiņā. Nekas neaptumšoja mūsu dzīvi, kamēr nepienāca šī nolādētā diena. ..

Man vēl kaut kas jāpiezīmē, pirms stāstu tālāk. Kad apprecējāmies, sieva nodeva manā rīcībā savu kapitālu — zināmā mērā pret manu gribu, jo man būtu ļoti neērti ķerties pie viņas naudas, ja gadījumā es nonāktu saimnieciskās grūtībās. Taču viņa palika pie sava, un viss tika nokārtots. Pirms kādām sešām nedēļām viņa pēkšņi sacīja:

«Džek, kad tu pieņemi manu naudu, tad teici, ka es katrā laikā varēšu saņemt, cik man vajadzīgs.»

«Protams,» es atbildēju, «tā ir tava nauda.»

«Tad dod man simt mārciņu.»

Es biju mazliet pārsteigts, bet nodomāju, ka viņai laikam iekārojusies jauna kleita vai kas tamlīdzīgs.

«Kam tev vajadzīga tāda summa?» es tomēr ieprasījos.

«O,» viņa rotaļīgi atbildēja, «tu pats sacīji, ka būsi mans baņķieris, bet baņķieri neko neprasa klientiem, tu taču to zini.»

«Ja tev nauda patiešām vajadzīga, tu, protams, to dabūsi.»

«O jā, man patiešām tā vajadzīga.»

«Un tu man neteiksi, kāpēc tev tās vajag?»

«Varbūt vēlāk, Džek, bet patlaban ne.»

Ar to man bija jāapmierinās, lai gan tā bija pirmā reize, kad viņai kaut kas slēpjams no manis. Iedevu viņai čeku un vairāk nedomāju par to. Varbūt šim gadījumam nav nekāda sakara ar to, kas notika vēlāk, bet es domāju, ka tas tomēr jāpiemin.

Es jau jums sacīju, ka netālu no mūsu mājas ir kotedža. Mūs šķir tikai lauks. Lai tiktu pie kotedžas, jāiet pa ceļu un tad jānogriežas pa taku. Aiz kotedžas atrodas neliels jauks eglājs, un man patika tur pastaigāties, jo koki mani vienmēr pievelk. Veselus astoņus mēnešus kotedža bija neapdzīvota — taisni žēl, tāds glīts divstāvu namiņš ar senlaicīgu lievenīti, kam apkārt sausserži. Es bieži mēdzu apstāties, noskatīties uz to un domāt, cik te būtu jauka mājvieta.

Pagājušās pirmdienas vakarā, nākdams no pastaigas, redzu, ka uz ceļa izbrauc tukša ore, bet zālienā pie lieveņa slejas vesela grēda paklāju un visādu citu mantu. Skaidrs, ka kotedža beidzot izīrēta. Es pagāju jau gandrīz garām, bet tad apstājos un, kā tas mēdz gadīties, tāpat aiz gara laika pārlaidu tai skatienu, prātodams, kas par ļaudīm dzīvos mums kaimiņos. Un, kad nu tā skatījos, tad pēkšņi pamanīju, ka no augšstāva loga kāda seja mani vēro.

Es nevaru pateikt, mister Holms, kas tik sevišķs bija šai sejā, tikai man saltas tirpas pārskrēja pār kauliem. Es atrados par tālu, lai saskatītu vaibstus, bet šī seja likās nedabiska, necilvēciska. Šāda iespaida pārņemts, es steigšus gāju tuvāk, lai dabūtu redzēt personu, kas mani novēroja, taču seja mirklī nozuda, it kā tās īpašnieku kāds būtu atrāvis atpakaļ telpas krēslā. Minūtes piecas es pārdomāju notikušo, pūlēdamies tikt skaidrībā. Nevaru

pateikt, vai tā bija vīrieša vai sievietes seja. Visvairāk mani ietekmēja krāsa — nedzīva, pelēki dzeltena. Seja bija kokaina, stinga un atbaidīgi nedabiska. Tas mani tā satrauca, ka es nolēmu uzzināt kaut ko vairāk par jaunajiem iemītniekiem. Piegāju pie kotedžas, pieklauvēju, un durvis tūliņ atvēra gara auguma kalsnēja sieviete ar skarbu, nepievilcīgu seju.

«Ko jums vajag?» viņa noprasīja ziemeļnieku izrunā.

«Esmu jūsu kaimiņš, rau, no turienes,» es norādīju uz mūsu māju. «Redzu, ka nule esat atbraukuši, un domāju, ka varbūt varu ko palīdzēt…»

«Mēs pasauksim jūs, ja palīdzības vajadzēs,» viņa strupi attrauca un aizcirta durvis man degungalā ciet. Noskaities par šādu rupju izturēšanos, es devos uz mājām. Visu vakaru, lai kā pūlējos domāt par ko citu, es atkal un atkal atcerējos parādību logā un rupjo sievieti. Nolēmu sievai nekā nestāstīt, jo viņa ir nervoza, viegli uzbudināma; un kam viņai jāzina par maniem nepatīkamajiem piedzīvojumiem! Kad gājām gulēt, es tikai kā garām ejot piezīmēju, ka kotedža laikam ir izīrēta, bet viņa nekā neatbildēja.

Parasti es guļu ļoti cietā miegā. Par mani pastāvīgi zobojas, ka nakti mani nav iespējams uzmodināt, taču tonakt — varbūt aiz nepatīkamā piedzīvojuma — mans miegs bija daudz šautrāks. Pusmiegā es neskaidri nojautu, ka istabā kaut kas kustas, un pamazām aptvēru, ka sieva piecēlusies, uzlikusi cepuri un ņem apmetni. Es jau tāpat pusmiegā gribēju izteikt pārsteigumu vai pārmetumu par celšanos nelaikā, bet pēkšņi manas puspavērtās acis pamanīja sveces apspīdēto sievas seju, un es izbrīnā kļuvu kā mēms. Tādu sejas izteiksmi es viņai nekad nebiju redzējis un arī nebiju domājis, ka tāda iespējama. Viņa bija bāla kā nāve, strauji elpoja un, sastiprinādama apmetni, meta bažīgus skatienus uz gultu, vai neesmu pamodies. Tad, noticējusi, ka esmu aizmidzis, viņa klusu iz- lavījās no istabas, un pēc mirkļa es dzirdēju skaļi nočīkstam ārdurvju viras. Piecēlos sēdus un iesitu ar pirkstu kauliņiem pa gultas galvgali, lai pārliecinātos, vai patiesi esmu nomodā. Tad izņēmu zem spilvena nolikto pulksteni — tas rādīja trešo stundu. Kas manai sievai darāms pulksten trijos no rīta uz lauku ceļa?

Minūtes divdesmit es sēdēju, lauzīdams galvu un meklēdams kādu izskaidrojumu. Jo vairāk domāju, jo nesaprotamāks un mīklaināks viss šķita. Es vēl prātoju, kad lejā durvis klusu aizvērās un uz kāpnēm kļuva dzirdami soļi.

«Pie visiem svētiem, kur tu biji, Efij?» es uzsaucu, kad viņa ienāca iekšā.

Viņa notrīsēja no galvas līdz kājām un apspiesti iekliedzās. Šīs trīsas un kliedziens uztrauca mani vairāk par visu pārējo, tanīs es jutu kaut ko noziedzīgu. Sieva vienmēr bija godīga un vaļsirdīga, un man šermuļi pārskrēja pār kauliem, redzot, kā viņa iezogas pati savā guļamistabā, iekliedzas un notrīc, kad vīrs viņu uzrunā.

«Tu esi pamodies, Džek?» viņa nervozi iesņiējās. «Es taču domāju, ka tevi nekas nevar pamodināt.»

«Kur tu biji?» es vēl bargāk atkārtoju.

«Nav jau brīnums, ka tu esi tik pārsteigts,» viņa atbildēja, un es redzēju, kā pirksti viņai trīc, raisot vaļā apmetņa saites. «Es nekad nedomāju, ka ar mani var notikt kaut kas tamlīdzīgs. Es pēkšņi jutu, ka smoku nost un ka man nepieciešams svaigs gaiss. Nudien, es būtu paģībusi, ja neizietu ārā. Es pastāvēju kādu brītiņu pie durvīm, un nu man ir atkal labi.»

Runājot viņa ne reizi nepaskatījās uz manu pusi, un balss viņai skanēja pavisam svešādi. Bija skaidrs, ka viņa melo. Es nekā neatbildēju un pagriezu seju pret sienu. Sirds man sāpēja, to plosīja tūkstošiem indīgu šaubu un aizdomu. Ko viņa slēpa no manis? Uz kurieni bija gājusi? Jutu, ka man nebūs miera, kamēr nezināšu visu, bet jautāt nekā negribēju, lai nebūtu jāklausās atkal jauni meli. Visu atlikušo nakts daļu es grozījos un mētājos pa gultu, gudrodams visādus citu par citu neticamākus izskaidrojumus.

Todien man vajadzēja doties uz Sitiju, bet es biju pārāk satraukts, lai varētu domāt par darīšanām. Sieva arī likās satraukta. Šad tad viņa uzmeta man jautājošu skatienu, un man bija skaidrs: viņa saprot, ka neesmu noticējis viņas izdomai, un viņa nu nezina, kā izturēties. Mēs pārmijām tikai pāris vārdu pie brokastgalda, un es devos pastaigāties, lai visu pārdomātu svaigā gaisā.

Nostaigāju līdz Kristālpilij un pavadīju kādu stundu tās teritorijā. Norberijā atgriezos pulksten vienos. Gadījās tā, ka, ejot gar kotedžu, es apstājos, lai palūkotos uz logiem — varbūt atkal ieraudzīšu to dīvaino seju. Varat iedomāties manu pārsteigumu, mister Holms, kad pēkšņi kotedžas durvis atvērās un ārā iznāca mana sieva!

Es biju kā apstulbis, viņu ieraudzīdams, bet manas jūtas nevarēja salīdzināt ar tām, kas izpaudās viņas sejā. Uz mirkli šķita, ka viņa grib mesties atpakaļ kotedžā, bet, nopratusi, ka slēpšanās būs veltīga, viņa paspēra soli uz priekšu. Seja viņai bija stinga un balta, acis pārbiedētas, uz lūpām izmocīts smaids.

«Ak, Džek!» viņa izsaucās. «Es nupat iegāju apvaicāties, vai nevaram ar kaut ko palīdzēt jaunajiem kaimiņiem. Kāpēc tu tā skaties uz mani, Džek? Vai tu esi dusmīgs?»

«Tātad te tu biji pagājušo nakti!» es noteicu.

«Ko tu gribi teikt?»

«Tu biji šeit. Par to es esmu pārliecināts. Kas tie par ļaudīm, kuri tev jāapmeklē nakts laikā?»

«Es te iepriekš nekad neesmu bijusi.»

«Kā tu vari teikt man tādus saltus melus?» es uzsaucu. «Tev pat balss pārvēršas, kad tu melo. Vai es tev kādreiz esmu ko slēpis? Es ieiešu šai kotedžā un noskaidrošu visu.»

«Nē, nē, Džek, dieva dēļ, ne!» viņa izdvesa nevaldāmā uztraukumā. Kad es tuvojos durvīm, viņa satvēra mani aiz piedurknes un vilka atpakaļ ar negaidītu spēku. «Es tevi lūdzu, neej iekšā, Džek! Zvēru, ka pastāstīšu tev kādreiz visu, bet, ja tu tagad ieiesi tur, tad notiks liela nelaime!»

Es mēģināju atbrīvoties, bet viņa ieķērās manī kā neprātīga.

«Tici man, Džek!» viņa sauca. «Tici man tikai šo vienu reizi! Tu nekad to nenožēlosi. Ja es tev ko slēpju, tad tas nptiek vienīgi tevis paša labā. No tā atkarīga visa mūsu turpmākā dzīve. Nāc man līdzi uz mājām, tad viss beigsies labi, bet, ja tu pret manu gribu ieiesi kotedžā, tad mūsu starpā visam beigas.»

Viņa runāja tik nopietni, tik izmisīgi, ka es neziņā paliku stāvam pie kotedžas durvīm.

«Es tev ticēšu tikai ar vienu noteikumu,» es beidzot sacīju. «Es gribu, lai ar šo dienu šim noslēpumam tiek pielikts punkts. Vari glabāt to,.bet apsoli, ka nebūs vairs nekādu apmeklējumu naktī un ka tu nekā nedarīsi bez manas ziņas. Esmu ar mieru aizmirst visu notikušo, bet tev jāapsola, ka nekas tamlīdzīgs vairs neatkārtosies.»

«Es nešaubījos, ka tu man noticēsi,» viņa izsaucās, atviegloti nopūzdamās. «Viss būs tā, kā tu gribi. Iesim uz mājām, iesim ātrāk uz mājām!»

Vēl aizvien turēdama mani aiz piedurknes, viņa veda mani uz mājām. Ejot es atskatījos un atkal ieraudzīju augšstāva logā dzelteno seju, kas vēroja mūs. Kāds sakars varēja būt starp šo radījumu un manu sievu? Kas viņai bija kopējs ar to rupjo sievieti, ko viņdien biju redzējis? Tā bija ērmīga mīkla, un es zināju, ka man nebūs miera, pirms nebūšu to atrisinājis.

Divas dienas es pavadīju mājās un mana sieva šķita godīgi pildām solījumu — viņa pat nemaz neizgāja no mājām. Tomēr trešajā dienā es pārliecinājos, ka pat svinīgais solījums ir bezspēcīgs cīnīties ar to noslēpumaino ietekmi, kas liek viņai aizmirst vīru un pienākumu.

Todien es aizbraucu uz pilsētu, bet atgriezos nevis 3.36 — ar tādu vilcienu es parasti braucu —, bet jau 2.40. Kad ienācu mājā, kalpone izskrēja pretī pavisam satrūkusies.

«Kur kundze?» es prasīju.

«Viņa laikam izgāja pastaigāties,» kalpone atbildēja.

Man tūliņ pamodās aizdomas. Uzsteidzos augšstāvā un pārliecinājos, ka sievas nav mājās. Nejauši paskatījies pa logu, ieraudzīju, ka kalpone, ar kuru nupat biju runājis, skrien pāri laukam uz kotedžu. Protams, man tūliņ bija skaidrs, ko tas nozīmē. Sieva bija aizgājusi uz turieni un piekodinājusi kalponei pasaukt viņu, kad es pārbraucu. Drebēdams aiz dusmām, es 'izdrāzos ārā un devos pāri laukam, nolēmis vienreiz darīt tam visam galu. Sieva un kalpone steidzās mājup pa taku, bet es pat neapstājos, lai teiktu kādu vārdu. Kotedža glabāja to noslēpumu, kas bija aptumšojis manu dzīvi. Lai notiek kas notikdams, tā es nozvērējos, bet šis noslēpums tiks atklāts. Es pat nepieklauvēju, sasniedzis kotedžu, bet pagriezu durvju rokturi un ieskrēju gaitenī.

Apakšstāvā valdīja miers un klusums. Virtuvē katliņš sīca uz uguns, grozā saritinājies gulēja melns kaķis, bet no agrāk redzētās sievietes nebija ne vēsts. Ieskrēju blakus telpā, bet arī tā bija tukša. Tad es uzdrāzos augšstāvā, bet arī tur atradu tikai divas tukšas istabas. Visā namā nebija neviena cilvēka. Tiklab telpu iekārta, kā arī gleznas bija visai parastas, pat bezgaumīgas, vienīgi tā istaba, kuras logā biju redzējis dzelteno seju, bija ērti un eleganti iekārtota. Manas aizdomas pārvērtās degošā, negantā niknumā, kad uz kamīna dzegas ieraudzīju sievas fotogrāfiju visā augumā, kura pēc mana lūguma tika uzņemta pirms trim mēnešiem.

Es paliku kotedžā pietiekami ilgi, lai pārliecinātos, ka tā pilnīgi pamesta. Tad es devos projām ar līdz šim nepieredzētu smagumu sirdī. Sieva iznāca priekštelpā, kad ierados mājās, bet es biju tik sarūgtināts un nokaitināts, ka neteicu viņai ne vārda un iegāju savā kabinetā. Viņa tomēr sekoja man uz pēdām, tā ka es nepaguvu aizvērt durvis.

«Man žēl, ka lauzu solījumu, Džek,» viņa teica, «taču, ja tu zinātu visu, tad piedotu man.»

«Tad pastāsti man visu,» es atteicu.

«Es nevaru, Džek, es nevaru!» viņa izsaucās.

«Kamēr tu nepateiksi, kas dzīvo kotedžā un kam tu esi devusi savu fotogrāfiju, tikmēr es tev ticēt vairs nevaru,» es atbildēju un, izrāvies no viņas rokām, pametu mājas.

Tas notika vakardien, mister Holms, pēc tam es neesmu sievu redzējis un nekā nezinu vairāk par šo dīvaino notikumu. Tā ir mūsu pirmā nesaprašanās, kas tā satricinājusi mani, ka es nezinu, ko darīt. Šorīt man pēkšņi iekrita prātā, ka jūs būtu īstais vīrs, pie kā griezties pēc padoma, tāpēc es atsteidzos pie jums un nododu sevi bez ierunām jūsu ziņā. Ja jums kaut kas vēl nav skaidrs, lūdzu, jautājiet. Taču vispirms pasakiet man, ko darīt, jo šī nelaime ir pāri maniem spēkiem.

Holmss un es ar vislielāko interesi noklausījāmies šo neparasto stāstu. Stāstītājs runāja drudžaini, saraustīti, kā jau cilvēks, kas uztraukts līdz galējai robežai. Mans draugs brīdi klusēja, iegrimis domās, atspiedis zodu rokā.

—   Sakiet, — viņš beidzot ierunājās, — vai varat galvot, ka logā redzējāt vīrieša seju?

—   Ikreiz, kad to redzēju, atstatums bija par lielu, lai es varētu kaut ko noteikti apgalvot.

—    Un tomēr seja jūs nepatīkami ietekmēja?

—   Tā likās nedabiskā krāsā un vaibsti dīvaini nekustīgi. Kad es tuvojos, tā mirkli nozuda.

—   Vai sen, kopš jūsu sieva lūdza jums simt mārciņas?

—    Drīz būs pilni divi mēneši.

—   Vai esat kādreiz redzējis viņas pirmā vīra fotogrāfiju?

—          Nē; īsi pēc viņa nāves Atlantā bijis liels ugunsgrēks un visi ģimenes papīri sadeguši.

—          Un tomēr viņai ir vīra miršanas apliecība. Vai esat to redzējis?

—    Jā, pēc ugunsgrēka viņa saņēmusi dublikātu.

—          Vai esat kādu sastapis, kas pazinis jūsu sievu Amerikā?

—    Nē.

—         Vai viņa nav izteikusi vēlēšanos kādreiz aizbraukt uz turieni?

—    Nē.

—    Vai viņa saņem no turienes vēstules?

—    Cik man zināms — ne.

—           Pateicos jums. Man šī lieta būs mazliet jāpārdomā. Ja kotedža pilnīgi pamesta, mums var rasties zināmas grūtības, taču, kas man liekas ticamāk, iemītnieki tika brīdināti par jūsu ierašanos un tagad var atkal atgriezties, un tad mums būs viegli visu noskaidrot. Es jums ieteiktu atgriezties Norberijā un pavērot kotedžas logus. Ja jums ir pamats domāt, ka kotedža ir atkal apdzīvota, nelauzieties tanī iekšā, bet atsūtiet telegrammu manam draugam un man. Mēs tad pēc stundas ieradīsimies pie jums un drīz vien noskaidrosim, kas aiz visa tā slēpjas.

—    Un ja kotedža joprojām tukša?

—          Tad es atbraukšu jau rīt — un mēs apspriedīsim visu uz vietas. Ardievu, un galvenais — nezaudējiet dūšu, kamēr jums nav nekāda noteikta iemesla to darīt!

—           Baidos, ka nekas labs nav gaidāms, Votson, — mans draugs sacīja, izvadījis misteru Grantu Manro pa durvīm. — Kā jums šķiet?

—    Tur slēpjas kaut kas netīrs, — es atbildēju.

—    Jā. Manuprāt, šantāža, vai arī es stipri maldos.

—    Bet kas ir šantāžists?

—           Droši vien tas cilvēks, kas dzīvo vienīgajā labiekārtotajā istabā un tur uz kamīna dzegas misis Manro fotogrāfiju. Goda vārds, Votson, mani ļoti ieinteresējusi tā dzeltenā seja logā, un es neparko negribētu palaist šo gadījumu garām neatrisinātu.

—   Vai jums ir kāda teorija?

—          Tikai pieņēmums. Taču es ļoti brīnītos, ja tas neapstiprinātos. Kotedžā atrodas šīs sievietes pirmais vīrs.

—    Kāpēc jūs tā domājat?

—    Kā citādi var izskaidrot viņas neprātīgās bailes, ka

otrais virs varētu dabūt redzēt kotedžas iemītnieku? Manuprāt, fakti ir šādi: šī sieviete apprecējusies Amerikā. Viņa atklāj, ka vīram piemīt kādas neciešamas īpašības vai, teiksim, neārstējama slimība, — viņš saslimst ar spitālību vai kļūst par idiotu. Viņa aizbēg no vīra, atgriežas Anglijā, pieņem citu vārdu un nolemj sākt dzīvi no jauna. Viņa ir apprecējusies pirms trim gadiem un līdz šim bijusi pārliecināta, ka viņas stāvoklis ir drošs, jo tagadējam vīram viņa parādījusi tā cilvēka miršanas apliecību, kura vārdā nosaukusies. Pēkšņi viņas pašreizējo dzīves vietu atklāj pirmais vīrs vai, pieņemsim, kāda nekautra sieviete, kura kopj šo invalīdu. Viņi atraksta misis Manro, draud ierasties un atmaskot viņu. Misis Manro lūdz vīram simt mārciņas, lai atpirktos. Viņi tomēr ierodas, un, kad vīrs nejauši piemin, ka kotedžā radušies iemītnieki, sieva nojauš, ka tie ir viņas vajātāji. Viņa nogaida, līdz vīrs iemieg, skrien uz kotedžu un cenšas pierunāt izspiedējus, lai liek viņu mierā. Kad tas neizdodas, viņa iet uz turieni otrā rītā un, iznākot no kotedžas, satiek vīru. Viņa gan nosolās neiet vairs uz turieni, bet cerības atbrīvoties no baismīgajiem kaimiņiem liek aizmirst solījumu, un viņa izdara vēl vienu mēģinājumu pierunāt šos cilvēkus. Viņa paņem līdzi savu fotogrāfiju, ko, acīm redzot, viņai pieprasījuši. Sarunas vidū ieskrien kalpone ar ziņu, ka saimnieks pārradies, un sieva, zinādama, ka viņš nāks taisnā ceļā šurp, steigšus izved iemītniekus pa sētas durvīm, iespējams, uz to pašu jau pieminēto eglāju. Tāpēc viņš atrod namu tukšu. Tomēr es būtu ļoti pārsteigts, ja izrādītos, ka nams arī vēl šovakar tukšs. Ko jūs domājat par manu teoriju?

—   Tas ir tikai minējums.

—    Jā, bet tas izskaidro visus faktus. Ja parādīsies jauni fakti, kas neiekļaujas šai izskaidrojumā, mums vēl pietiks laika pārskatīt to no jauna. Patlaban mēs nekā nevaram darīt, iekams neesam saņēmuši ziņas no mūsu Norbe- rijas drauga.

Uz tām nebija ilgi jāgaida. Mēs tikko bijām padzēruši tēju, kad pienāca telegramma: «Kotedža apdzīvota redzēju seju logā gaidīšu vilcienu pulksten septiņos pagaidām nekā nedarīšu.»

Mēs sastapām viņu uz platformas, kad izkāpām no vilciena; stacijas lukturu gaismā mēs redzējām, ka viņš ir ļoti bāls un trīc aiz uzbudinājuma.

—    Viņi ir vēl aizvien tur, mister Holms, — viņš teica, uzlikdams roku uz mana drauga piedurknes. — Šurp nākot, es redzēju ugunis kotedžas logos. Tagad mēs tam visam pieliksim punktu.

—   Kāds ir jūsu plāns? — Holmss vaicāja, kad soļojām uz priekšu pa tumšo, kokiem apstādīto ceļu.

—    Es gribu tur ietikt iekšā kaut ar varu un redzēt pats ar savām acīm, kas tur atrodas. Jūs es lūgšu būt par lieciniekiem.

—    Un jūs esat stingri apņēmies to darīt, par spīti jūsu sievas brīdinājumam, ka noslēpuma atklāšana nenāks jums par labu?

—    Jā, to es esmu apņēmies!

—    Domāju, ka jūs rīkojaties pareizi. Lai kāda būtu patiesība, tā tomēr labāka par šaubām un neziņu. Prātīgāk būs, ja tūliņ dosimies turp. Protams, mēs pārkāpjam likumu, bet, manuprāt, citas izejas nav.

Nakts bija ļoti tumša, piedevām sāka līņāt sīks lietiņš, kad nogriezāmies no lielceļa uz šauras dziļām grambām pilnas takas ar dzīvžogiem abās pusēs. Misters Grants Manro nepacietīgi traucās uz priekšu, un mēs kluburējām viņam nopakaļ.

—   Tās ugunis ir manas mājas logos, — viņš murmināja, pamādams uz gaišumu, kas vizēja caur kokiem, — un te ir kotedža, un tanī es iešu iekšā.

Celiņš meta līkumu, un mēs pienācām pie pašas ēkas. Dzeltena gaismas svītra uz melnās zemes rādīja, ka ieejas durvis ir tikai pievērtas; viens logs augšstāvā bija spoži apgaismots. Mēs redzējām tumšu plankumu kustamies aiz nolaistā aizkara.

—   Tas radījums ir tur iekšā, — Grants Manro izsaucās, — jūs paši redzat, ka tur kāds ir! Nāciet man līdzi, drīz mēs dabūsim zināt visu!

Mēs devāmies uz durvīm, bet pēkšņi no tumsas panācās pretī sieviete. Viņas seju es neredzēju, tikai lūdzoši izstieptās rokas zeltainajā lampas gaismas strēlē.

—   Dieva dēļ, neej tur, Džek! — viņa sauca. — Man jau bija tāda nojausma, ka tu šovakar ieradīsies. Nomierinies, dārgais! Uzticies man atkal, tu to nekad nenožēlosi!

—   Es tev esmu ticējis pārāk ilgi, Efij! — viņš skarbi attrauca. — Laid, man jātiek iekšā! Tie ir mani draugi, kas man palīdzēs atšķetināt šo mezglu.

Viņš pastūma sievu sānis, un mēs sekojām uz pēdām.

Kad viņš atgrūda durvis līdz galam vaļā, pretim izskrēja kāda vecāka sieviete, gribēdama viņu aizturēt, bet viņš atstūma sievieti pie malas, un mēs visi traucāmies pa kāpnēm augšup. Grants Manro pirmais ieskrēja apgaismotajā istabā, un mēs sekojām uz pēdām.

Tā bija mājīga, labi mēbelēta istaba; divas sveces dega uz galda, divas uz kamīna dzegas. Stūrī kāds sēdēja, noliecies pār galdiņu, — likās, maza meitene. Viņa bija ģērbusies sarkanā kleitiņā, rokās viņai bija gari, balti cimdi. Kad viņa apsviedās uz mūsu pusi, es pārsteigumā un šausmās iekliedzos. Seja, ko viņa pagrieza pret mums, bija dīvaina, mironīgi dzeltena, vaibsti bez jebkādas izteiksmes. Taču noslēpums atklājās vienā mirklī. Holmss smiedamies pieskārās bērna ausij, maska nokrita, un mūsu priekšā atradās maza, ogļu melna nēģeriete ar jautrā smaidā atsegtiem baltiem zobiem. Viņu iesmīdināja mūsu izbrīna pilnās sejas. Es sāku skaļi smieties, juzdams līdzi viņas priekam, bet Grants Manro lūkojās viņā kā sastindzis, piespiedis roku pie kakla.

—    Ak dievs! — viņš izsaucās. — Ko tas nozīmē?

—    Es jums pateikšu, ko tas nozīmē, — sacīja lēdija ar lepnu, apņēmīgu seju, iepeldēdama istabā. — Tu piespiedi mani atklāt visu, tagad mums vajadzēs ar to samierināties. Mans vīrs nomira Atlantā. Bērns palika dzīvs.

—    Tavs bērns!

Viņa izvilka lielu sudraba medaljonu, ko bija nēsājusi uz krūtīm.

—    Tu nekad neesi redzējis to atvērtu.

—    Es domāju, ka tas nav atverams.

Viņa piespieda atsperi, un medaljons atvērās. Tanī bija ģīmetne — vīrietis ar pārsteidzoši skaistu, gudru seju, kuras vaibsti liecināja par piederību pie afrikāņu rases.

—    Tas ir Džons Hibrons no Atlantas, — lēdija sacīja, — un nekad zemes virsū nav dzīvojis cildenāks cilvēks. Es sarāvu visas saites ar savējiem, lai precētos ar viņu, un, kamēr viņš bija dzīvs, nekad neesmu to nožēlojusi. Par nelaimi, mūsu vienīgais bērns bija vairāk atsities viņā, nevis manas rases ļaudīs. Šādās laulībās tas bieži gadās, un mazā Lisija ir daudz tumšāka par savu tēvu. Taču tumša vai gaiša, viņa ir mana mīļotā mazā meitiņa.

To dzirdēdama, meitenīte pieskrēja viņai klāt un piespiedās pie viņas drēbēm.

— Kad es pametu viņu Amerikā, — lēdija turpināja,

— tad darīju to tāpēc, ka Lisijai bija vārga veselība un klimata maiņa varēja nākt viņai par ļaunu. Es nodevu bērnu mūsu kādreizējās kalpones — uzticamas skotietes uzraudzībā. Nekad ne uz mirkli es nedomāju atteikties no viņa. Bet, kad mēs nejauši sastapāmies, Džek, un es iemīlēju tevi, tad baidījos stāstīt tev par savu bērnu. Lai dievs man to piedod, bet es baidījos, ka tad zaudēšu tevi, un man trūka drosmes visu atklāt. Man vajadzēja izšķirties starp tevi un bērnu, un aiz mazdūšības es šķīros no meitiņas. Trīs gadus es slēpu no tevis, ka man ir bērns, bet es pastāvīgi sazinājos ar aukli un zināju, ka bērns ir vesels. Tomēr beidzot mani pārņēma nevaldāma vēlēšanās atkal ieraudzīt Lisiju. Es cīnījos pret šo vēlēšanos, bet veltīgi. Es zināju, cik tas ir bīstami, tomēr nolēmu kaut uz dažām nedēļām likt atvest bērnu uz šejieni. Aizsūtīju auklei simt mārciņas, norādīju uz šo kotedžu, lai viņa te varētu apmesties kā mūsu kaimiņiene, neatklājot mūsu abu attieksmes. Es pat biju tik piesardzīga, ka pavēlēju dienu turēt bērnu telpās un aizklāt sejiņu un rociņas, lai tie, kas viņu ieraudzītu pa logu, nesāktu pļāpāt, ka mums kaimiņos dzīvo nēģerēns. Ja es nebūtu bijusi tik pārmērīgi piesardzīga, tad būtu rīkojusies gudrāk, bet es vai prātu zaudēju aiz bailēm, ka tu dabūsi zināt patiesību.

Tu biji tas, kas pateica iņan, ka kotedžā radušies iemītnieki. Es būtu varējusi gaidīt līdz rītam, bet nevarēju iemigt aiz satraukuma, tāpēc nakti izlavījos ārā, zinādama, cik cietā miegā tu parasti guli. Taču tu redzēji visu, un ar to sākās manas bēdas. Nākamā rītā tu būtu varējis atklāt manu noslēpumu, bet augstsirdīgi atteicies izmantot savas priekšrocības. Pēc trim dienām aukle ar bērnu tikko paguva izbēgt pa sētas durvīm, kad tu ielauzies namā. Un nu tu zini visu un es prasu, kas notiks ar' mums, ar manu bērnu un mani.

Viņa sažņaudza rokas, gaidīdama atbildi.

Pagāja desmit garas minūtes, pirms Grants Manro pārtrauca klusumu, un viņa atbilde bija tāda, ka es to ar prieku atceros. Viņš pacēla bērnu, noskūpstīja un, turēdams viņu uz rokas, pastiepa otru roku sievai un pagriezās uz durvju pusi.

— Mums būs ērtāk aprunāties par visu mājās, — viņš sacīja. — Es neesmu sevišķi labs cilvēks, Efij, bet, manuprāt, esmu gan labāks, nekā tu domā.

Mēs ar Holmsu sekojām viņiem pa celiņu, bet, kad nogriezāmies uz lielceļa, Holmss pavilka mani aiz piedurknes.

—          Man šķiet, — viņš sacīja, — ka Londonā no mums būs vairāk labuma nekā Norberijā.

Viņš nerunāja vairāk ne vārda par šo notikumu, tikai vēlu naktī, iedams ar sveci rokā uz guļamistabu, noteica:

—           Votson, ja kādreiz redzat, ka es kļūstu pārāk iedomīgs uz savām spējām vai veltīju mazāk vērības darbam, nekā pienāktos, tad, lūdzams, iečukstiet man ausī «Norberijā», un es būšu jums ārkārtīgi pateicīgs.

MESGREIVU DZIMTAS RITUĀLS

Mana drauga Šerloka Holmsa raksturam piemita savas dīvainības, kas mani vienmēr pārsteidza: kaut gan garīgā darbā viņš bija pats precīzākais un metodiskākais cilvēks, kādu vien var iedomāties, tāpat viņa apģērbs bija izmeklēti vienkāršs un glīts, tomēr ikdienas dzīvē viņš bija pats nekārtības iemiesojums un spējīgs laupīt pacietību ikvienam, kas mājo ar viņu zem viena jumta. Neteikšu, ka es pats būtu šai ziņā pilnīgi nevainojams. Juceklīgā dzīve Afganistānā, kas vēl pastiprināja manu iedzimto tieksmi uz bezrūpību, bija padarījusi mani daudz nolaidīgāku, nekā piederas ārstam. Taču manai nekārtībai ir savas robežas, bet, kad es redzu, ka cilvēks glabā cigārus ogļu spainī, tabaku rīta kiirpes purnā un neatbildētas vēstules piesprauž ar kabatas nazi pie koka plauktiņa virs kamīna, tad sāku raudzīties uz sevi kā uz īstu tikumu iemiesojumu. Bez tam es vienmēr esmu uzskatījis, ka praktizēšanās šaušanā pieder pie tiem sporta veidiem, kas piekopjami zem klajas debess, un, kad Holmsam uznāk ērmīga patika sēdēt atzveltnī ar revolveri un patronu somu klēpī un izrotāt pretējo sienu ar patriotisku uzrakstu «K. V.» ko izveido ložu izurbti caurumiņi, tad es sevišķi skaudri sajūtu, ka šāda nodarbošanās nebūt neuzlabo ne mūsu mājokļa atmosfēru, ne izskatu.

Mūsu istabas bija pastāvīgi pieblīvētas ar dīvainām relikvijām, kam sakars ar ķīmiju vai kriminālistiku, un tās pastāvīgi atradās pagalam nepiemērotās vietās, piemēram, sviesta traukā vai vēl nevēlamākā vietā. Taču mans vislielākais krusts bija viņa papīri. Viņš nebija piedabūjams

1 Pirmie burti vārdiem «Karaliene Viktorija» (valdīja Anglijā XIX gs.).

iznīcināt dokumentus, it īpaši tos, kas saistīti ar viņa neseniem sarežģītu noslēpumu atrisinājumiem, un tikai pāris reižu gadā sadūšojās un mēģināja ieviest tanīs kārtību, jo, kā esmu jau minējis savās nesakarīgajās piezīmēs, verdošas enerģijas uzplūdus, kuros viņš veica darbus, kas padarīja slavenu viņa vārdu, nomainīja pilnīga paguruma posmi, kad viņš dienām nodevās lasīšanai, gulēdams uz dīvāna, vai vijoles spēlei, izkustēdamies no vietas vienīgi tik daudz, lai no dīvāna pienāktu pie galda. Papīri krājās ar katru mēnesi aizvien vairāk, kamēr visi kakti istabā bija ar tiem pilni. Tos nedrīkstēja sadedzināt, un tikai to īpašniekam bija tiesības rīkoties ar tiem.

Kādā ziemas vakarā, kad sēdējām pie kamīna, es sadūšojos un aizrādīju Holmsam, ka, sak, viņš jau pabeidzis ierakstīt atskaites savā atzīmju grāmatā un varētu atlikušās pāris stundas veltīt mūsu telpu sakārtošanai. Viņš nevarēja noliegt, ka man taisnība, un ar diezgan skābu seju iegāja guļamistabā, no kurienes izvilka prāvu skārda lādi. To viņš novietoja istabas vidū, atsēdās tai blakus uz krēsla un pacēla vāku. Trešdaļa lādes bija piekrauta ar kārtīgi pārsietiem papīru saiņiem.

—    Te ir daudz kas interesants, Votson, — viņš sacīja, uzmezdams man šķelmīgu skatienu. — Ja jūs zinātu, kas te atrodas, tad drīzāk lūgtu izņemt kaut ko ārā, nevis likt iekšā.

—    Vai tās ir atskaites par jūsu agrākajiem veikumiem? — es ieprasījos. — Bieži esmu vēlējies, kaut tās atrastos manā rīcībā.

. — Jā, mans dārgais; šeit atzīmēti notikumi, kas norisinājās pirms tā laika, kad man radās personisks biogrāfs, kas padarījis mani slavenu. — Viņš maigi un saudzīgi pārcilāja vairākus sainīšus. — Nav jau šeit panākumi vien, Votson, taču viena otra problēma ir ievērības cienīga. Piemēram, Tarltona noslepkavošana, vīna tirgotāja Vam- berija lieta, vecās krievietes dēka, dīvainais atgadījums ar alumīnija kruķi, plaša atskaite par līkkāji Rikoleti un viņa neganto sievu. Un te — ahā, tas ir patiešām kaut kas smalks!

Viņš iegremdēja roku lādes dzīlēs un izcēla koka kārbiņu ar slīdošu vāciņu, kādās bērni glabā savas rotaļlietas. No tās viņš izņēma saburzītu papīra strēmeli, vecmodīgu vara atslēgu, koka sprungulīti ar auklas ritulīti un trīs sarūsējušus metāla aplīšus.

—   Nu, mans dārgais, kā jums patīk šīs mantiņas? — viņš apvaicājās, smaidīdams par manu neizpratnes pilno seju.

—    Ērmīga kolekcija.

—   Visai ērmīga; bet stāsts, kas ar to saistās, būs vēl ērmīgāks.

—    Tātad šīm relikvijām ir sava vēsture?

—    Vēl vairāk — tās pašas ir vēsture.

—    Ko jūs gribat ar to sacīt?

Šerloks Holmss salika visus priekšmetus uz galda, atlaidās atzveltnī un nolūkojās uz tiem ar gandarījuma mirdzumu acīs.

—   Tas ir viss, ko esmu paturējis par piemiņu no Mes- greivu dzimtas rituāla, — viņš noteica.

Biju dzirdējis, ka viņš vairākkārt piemin šo gadījumu, taču man nekad nebija izdevies uzzināt par to kaut ko tuvāk.

—   Es ļoti vēlētos, kaut jūs pastāstītu man par šo gadījumu, — es lūdzoši iesāku.

—    Un lai atstātu visu šo jūkli nesakārtotu? — viņš izsmejoši pārtrauca. — Jūsu kārtības mīlestība dabūs ciest, Votson. Taču man pašam gribētos, lai jūs pievienojat savām piezīmēm šo notikumu, jo tanī ir tādas detaļas, kas to padara par vienreizēju ne vien Anglijas, bet arī citu zemju kriminālnotikumu hronikā. Mana sīko veikumu uzskaite nebūtu pilnīga bez šā visai savdabīgā gadījuma.

Jādomā, jūs atceraties, kā notikums ar «Gloriju Skoti» un saruna ar nelaimīgo vīru, par kura likteni es jums tiku stāstījis, pirmo reizi pievērsa manas domas tai profesijai, kas vēlāk kļuva par mana mūža uzdevumu. Tagad mans vārds ir plaši pazīstams un ne vien publika, bet arī oficiālas aprindas uzskata mani par pēdējo instanci strīdīgu jautājumu atrisināšanā. Taču arī toreiz, kad mēs tikko iepazināmies (jūs šo laikposmu esat iemūžinājis stāstā par «Etīdi purpura toņos»), man jau bija diezgan nozīmīga, lai arī ne visai ienesīga prakse. Tāpēc jūs nevarat iedomāties, cik grūti man klājās sākumā un cik ilgi man bija jāgaida uz panākumiem.

Kad pirmo reizi ierados Londonā, es apmetos Montegjū- strītā, aiz Britānijas muzeja stūra, un izlietoju savu pārāk lielo brīvo laiku, studēdams visas tās zinību nozares, kas varētu noderēt manā izraudzītajā profesijā. Šad un tad pie manis griezās pēc padoma galvenokārt sakarā ar bijušo studiju biedru ieteikumu, jo manos pēdējos studiju gados universitātē daudz runāja par mani un manām metodēm. Trešais no šādiem gadījumiem bija tā saucamais Mesgreivu dzimtas rituāls, un tā interese, ko radīja dīvaino notikumu virtene, un svarīgās sekas, ko izraisīja mana iejaukšanās, bija mans pirmais solis uz pašreizējo stāvokli.

Redžinalds Mesgreivs mācījās vienā koledžā ar mani, un mēs bijām pazīstami. Viņš nebija sevišķi iecienīts mūsu vidē, lai gan man vienmēr šķita, ka aiz augstprātības, ko viņam pārmeta, patiesībā slēpās iedzimta kautrība. Viņam bija tipiska aristokrāta izskats: kalsnēja seja ar prāvu degunu un lielām acīm, nevērīgas, bet izsmalcinātas manieres. Viņš patiešām bija senas dzimtas atvase karalistē, kaut arī pārstāvēja jaunāko atzarojumu, kas sešpadsmitā gadsimtā bija atdalījies no ziemeļu Mesgrei- viem un atradis mājvietu rietumu Saseksā, kur viņu rezidence, Herlstonas pils, ir varbūt visvecākā celtne grāfistē. Man šķita, ka viņa ārieni apzīmogojusi viņa dzimšanas vieta, jo, kad vien nolūkojos uz viņa bālo seju ar asiem vaibstiem, uz viņa stalto stāju, man allaž nāca prātā pelēkas velves, sīkrūtaini logi un citas feodālo lauku arhitektūras cildenās paliekas. Sad tad mums gadījās sarunāties, un es atceros, ka ikreiz viņš izrādīja lielu interesi par manām novērošanas un secinājumu izdarīšanas metodēm.

Gadus četrus mēs netikām redzējušies, un tad kādu rītu viņš ieradās manā Montegjūstrītas dzīvoklī. Viņš nebija daudz pārvērties, bija ģērbies kā jauns cilvēks, kas seķo modei — mazliet švītības viņam vienmēr piemita —, un izturējās ar to pašu nosvērto eleganci, kas viņam jau agrāk bija raksturīga.

«Kā jums klājies pa šo laiku, Mesgreiv?» es apvaicājos, kad bijām draudzīgi spieduši viens otram roku.

«Jūs laikam esat dzirdējis par mana nabaga tēva nāvi,» viņš atbildēja. «Viņš nomira pirms diviem gadiem. Protams, man vajadzēja uzņemties Herlstonas muižas pārvaldīšanu, un, tā kā es esmu arī mūsu apgabala deputāts, tad darba man daudz. Bet jūs, Holms, kā esmu dzirdējis, sākat praksē pielietot tās spējas, kuras mēs kādreiz tā apbrīnojām.»

«Jā,» es sacīju, «mani uztur mans prāts.»

«Man prieks to dzirdēt, jo šobrīd man jūsu padoms būtu ļoti dārgs. Mums Herlstonā noticis kaut kas dīvains, un

policija nespēj nekā noskaidrot. Tas ir patiešām kaut kas neparasts un neaptverams.»

Varat iedomāties, Votson, ar kādu interesi es viņā klausījos, jo man šķita, ka dīkajos mēnešos veltīgi gaidītā izdevība beidzot ir pienākusi. Sirds dziļumos es vienmēr biju pārliecināts, ka gūšu panākumus tur, kur citi cietuši neveiksmi, un nu man bija iespēja sevi pārbaudīt.

«Lūdzu, pastāstiet man visu sīki jo sīki!» es izsaucos.

Redžinalds Mesgreivs nosēdās man iepretim un aizsmēķēja cigareti, ko es viņam pastūmu.

«Jums jāzina,» viņš iesāka, «ka, lai gan esmu vecpuisis, man tomēr Herlstonā ir vesels bars kalpotāju, jo pils ir veca, celta bez noteikta plāna un apkopšana prasa daudz darba. Bez tam man ir medību iecirknis, un fazānu medību laikā pilī salasās plaša sabiedrība, tāpēc arī nedrīkst trūkt kalpotāju. Man ir pavisam astoņas istabenes, pavārs, nam- zinis, divi sulaiņi un pāžs. Dārza un staļļu apkopšanai ir atsevišķi kalpotāji.

No kalpotājiem visilgāk pie mums nostrādājis namzinis Brantons. Viņš bijis jauns skolotājs bez darba, kad mans tēvs viņu pieņēmis, bet ar savu lielo enerģiju un noteikto raksturu viņš drīz vien kļuvis neaizvietojams mūsu namā. Viņš ir ražena auguma vīrietis, skaists, ar lielisku pieri un, lai gan nokalpojis pie mums kādus divdesmit gadus, diezin vai ir vecāks par četrdesmit gadiem. Ir diezgan dīvaini, ka ar savu glīto ārieni un neparastajām spējām — viņš runā vairākās valodās un spēlē gandrīz visus mūzikas instrumentus — viņš tik ilgi palicis tādā darbā, bet, manuprāt, viņš juties labi un nav ilgojies pēc pārmaiņām. Herlstonas namzinis ir vīrs, ko mūsu viesi vienmēr patur atmiņā.

Taču šim pilnības iemiesojumam ir viens trūkums. Viņš ir donžuāns, un jūs pats sapratīsiet, ka cilvēkam ar tādu izskatu un spējām nav grūti tēlot šādu lomu mūsu lauku klusumā.

Kamēr viņš bija precējies, viss ritēja labi, bet, kopš viņš ir atraitnis, viņš mums sagādā ne mazumu raižu. Tiesa, pirms dažiem mēnešiem mēs cerējām, ka viss atkal ieies sliedēs, jo viņš saderinājās ar mūsu jaunāko istabeni Reičelu Hauelzu, bet tad pameta viņu, aizrāvies ar Dženeti Tredželisu, galvenā medību pārziņa meitu. Reičela, ļoti laba meitene, bet karstas dabas un nenosvērta, kā jau visas velsietes, dabūja smadzeņu iekaisumu un pēc atveseļošanās staigā apkārt — vismaz vēl vakar staigāja — kā ēna, atlikušas tikai lielās melnās acis. Tā bija mūsu pirmā drāma Herlstonā, bet nākamā izdzēsa to no mūsu atmiņas, proti, namzini Brantonu padzina no darba ar kaunu un negodu.

Lūk, kā tas notika. Es jau sacīju, ka Brantons ir gudrs, un, acīm redzot, gudrība nāca viņam par ļaunu, jo pamodināja viņā neremdināmu ziņkāri par lietām, kas viņu ne mazākā mērā neskar. Man ne prātā nenāca, cik tālu ziņkāre var viņu novest, kamēr nejaušs gadījums neatvēra man acis.

Kā jau minēju, pils celta bez kāda noteikta plāna. Pagājušā nedēļā — pareizāk sakot, ceturtdienas vakarā — es nevarēju aizmigt, jo aplamā kārtā iedzēru pēc pusdienām tasi stipras melnas kafijas. Nomocījies bez miega līdz pulksten diviem naktī, es nopratu, ka neaizmigšu, piecēlos, paņēmu sveci un nodomāju turpināt iesāktā romāna lasīšanu. Taču es biju piemirsis grāmatu biljarda istabā, tāpēc uzvilku rīta svārkus un devos uz turieni.

Lai tiktu biljarda istabā, man vajadzēja nokāpt vienu pusstāvu zemāk un šķērsot gaiteni, kas ved uz bibliotēku un ieroču zāli. Varat iedomāties manu pārsteigumu, kad gaitenī pamanīju gaismas švīku, kas krita pa vaļējām bibliotēkas durvīm. Pirms gulētiešanas es pats biju nodzēsis lampu un aizvēris durvis. Protams, manas pirmās domas bija, ka pie mums ielauzušies laupītāji. Visu Herlstonas gaiteņu sienas nokārtas ar trofejām — senlaiku ieročiem. Paķēru no vienas sienas alebardu, noliku sveci uz grīdas, uz pirkstgaliem piezagos pie bibliotēkas durvīm un ieskatījos telpā.

Bibliotēkā atradās namzinis Brantons. Viņš bija pilnīgi apģērbies, sēdēja atzveltnes krēslā, turēdams uz ceļiem kartei līdzīgu papīru, un domīgi lūkojās uz to. Apstulbis aiz pārsteiguma, es mēmi skatījos uz viņu, stāvēdams tumsā. Istabu vāji apgaismoja uz galda stūra nolikts sveces galiņš. Pēkšņi Brantons piecēlās, piegāja pie pults, atslēdza to un izvilka ārā vienu atvilktni. No tās viņš izņēma kādu papīru, atsēdās agrākajā vietā, izklāja papīru uz galda blakus svecei un sāka vērīgi pētīt to. Šāda aukstasinīga mūsu ģimenes dokumentu pētīšana iesvēla manī tādas dusmas, ka es paspēru soli uz priekšu, un Brantons ieraudzīja mani stāvam uz sliekšņa. Viņš uzlēca kājās, seja kļuva pelēka aiz bailēm, un viņš iegrūda krūšu kabatā kartei līdzīgo papīru, ko bija pētījis iepriekš.

«Tā!» es sacīju. «Tad tā jūs attaisnojat mūsu uzticēšanos! Ar rītdienu jūs esat atlaists.»

Viņš izskatījās galīgi satriekts, kad palocījies mēmi paslīdēja man garām. Sveces galiņš joprojām bija uz galda, un tā gaismā es aplūkoju papīru, ko Brantons bija izņēmis no pults. Man par izbrīnu tas bija kaut kas pavisam nesvarīgs, tā saucamā Mesgreivu dzimtas rituāla atbilžu un jautājumu noraksts. Jau vairākus gadsimtus ikviens mūsu dzimtas vīrietis, sasniedzis pilngadību, izpilda šo ceremoniālu, kuram zināma nozīme vienīgi ģimenes locekļa vai varbūt kāda arheologa acīs kā visai mūsu pārējai heraldikai, bet praktiski tas neder nekam.»

«Par šo papīru parunāsim vēlāk,» es sacīju Mesgreivam.

«Ja domājat, ka tas patiešām nepieciešami,» viņš atbildēja, mazliet pavilcinājies. «Labi, es turpināšu. Es aizslēdzu pulti ar Brantona atstāto atslēgu, pagriezos uz durvīm, bet pārsteigts ieraudzīju, ka namzinis atgriezies un stāv manā priekšā.

«Mister Mesgreiv, ser,» viņš teica aiz uztraukuma aizsmakušā balsī, «es nevaru panest negodu, ser! Es vienmēr esmu bijis lepns uz to, ko esmu sasniedzis, un negods būs mana nāve. Manas asinis būs uz jūsu sirdsapziņas, ser, tik tiešām, ja jūs iedzīsiet mani izmisumā. Ja nevarat paturēt mani darbā pēc tā, kas noticis, tad, dieva dēļ, ļaujiet man palikt vēl vienu mēnesi un aiziet it kā no brīvas gribas. To es izturēšu, mister Mesgreiv, bet tikt padzītam no šejienes, kur visi mani tik labi pazīst, — tas ir pāri maniem spēkiem!»

«Jūs neesat vērts, lai ar jums taisītu ceremonijas,» es atbildēju. «Jūsu izturēšanās ir nepiedodama, bet, tā kā jūs esat tik ilgi kalpojis mūsu ģimenei, tad es necentīšos celt jums publiski neslavu. Taču mēnesis ir pārāk ilgs laiks. Varat palikt te nedēļu un aizejot uzrādīt, kādu iemeslu vēlaties.»

«Tikai nedēļu, ser?» viņš izmisis iesaucās. «Divas nedēļas — vismaz divas nedēļas!»

«Vienu nedēļu,» es atkārtoju, «un ir tad varat uzskatīt, ka pret jums izturējušies pārāk piekāpīgi.»

Nokāris galvu uz krūtīm, viņš aizvilkās projām kā galīgi salauzts cilvēks, bet es nopūtu sveci un atgriezos savā istabā.

Nākamās divas dienas Brantons cītīgi pildīja savus pienākumus. Es neatgādināju viņam notikušo un ar zināmu interesi gaidīju, ko viņš izdomās, lai slēptu savu negodu. Taču trešajā rītā viņš neieradās pēc brokasta pie manis saņemt norādījumus tekošajai dienai kā parasti. Ejot ārā no ēdamistabas, es nejauši sastapu istabeni Reičelu Hau- elzu. Kā jau sacīju, viņa tikai nesen bija atveseļojusies, izskatījās tik slimīgi bāla un novārgusi, ka es pārmetu viņai, kāpēc tik ātri sākusi strādāt.

«Jums vajadzēja vēl palikt gultā,» es sacīju. «Strādāt varēsiet, kad būsiet stiprāka.»

Viņa palūkojās uz mani tik dīvaini, ka man radās aizdomas, vai tikai viņas prāts nav aptumšojies.

«Es jau esmu diezgan stipra, mister Mesgreiv,» viņa atbildēja.

«Redzēsim, ko teiks ārsts. Šodien nestrādājiet un, kad ejat lejā, pasakiet Brantonam, lai ienāk pie manis.»

«Namzinis ir pazudis,» viņa teica.

«Pazudis? Kā viņš varēja pazust?»

«Viņš ir pazudis. Neviens viņu nav redzējis. Istabā viņa nav. O jā, viņš ir pazudis, pazudis uz visiem laikiem!»

Viņa, histēriski smiedamās, atkrita pret sienu, kamēr es, negaidītās lēkmes nobiedēts, piesteidzos pie zvana, lai pasauktu kādu palīgā. Meiteni aizveda uz viņas istabu, pie kam viņa vienā laidā smējās un raudāja, bet es sāku izvaicāt kalpotājus par Brantonu. Ka viņš patiešām nozudis, par to nebija šaubu. Gulta bija neaiztikta; kopš .viņš vakarā bija iegājis savā istabā, neviens viņu nebija vairs redzējis; tomēr bija grūti iedomāties, kā viņš ticis ārā no mājas, kad visi logi un durvis aiztaisīti no iekšpuses. Viņa drēbes, pulkstenis un pat nauda atradās istabā, — viņš bija izgājis, ģērbies melnajā uzvalkā, ko parasti nēsāja. Nebija arī tupeļu, bet zābaki atradās zem gultas. Kur varēja nakti nozust namzinis Brantons, un kas ar viņu bija noticis?

Protams, ka mēs pārmeklējām pili un saimniecības ēkas, taču neatradām nekādas pēdas. Kā jau teicu, pils ir īsts labirints, it sevišķi pati vecākā daļa, kura nav nemaz apdzīvojama, taču mēs izskatījām katru istabu un pat bēniņus, bet no pazudušā cilvēka nebija ne zīmes. Bija neticami, ka viņš pametis pili, atstādams te visu savu īpašumu; un kur viņš vispār varēja būt? Izsaucu vietējo policiju, bet tai neizdevās neko atklāt. Iepriekšējā naktī bija lijis, un mēs veltīgi meklējām pēdas zālienā vai uz celiņiem ap pili. Gadījums palika nenoskaidrots, bet tad jauns notikums piesaistīja mūsu uzmanību.

Divas dienas Reičela Hauelza pavadīja murgos un histērijā, tā ka vajadzēja pieņemt kopēju, kas nakti paliktu pie viņas. Trešajā naktī pēc Brantona nozušanas kopēja, redzēdama, ka slimā mierīgi guļ, iesnaudās atzveltnes krēslā, bet, rīta agrumā pamodusies, atrada gultu tukšu, logu atvērtu, un ne vēsts no pacientes. Mani tūliņ pamodināja, un es ar abiem sulaiņiem devos meiteni meklēt. Noteikt virzienu, kādā viņa gājusi, nebija grūti, jo pēdas veda no loga pāri zālienam līdz dīķim un pazuda tikai uz grantētā celiņa, kas veda ārā no mūsu īpašuma. Dīķis šai vietā ir astoņas pēdas dziļš, un varat iedomāties, ko mēs jutām, redzēdami, ka nabaga neprātīgā meitene piegājusi pie pašas, dīķa malas. Protams, mēs tūliņ sadabūjām ķekšus un sākām meklēt slīkoni, taču neko neatradām. Toties mēs izcēlām dienas gaismā kaut ko pavisam negaidītu. Tas bija audekla maiss ar sarūsējuša un krāsu zaudējuša metāla stīpām un nespodriem krama vai stikla gabaliem. Sis dīvainais atradums bija mūsu vienīgais guvums, un, par spīti visiem meklējumiem un taujājumiem, mēs neko neesam dzirdējuši ne par Reičelas Hauelzas, ne par Ričarda Brantona likteni. Grāfistes policija neko nespēj darīt, un tagad jūs esat mana vienīgā cerība …»

Varat iedomāties, Votson, ar kādu kāri es noklausījos stāstu par šiem neparastajiem notikumiem, cik ļoti man gribējās sasaistīt tos kopā, atrast kādu pavedienu, kas novestu pie atrisinājuma!

Namzinis ir nozudis. Istabene nozudusi. Viņa mīlējusi namzini, bet vēlāk viņai bijis pamats nīst iemīļoto. Viņa ir velsiete, nesavaldīga un kaislīga. Pēc namziņa nozušanas viņa pārdzīvojusi ārkārtīgu nervu satraukumu. Viņa iemetusi dīķī maisu ar kaut kādiem ērmīgiem priekšmetiem. Katrs no šiem faktiem bija ievērības cienīgs, bet neviens nespēja atklāt notikumu būtību. Kur meklējams šīs notikumu virtenes sākums? Manā priekšā bija tikai pēdējais sarežģītās ķēdes posms.

«Man jāredz tas papīrs, Mesgreiv, kuru jūsu namzinis uzskatīja par tik svarīgu, ka riskēja pat ar vietas zaudēšanu,» es sacīju.

«Īstenībā tās ir tīrās aplamības, šis mūsu rituāls,» viņš atteica, «vienīgais, kas to attaisno, ir tā vecums. Es

paņēmu līdzi šo jautājumu un atbilžu norakstu, ja jums iegribētos uzmest tiem acis.»

Viņš pasniedza man šo papīru, ko jūs redzat man rokā, Votson. Šis rituāls ir līdzīgs kādai pārbaudei, kurai jāpakļaujas ikvienam Mesgreivu dzimtas vīrietim, kad viņš sasniedz pilngadību. Es nolasīšu jums šos jautājumus un atbildes:

«— Kam tas pieder?

—    Tam, kas aizgājis.

—    Kam tas piederēs?

—    Tam, kas atnāks.

—    Kādā mēnesī tas notika?

—    Sestajā, skaitot no pirmā.

—    Kur atradās saule?

—    Virs ozola.

— Kur bija ēna?

—    Zem gobas.

—    Kā tika mesti soļi?

—           Uz ziemeļiem desmit un desmit, uz austrumiem pieci un pieci, uz dienvidiem divi un divi, uz rietumiem viens un viens, un lejup.

—    Ko mēs dosim par to?

—    Visu, kas mums ir.

—    Kādēļ mums tas jādod?

—    Pienākuma dēļ.»

«Oriģinālam trūkst datuma,» Mesgreivs piezīmēja, «bet, spriežot pēc ortogrāfijas, tas attiecināms uz septiņpadsmitā gadsimta vidu. Man tomēr šķiet, ka šis dokuments mums nepalīdzēs atklāt noslēpumu.»

«Toties tas dod mums rokās otru noslēpumu, kas pat daudz interesantāks par pirmo,» es aizrādīju. «Pilnīgi iespējams, ka, atrisinot otro, mēs atrisināsim arī pirmo. Jūs man piedosiet, Mesgreiv, ja teikšu, ka jūsu namzinis, redzams, patiešām gudrs vīrs ar lielāku asredzību nekā desmit paaudzēm viņa kungu.»

«Es jūs lāgā nesaprotu. Man šis papīrs liekas bez kādas praktiskas nozīmes.»

«Man tas liekas ārkārtīgi svarīgs, un, acīm redzot, Brantons bijis tanīs pašās domās. Droši vien viņš redzējis šo dokumentu pirms tās nakts, kad jūs viņu pārsteidzāt.»

«Tas ir pilnīgi iespējams. Mēs nekad necentāmies to slēpt.»

«Man šķiet, Brantons gluži vienkārši pūlējās atsvaidzināt atmiņā tā saturu. Cik sapratu, viņam bija rokās kāda karte vai plāns, ar ko viņš salīdzināja manuskriptu un ko iebāza kabatā, kad jūs ienācāt?»

«Jā. Bet kāda viņam vajadzība bija pētīt mūsu veco ģimenes ceremoniālu, un ko viss šis penteris nozīmē?»

«Domāju, ka to mēs noskaidrosim bez sevišķām grūtībām,» es atbildēju. «Ja jums nav iebildumu, tad brauksim ar pirmo vilcienu uz Saseksu un iedziļināsimies šai notikumā uz vietas.»

Tai pašā pēcpusdienā mēs ieradāmies Herlstonā. Jūs droši vien esat redzējis šīs izdaudzinātās senās pils attēlus un lasījis aprakstus, tāpēc pieminēšu tikai, ka pilij ir burta «L» veids, pa kam garākā daļa ir laikmetīgāka, bet īsākā — senāka, tā sakot, dīglis, no kura radies viss pārējais. Virs zemajām, masīvajām durvīm šīs senlaicīgās daļas centrā ir iekalts skaitlis «1607», bet pazinēji apgalvo, ka baļķi un mūris ir daudz vecāki. Pārmērīgi biezās sienas un mazie lodziņi jau pagājušā gadsimtā spieda īpašniekus uzcelt jaunu spārnu, un vecā pils daļa tagad noder par klēti un pagrabu vai stāv pilnīgi tukša. Ap pili ir lielisks parks ar krāšņiem veciem kokiem, un dīķis, ko Mes- greivs pieminēja, atrodas alejas galā, ap divsimt jardu no pils.

Ap to laiku, Votson, es jau biju stingri pārliecināts, ka te nav runas par trim atsevišķiem noslēpumiem, bet tikai par vienu un, ja es pareizi izpratīšu Mesgreivu rituālu, tad varēšu noskaidrot gan Reičelas Hauelzas, gan Ričarda Brantona likteni. Rituāla izpratnei tad es veltīju visu savu enerģiju. Kāpēc namzinis tā pūlējās izprast šo seno formulu? Redzams, viņš saskatīja tanī kaut ko tādu, kas bija paslīdējis garām dižciltīgo pils īpašnieku paaudzēm, un no kā viņš cerēja iegūt kādu personisku labumu. Kas tad tas bija, un kā tas ietekmēja namziņa likteni?

Man bija pilnīgi skaidrs, kad izlasīju rituālu, ka visi skaitļi attiecas uz kādu noteiktu vietu, kur noglabāts dokumentā minētais priekšmets, un, ja mēs šo vietu atrastu, tad būtu uz pareiza ceļa, lai atklātu noslēpumu, ko Mesgreivu senči bija atraduši par vajadzīgu nomaskēt tik dīvainā veidā. Divi izejas punkti mums bija — ozols un goba. Par ozolu nebija nekādu šaubu. Pils priekšā, pa kreisi no ceļa, slējās īsts ozolu ciltstēvs, pats raženākais koks, kādu jebkad esmu redzējis.

«Vai tas auga šeit, kad jūsu rituāls tika uzrakstīts?» es apvaicājos Mesgreivam, kad braucām ozolam garām.

«Droši vien šis ozols ir te stāvējis jau normāņu iebrukuma laikā,»'viņš atbildēja. «Tā apjoms ir divdesmit trīs pēdas.»

Tātad viens no vajadzīgajiem punktiem man bija rokā.

«Vai tuvumā ir kāda veca goba?» es jautāju.

«Netālu auga ļoti veca goba, bet pirms desmit gadiem tanī iespēra pērkons un to vajadzēja nocirst.»

«Vai zināt to vietu, kur tā auga?»

«Protams, ka zinu.»

«Vai citu gobu tuvumā nav?»

«Vecu nav, bet jaunu ļoti daudz.»

«Es gribētu redzēt, kur šī goba atradusies.»

Mēs bijām atbraukuši divričos, un mans klients, mājā neiegājis, tūliņ parādīja man vietu zālienā, kur goba bija augusi. Vieta bija pusceļā starp ozolu un pili. Pagaidām mani meklējumi veicās sekmīgi.

«Droši vien tagad nav iespējams dabūt zināt, cik augsta bija šī goba?»

«To es jums varu tūliņ pateikt: sešdesmit četras pēdas.»

«Kā jūs to zināt?» es pārsteigts iesaucos.

«Kad mans vecais mājskolotājs lika man rēķināt trigonometrijas uzdevumus, tie visi saistījās ar augstumu mērīšanu. Zēna gados es tiku izmērījis ikvienu koku un ēku mūsu īpašuma robežās.»

Tā bija negaidīta laime. Vajadzīgās ziņas bija savāktas ātrāk, nekā es cerēju.

«Sakiet — vai jūsu namzinis jums kādreiz nejautāja to pašu?»

Redžinalds Mesgreivs izbrīnā pavērās manī.

*«Kad jūs to pieminat, tad es atceros, ka Brantons patiesi pirms vairākiem mēnešiem apjautājās par šā koka augstumu, jo viņam esot radušās sakarā ar to domstarpības ar zirgu puisi.»

Tās bija lieliskas ziņas, Votson, jo es redzēju, ka esmu uz pareiza ceļa. Es paskatījos uz sauli. Tā bija zemu apvārsnī, un es aprēķināju, ka pēc nepilnas stundas tā būs tieši virs vecā ozola. Viens dokumentā minētais noteikums jau būs piepildījies. Runājot par gobas ēnu, acīm redzot, bija domāts tās vistālākais punkts, pretējā gadījumā būtu par virziena norādītāju izraudzīts stumbrs. Man vajadzēja noteikt, kur būs šis gobas ēnas tālākais punkts tai brīdī, kad saule stāvēs tieši virs ozola.

—   Tas laikam bija grūti, Holms, jo gobas taču vairs nebija?

—    Pareizi, bet es zināju: ja Brantons šo vietu atradis, tad atradīšu arī es. Turklāt tas nemaz tik grūti nebija. Es iegāju Mesgreiva kabinetā, nogriezu šo sprunguliņu, pie kura piesēju garu auklu, atzīmējis ar mezglu katru jardu. Tad sasēju kopā divus makšķerkātus, izveidojot sešas pēdas garu kārti, un abi ar klientu aizgājām uz turieni, kur kādreiz goba bija augusi. Saule patlaban skāra ozola virsotni. Es iespraudu savu kārti zemē, atzīmēju ēnas virzienu un izmērīju garumu. Tas sasniedza deviņas pēdas.

Tagad aprēķināšana bija gluži vienkārša. Ja sešas pēdas gara kārts met deviņas pēdas garu ēnu, tad sešdesmit četras pēdas garš koks metīs deviņdesmit sešas pēdas garu ēnu un virzieni sakritīs. Es nomērīju atstatumu, un tas mani noveda pie pašas pils sienas. Varat iedomāties manu sajūsmu, Votson, kad divas collas tālāk es redzēju zemē konusveidīgu iedobumu! Es sapratu, ka tā ir Brantona izdarīta atzīme un ka es eju pa viņa pēdām.

No šā izejas punkta es sāku skaitīt soļus, iepriekš noteicis debess puses ar kompasu. Ar katru kāju sperti desmit soļi ziemeļu virzienā veda mani līdzteku pils mūrim, un, noskaitījis tos, es atkal atzīmēju vietu ar sprunguliņu. Tikpat rūpīgi es noskaitīju piecus soļus uz austrumiem un divus uz dienvidiem. Nu es biju pienācis pie pašām vecajām pils durvīm. Nu vajadzēja spert ar katru kāju vienu soli uz rietumiem, bet tie man bija jāsper pa gaiteņa akmens plāksnēm. Vai tā varēja būt rituālā norādītā vieta?

Nekad savā mūžā es nebiju vēl izjutis tik bezgalrūgtu vilšanos. Uz mirkli man šķita, ka manos aprēķinos iezagusies kāda rupja kļūda. Rietošā saule apspīdēja gaiteņa grīdu, un es redzēju, ka vecās, nodeldētās, pelēkās plāksnes stingri sastiprinātas ar cementu un droši vien nav kustinātas gadu desmitiem ilgi. Brantons nebija tām pieskāries. Es paklaudzināju grīdu, bet skaņa visur bija vienāda, un nekur nemanīja kādu plaisu vai spraugu. Par laimi, Mesgreivs, kurš bija sācis izprast manu rīcību un bija ne mazāk satraukts kā es, izvilka no kabatas norakstu, lai pārbaudītu manus aprēķinus.

«Un lejup,» viņš iesaucās, «jūs aizmirsāt vārdus «un lejup»!»

Es biju domājis, ka tanī vietā vajadzēs rakt zemi, bet nu man kļuva skaidrs, ka esmu maldījies.

«Tātad jums lejā ir pagrabs!» es izsaucos.

«Jā, tikpat vecs kā pati pils. Iesim lejā, te ir durvis!»

Pa līčloču akmens kāpnēm mēs nogājām lejā, un mans pavadonis, uzrāvis sērkociņu, iededzināja lielu lukturi, kas stāvēja kaktā uz mucas. Ar pirmo acu uzmetienu bija skaidrs, ka esam nonākuši īstajā vietā un ka šeit ir jau bijuši citi pirms mums.

Pagrabā glabājās malka, taču pagales, kas, acīm redzot, bija klājušas visu grīdu, tagad bija sakrautas gar sienām, lai vidus paliktu brīvs. Vidū bija redzama liela un smaga akmens plāksne ar sarūsējušu dzelzs apli centrā un pie šā apļa piesieta bieza rūtaina šalle.

«Sasodīts, tā ir Brantona šalle!» iesaucās mans klients. «Varu apzvērēt, ka esmu nezin cik reižu redzējis to viņam ap kaklu. Kas tam nelietim bija šeit meklējams?»

Pēc mana ierosinājuma atsauca divus grāfistes policijas pārstāvjus, un es mēģināju pacelt plāksni, pieķēries pie šalles. Tomēr es varēju to tikai mazliet pakustināt. Ar dūšīga policista palīdzību mēs atvilkām plāksni sānis. Zem plāksnes atvērās melna bedre, un, kad Mesgreivs, nometies ceļos, nolaida zemāk lukturi, mēs ielūkojāmies bedrē.

Mēs ieraudzījām šauru četrstūrainu telpu, ap septiņas pēdas dziļu, četras pēdas platu un garu. Pie vienas sienas stāvēja zema, ar varu apkalta koka lāde ar atvērtu vāku un ar šo pašu ērmīgo, senlaicīgo atslēgu slēdzenē. Lādi sedza bieza putekļu kārta, mitrums un tārpi bija tā sabojājuši koku, ka pat lādes iekšiene bija pelējumu kārtas klāta. Daži metāla aplīši, laikam veca nauda, — kādus jūs šeit redzat, — atradās lādes dibenā, bet vairāk tur nekā nebija.

Taču tobrīd mēs nelūkojāmies uz lādi, jo mūsu skatieni bija kā piekalti pie tā, kas atradās blakus lādei. Vīrietis melnā uzvalkā bija attupies pie lādes, noguldījis galvu uz tās malas un aptvēris lādi ar abām rokām. Šādā stāvoklī asinis bija saplūdušas viņam galvā, un neviens nevarētu pazīt šo izķēmoto, zilo seju, bet Mesgreivs pēc drēbēm, auguma un matiem pazina savu pazudušo nam- zini. Brantons bija miris jau kopš vairākām dienām, taču viņam nebija nekādu brūču vai ievainojumu, kas būtu par cēloni viņa baigajai nāvei. Un, kad mēs iznesām līķi no pagraba, tad atradāmies tikpat sarežģītas problēmas priekšā kā tā, ko nupat atrisinājām.

Atzīstos, Votson, ka manu meklējumu sekas lika man vilties. Biju iedomājies, ka vajag tikai atrast senajā dokumentā uzrādīto vietu, un viss kļūs skaidrs, bet nu es stāvēju šeit un zināju tikpat maz no Mesgreivu rūpīgi glabātā noslēpuma kā iepriekš. Tiesa, es biju noskaidrojis Brantona likteni, bet nu man vajadzēja noskaidrot, kāpēc šāds liktenis viņu piemeklējis un kāda loma te bijusi nozudušajai meitenei. Es apsēdos pagraba kaktā uz mucas un sāku visu pārdomāt.

Jūs zināt manu metodi tamlīdzīgos gadījumos, Votson: es iedomājos sevi attiecīgās personas vietā un, vispirms noskaidrojis viņas attīstības līmeni, mēģinu iztēloties, ko būtu darījis šādos apstākļos. Šoreiz tas neradīja grūtības, jo Brantons bija izcili gudrs vīrs un man nevajadzēja ņemt vērā starpību starp viņa un manām domāšanas spējām. Viņš zināja, ka šeit noslēpts kaut kas vērtīgs. Viņš noteica atrašanās vietu. Viņš atklāja, ka akmens, kas sedza ieeju, ir viena cilvēka spēkiem par smagu. Ko tad viņš darīja? Viņš nevarēja dabūt palīdzību no ārienes, pat ja tur būtu cilvēks, kam varētu uzticēties, jo sveša cilvēka ievešana pilī saistītos ar lielu risku. Izdevīgāk būtu meklēt palīgu tepat pilī. Bet pie kā viņš varēja griezties? Reičela kādreiz bija viņu mīlējusi. Lai cik slikti vīrietis izturējies pret sievieti, viņš nekad netic, ka galīgi zaudējis viņas mīlestību. Viņš būs mēģinājis izlīgt ar Reičelu Hauelzu un beidzot pierunājis viņu kļūt par līdzdalībnieci. Viņi nakti ielavījušies pagrabā un kopīgiem spēkiem pacēluši akmens plāksni. Tiktāl viņu rīcība man bija tik skaidra, it kā es pats būtu viņus redzējis savām acīm.

Taču diviem cilvēkiem, ja turklāt viens ir sieviete, diezin vai bija pa spēkam pacelt smago plāksni, kuru nebija viegli pakustināt arī man kopā ar plecīgo Saseksas policistu. Ko viņi darījuši, lai atvieglotu šo darbu? Droši vien to pašu, ko darītu es viņu vietā. Es piecēlos un, vērīgi aplūkojis izsvaidītās malkas pagales, tūliņ atradu to, kas man vajadzīgs. Viena pagale, ap trīs pēdas gara, bija ar iešķeltu galu, pārējās saplacinātas; acīm redzot, uz tām bija gulies pamatīgs svars. Celdami augšup plāksni, viņi bija bāzuši pagali pēc pagales spraugā, kamēr tā pavērās lik liela, ka bija iespējams ielīst bedrē; tad viņi bija atbalstījuši plāksni ar vertikāli nostādītu pagali. Nav brīnums, ka tās apakšējais gals aplauzts, jo plāksne gulās uz tās ar visu lielo svaru. TiktāLman atkal viss bija skaidrs.

Kā tālāk norisinājās šī pusnakts drāma? Skaidrs, ka bedrē varēja ielīst tikai viens cilvēks, un tas bija Brantons. Meitene gaidīja ārpusē. Brantons atslēdza lādi, pasniedza augšup saturu — acīm redzot, visu, jo lāde tagad bija tukša; un tad — kas notika tad?

Kādas atriebības alkas, kas gailēja šīs kaislīgās ķeltie- tes dvēselē, pēkšņi iedegās karstās liesmās, kad viņa ieraudzīja, ka vīrs, kas nodarījis viņai pārestību — un varbūt daudz lielāku, nekā mēs domājām, — atrodas viņas varā? Vai tā bija nejaušība, ka pagale paslīdēja un akmens plāksne ieslēdza Brantonu viņa baigajā kapā? Vai Reičelas vienīgā vaina bija tikai Brantona likteņa noklusēšana? Jeb vai varbūt piepešs viņas rokas sitiens nogāza balstu — un plāksne dārdēdama atkrita vecajā vietā? Lai kā tas noticis, bet man šķita, ka es redzu šo sievieti, kās, spiezdama pie krūtīm atrasto dārgumu, traucas augšup pa līčloču kāpnēm, kamēr viņas ausīs skan apspiesti kliedzieni un izmisīgi klauvējieni pa akmens vāku, zem kura smok nost viņas neuzticīgais mīļotais.

Tā bija izskaidrojams viņas bālums, satraukums, histērisko smieklu lēkmes otrā rītā. Bet kas gan bija atradies lādē? Ko viņa bija izdarījusi ar atradumu? Tas nevarēja būt nekas cits kā sarūsējušie metāla stīpu un stikla gabali, ko viņa bija pie pirmās izdevības iemetusi dīķī, lai noslēptu sava nozieguma pēdējās pēdas.

Minūtes divdesmit es sēdēju, iegrimis dziļās domās. Mesgreivs, ļoti bāls, šūpoja lukturi un lūkojās bedrē.

«Tā ir Čārlza I laika nauda,» viņš ierunājās, pasniegdams man dažus lādē atrastos metāla aplīšus. «Kā redzat, mēs esam pareizi noteikuši rituāla rašanās laiku.»

«Mēs laikam atradīsim vēl kaut ko no Čārlza I laikiem!» es izsaucos, atcerēdamies rituāla pirmos jautājumus. «Parādiet man no dīķa izvilktā maisa saturu!»

Mēs devāmies uz viņa kabinetu, un viņš nolika man priekšā salauztos metāla gabalus. Uzmetis tiem skatienu, es sapratu, kāpēc Mesgreivs bija uzskatījis šo atradumu par nevērtīgu: metāls bija gandrīz melns, bet akmentiņi bez spīduma, blāvi. Es paberzēju vienu pret piedurkni, un tas pēkšņi dzirkstīt uzdzirkstīja manā plaukstā. Metāls bija veidojis dubultu stīpu, bet saliekts un salauzīts un pilnīgi zaudējis sākotnējo izskatu.

«Jūs droši vien atceraties, ka karaļa piekritēji palika pie varas Anglijā arī pēc viņa nāves,» es sacīju, «un, kad beidzot bija spiesti bēgt, tad noteikti noglabāja šeit dažādus dārgumus, cerēdami pievākt tos mierīgākos laikos.»

«Mans sencis, sers Ralfs Mesgreivs, bija cienījama persona pie galma un Čārlza II uzticības vīrs viņa klejojumu gados.»

«Ahā! Nu, tad, manuprāt, mēs esam atraduši trūkstošo posmu. Apsveicu jūs, Mesgreiv, jūs esat kļuvis — tiesa, diezgan traģiskos apstākļos — par ārkārtīgi vērtīgas relikvijas īpašnieku, kurai turklāt ir visai svarīga nozīme kā vēstures piemineklim.»

«Kas tad tas ir?» viņš izbrīnā izdvesa.

«Kronis, ar ko senos laikos kronēja Anglijas karaļus.»

«Kronis!»

«Jā gan. Atcerieties, kas sacīts dokumentā: «Kam tas pieder?» — «Tam, kas aizgājis.» Tas ticis rakstīts pēc tam, kad Čārlzam I nocirta galvu. «Kam tas piederēs?» — «Tam, kas atnāks.» Te ir runa par Čārlzu II, kura sēšanās tronī jau tika paredzēta. Tāpēc nav šaubu, ka šī salauztā un bezveidīgā diadēma kādreiz rotājusi Stjuartu dinastijas pārstāvju pieres.»

«Bet kā tā iekļuvusi dīķī?»

«Atbilde uz šo jautājumu prasīs zināmu laiku,» es atbildēju un pēc tam izklāstīju Mesgreivam visu pieņēmumu un pierādījumu virteni. Krēsla biezēja, un mēness spoži spīdēja pie debesīm, kad es pabeidzu savu stāstu.

«Bet kāpēc gan Čārlzs II nesaņēma atpakaļ savu kroni, kad atgriezās?» Mesgreivs jautāja, noglabādams relikviju audekla maisā.

«Jā, te jūs pieskaraties jautājumam, uz kuru mēs diezin vai būsim spējīgi atbildēt. Iespējams, ka tas Mesgreivs, kas zināja šo noslēpumu, nepaguva pirms nāves to uzticēt pēcnācējam un atstāja tam vienīgi šo dokumentu bez pienācīga paskaidrojuma. Kopš tās dienas līdz mūsu laikiem dokuments pārgājis no tēva pie dēla, kamēr beidzot nokļuvis tāda vīra rokās, kurš prata atklāt noslēpumu, kaut arī samaksāja par to ar savu dzīvību.»

Tāds ir šis stāsts par Mesgreivu dzimtas rituālu. Kronis glabājas Herlstonā, lai gan pils īpašniekiem nācās diezgan nopūlēties un samaksāt pieklājīgu summiņu, kamēr viņi ieguva tiesības paturēt kroni savā īpašumā. Esmu pārliecināts, ka jums to labprāt parādīs, ja jūs pieminēsiet manu vārdu. Par Reičelu Hauelzu nekas nav dzir- dzēts. Visticamākais, ka viņa pametusi Angliju un aiznesusi sev līdzi uz kādu aizjūras zemi atmiņas par savu noziegumu.

PIECAS APELSĪNU SĒKLIŅAS

Kad iemetu acis savās piezīmēs par Šerloku Holmsu laikā no 1882. gada līdz 1890. gadam, tad atrodu tur tik daudz interesantu un savdabīgu gadījumu, ka nav viegli izšķirties, ko ņemt, ko atstāt. Daži tomēr jau pietiekami plaši aprakstīti avīzēs, un daži neļauj parādīt visā spožumā tās īpatnējās spējas, kuras manam draugam piemita tik augstā mērā un kuras esmu spraudis par savu uzdevumu darīt visiem zināmas. Taču viens no šiem gadījumiem ir bagāts ar tādām dīvainībām un tā atrisinājums tik negaidīts, ka nevaru apspiest vēlēšanos pastāstīt par to, lai gan ar to saistās daži fakti, kas diezin vai kādreiz tiks noskaidroti.

1887. gadā Holmss atrisināja daudz interesantu gadījumu, kurus esmu atzīmējis. Manos papīros glabājas atskaites par ubagu amatieru biedrību, kurai piederēja lepns klubs liela mēbeļu veikala pagrabstāvā, par faktiem, kas saistīti ar Britānijas kuģa «Sofija Andersone» bojā eju, par Graisa Patersona dīvainajiem piedzīvojumiem Jufas salā un, beidzot, par noindēšanas gadījumu Kembervelā. Sai pēdējā gadījumā Šerlokam Holmsam izdevās, izpētot nelaiķa kabatā atrastā pulksteņa mehānismu, pierādīt, ka pulkstenis uzvilkts pirms divām stundām, tātad nelaiķis devies pie miera šā laikposma robežās, — šis secinājums izrādījās ārkārtīgi svarīgs nozieguma atklāšanā. Iespējams, ka es kādreiz publicēšu arī šīs atskaites, bet reti kāda ir tik dīvaina kā tie neparastie notikumi, kurus gribu patlaban aprakstīt.

Bija septembra beigas, un rudens vētras plosījās sevišķi neganti. Vējš gaudoja visu dienu, un lietus sitās logos tik nikni, ka pat šeit, pašas lielās Londonas sirdī, mēs jutāmies spiesti neviļus atrauties no ierastā dzīves rituma

7 - 10 97 un pievērst uzmanību trakojošai stihijai, kuras mežonīgie auri sasniedza cilvēces ausis cauri civilizācijas aizžogiem. Pievakarē vētra aizvien vairāk pieņēmās spēkā un vējš brēca un elsoja skurstenī kā bērns. Šerloks Holmss sadrū- mis sēdēja vienā pusē kamīnam, kārtodams savu kartotēku, kamēr es otrā pusē biju tā iegrimis Klārka Rasela aizraujošajos stāstos par jūru, ka vētras brāzmas saplūda manā apziņā ar tekstu un lietus šalkas šķita jūras viļņu nepārtrauktais bangojums. Mana sieva ciemojās pie savas krustmātes, un es uz pāris dienām biju atkal pārcēlies uz veco mītni Beikerstrītā.

—    Klau, tur noteikti kāds zvanīja, — es ieteicos, paskatījies uz savu draugu. — Kas gan var nākt pie jums šovakar? Varbūt kāds no jūsu draugiem?

—   Bez jums man neviena cita drauga nav, — viņš atbildēja, — un es neesmu no tiem, kam patīk viesi.

—    Tad varbūt klients?

—    Ja tā, tad gadījums ir visai nopietns. Nekas cits nevar piespiest cilvēku doties ārā no mājas šādā laikā un tik vēlā stundā. Taču, manuprāt, tā visdrīzāk būs kāda tarkšķe, ieradusies apciemot mūsu dzīvokļa saimnieci.

Tomēr Holmss kļūdījās, jo gaitenī bija dzirdami soļi un pēc tam klauvēšana pie mūsu durvīm. Holmss pastiepa garo roku un pagrieza lampu tā, lai gaisma kristu uz tukšo krēslu, kur ienācējam vajadzētu apsēsties.

—    Iekšā! — viņš sauca.

Ienācējs bija jauns — gadus divdesmit divus vecs vīrietis, spodri un eleganti ģērbies, viņa uzvedībā bija jaušama zināma izsmalcinātība. Lietussargs, no kura straumēm plūda ūdens, un garais, aiz slapjuma spīdošais lietus mētelis liecināja par nejauko laiku. Viņš pārlaida mums bažīgu skatienu, un lampas gaismā es redzēju, ka viņa seja bāla un acis nemierīgas — kā cilvēkam, kuru māc nopietns satraukums.

—   Man jāatvainojas jums, — viņš sacīja, paceldams pie acīm zelta lorneti. — Lūdzu, neuzskatiet mani par pārāk uzmācīgu! Diemžēl esmu ienesis jūsu omulīgajā istabā vētras un lietus pēdas.

—    Dodiet man savu mēteli un lietussargu, — Holmss teica. — Pakārsim tos šeit uz āķa, tad tie drīz vien izžūs. Kā redzu, jūs esat atbraucis no dienvidrietumiem.

—    Jā, no Horšemas.

—           Māla un krita maisījums uz jūsu zābaku purniem ir šim apvidum visai raksturīgs.

—    Es ierados pēc padoma.

—    To viegli saņemt.

—    Un pēc palīdzības.

—    Tas ikreiz nav tik vienkārši.

—           Esmu daudz dzirdējis par jums, mister Holms. Majors Prendergasts man pastāstīja, kā jūs izglābāt viņu no skandāla Tenkervilas klubā.

—          Ahā, atceros! Viņu nepatiesi apvainoja par blēdī- šanos kāršu spēlē.

—    Viņš sacīja, ka jūs varat atrisināt visu.

—    Viņš man pārāk daudz piedēvē.

—    Viņš teica, ka jūs nekad neesat cietis sakāvi.

—          Mani uzveica četras reizes — trīsreiz vīrieši un vienreiz sieviete.

—    Bet kas tas ir salīdzinājumā ar jūsu panākumieml

—    Jā, parasti man veicas.

—    Tad jums veiksies arī manā lietā.

—          Lūdzu, piebīdiet krēslu pie uguns un pastāstiet visos sīkumos par savu lietu!

—    Tā ir gluži neparasta.

—           Ar parastām pie manis negriežas. Es esmu augstākā apelācijas instance.

—           Un tomēr es šaubos, ser, vai jums ar visu jūsu pieredzi kādreiz gadījies dzirdēt par tādiem mīklainiem un neizskaidrojamiem notikumiem, kādi norisinājušies manā ģimenē.

—           Jūs pamodināt manu interesi, — Holmss sacīja. — Lūdzu, pastāstiet sākumā galvenos faktus, tad es vēlāk apvaicāšos par tiem sīkumiem, kas man liksies ievērības cienīgi.

Jaunais vīrietis pievilka krēslu pie kamīna un izstiepa slapjās kājas pret uguni.

—           Mani sauc Džonu Openšovu, — viņš iesāka, — bet, cik saprotu, manai personiskajai dzīvei maz sakara ar šiem briesmīgajiem notikumiem. Tie saistās ar kādu mantojumu, un tāpēc, lai jums būtu skaidrāks priekšstats, man jāatgriežas pie šā notikuma sākuma.

Manam vectēvam bija divi dēli — mans tēvocis Eliass un mans tēvs Džozefs. Tēvam piederēja neliela fabrika- Koventrijā, kuru viņam izdevās paplašināt, kad sākās velosipēdu ražošana. Tēvs ražoja izturīgas riepas, kuras

saucās viņa vārdā, un uzņēmums guva tādus panākumus, ka, to pārdevis, viņš varēja dzīvot vienā mierā kā turīgs vīrs.

Mans tēvocis Eliass jaunībā emigrēja uz Ameriku un kļuva par plantatoru Floridā, kur, pēc nostāstiem, viņam klājies ļoti labi. Kara laikā viņš cīnījies Džeksona armijā, vēlāk viņa pavēlnieks bijis Huds. Kad Lī nolicis ieročus, tēvocis pulkveža pakāpē atgriezies savā plantācijā, kur palicis trīs vai četrus gadus. Ap 1869. vai 1870. gadu viņš atbraucis atpakaļ uz Eiropu un nopircis nelielu muižu Saseksā, Horšemas tuvumā. Amerikā viņš iedzīvojies kapitālā un pametis šo zemi tāpēc, ka nav varējis ciest nēģerus un piedot republikas valdībai, kas atbrīvojusi tos no verdzības. Viņš bija dīvains cilvēks, ātras dabas, nežēlīgs, dusmās mēdza baismīgi lādēties un vairījās no sabiedrības, cik vien varēja. Šaubos, vai pa visiem Horšemā pavadītajiem gadiem viņš kaut reizi tika aizbraucis uz pilsētu. Pie mājas viņam bija dārzs, trīs četras pļavas, un tur viņš mēdza pastaigāties, kaut gan dažreiz nedēļām ilgi nenāca ārā no savas istabas. Viņš stipri dzēra un daudz smēķēja, bet ar apkārtējiem ļaudīm nesagājās, draugus nemeklēja un pat ar savu brāli nevēlējās satikties.

No manis gan viņš nevairījās, zināmā mērā pat pieķērās man, kaut gan pirmo reizi mēs sastapāmies, kad es biju gadus divpadsmit vecs zeņķis. Tas notika 1878. gadā, kad tēvocis jau astoņus vai deviņus gadus bija pavadījis Anglijā. Viņš pierunāja tēvu, lai tas Jauj man dzīvot pie viņa, un savā ziņā izturējās pret mani labi. Kad viņš bija skaidrā prātā, tad mēs spēlējām kauliņus vai dambreti. Viņš padarīja mani par savu uzticības personu, es kārtoju visas darīšanas ar kalpotājiem un tirgotājiem, tā ka sešpadsmit gadu vecumā jutos pilnīgs saimnieks un noteicējs viņa muižā. Visas atslēgas glabājās pie manis, es varēju iet, kurp gribēju, un darīt, ko vēlējos, vienīgi nedrīkstēju traucēt tēvoci, kad viņš gribēja būt viens. Taču bija arī kāds dīvains izņēmums: bēniņos atradās pastāvīgi noslēgta telpa, kurā ne man, ne kādam citam nebija tiesības ieskatīties. Zēna ziņkārē es vairākkārt tiku lūkojies caur atslēgas caurumu, bet varēju saredzēt tikai visādas vecas lādes un saiņus, ko parasti samet šādos bēniņu kambaros.

Kādu dienu — tas bija 1883. gada martā — pulkveža too šķīvja priekšā uz galda bija nolikta vēstule ar svešzemju marku. Tēvocis gandrīz nekad nesaņēma vēstules, jo rēķinus nomaksāja skaidrā naudā un draugu viņam nebija.

«No Indijas!» viņš teica, paņemdams vēstuli. «Pondi- šerijas pastmarka! Ko tas varētu nozīmēt?»

Viņš steigšus atplēsa vēstuli, no tās izbira piecas sakaltušas apelsīnu sēkliņas, kuras iekrita viņa šķīvī. Es sāku smieties, bet aprāvos, kad ieraudzīju tēvoča seju. Viņa apakšlūpa bija atkārusies, acis izspiedušās no dobumiem, seja pelnu krāsā; viņš blenza uz vēstuli, ko joprojām turēja drebošajā rokā.

«K. K. K.!» viņš iebrēcās un tad izsaucās: «Ak dievs, ak dievs, mani grēki sagrūst pār manu galvu!»

«Kas tas ir, tēvoci?» es prasīju.

«Nāve,» viņš atbildēja un, piecēlies no galda, iegāja savā istabā, atstādams mani trīcošu aiz šausmām. Es paņēmu aploksni un ieraudzīju, ka iekšienē ar sarkanu tinti uzskrīpāti trīs K burti. Nekā cita bez piecām apelsīnu sēkliņām aploksnē nebija. Kāpēc tēvoci pārņēma tādas pārmērīgas bailes? Pametu brokastgaldu un devos augšup. Uz kāpnēm sastapu tēvoci, kurš nāca lejup no bēniņiem ar sarūsējušu atslēgu — acīm redzot, no bēniņu telpas — vienā rokā, bet otrā — nelielu skārda lādīti. «Lai viņi dara, ko grib, es viņus tomēr saliekšu ragā,» viņš teica, izgrūzdams lāstu. «Pasaki Merijai, lai iekur kamīnu manā istabā, un aizsūti pēc Fordhema, Horšemas advokāta!»

Es izdarīju visu, kā vēlēts, un, kad advokāts ieradās, mani iesauca tēvoča istabā. Kamīnā spoži liesmoja uguns, un uz restēm gulēja bieza kārta melnu, čauganu pelnu, kādus atstāj dedzināts papīrs, bet blakus stāvēja vaļēja skārda lādīte. Paskatījies uz to, es neviļus sarāvos, jo vāka iekšējā pusē bija iespiests tas pats trejkāršais K, ko šorīt biju redzējis uz aploksnes.

«Es gribu, Džon, lai tu esi liecinieks manam testamentam,» tēvocis sacīja. «Es novēlu savu muižu ar visu, kas tanī labs un slikts, savam brālim, tavam tēvam, no kura tu noteikti to mantosi. Ja varēsi tanī mierīgi dzīvot, tad viss labā kārtībā. Ja pārliecināsies, ka tas nav iespējams, tad klausi manu padomu, manu zēn, un atdod muižu savam ļaunākajam ienaidniekam. Man sāp sirds, ka jāatstāj tev tik apšaubāma labuma mantojums, bet es nevaru pateikt, kā iegrozīsies viss turpmākais. Esi tik labs, paraksties tur, kur misters Fordhems norādīs.»

Es parakstījos norādītā vietā, un advokāts paņēma testamentu sev līdzi. Sis dīvainais gadījums, kā paši saprotat, mani dziļi ietekmēja, un es lauzīju par to galvu, nespēdams rast nekādu izskaidrojumu. Es nevarēju atbrīvoties no neskaidras nojautas par draudošām briesmām, taču šī sajūta pamazām notrulinājās, kad nedējas ritēja tālāk un nekas ļauns neatgadījās. Tiesa, tēvoča izturēšanās bija pārmainījusies. Viņš dzēra vairāk nekā jebkad un vēl vairāk atrāvās no cilvēkiem. Augas dienas viņš pavadīja, ieslēdzies savā istabā, bet dažkārt dzēruma murgos izskrēja no mājas, skraidīja pa dārzu ar revolveri rokā un klaigāja, ka nebīstoties ne no viena un ka ne cilvēks, ne velns nevarēšot viņu nokaut kā aitu. Taču, kad šīs drudža lēkmes pārgāja, viņš rikšiem ieskrēja istabā, aizslēdza un aizbultēja durvis — kā cilvēks, kura nekaunīgā drosme nespēj nekā vairs izdarīt pret neuzveicamajām bailēm, kuras sakņojas viņa sirds dziļumos. Šādu lēkmju laikā viņa seja pat saltā laikā spīdēja aiz svied- diem, it kā viņš nule būtu iznācis no karstas peldes.

Lai nevilktu stāstu garumā un pārāk nepārbaudītu jūsu pacietību, mister Holms, teikšu tikai, ka pēc vienas šādas naktī uznākušas lēkmes viņš vairs neatgriezās mājās. Mēs devāmies viņu meklēt un atradām nelielā, ar zaļām gļotām pārklātā dīķī mūsu dārza galā. Nekādu varas darbu pazīmju nebija, un ūdens bija tikai divas pēdas dziļš, tāpēc zvērināto tiesa, paturot prātā tēvoča dīvainības, nosprieda, ka viņš izdarījis pašnāvību. Taču es, zinādams, cik ļoti tēvocis baidījās no nāves, nevarēju noticēt, ka viņš labprātīgi šķīries no dzīves. Bet, lai nu kā, izmeklēšana ar to izbeidzās, un mans tēvs mantoja muižu un četrpadsmittūkstoš mārciņas, kas noguldītas bankā uz viņa tekošā rēķina.

—    Vienu mirkli, — Holmss pārtrauca. — Jūsu stāsts patiešām pats interesantākais no visiem, ko jebkad esmu dzirdējis. Pasakiet, lūdzu, kad īsti jūsu tēvocis saņēma vēstuli un kad mira.

—   Vēstuli viņš saņēma 1883. gada 10. martā, bet mira pēc septiņām nedēļām, naktī uz 2. maiju.

—    Pateicos. Lūdzu, turpiniet!

—    Kad tēvs pārņēma savā īpašumā Horšemas muižu, viņš pēc mana lūguma rūpīgi pārbaudīja bēniņus, kas līdz šim vienmēr bija aizslēgti. Tur mēs atradām skārda lādīti, bet tās saturs bija iznīcināts. Vāka iekšējā pusē bija

pielīmēta papīra strēmele ar trim K burtiem un parakstu: «Vēstules, piezīmes, kvītis un reģistrs.» Acīm redzot, lādītē bija glabājušies papīri, kurus pulkvedis Open- šovs toreiz bija iznīcinājis. Bēniņos nekā svarīga nebija, tikai milzums izsvaidītu papīru un piezīmju grāmatiņu, kas vēstīja par tēvoča dzīvi Amerikā. Dažās bija kara laikā rakstītas piezīmes, kuras liecināja, ka tēvocis teicami pildījis savus pienākumus un izpelnījies drosmīga karotāja slavu. Daži papīri bija no Dienvidu štatu pārkārtošanas laikiem un lielākoties saistīti ar politiku, jo, cik varējām spriest, tad tēvocim piekritusi liela loma opozīcijā pret politiskajiem darboņiem, kas atsūtīti no Ziemeļu štatiem.

Tātad 1884. gada sākumā tēvs pārcēlās uz Horšemu, un viss bija labā kārtībā līdz 1885. gada janvārim. Ceturtajā janvārī, kad visi sēdējām pie brokastgalda, tēvs izbrīnā skaļi iekliedzās. Vienā rokā viņš turēja nule atplēstu aploksni, otrā — piecas sakaltušas apelsīnu sēkliņas. Līdz šim viņš vienmēr bija zobojies par to, ko dēvēja par pulkveža šausmu stāstiem, bet tagad nobijās, kad pats saņēma šādu sūtījumu.

«Ko tas nozīmē, Džon?» viņš stostīdamies izrunāja.

Mana sirds sastinga.

«Tas ir K. K. K.,» es atbildēju.

Tēvs ieskatījās aploksnē.

«Pareizi, te ir šie burti. Bet kas tur rakstīts zem tiem?»

«Nolieciet papīrus uz saules pulksteņa,» es izlasīju, pārliecies viņam pār plecu.

«Kādus papīrus? Kas par saules pulksteni?»

«Saules pulkstenis ir dārzā, neviena cita te nav,» es atbildēju, «bet papīri laikam būs tie, ko tēvocis sadedzināja.»

«Nieki!» viņš teica, saņemdams drosmi. «Mēs dzīvojam civilizētā zemē, un mums nav jāņem nopietni tāda ākstīšanās. No kurienes sūtīta vēstule?»

«No Dandijas,» es sacīju, aplūkodams pastmarku.

«Tas ir kāds muļķīgs joks,» tēvs nosprieda. «Kāda man daļa gar saules pulksteņiem un papīriem? Aplamībām nav ko pievērst uzmanību.»

«Es gan ziņotu policijai.»

«Lai mani izsmietu? Prātā nenāk!»

«Tad ļaujiet man to izdarīt!»

«Nekādā gadījumā! Es negribu sacelt brēku tādu muļķību dēļ.»

Mēģināt tēvu pierunāt bija veltīgs darbs, jo viņš bija ļoti stūrgalvīgs pēc dabas. Manu sirdi tomēr māca drūmas nojautas.

Trešajā dienā pēc vēstules saņemšanas tēvs devās apciemot savu veco draugu, majoru Frībodiju, kādu no Portsdaunhilas fortu komandieriem. Es priecājos, ka tēva nebūs mājās, jo man šķita, ka tad viņš būs tālāk no briesmām. Izrādās, ka biju maldījies. Otrā dienā pēc viņa aizbraukšanas saņēmu no majora telegrammu, kurā viņš lūdza mani nekavējoties ierasties. Tēvs bija iekritis kādā no dziļajām krīta raktuvēm, kuru tai apkārtnē daudz, un gulēja nesamaņā ar sadragātu galvaskausu. Es aizsteidzos uz turieni, bet tēvs nomira, nenācis pie samaņas. Izrādās, viņš bija nācis mājup no Fārhemas krēslā, apkārtne viņam bija sveša, krīta lauztuves neiežogotas, tāpēc zvērināto tiesa bez vilcināšanās pieņēma lēmumu, ka nāves cēlonis — nelaimes gadījums. Es rūpīgi pārbaudīju visus faktus, kas saistījās ar viņa nāvi, bet neatklāju nekā tāda, kas radītu aizdomas, ka notikusi slepkavība. Varas darbu pazīmju nebija, nekādu pēdu neredzēja, aplaupīts viņš nebija, svešas personas apkārtnē netika manītas. Un tomēr lieki minēt, ka mans prāts nebija mierīgs un ka es biju gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka mans tēvs iekritis kādos slazdos.

Šādos traģiskos apstākļos es kļuvu par muižas īpašnieku. Jūs varat jautāt, kāpēc es neatteicos no tāda mantojuma. Es biju pārliecināts, ka mūsu nelaime saistās ar kādu notikumu tēvoča dzīvē un ka briesmas man draudēs visur.

Mans nabaga tēvs nomira 1885. gada janvārī; kopš tā laika pagāja divi gadi un astoņi mēneši. Es mierīgi dzīvoju Horšemā un sāku jau cerēt, ka šis lāsts vairs nemāc mūsu ģimeni un beidzies reizē ar vecās paaudzes nāvi. Tomēr es nomierinājos pārāk agri: vakar mani ķēra tas pats trieciens, kas bija ķēris manu tēvu.

Jaunais vīrietis izņēma no kabatas saburzītu aploksni un izbēra uz galdauta piecas sakaltušas apelsīnu sēkliņas.

— Te ir aploksne, — viņš turpināja. — Pasta zīmogs — Londona, austrumu rajons. Iekšā tie paši burti, kas bija tanī vēstulē, ko saņēma tēvs: K. K. K. un pēc tam — «Nolieciet papīrus uz saules pulksteņa».

—    Ko jūs darijat? — Holmss uzprasīja.

—    Neko.

—    Neko?

—           Taisnību sakot, — viņš iespieda seju smalkajās, baltajās rokās, — es jutos bezspēcīgs kā nabaga trusītis, kuram locīdamās tuvojas čūska. Acīm redzot, esmu nokļuvis kāda neuzveicama un nepielūdzama spēka varā, no kura nekas nevar pasargāt un paglābt.

—           Kas par blēņām! — Šerloks Holmss uzsauca viņam. — Jūs nedrīkstat turēt rokas klēpī, tad jums beigas! Vienīgi enerģiska rīcība var jūs glābt. Tagad nav laika padoties izmisumam.

—    Es biju policijā.

—    Nu?

—           Viņi smaidīja par manu stāstu. Esmu pārliecināts, ka inspektors uzskata šīs vēstules par kādu ne visai asprātīgu joku un manu tuvinieku nāves cēloņus par nelaimes gadījumiem, kā jau zvērināto tiesa bija konstatējusi, un nedomā tos saistīt ar šiem brīdinājumiem.

Holmss pakratīja sažņaugtās dūres.

—    Kāds neiedomājams stulbums! — viņš izsaucās.

—          Viņi tomēr piekomandēja man policistu, kam jābūt visu laiku pie manis.

—    Vai viņš atnāca jums līdzi?

—    Nē. Viņam pavēlēts uzturēties manās mājās.

Holmss atkal pakratīja dūres.

—          Kāpēc jūs vispār ieradāties pie manis un, galvenais, kāpēc nenācāt tūliņ?

—           Es nekā nezināju. Tikai šodien es aprunājos par savām likstām ar majoru Prendergastu un viņš man ieteica griezties pie jums.

—           Ir jau pagājušas divas dienas, kopš saņēmāt vēstuli. Jums vajadzēja sākt rīkoties tūliņ. Jums laikam nav nekādu citu faktu, nekādu ierosinošu sīkumu, kas varētu mums palīdzēt?

—          Tikai šis, — Džons Openšovs sacīja, pataustījās mēteļa kabatā, izņēma izbalējušu zila papīra strēmeli un uzlika uz galda. — Atceros, ka todien, kad tēvocis sadedzināja savus papīrus, es pelnos pamanīju nesadegušas papīra driskas šādā pašā krāsā. Šo lapu es atradu tēvoča istabā uz grīdas; manuprāt, tas ir viens no sadedzināšanai nolemtajiem papīriem, kas nejauši noklīdis sānis un tādā kārtā palicis nesadedzināts. Nekā tāda, kas varētu mums palīdzēt, tur gan nav, vienīgi pieminētas sēkliņas. Es domāju, ka tā ir kādas dienasgrāmatas lapa. Rokraksts ir tēvoča, par to nav šaubu.

Holmss pievilka tuvāk lampu, un mēs noliecāmies pār papīru, kura robotās malas rādīja, ka tas izplēsts no kādas burtnīcas. Virsraksts skanēja — «1869. gada marts», un zem tā atradās šādas mīklainas piezīmes:

4. marts. Hadzons ieradās. Vecā platforma.

7. „ Sēkliņas piesūtītas Makkaulijam, Paramoram

un Džonam Sveinam no Sentogastenas. 9. „ Makkaulijs aizvācies.

10. „ Džons Sveins aizvācies.

12. „ Apmeklējām Paramoru. Viss kārtībā.

—   Pateicos, — Holmss sacīja, salocīdams papīru un pasniegdams mūsu apmeklētājam. — Un nu jūs nedrīkstat kavēt ne mirkli! Mēs nevaram šķiest laiku, lai apspriestu visu, ko jūs pastāstījāt. Jums tūliņ jādodas mājās un jāsāk rīkoties!

—    Kas man jādara?

—   Jums darāms tikai viens, bet nekavējoties. Ielieciet papīru, ko mums parādījāt, jūsu aprakstītajā skārda lādītē. Pievienojiet zīmīti, kurā minat, ka tēvocis sadedzinājis visus papīrus un ka šis ir vienīgais, kas palicis. Tas jāpastāsta iespējami ticami. Nolieciet lādīti ar zīmīti un papīru uz saules pulksteņa, kā jums norādīts. Vai jums tas skaidrs?

—   Pilnīgi.

—   Nedomājiet šobrīd par atriebību vai ko tamlīdzīgu! Ceru, ka to mēs panāksim likumīgā cejā, bet vispirms mums jānoauž mūsu tīkls, kamēr viņējais jau ir noausts. Vispirms jānovērš tiešās briesmas, kas draud jums, pēc tam noskaidrosim šo noslēpumu un sodīsim vainīgos.

—   Paldies jums, — teica jaunais vīrietis pieceldamies, apvilkdams mēteli. — Jūs man atkal atdevāt dzīvību un cerību. Es darīšu visu, ko jūs ieteicāt.

—   Nezaudējiet ne mirkli! Un galvenais — uzmanieties, jo nav šaubu, ka jums draud visai reālas un lielas briesmas. Kā jūs domājat tikt mājās?

—   Ar vilcienu no Vaterlo stacijas.

—  Vēl nav deviņi. Ielas ir ļaužu pilnas, tā ka ceru, jūs būsiet drošībā. Un tomēr jums ļoti jāuzmanās.

—    Man ir ierocis.

—   Tas ir labi. Rīt ķeršos pie jūsu lietas.

—   Tad es jūs redzēšu Horšemā?

—   Nē, jūsu noslēpums meklējams Londonā.

—    Tādā gadījumā es pienākšu pie jums pēc dienas vai divām un pastāstīšu visu, ko zināšu par lādīti un papīriem.

Viņš spieda mums roku un atvadījās. Vējš joprojām gaudoja un lietus šaltis nemitīgi sitās pret rūtīm. Likās, šis ērmīgais, baigais stāsts nokļuvis pie mums reizē ar satrakoto stihiju tāpat, kā vētra mēdz nest līdzi jūras zāļu šķiesnas un atkal aizraut atpakaļ.

Šerloks Holmss sēdēja kādu brīdi, paliecis galvu uz priekšu un pievērsis acis gailējošām oglēm kamīnā. Tad viņš aizsmēķēja pīpi un, atlaidies atzveltnī, vēroja zilos dūmu gredzenus, kuri cēlās cits aiz cita pret griestiem.

—    Es domāju, Votson, — viņš beidzot ierunājās, — ka mūsu praksē nav bijis neviena tik bīstama un fantastiska gadījuma.

—    Ja nu vienīgi «Četru zīme».

—    Jā, varbūt. Un tomēr man šķiet, ka šim Džonam Openšovam draud lielākas briesmas nekā toreiz Šolto.

—   Bet vai jums ir jau noteikts priekšstats par šo briesmu raksturu?

—    Par to raksturu nevar būt nekādu šaubu.

—   Bet kādas tās ir? Kas ir šis K. K. K., un kāpēc tas vajā nelaimīgo ģimeni?

Šerloks Holmss aizvēra acis un, atbalstījies uz atzveltņa paroceņiem, salika kopā pirkstu galus.

—    Ideāls domātājs, — viņš piezīmēja, — iegūdams savā rīcībā vienu vienīgu faktu visā tā pilnībā, var no tā atve- dināt ne tikai visu notikumu virteni, kas novedusi pie šā fakta, bet arī visas sekas, kuras no tā izrietēs. Tāpat kā Kivjē varēja pareizi aprakstīt visu dzīvnieku, pamatojoties uz vienu kaulu, tā arī novērotājam, ja viņš pilnīgi izpratis vienu posmu notikumu virtenē, jābūt spējīgam precīzi noteikt visus pārējos posmus, ir iepriekšējos, ir vēlākos. Mēs vēl neprotam pareizi novērtēt tos secinājumus, pie kuriem var nonākt tikai ar prāta palīdzību. Kabinetā var atrisināt tādas problēmas, kuras iedzinušas strupceļā visus tos, kuri mēģinājuši tās atrisināt ar savu piecu jutekļu palīdzību. Taču, lai novestu domāšanas mākslu līdz tik augstam līmenim, nepieciešams, lai domātājs var izmantot visus viņa rīcībā nodotos faktus, un tāpēc viņam jāapgūst visas iespējamās zināšanas, bet tas pat mūsu izglītotajos, enciklopēdiskajos laikos ir rets gadījums. Tomēr nav neiespējami, ka cilvēks apguvis visas savā darbā nepieciešamās zināšanas, un tādas man ir. Ja atmiņa nevij, tad jūs mūsu draudzības sākumā ļoti pareizi noteicāt manu zināšanu robežas.

—    Jā, — es smiedamies atbildēju, — tas bija neparasts dokuments. Cik atceros, filozofija, astronomija un politika tika atzīmētas ar nulli. Zināšanas botānikā svārstīgas, ģeogrāfijā dziļas, ja runā par dubļu plankumiem jebkurā rajonā piecdesmit jūdžu rādiusā ap Londonu, ķīmijā ārkārtīgas, anatomijā nesistemātiskas, kriminālā literatūrā un tiesu atskaitēs unikālas, vijoles spēlē, boksā, paukošanā, jurisprudencē lieliskas, turklāt vēl šis cilvēks indē- jas ar kokaīnu un tabaku. Tādi laikam bija manas analīzes galvenie punkti.

Holmss pasmīnēja pie maniem pēdējiem vārdiem.

—    Es tomēr saku šodien tāpat kā toreiz, ka cilvēkam jānovieto savu smadzeņu bēniņos viss, kas var būt nepieciešams darbā, pārējo viņš var novietot bibliotēkā, no kurienes vajadzības gadījumā var vilkt ārā. Tādā gadījumā kā šis mums jāmobilizē viss, kas mums pieejams. Lūdzu, pasniedziet man amerikāņu enciklopēdijas sējumu ar K burtu, tas ir uz plaukta jums blakus. Pateicos! Tagad apspriedīsim stāvokli un redzēsim, ko no tā var secināt. Pirmkārt, mums jābalstās uz neapšaubāma pieņēmuma, ka pulkvedim Openšovam bijuši visai nopietni iemesli, kas viņu spieduši atstāt Ameriku. Ļaudis viņa gados nemēdz mainīt savas ierašas un labprātīgi atteikties no burvīgā Floridas klimata, lai vientulībā vadītu savas dienas Anglijas provinces pilsētiņā. Viņa ārkārtīgi noslēgtā dzīve Anglijā liek domāt, ka viņš no kaut kā baidījies, un mēs varam droši pieņemt, ka viņš pametis Ameriku aiz bailēm. No kā viņš īsti baidījies, par to mēs varam spriest vienīgi no tām baigajām vēstulēm, ko saņēmis tiklab viņš, kā viņa mantinieki. Vai jūs ievērojāt šo vēstuļu pastmarkas?

—    Pirmā vēstule nāca no Pondišerijas, otrā no Dandi- jas, trešā no Londonas.

—    No Londonas austrumu rajona. Ko no tā var spriest?

—   Tās visas ir jūras ostas. Acīm redzot, sūtītājs atradies uz kuģa.

—   Lieliski! Tātad mums jau atslēga rokā. Ticams, pat ļoti ticams, ka rakstītājs atradies uz kuģa klāja. Bet tagad palūkosimies uz šo faktu no citas puses. Gadījumā ar Pondišerijas vēstuli pagāja septiņas nedēļas starp draudiem un to piepildījumu, ar Dandijas vēstuli — trīs vai četras dienas. Ko tas liek domāt?

—   Pirmajā gadījumā vajadzēja nobraukt lielāku ceļa gabalu.

—   Taču vēstulei arī bija jānoiet tāds pats ceļa gabals.

—    Tad es nesaprotu, kas tur slēpjas.

—    Ir pamats domāt, ka kuģis, uz kura atrodas šis cilvēks vai šie cilvēki, ir burinieks. Šķiet, ka viņi sūtījuši savus dīvainos brīdinājumus jeb zīmes vienmēr pirms tam, kad devušies izpildīt draudus. Jūs redzat, cik ātri tas notika pēc vēstules saņemšanas no Dandijas. Ja viņi būtu braukuši no Pondišerijas ar tvaikoni, tad būtu ieradušies reizē ar vēstuli, taču pagāja veselas septiņas nedēļas. Manuprāt, šīs septiņas nedēļas ir starpība starp ātrumu, kādā brauca pasta tvaikonis, kas atveda vēstuli, un ātrumu, kādā brauca burinieks, kas atveda vēstules autoru.

—    Tas ir iespējams.

—    Pat vēl vairāk. Tas ir ticams. Un nu jūs redzat, kādas nāves briesmas draud šai gadījumā, un saprotat, kāpēc es piekodināju Openšovam, lai viņš ir piesardzīgs. Sitiens vienmēr izdarīts tā laikposma beigās, kurš vajadzīgs sūtītājiem, lai nokļūtu pie adresāta. Šoreiz brīdinājums nāk no Londonas, tāpēc mums nav ko cerēt uz nokavēšanos.

—    Ak dievs! — es izsaucos. — Ko gan nozīmē šī nežēlīgā vajāšana?

—    Acīm redzot, Openšova aizvestie papīri ir ārkārtīgi svarīgi cilvēkiem uz burinieka. Domāju, tas ir pilnīgi skaidrs, ka runa par vairākiem cilvēkiem. Viens nevarētu pastrādāt divas slepkavības tik izsmalcināti, ka maldinātu tiesas izmeklētājus. Tur būs piedalījušies vairāki, turklāt atjautīgi un uzņēmīgi ļaudis. Viņi apņēmušies atgūt savus papīrus, vienalga, lai kādās rokās tie tagad atrodas. Un šādā gadījumā K.K.K. vairs nav kādas atsevišķas personas iniciāļi, bet atsevišķas biedrības apzīmējums.

—   Kas tā par biedrību?

—    Vai nekad neesat dzirdējis par Ku-Kluks-Klanu? — Holmss ievaicājās, paliecies uz priekšu un pazeminājis balsi.

—    Nekad.

Viņš pašķirstīja lappuses uz ceļiem uzliktajā enciklopēdijas sējumā.

—    Tepat jau tas ir. «Ku-Kluks-Klans — nosaukums radies no skaņas, kura ceļas, uzvelkot šautenes gaili. Šo baismīgo slepeno biedrību nodibinājuši bijušie Dienvidu armijas karavīri pēc pilsoņu kara, un tai ātri radušās vietējās nodaļas dažādos štatos, galvenokārt Tenesijā, Lui- ziānā, abās Karolīnās, Džordžijā un Floridā. Biedrība izmantoja savu spēku politiskos nolūkos, it īpaši, lai terorizētu nēģeru tautības vēlētājus, noslepkavotu vai padzītu no zemes tos, kam pretēji uzskati. Parasti pirms nozieguma izdarīšanas upuris saņem brīdinājumu fantastiskā, bet plaši pazīstamā veidā: dažos štatos — ozola lapas, dažos — meloņu vai apelsīnu sēkliņas. Pēc šāda brīdinājuma upurim atlika vai nu atteikties no agrākajiem uzskatiem, vai pamest valsti. Ja viņš gribēja spītēt, tad parasti nekad neizbēga no nāves, kura mēdza būt visai dīvaina un pilnīgi negaidīta. Biedrība bija tik labi noorganizēta un tās metodes tik labi pārdomātas, ka nav zināms gandrīz neviens gadījums, kad cilvēkam, kas nonievājis brīdinājumu, būtu izdevies palikt nesodītam vai kad tiktu atklāti nozieguma pastrādātāji. Organizācija zēla vairākus gadus, par spīti Savienoto Valstu valdības un Dienvidu štatu labāko slāņu pretsparam. Tomēr 1869. gadā kustība pēkšņi izbeidzās, lai gan šad tad vēl vērojami atsevišķi uzliesmojumi. ..» Ievērojiet, — Holmss turpināja, nolicis enciklopēdiju, — ka biedrības darbības pēkšņā izbeigšanās sakrīt ar pulkveža Openšova aizbraukšanu no Amerikas, kad viņš, acīm redzot, aizvedis līdzi biedrības dokumentus. Iespējams, ka tas reizē ir iemesls un sekas. Tāpēc nav brīnums, ka Openšovu ģimeni vajā nežēlīgi ļaudis. Domājams, ka reģistrs un dienasgrāmatas var mest bīstamu ēnu uz augstām amatpersonām Dienvidu štatos un ka daudzi nevar gulēt mierīgi, iekams nebūs atguvuši šos kompromitējošos dokumentus.

—    Tad šī lappuse, ko mēs redzējām …

—    Satur ziņas, kādas bija gaidāmas. Ja pareizi atceros, tur bija minēts, ka sēkliņas nosūtītas A., B. un C., tas ir, biedrība nosūtījusi minētajām personām brīdinājumu. Pēc tam tur bija atzīmēts, ka A. un B. aizvākušies, citiem vārdiem runājot, pametuši štatus, bet C. ticis apmeklēts, un man šķiet, tas beidzies viņam nelabvēlīgi. Domāju, doktor, ka mums izdosies mazliet apgaismot šo tumšo lietu, un es esmu pārliecināts, ka jaunajam Openšovam iespējams palikt pie dzīvības vienīgi tad, ja viņš burtiski sekos maniem norādījumiem. Vairāk mēs šovakar nevaram ne izdarīt, ne izrunāt, tāpēc, lūdzu, pasniedziet man vijoli — un pamēģināsim aizmirst uz kādu brīdi gan šo riebīgo laiku, gan mūsu līdzcilvēku vēl riebīgāko rīcību.

Pret rītu vētra norimās, un saule blāvi spīdēja caur miglas autu, kas klājās pāri lielajai pilsētai. Šerloks Holmss jau sēdēja pie brokastgalda, kad nokāpu lejā.

—    Atvainojiet, ka negaidīju jūs, — viņš sacīja, — bet es paredzu, ka man šodien būs daudz darba sakarā ar jaunā Openšova lietu.

—   Ar ko jūs domājat iesākt?

—   Tas būs atkarīgs no manu pirmo meklējumu iznākuma. Iespējams, ka pēc tam vajadzēs aizbraukt uz Hor- šemu.

—   Tad jūs nedomājat, ka vispirms vajadzētu braukt uz turieni?

—   Nē, es sākšu ar Sitiju. Piezvaniet, lai istabene uznes jums kafiju!

Gaidot kafiju, es paņēmu no galda vēl neatlocīto avīzi un pārlaidu tai skatienu. Pēkšņi ieraudzīju virsrakstu, kas lika manai sirdij sastingt.

—   Holms, — es iesaucos, — jūs esat nokavējis!

—   Ahā, — viņš noteica, nolikdams tasīti. — Es jau baidījos, ka tā notiks. Kas tur rakstīts?

Man bija dūries acīs Openšova vārds un virsraksts: «Traģēdija pie Vaterlo tilta». Rakstā bija teikts:

«Vakarnakt starp deviņiem un desmitiem konstebls Kūks no H divīzijas, dežurēdams pie Vaterlo tilta, izdzirdēja saucienu pēc palīdzības un ūdens plīkšķi. Taču nakts bija ārkārtīgi tumša un vētraina, tāpēc, par spīti vairāku garāmgājēju drosmīgajiem mēģinājumiem, slīcēju neizdevās izglābt. Tomēr trauksmes signāls tika dots, un upes policijai beidzot izdevās līķi atrast. Tas bija jauns džentlmenis, spriežot pēc viņa kabatā atrastās aploksnes, Džons Openšovs no Horšemas. Domā, ka viņš steidzies uz pēdējo vilcienu, kas atiet no Vaterlo stacijas, steigā un ārkārtīgajā tumsā nomaldījies no ceļa un pārkritis pāri kādai no mazajām upes tvaikoņu pieturām. Nekādas varas darbu pazīmes nav redzamas, un tāpēc nav šaubu, ka nelaiķis ir nelaimes gadījuma upuris; tas liecina, ka pilsētas varas orgāniem jāpievērš lielāka uzmanība upes pieturu stāvoklim.»

Mēs klusēdami nosēdējām labu brīdi. Nekad nebiju redzējis Holmsu tik nomāktu un satriektu.

—           Tas ir smags trieciens manam lepnumam, Votson, — viņš beidzot sacīja. — Protams, pašmīla nav nekādas cēlās jūtas, bet tur nekā nevar līdzēt. Tagad šis gadījums kļūst par manu personisko lietu, un, ja dievs dos man veselību, es notveršu šo bandu. Viņš ieradās pie manis pēc palīdzības, un es aizsūtīju viņu nāvē!

Viņš uzlēca kājās un satraukts soļoja pa istabu, nervozi lauzīdams garos, tievos pirkstus; bālā seja bija tumši pietvīkusi.

—           Tie patiešām ir slīpēti velni! — viņš izsaucās. — Kā viņiem izdevās aizvilināt Openšovu līdz upei? Piekraste nemaz nav pa ceļam uz staciju. Protams, tilts bija ļaužu pilns pat tādā naktī, tāpēc tas viņu nolūkam nebija piemērots. Nekas, Votson, mēs vēl redzēsim, kas beidzot uzvarēs! Tagad es iešu.

—    Uz policiju?

—          Es pats būšu policija. Kad mans tīkls būs noausts, lai tad policija ķer mušas, ātrāk ne.

Visu dienu es biju aizņemts savā ārsta darbā un tikai vēlu vakarā atgriezos Beikerstrītā. Šerloka Holmsa vēl nebija mājās. Bija jau ap desmitiem, kad viņš pārradās bāls un noguris. Viņš piegāja pie bufetes, nolauza gabalu maizes no klaipa un kāri ēda to, uzdzerdams lieliem malkiem ūdeni.

—    Jūs esat izsalcis, — es piezīmēju.

—          Un kā vēl. Pilnīgi piemirsu kaut ko ieēst. Kopš brokastīm neesmu ne kumosu ņēmis mutē.

—    Patiešām?

—    Ne drupatas. Man nebija laika par to domāt.

—    Kādi ir panākumi?

—    Labi.

—    Atradāt šā noslēpuma atslēgu?

—           Tā ir man rokā. Jaunajam Openšovam nebūs ilgi jāpaliek neatriebtam. Zināt, Votson, mēs uzliksim viņiem viņu pašu velnišķīgo zīmogu! Labi izdomāts, vai ne?

—    Ko jūs gribat teikt?

Viņš izņēma no bufetes apelsīnu, sadalīja to daivās un izspieda sēkliņas uz galda. Tad viņš piecas no tām ielika aploksrtē. Aploksnes iekšienē viņš uzrakstīja: «S. H. par Dž. O.» Tad viņš aizlīmēja aploksni un uzrakstīja adresi:

«Kapteinim Džeimsam Kelhaunam, burinieks «Vientuļā zvaigzne», Savanna, Džordžija.»

—    Vēstule gaidīs Kelhaunu, kad viņš ieradīsies ostā, — Holmss noteica, klusu smiedamies. — Tā viņam sagādās bezmiega nakti. Viņš domās, ka tā vēsta viņam tādu pašu likteni, kāds piemeklēja Openšovu.

—    Kas ir šis kapteinis Kelhauns?

—   Bandas vadonis. Es dabūšu rokā arī pārējos, bet viņš būs pirmais.

—    Kā tad jūs viņu izsekojāt?

Holmss izvilka no kabatas lielu papīra lapu, aprakstītu ar datumiem un vārdiem.

—    Es pavadīju visu dienu pie Loida reģistriem un vecu papīru ķīpām, izsekodams katra kuģa gaitas, kurš piestājis Pondišerijā 1883. gada janvāri un februāri. Sājos mēnešos tur bija apgrozījušies trīsdesmit seši kuģi ar ievērības cienīgu tilpumu. Viens no tiem, «Vientuļā zvaigzne», tūliņ piesaistīja manu uzmanību, jo tas bija devies ceļā no Londonas, turklāt šādā vārdā sauc kādu no Amerikas štatiem.

—    Ja nemaldos, Teksasu.

—   Par to es neesmu stingri pārliecināts, bet to es nu zināju, ka šis ir amerikāņu kuģis.

—    Un tālāk?

—   Es pārbaudīju kuģu pienākšanas un atiešanas laiku Dandijā, un, kad atklāju, ka burinieks «Vientuļā zvaigzne» bijis tur 1885. gada janvārī, manas aizdomas kļuva par pārliecību. Tad es pacentos noskaidrot, kādi kuģi patlaban atrodas Londonas ostās.

—    Nu?

—    «Vientuļā zvaigzne» ieradusies pagajušā nedeļa. Nogāju lejā Alberta dokos un dabūju zināt, ka tā devusies ceļā uz Savannu šorīt reizē ar agrīno bēgumu. Telegrafēju uz Greivzendu un noskaidroju, ka «Vientuļā zvaigzne» nesen pabraukuši garām, un, tā kā pieturas austrumu vējš, tad nešaubos, ka tā jau ir garām Gūdviniem un nav tālu no Vaita salas.

—    Ko jūs tagad domājat darīt?

—    O, Kelhauns man tagad ir rokā! Viņš un divi matroži ir vienīgie amerikāņi uz kuģa, pārējie ir somi un vācieši. Zinu arī to, ka pagājušo nakti viņi nav pavadījuši uz kuģa. To man pastāstīja krāvējs, kas viņnakt strādājis pie kuģa lādēšanas. Pirms vēl burinieks sasniegs Savannu, pasta tvaikonis jau būs nogādājis uz turieni manu vēstuli un telegrāfs pavēstīs Savannas policijai, ka šie trīs džentlmeņi mums ārkārtīgi vajadzīgi sakarā ar apvainojumu slepkavībā.

Taču pat labākajos cilvēku plānos gadās kāds neparedzēts robs, un Džona Openšova slepkavām nebija lemts saņemt apelsīnu sēkliņas, kas pierādītu, ka viņiem ticis uz pēdām tikpat slīpēts un uzņēmīgs vīrs kā viņi paši. Toruden saulgriežu vētras bija ārkārtīgi ilgas un bargas. Mēs gaidīt gaidījām no Savannas vēstis par «Vientuļo zvaigzni», bet neko nesaņēmām. Beidzot mēs dabūjām dzirdēt, ka kaut kur tālu Atlantijas okeānā redzēts viļņos mētājamies sadragāts kuģa priekšgals ar iegrieztiem burtiem «V. Z.», un tas ir viss, ko mums bija lemts uzzināt par «Vientuļās zvaigznes» likteni.

NOTIKUMS INTERNĀTA

Mūsu pieticīgā Beikerstrītas skatuve pieredzējusi daudzas dramatiskas epizodes, bet es neatceros nekā tik negaidīta un pārsteidzoša kā Tornikrofta Haksteibla — mākslu maģistra, filozofijas doktora utt., utt. pirmo ierašanos. Vizītkarte, kas likās pārāk maza tādai zinātnisku pakāpju kravai, aizsteidzās viņam priekšā par dažām sekundēm, pēc tam parādījās viņš pats, plecīgs, solīds, cienīga izskata, — izturības un gara spēka iemiesojums. Un taču durvis nepaspēja aizvērt, viņu ielaižot, kad viņš atspiedās ar rokām pret galdu, lēni noslīga uz grīdas un, zaudējis samaņu, izstiepās visā savā raženajā augumā uz lāčādas pie mūsu kamīna.

Mēs uztrūkāmies kājās un mirkli klusēdami izbrīnā lūkojāmies uz šo iespaidīgo nezināmas katastrofas upuri, ko pie mums atnesusi vētra, kas plosījusies kaut kur tālu bezgalīgajā dzīves okeānā. Tad Holmss aši pabāza spilvenu viņam zem galvas un es pieliku viņam pie lūpām glāzīti konjaka. Svešā tuklo, bālo seju vagoja grumbas, zem aiztūkušajām acīm pletās zilgani loki, pavērtās mutes kaktiņi sāpīgi slīga lejup, uz dubultzoda rēgojās bārdas sari. Acīm redzot, viņš bija atbraucis no tālienes, jo krekls un apkakle bija netīri un nesukātie mati šķipsnās krita pār augsto, labi veidoto pieri. Mūsu priekšā gulēja cilvēks, kam bija uzbrukusi kāda liela nelaime.

—    Kas viņam kaiš, Votson? — Holmss prasīja.

—   Pilnīgs spēku sabrukums… droši vien aiz neēšanas un noguruma, — es atbildēju, turēdams pirkstu uz viņa rokas locītavas, kur tieviņā tikko manāmā diedziņā pulsēja dzīvība.

—   Biļete atpakaļceļam uz Mekltonu. Tas ir Anglijas ziemeļos, — Holmss sacīja, izņēmis viņam no pulksteņa

kabatiņas dzelzceļa biļeti. — Patlaban vēl nav divpadsmit. Viņam nācies agri izbraukt.

Mūsu viesa satūkušie plaksti notrīsēja un pelēkās acis blenza uz mums ar tukšu skatienu. Pēc mirkļa viņš, aiz kauna tumši pietvīcis, uzslējās kājās.

—    Piedodiet man, mister Holms, es esmu mazliet pārpūlējies. Nē, pateicos, glāze piena ar sausiņu, un viss pāries. Mister Holms, es atbraucu, lai aizvestu jūs līdzi. Man šķita, ka nekāda telegramma nespēs sniegt īstu priekšstatu par to, cik jūsu ierašanās nepieciešama.

—    Kad jūs pilnīgi atlabsiet…

—    Es jūtos pavisam labi. Saprast nevaru, kas man bija uznācis. Mister Holms, es jūs lūdzu braukt uz Mekltonu ar pirmo vilcienu, kas uz turieni iet.

Holmss papurināja galvu:

—    Mans kolēģis doktors Votsons apstiprinās, ka mēs esam ļoti aizņemti. Man jau izsniegts avanss Ferera dokumentu nozušanas lietā, bez tam šinīs dienās iztiesās Aber- havenas slepkavību. Izbraukt no Londonas mani var piespiest Jikai kaut kas ārkārtīgi svarīgs.

—    Ārkārtīgi svarīgs! — Mūsu viesis pacēla rokas pret debesīm. — Vai tad jūs neesat dzirdējis par hercoga Holdernesa vienīgā dēla nolaupīšanu?

—   Hercoga Holdernesa? Bijušā ministra?

—    Jā, jā! Mēs darījām visu iespējamo, lai notikums neiekļūtu avīzēs, bet vakardienas «Globusā» jau bija minētas šādas tādas baumas. Es domāju, ka tās sasniegušas arī jūs.

Holmss pastiepa garo, kalsno roku un noņēma no plaukta enciklopēdiskās rokasgrāmatas sējumu, kas sākās ar «H» burtu.

—    «Holderness, sestais hercogs, Bikšu lenču ordeņa kavalieris, Slepenās padomes loceklis …» — un tā tālāk līdz bezgalībai. «Boverlijas barons, Karstonas grāfs …» Ak dievs, cik daudz titulu! «Helemširas grāfistes tiesas priekšsēdētājs (no 1900. g.). Precējies ar Idītu, sera Čārlza Epl- dora meitu (1888. g.). Vienīgais dēls un mantinieks lords Soltairs. Divsimt piecdesmittūkstoš akru īpašnieks. Raktuves Lankaširā un Velsā. Adrese: Karlstonhauza terase; Holdernesas pils Helemširā; Karlstonas pils Bangorā, Velsā. Admiralitātes lords (1872. g.), ministrs.» Vārdu sakot, pazīstama persona, varbūt viena no pazīstamākajām visā valstī.

—    Un arī no pašām bagātākajām. Man zināms, mister Holms, ka jūs esat meistars savā nozarē un bieži vien stājaties pie izmeklēšanas pašas lietas dēļ. Taču atļaujiet man sacīt, ka viņa gaišība apsolījis izsniegt čeku par piectūkstoš mārciņām tam, kas norādīs viņa dēla atrašanās vietu, un piedevām tūkstoš mārciņu tam, kas nosauks nolaupītāju vai nolaupītājus.

—    Devīgs atalgojums! — Holmss noteica. — Votson, mums laikam vajadzēs doties uz Anglijas ziemeļiem kopā ar doktoru Haksteiblu. Bet jūs, doktor, izdzeriet pienu un tad pastāstīsiet mums, kas, kad un kur noticis un, beidzot, kāds sakars tam ar doktoru Tornikroftu Haksteiblu, Mekltonas internāta direktoru, un kāpēc viņš tikai trīs dienas pēc notikuma — to es spriežu pēc jūsu neskūtā zoda — griežas pie manis, lūgdams manus necilos pakalpojumus.

Mūsu viesis izdzēra glāzi piena un dedzīgi, neizlaiz- dams neviena sīkuma, sāka savu stāstu. Viņa skatiens uzreiz kļuva žirgts, vaigi sārtojās.

—    Man jāpaziņo jums, džentlmeņi, ka esmu Mekltonas internātskolas dibinātājs un direktors. Haksteibla «Horā- cija komentāri» jums varbūt atsauks atmiņā manu vārdu. Mans zēnu internāts ir neapšaubāmi pati labākā un privileģētākā mācības iestāde Anglijā. Lords Leverstoks, grāfs Blekvoters, sers Ketkarts Svumss — tādas ir personas, kas man uzticējušas savus dēlus. Taču slavas kalngalus mana skola sasniedza pirms trim nedēļām, kad Holdernesas hercogs paziņoja man ar sava sekretāra mistera Džeimsa Vaildera starpniecību, ka nodos manā gādībā desmit gadus veco lordu Soltairu, savu vienīgo dēlu un mantinieku. Vai man toreiz nāca prātā, ka tā ir prelūdija, kurai sekos vislielākā nelaime manā mūžā!

Lords Soltairs ieradās pirmajā maijā, vasaras semestra sākumā. Šis pievilcīgais zēns ļoti ātri aprada ar mūsu kārtību. Jāpiezīmē — un ceru, ka neviens mani neapvainos pļāpībā, jo to noklusēt būtu aplami, — ka zēnam mājās neklājās diezin cik labi. Nevienam nav noslēpums, ka hercoga laulības dzīve nav sevišķi izdevusies un ka abi laulātie draugi pēc savstarpējas vienošanās dzīvo šķirti, pie kam hercogiene apmetusies Francijas dienvidos. Tas viss norisinājās pavisam nesen, un zēna simpātijas, kā mums kļuva zināms, bijušas pilnīgi mātes pusē. Zēns ļoti skumis pēc viņas aizbraukšanas, un tad hercogs nolēmis nodot viņu internātā. Pēc divām nedēļām mazais lords Soltairs bija jau iedzīvojies pie mums un, spriežot pēc visa, jutās ļoti labi.

Pēdējo reizi viņu tika redzējuši trīspadsmitā maija vakarā, tas ir, pirmdienā. Viņa istaba atradās otrā stāvā, bet lielajā priekštelpā gulēja divi zēni. Nakti viņi nebija nekā ne redzējuši, ne dzirdējuši, tātad lords Soltairs nebija izgājis no savas istabas pa durvīm. Logs bija vaļā, sienu tai vietā biezi apvij efejas ar visai resniem zariem. Uz zemes mēs nekādas pēdas neredzējām, bet nav šaubu, ka zēns izkāpis pa logu.

Bēgli sāka meklēt otrdien, septiņos no rīta. Viņa gulta nebija apklāta. Pirms aiziešanas viņš bija paspējis uzvilkt skolas formas drēbes — melnu Itonas vamzi un tumšpelēkas bikses. Nakti viņa istabā neviens nebija gājis iekšā, un, ja tanī būtu atskanējuši kliedzieni vai cīņas troksnis, Konters, vecākais zēns priekštelpā, protams, būtu to dzirdējis, jo viņam ir viegls miegs.

Līdzko atklājās, ka lords Soltairs nozudis, es sasaucu kopā visu internātu — zēnus, skolotājus, kalpotājus. Un tad mēs pārliecinājāmies, ka lords Soltairs nav aizbēdzis viens. Trūka arī Haidegera — vācu valodas pasniedzēja. Haidegera istaba bija otrā stāva galā, tāpat ar logu zāliena pusē. Ari viņa gulta bija neapklāta, tomēr apģērbties, kā pienākas, viņam nebija atlicis laika, jo viņa krekls un zeķes mētājās uz grīdas. Viņš bija izkāpis pa logu un nolaidies lejup, tverdamies pie efeju zariem, par ko liecināja pēdas uz zemes. Ari viņa divriteņa, kas parasti atradās nelielā šķūnītī zāliena galā, nebija.

Haidegers ieradās skolā pirms diviem gadiem ar vislabākajām rekomendācijām, bet viņš bija nerunīgs, īgns un nebaudīja ne skolēnu, ne darba biedru simpātijas.

Šodien ir ceturtdiena, un kopš otrdienas mēs neesam uzzinājuši nekā jauna par bēgli. Protams, pirmais, ko es darīju, bija piezvanīt uz Holdernesholu. Hercoga muiža atrodas tikai dažas jūdzes no skolas, un mums bija cerības, ka lords Soltairs, kam pēkšņi uznākušas ilgas pēc mājām, būs ieradies pie tēva, taču zēna tur nebija. Hercogs ir ārkārtīgi uztraukts, un, ja runājam par mani, tad jūs paši redzējāt, ciktāl cilvēku var novest bažas par savu audzēkni un atbildības sajūta. Mister Holms, es jūs lūdzu, netaupiet spēkus! Šis gadījums ir vērts, lai jūs nodotos tam ar visu sirdi!

Šerloks Holmss vērīgi noklausījās nelaimīgā direktora stāstā. Savilktās uzacis un dziļā grumba starp tām liecināja, ka viņš arī bez visādām pierunām ziedos visus spēkus, lai izpētītu šo visai nopietno notikumu, kas viņā pamodinājis pastāvīgo mīlestību pret neparastiem un sarežģītiem uzdevumiem. Viņš izņēma no kabatas bloknotu un šo to atzīmēja.

—    Jūs izdarījāt lielu kļūdu, ka tūliņ negriezāties pie manis, — viņš stingri aizrādīja. — Tas lielā mērā sarežģīs meklējumus. Es, piemēram, esmu pārliecināts, ka tiklab zāliens, kā vītenāji pie sienas būtu varējuši daudz ko pastāstīt pieredzējušam vērotājam.

—    Tā nav mana vaina, mister Holms. Viņa gaišība visiem spēkiem pūlējās izbēgt no publiska skandāla. Viņš baidījās, ka viņa ģimenes dzīves nesaskaņas var iekļūt valodās. Tas viņam vienmēr derdzies.

—   Vai vietējās varas orgāni ir nodarbojušies ar lorda Soltaira aizbēgšanas izmeklēšanu?

—    Jā, ser, bet bez jebkādiem panākumiem. Sākumā mēs it kā uztapām uz bēgļu pēdām — mums paziņoja, ka no mūsu stacijas ar rīta vilcienu izbraucis kāds jauns vīrietis ar zēnu. Taču vakar vakarā viņus aizturēja Liverpūlē un pārliecinājās, ka viņiem ar šo notikumu nav nekāda sakara. Tad es galīgā izmisumā un pēc bezmiega nakts ar pirmo vilcienu braucu pie jums.

—    Līdzko policija nokļuva uz nepareizām pēdām, izmeklēšana uz vietas droši vien netika sevišķi aktīvi turpināta?

—    Tā gluži vienkārši tika izbeigta.

—   Tātad trīs dienas gājušas zudumā. Par to tiešām jādusmojas!

—    Jā, atzīstos, jums taisnība.

—    Bet šo mīklu taču bija iespējams atrisināt. Es ar prieku stāšos pie šā darba. Sakiet — vai jums izdevies konstatēt kādu sakaru starp pazudušo zēnu un vācu valodas skolotāju?

—    Nekāda sakara starp viņiem nebija.

—   Vai skolotājs pasniedza stundas viņa klasei?

—   Nē, un, cik man zināms, viņš pat ne reizi nav runājis ar zēnu.

—    Dīvaini, ļoti dīvaini! Vai zēnam bija divritenis?

—   Nē.

—    Un visi pārējie divriteņi ir uz vietas?

—    Jā.

—    Vai jūs esat par to pārliecināts?

—    Pilnīgi pārliecināts.

—          Ceru, jūs taču nedomājat, ka vācietis aizbraucis nakts stundā ar divriteni, turēdams zēnu uz rokām?

—    Protams, ka ne.

—    Tad kā jūs to visu izskaidrojat?

—          Varbūt viņi paņēmuši divriteni tikai acu apmānīšanai, noslēpuši to kaut kur un paši gājuši kājām.

—          Var jau būt. Taču jūs pats sapratīsiet, ka tas ir dīvains paņēmiens acu apmānīšanai. Šķūnī taču atradās arī vēl citi divriteņi?

—    Jā.

—          Vai tad gudrāk nebūtu bijis noglabāt divus divriteņus, ja viņš būtu gribējis vest jūs uz domām, ka viņi aizbraukuši, nevis gājuši kājām?

—    Jā, jums taisnība.

—           Tā tas ir. Nē, šī teorija nekur neder. Taču divriteņa nozušana var noderēt par izejas punktu turpmākajai izmeklēšanai. Galu galā tas nav tāds priekšmets, ko viegli noslēpt vai iznīcināt. Vēl viens jautājums: vai kāds apmeklēja zēnu aizbēgšanas priekšvakarā?

—    Nē.

—    Varbūt uz viņa vārda pienāca kāda vēstule?

—    Jā, viena vēstule bija.

—    No kā?

—    No viņa tēva.

—    Vai jūs atplēšat savu audzēkņu vēstules?

—    Nē.

—          Kāpēc tad jūs domājat, ka vēstuli rakstījis viņa tēvs?

—           Uz aploksnes bija ģerbonis un adrese rakstīta hercoga stūrainajā rokrakstā. Bez tam hercogs pats atcerējās, ka rakstījis dēlam.

—    Kad zēns saņēma vēstules pirms šīs?

—    Pēdējās dienās viņš nesaņēma nevienas.

—    Vai no Francijas viņam rakstīja?

—    Ne reizi.

—           Jūs, zināms, saprotat, uz ko es tēmēju. Vai nu lordu Soltairu aizveduši ar varu, vai viņš aizbēdzis pēc savas gribas. Pēdējā iespēja liek domāt, ka zēns neriskēja uz tādu soli bez palīdzības no ārpuses. Ja neviens viņu neapmeklēja, tad viņu uzmudinājuši ar vēstuli. Tāpēc man svarīgi zināt, ar ko viņš sarakstījies.

—          Diezin vai varēšu te jums ko palīdzēt. Cik zināms, viņam rakstīja vienīgi tēvs.

—          Un tēva vēstule pienāca bēgšanas dienā. Vai tēvam un dēlam bija labas, draudzīgas attieksmes?

—           Viņa gaišība nevienu nepagodina ar savu draudzību — viņš aizņemts ar svarīgām valsts lietām, un diezin vai viņam vispār pieejamas parastās cilvēciskās jūtas. Taču pret dēlu viņš neizturējās slikti.

—    Tomēr ar sirdi zēns bija pilnīgi mātes pusē?

—   Jā.

—    Viņš pats tā izsacījās?

—    Nē.

—    Kas tad? Hercogs?

—    Kas jums prātā! Protams, ka ne!

—    Kā tad jums tas zināms?

—          Man dažas reizes gadījies parunāties ar viņa gaišības sekretāru, misteru Džeimsu Vailderu. Viņš mani informēja par lorda Soltaira noskaņojumu.

—          Skaidrs. Pie reizes, vai hercoga pēdējo vēstuli atrada zēna istabā pēc aizbēgšanas?

—          Nē, viņš to bija paņēmis līdzi. Bet, mister Holms, vai mums nav laiks doties uz staciju?

—          Es tūliņ izsaukšu kebu. Pēc stundas ceturkšņa mēs būsim jūsu rīcībā. Ja gribat telegrafēt uz mājām, mister Haksteibl, tad labāk, ja tur pie jums domātu, ka izmeklēšana joprojām turpinās Liverpūlē. Jo, liekas, uz turieni aizbraucis jūsu dzinēj suņu bars? Bet es tikmēr gluži mierīgi bez kavēkļiem pastrādāšu pie pašām jūsu skolas durvīm, un varbūt nojauta nepiekrāps divus tādus vecus pēdu dzinējus kā jūsu padevīgais kalps un Votsons un mums izdosies kaut ko uzostīt uz vietas.

Vakarā mums uzdvesa spirdzinošais, dzestrais Derbijas grāfistes gaiss, jo Derbijā atradās doktora Haksteibla izdaudzinātā skola. Kad mēs piebraucām pie tās, bija jau tumšs. Priekštelpā uz galda gulēja vizītkarte. Sulainis kaut ko pačukstēja direktoram, un tas uztraukts pagriezās pret mums.

— Hercogs ir šeit, — viņš sacīja. — Hercogs un misters

Vailders gaida mani kabinetā. Iesim, džentlmeņi, es jus

iepazīstināšu.

Es, protams, jau pēc fotogrāfijām pazinu šo izdaudzināto valstsvīru, taču viņš izskatījās gluži citāds. Uz paklāja pie kamīna stāvēja izmeklēti ģērbies vīrietis ar majestātisku stāju, vāju, šauru seju un kaut kā aplam iz- slietu garu, palīku degunu. Viņš bija bāls kā nāve, un bālumu sevišķi pasvītroja garā, spilgti rudā bārda, caur kuru vīdēja zelta pulksteņķēde uz baltās vestes. Bijušais ministrs nolūkojās uz mums ar ledainu skatienu. Viņam blakus stāvēja vēl gluži jauns neliela auguma vīrietis ar kustīgu, nervozu seju un gudrām gaišzilām acīm — kā es nopratu, viņa personiskais sekretārs Vailders. Sarunu sāka viņš, turklāt bez kavēšanās, visai kategoriskā un pat dzēlīgā tonī:

—    Doktor Haksteibl, es biju pie jums šorīt, bet diemžēl par vēlu un nevarēju aizkavēt jūsu braucienu uz Londonu. Kā man sacīja, jūs esot braucis pēc mistera Šerloka Holmsa, lai uzdotu viņam šīs lietas izmeklēšanu. Viņa gaišība ir pārsteigts, doktor Haksteibl, ka esat izšķīries par šādu rīcību bez iepriekšējas apspriešanās ar viņu.

—   Kad es dabūju zināt, ka policija nav guvusi nekādus panākumus . ..

—    Viņa gaišība nebūt nav par to tik pārliecināts.

—    Bet, mister Vailder …

—   Kā jums zināms, doktor Haksteibl, viņa gaišība negrib, lai šis notikums nonāktu ļaužu valodās. Viņš domā, ka labāk neiejaukt tanī liekas personas.

—   To viegli izlabot, — nomurmināja pārbiedētais doktors. — Misters Šerloks Holmss var atgriezties Londonā ar rīta vilcienu.

—    Es negrasos to darīt, doktor! — Holmss ar pieklājīgu smaidu viņu pārtrauca. — Ziemeļu gaiss ir tik patīkams un tik labi ietekmē veselību, ka es nolēmu pavadīt dažas dienas šeit un izklaidēties pēc patikas. Vai atradīšu apmešanās vietu zem jūsu jumta vai ciema viesnīcā, to, protams, jūs pats varat izlemt.

Nelaimīgais doktors bija galīgi apjucis, bet viņu paglāba rudbārža hercoga skanīgais bass, kas nodunēja kā gongs, ar ko aicina pusdienās.

—    Es esmu vienis prātis ar misteru Vailderu, doktor Haksteibl, ka prātīgāk būtu bijis apspriesties ar mani. Taču, ja jūs esat misteram Holmsam atklājis visu notikušo, tad no mūsu puses būtu aplam atsacīties no viņa palīdzības. Jums nav ko meklēt ciema viesnīcā, mister Holms, es ar prieku uzņemšu jūs Holdernesholā.

—          Ļoti pateicos, jūsu gaišība. Tomēr mūsu lietas interesēs man, šķiet, vajadzēs palikt šeit, notikuma vietā.

—           Kā vēlaties, mister Holms. Taču, ja jums ievajadzē- sies kādu ziņu no manis vai mistera Vaildera, mēs vienmēr būsim jūsu rīcībā.

—           Man droši vien nāksies apmeklēt Holdernesholu, — Holmss sacīja. — Bet tagad, ser, man gribētos zināt, kā jūs izskaidrojat sava dēla noslēpumaino pazušanu.

—    Man grūti ko noteiktu atbildēt, ser.

—           Piedodiet, ja aizskaršu jums nepatīkamu tēmu, bet es citādi nevaru. Vai nedomājat, ka te iejaukta hercogiene?

Cienījamais ministrs brīdi vilcinājās.

—    Nē, to es nedomāju, — viņš beidzot atbildēja.

—          Tad gribot negribot nāk prātā cits izskaidrojums: zēnu nolaupījuši, lai dabūtu izpirkšanas naudu. Vai tādu pieprasījumu neesat saņēmis?

—    Nē, ser.

—          Vēl viens jautājums, jūsu gaišība. Man zināms, ka jūs rakstījāt dēlam todien, kad viņš pazuda.

—    Nē, tas notika iepriekšējā dienā.

—     Pilnīgi pareizi, bet viņš saņēma jūsu vēstuli todien.

—    Jā.

—          Vai šai vēstulē nebija kaut kas tads, kas viņu uztrauca un ierosināja domas par bēgšanu?

—    Protams, ka ne, ser!

—    Vai jūs vēstuli aizsūtījāt pats?

Sekretārs iekaisis atbildēja hercoga vietā:

—           Viņa gaišība nav paradis personiski nodarboties ar savas korespondences nosūtīšanu. Vēstule bija atstāta kopā ar citām kabinetā uz galda, un es tās visas ieliku pasta somā.

—          Vai jūs esat pārliecināts, ka arī šī vēstule bija starp citām?

—    Jā, es to redzēju.

—    Cik vēstuļu jūs uzrakstījāt todien, jūsu gaišība?

—          Kādas divdesmit vai trīsdesmit. Man plaša sarakste. Taču, manuprāt, mēs esam mazliet novirzījušies sānis.

—    O, nebūt nel — Holmss atsaucās.

—    Es pats ieteicu policijai novirzīt meklētājus uz

Francijas dienvidiem, — hercogs turpināja. — Atkārtoju: es nedomāju, ka hercogiene ietekmējusi dēlu uz tādu neprātīgu rīcību, bet viņš, būdams visai stūrgalvīgs pēc dabas un noteikti šā vācieša uzmusināts, varēja bēgt projām pie mātes. Bet nu mēs atvadīsimies, doktor Haksteibl.

Es jutu, ka Holmsam vēl bezgala daudz jautājumu, taču hercogs krasi izbeidza sarunu. Šā augstmaņa izsmalcinātais aristokrātisms neļāva viņam apspriest ģimenes lietas ar svešu personu, un viņš droši vien baidījās, ka ikviens jauns jautājums metīs nežēlīgu gaismas staru uz viņa dzīves rūpīgi slēptajiem kaktiņiem.

Tūliņ pēc hercoga un mistera Vaildera aizbraukšanas mans draugs ierastajā cītībā stājās pie darba.

Zēna istabas rūpīgā apskate nekā nesniedza, vienīgi pilnīgu pārliecību, ka viņš varēja aizbēgt tikai caur logu. Skolotāja — vācieša istabā arī neatrada nekādus pierādījumus. Vītenāji zem loga nebija izturējuši viņa svaru, un, apskatījuši zālienu kabatas lukturīša gaismā, mēs atradām vietu, kur viņš nolēcis zemē. Viņa papēži bija dziļi iespiedušies īsajā, sulīgajā zālē, tā bija vienīgā materiālas dabas liecība, kas vēstīja par šo neparasto bēgšanu naktī.

Šerloks Holmss aizgāja, pametis mani vienu, un pārnāca tikai ap pusnakti. Viņš nezin kur bija sadabūjis lielu šā apvidus karti, izklāja to manā istabā uz gultas un nolika vidū lampu. Tad aizsmēķēja un sāka saspringti pētīt savu ieguvumu, šad tad parādīdams man interesantākās vietas ar kūpošās pīpes dzintara iemuti.

—    Šī lieta aizrauj mani aizvien jo vairāk, Votson, — viņš teica. — Tanī ir daudz kas interesants. Bet pašreiz, kad es tikko grasos ķerties pie tās, man gribētos pievērst jūsu uzmanību dažām ģeogrāfiska rakstura detaļām, kuras izmeklēšanas gaitā var izrādīties diezgan svarīgas. Palūkojieties uz šo karti! Šis tumšais kvadrāts ir skola. Iespraudīsim te adatu. Te ir šoseja. Tā stiepjas garām skolai no austrumiem uz rietumiem, un veselu jūdzi uz abām pusēm tai nav nekādu atzarojumu. Ja mūsu bēgļi būtu bēgšanai izraudzījušies ceļu, tad tas ir šis ceļš.

—    Pareizi.

—    Apstākļi laimīgi sagadījušies tā, ka iespējams pārbaudīt, kas noticis tonakt uz šosejas. Šeit, kur mana pīpe, no pusnakts līdz pulksten sešiem rītā dežurējis polisme- nis. Kā redzat, tās ir pirmās ceļa jūtis šosejas austrumu daļā. Polismenis ne uz mirkli nav pametis savu posteni un apgalvo, ka noteikti būtu pamanījis pieaugušu vīrieti ar zēnu, ja viņi būtu gājuši garām. Es runāju ar viņu šovakar, un, manuprāt, uz viņa vārdiem var paļauties. Tātad šī šosejas daļa atkrīt. Tagad paskatīsimies uz to daļu, kas ir rietumu virzienā. Tur ir viesnīca «Rudais vērsis», kuras saimniece saslimusi. Viņa sūtījusi pēc ārsta uz Mekltonu, bet tas atradies pie cita slimnieka un atbraucis tikai agri no rīta. Viņu gaidot, viesnīcā nav gulējuši visu nakti un vienā laidā skrējuši ārā skatīties, vai ārsts nebrauc. Pēc šo ļaužu vārdiem, neviens nav gājis garām viesnīcai. Ja tic viņiem, tad jāpieņem, ka arī šosejas rietumu daļa nerada nekādas šaubas. Tātad bēgļi būs izraudzījušies kādu citu ceļu.

—   Bet divritenis? — es ieminējos.

—    Jā, divritenis. Tūliņ ķersimies pie tā. Turpināsim savus pārspriedumus. Ja bēgļi nav gājuši pa šoseju, tad viņi devušies uz ziemeļiem vai dienvidiem no skolas, tas ir neapstrīdami. Apsvērsim šos abus pieņēmumus. Uz dienvidiem no skolas plešas liels lauks, sadalīts sīkos gabaliņos; katram apkārt no akmeņiem sakrauts žogs. Braukt ar divriteni tur nav iespējams. Tātad šis pieņēmums jānoraida. Pievērsīsim uzmanību ziemeļiem. Tur mēs redzam koku puduri, ko dēvē par «Līko birztalu», un aiz tās jūdzes desmit dziļumā stiepjas purvains līdzenums, Gilmūras tīrelis, kurš tālāk uz ziemeļiem kļūst paugurains. Pa kreisi ir Holderneshola, līdz kurai pa šoseju desmit jūdzes, bet taisnā virzienā caur tīreli tikai sešas. Tīrelis ir vienmuļš, maz apdzīvots, tanī izklaidus atrodas dažas nelielas lopkopju fermas. Aitas, govis un purva putni — tie ir šā tīreļa iemītnieki. Tālāk, kā pats redzat, atrodas Česterfīldas šoseja. Tās tuvumā ir dažas kotedžas, baznīca un viesnīca «Sacīkšu gailis». Aiz šosejas — augsti un krauji pakalni. Esmu pārliecināts, ka mums jāsāk meklēšana šeit, ziemeļos.

—   Bet divritenis! — es atkārtoju.

—    Lai paliek divritenis! — Holmss nepacietīgi attrauca. — Labs braucējs nemeklē tikai šoseju. Pa tīreli taciņas no vienas vietas, turklāt tonakt bija gaiša mēnesnīca … Pag! Kas tad tas?

Satraukts klaudziens pie durvīm, un tūliņ istabā ienāca doktors Haksteibls. Viņš turēja rokā gaišzilu cepurīti ar baltu uzšuvi uz naga.

—    Beidzot mums rokā pierādījums, — viņš sauca.

— Paldies dievam! Beidzot esam tikuši uz mūsu zēna pēdām! Tā ir viņa cepure!

—    Kur to atrada?

—    Orē pie čigāniem, kuri bija ierīkojuši nometni tīrelī. Viņi to pameta otrdienas rītā. Šodien policija negaidīti ieradās pie viņiem un pārmeklēja ori. Tur atrada cepuri.

—    Kā tā nokļuvusi pie viņiem? Ko viņi saka?

—    Visādi izlokās, melo. Zvēr, ka atraduši cepuri,tīrelī otrdienas rītā. Nē, šie nelieši zina, kur atrodas zēns! Paldies dievam, visi tagad ir aiz restēm. Bailes no likuma atraisīs viņiem mēles. Un varbūt ne tikai bailes, bet arī hercoga naudas maks.

—    Nekas, labi vien ir, — Holmss noteica, kad doktors bija izgājis no istabas. — Tas apstiprina manu teoriju, ka tikai meklēšana tīrelī var sniegt kādus panākumus. Policija nekā nav izdarījusi, vienīgi apcietinājusi čigānus. Paskatieties kartē, Votson! Pa tīreli tek strauts. Starp skolu un Holdernersholu tas vietumis pārpurvojies. Laiks pieturas tik sauss, ka meklēt pēdas citur ir veltīgi, bet purvājā mēs varbūt šo to atradīsim. Rīt es ienākšu pie jums labi agri un mēs pamēģināsim kaut kā noskaidrot šo noslēpumaino notikumu.

Otrā dienā pamodies, gaismiņai svīstot, es ieraudzīju pie savas gultas Holmsa garo, kalsnējo stāvu. Viņš bija apģērbies un, spriežot pēc visa, jau paguvis izstaigāties.

—    Es izpētīju zālienu un šķūni ar divriteņiem, — viņš sacīja, — un tad izstaigājos pa Līko birztalu. Celieties augšā, Votson, blakus istabā gaida kakao! Un es palūgšu jūs pasteigties, jo šodien mums daudz kas paveicams.

Mana drauga seja bija pietvīkusi, acis mirdzēja kā cilvēkam, kurš deg nepacietībā stāties pie iemīļota darba. Tas bija pavisam cits Holmss — mundrs, enerģisks, kas nemaz neatgādināja sevī iegrimušo, bālo Beikerstrītas sapņotāju. Noskatoties uz viņa saspringto, kūsājoša spēka pilno augumu, es sapratu, ka mūs gaida rosīga diena.

Taču tā sākās ar visrūgtāko vilšanos. Cerību pilni mēs devāmies ceļā pa rūsgano, kūdraino tīreli, kuru krustoja bezgaldaudz aitu iemītu taciņu, un drīzumā nonācām pie gaišzaļa, pārpurvota klajuma, kas izpletās starp skolu un Holdernesas pili. Ja zēns bija bēdzis uz mājām, tad viņš nevarēja izvairīties no šā klajuma un te vajadzēja būt gan viņa, gan skolotāja pēdām. Taču nekā tāda mēs neatradām. Mans draugs soļoja gar zaļā sūnekļa malu un, savilcis uzacis, vērīgi aplūkoja katru tumšu punktu uz zaļā sūnu paklāja. Aitu pēdu bija bez skaita, un, nostaigājuši vēl dažas jūdzes, mēs uzdūrāmies uz govju pēdām. Tas arī bija viss.

—   Pirmā neveiksme, — Holmss noteica, pārlaizdams nīgru skatienu tīrelim. — Rau, kur atkal sūnekļi un starp tiem šaura eja! Skat! Skat! Kas tad tas?

Mēs uznācām uz taciņas, kas vijās kā melna lenta. Tai pašā vidū uz mitrās zemes bija skaidri saskatāmi divriteņa riepu nospiedumi.

—   Urā! — es.izsaucos. — Divritenis rokā!

Bet Holmss papurināja galvu, un viņa seja nepauda tik daudz prieka, cik izbrīnu un sasprindzinājumu.

—    Divritenis jau ir, tikai ne īstais, — viņš sacīja. — Es pazīstu četrdesmit divus dažādus divriteņa riepu nospiedumus. Šīs riepas, kā redzat, ir Danlopa firmas ražojums, turklāt ar ielāpu. Haidegeram bijušas Palmera firmas riepas ar līdzteku svītriņām. To man pastāstīja matemātikas skolotājs Evelings. Tātad te nav braucis Haidegers, bet kāds cits.

—    Varbūt zēns?

—    Ak, ja mēs varētu pierādīt, ka viņam bijis divritenis! Taču mums apgalvo pretējo. Šīs pēdas, kā pats redzat, nāk no skolas puses.

—    Vai iet skolas virzienā.

—    Nē, dārgais Votson. Pēdējā riteņa iespiedums vienmēr dziļāks, jo uz to gulstas lielāks svars. Vai redzat? Dažās vietās tas sakritis ar neskaidrāko priekšējā riteņa nospiedumu un iznīcinājis to. Nē, šis cilvēks noteikti braucis no skolas. Varbūt viņam nav nekāda sakara ar mūsu meklējumiem, taču, pirms dodamies tālāk, iesim atpakaļ pie šīm pēdām.

Tā mēs arī darījām, un pēc divi vai trīs simti jardiem, kur taciņa nogriezās no purvainā klajuma, divriteņa riepu nospiedumi pazuda. Taču tālāk taciņu šķērsoja strauts, un aiz tā pēdas atkal parādījās tur, kur govis nebija paguvušas tās sabradāt. Tad taciņa ieritēja Līkajā birztalā, kura pienāca gandrīz pie pašas skolas ēkas. Braucējs, acīm redzot, bija devies ceļā no šīs birztalas. Holmss atsēdās uz akmens un atspieda zodu rokās. Kamēr viņš tā pilnīgi nekustīgi sēdēja, es paspēju izsmēķēt divas cigaretes.

—    Nu, kas tur liels, — beidzot noteica mans draugs, — tālredzīgs cilvēks, protams, varētu pārmainīt savam divritenim riepas, lai jauktu pēdas. Sastapties ar noziedznieku, kas apveltīts ar tādām paredzēšanas spējām, man būtu liels gods. Atstāsim šo jautājumu neatrisinātu un atgriezīsimies sūnekli, jo tur viss vēl nav izpētīts.

Mēs rūpīgi turpinājām pārpurvotā klajuma apskati un drīz vien tikām atalgoti pēc nopelniem. Holmss pamanīja vēl kādu dumbrainu taciņu un, piegājis pie tās, priecīgi iesaucās. Taisni pa vidu tai stiepās tievas svītriņas kā telegrāfa stieples. Tie bija Palmera divriteņa riepu nospiedumi.

—    Re, kur braucis Herr Haidegger! — uzbudināts noteica Holmss. — Mani secinājumi nemaz nav tik slikti, Votson!

—    Ar ko jūs apsveicu.

—   Taču līdz beigām vēl tālu. Lūdzu, nekāpiet virsū uz taciņas! Sekosim šīm pēdām! Kaut kur tām jāizbeidzas.

Šai tīreļa daļā bija daudz dumbrainu vietu, un, lai gan riepu nospiedumi bieži vien nozuda, mēs ikreiz atkal atradām tos.

—    Vai ievērojāt, ka te braucējs sācis mīt uz pedāļiem? — Holmss vaicāja. — Tas ir pilnīgi skaidri redzams. Paskatieties, te saglabājušies priekšējā un pakaļējā riteņa nospiedumi. Abi ir vienādi skaidri. To var izskaidrot tikai tā, ka braucējs pārvietojis smaguma centru uz stūri, kā to dara sacīkstēs. Ak dievs, viņš nokritis no divriteņa!

Uz dumbrainās taciņas bija plata un gara svītra. Tālāk varēja saskatīt apavu pēdas, pēc tam atkal parādījās riepu nospiedumi.

—    Ritenis paslīdējis, — es spriedu.

Holmss pacēla no zemes nolauztu irbulenes zariņu. Man par šausmām dzeltenie ziedi bija apšļakstīti ar asinīm. Uz taciņas un irbuleņu krūmiem melnoja sarecējušu asiņu rūsganie plankumi.

—    Slikti! — Holmss noteica. — Pavisam slikti! Nenāciet te, Votson, paejiet tālāk… Ko šeit var saskatīt? Viņš pakritis ievainots . .. piecēlies … atkal uzsēdies uz divriteņa . .. braucis tālāk. Pa taciņu gājis ganāmpulks. Vai tad bullis būtu viņu nobadījis? Neticami! Taču citu pēdu te nav. Uz priekšu, uz priekšu, Votson! Asiņu plankumi, riepu nospiedumi — pēc šīm pēdām mēs viņu noteikti sadzīsim rokā.

Mūsu meklēšana nevilkās ilgi. Divriteņa pēdas sāka drudžaini svaidīties pa valgi spīdošo taciņu. Es paraudzī

jos uz priekšu, un kaut kas pamirdzēja metāla spīdumā irbuleņu biežņā. No turienes mēs izvilkām divriteni ar Palmera riepām. Viens pedālis bija saliekts, stūre un priekšējais ritenis notašķīti ar asinīm. Otrpus krūmiem no biežņas slējās ārā saišzābaks. Mēs metāmies uz turieni un ieraudzījām nelaimīgo braucēju — gara auguma bārdainu vīru acenēs, kurām sasists viens stikls. Viņa nāves cēlonis bija briesmīgs trieciens, kas bija pāršķēlis galvaskausu. Ka viņš pēc tāda ievainojuma vēl varēja nobraukt vairākus jardus, tas liecināja par viņa pārsteidzošo vitalitāti un vīrišķību. Saišzābakus viņš bija uzvilcis basās kājās, zem svārkiem rēgojās pidžama. Nebija šaubu — tas bija vācu valodas skolotājs.

Holmss saudzīgi pagrieza ķermeni uz augšu un vērīgi aplūkoja to, tad apsēdās un iegrima domās. Raugoties sava drauga satrauktajā sejā, es sapratu, ka šis drausmīgais atradums nav diezin kā pavirzījis uz priekšu mūsu meklējumus.

—    Lāgā nezinu, ko mums darīt, Votson, — Holmss beidzot sacīja. — Man gribētos iet tālāk. Mūsu meklēšana tā ievilkusies garumā, ka nedrīkstam zaudēt ne stundu laika. No otras puses — jādod ziņa policijai. Vai tad tā var atstāt šo nelaimīgo!?

—    Uzrakstiet zīmīti, es aiznesīšu.

—    Bet es nevaru iztikt bez jums un jūsu palīdzības! Pag, tur kāds griež kūdru. Pasauciet viņu šurp, viņš atvedīs uz šejieni policiju.

Es izpildīju Holmsa lūgumu, un viņš aizsūtīja līdz nāvei pārbiedēto fermeri ar zīmīti pie doktora Haksteibla.

—    Tātad šorīt, Votson, — atsāka mans draugs, — mēs esam uztapuši uz divējām pēdām. Vienas atstājis divritenis ar Palmera riepām, un jūs redzat, kur tās mūs atvedušas. Otrs mūsu atklājums — salāpītās Danlopa riepas pēdas. Pirms dosimies pa tām, noskaidrosim, kas mums zināms, un atšķirsim būtisko no nesvarīgā . .. Vispirms man gribas uzsvērt, ka zēns aizbēdzis no brīvas gribas. Viņš izlīdis pa logu un aizbēdzis vai nu viens, vai kopā ar kādu sabiedroto. Par to nav šaubu.

Es piekrītot palocīju galvu.

—    Tā. Tagad atgriezīsimies pie nelaimīgā vācieša. Zēns ir paspējis apģērbties — tātad viņš gatavojies uz bēgšanu. Vācietis, acīm redzot, ģērbies steigā un tāpēc pametis mājas bez zeķēm.

—    Neapšaubāmi.

—    Kas viņu piespieda izlēkt pa logu? Tas, ka viņš ieraudzīja aizbēgam zēnu. Viņš gribēja zēnu panākt un atvest atpakaļ. Viņš paķer savu divriteni, dzenas bēglim pakaļ un iet bojā purvā.

—   Jā, tā apmēram ir.

—    Tagad es nonāku pie visapstrīdamākās savu pārspriedumu daļas. Lai notvertu mazu zēnu, pieaudzis vīrietis varēja gluži vienkārši skriet viņam pakaļ. Viņš būtu viegli varējis zēnu panākt. Taču vācietis, kurš, pēc doktora Haksteibla izteicieniem, ir lielisks riteņbraucējs, rīkojas citādi — steidzas uz šķūni pēc sava divriteņa. Secinājums: viņš redzēja, ka zēns izmanto laikmetīgāku satiksmes līdzekli par savām paša kājām.

—    Citiem vārdiem sakot, kādu divriteni?

—    Restaurēsim bēgšanas ainu līdz galam. Vācietis iet bojā piecu jūdžu atstatumā no skolas — un, ievērojiet, iet bojā nevis no lodes, ko varētu izšaut arī bērns, bet no nežēlīga sitiena pa galvu, kas pa spēkam vienīgi stipram vīrietim. Tātad zēnam bijis ceļa biedrs, un viņi devušies projām tik ātri, ka labs riteņbraucējs panācis viņus tikai piektajā jūdzē. Aplūkojot vietu, kur norisinājusies traģēdija, mēs atklājām govju nagu nospiedumus — neko vairāk. Es apmetu plašāku loku, soļus piecdesmit, un neredzēju nevienas taciņās. Otram riteņbraucējam nav nekāda sakara ar slepkavību, jo cilvēku pēdu tur nebija.

—    Holms! — es iesaucos. — Tas ir kas neticams!

—    Bravo! — viņš noteica. — Izsmeļošs secinājums. Manā notikumu izklāstā ir kaut kas neticams — tātad es esmu pielaidis kļūdu. Bet jūs pats bijāt visu laiku kopā ar mani un visu redzējāt. Kur es kļūdījos?

—   Varbūt viņš sadauzīja galvu, krizdams no divriteņa?

—   Sūneklī, Votson?

—   Es nezinu, ko teikt, Holms.

—    Nekas, nekas, mēs esam uzminējuši arī grūtākas mīklas. Materiāla pārdomām mums pietiek, jāprot tikai ar prātu izmantot to. Iesim tālāk, Votson. Palmera riepas mums pateica visu, ko varēja. Tagad palūkosimies, kurp mūs novedīs salāpītā Danlopa riepa.

Mēs devāmies pa šīm pēdām, bet drīz mūsu priekšā sāka slieties ar viršiem apauguši lēzeni pauguri; strauts palika aiz muguras. Tālāk iet nebija nozīmes, jo Danlopa riepu

nospiedumi varēja vest mūs vai nu uz Holdernesas pili, kas pa kreisi slēja pret debesīm savus diženos torņus, vai uz zemajiem pelēkajiem namiņiem, aiz kuriem, spriežot pēc kartes, atradās Česterfīldas šoseja.

Kad mēs bijām tikai dažus soļus atstatu no vecas un visai neizskatīgas viesnīcas ar gaili uz izkārtnes, Holmss pēkšņi ievaidējās un saķēra mani aiz pleca, lai nepakristu. Viņam bija pamežģījusies kāja, un, kā zināms, šādos gadījumos cilvēks kļūst pilnīgi nespēcīgs. Viņš ar mokām aizkluburēja līdz viesnīcas durvīm, kur sēdēja plecīgs, melnūksnējs pusmūža vīrs ar pīpi zobos.

—    Labdien, mister Reiben Heiz, — Holmss sveicināja.

—           Kas jūs tāds esat, un kā jūs zināt manu vārdu? — vīrs noprasīja, nomērīdams Holmsu ar aizdomu pilnu un ļaunu skatienu.

—           Jūsu vārds uzrakstīts izkārtnē jums virs galvas, turklāt saimnieku jau var vienmēr pazīt. Sakiet — vai jums ratnīcā nav kāda ore?

—    Nē.

—    Es nevaru labo kāju likt pie zemes.

—    Nelieciet, ja nevarat!

—    Bet es nevaru paiet.

—    Leciet uz vienas kājas!

Mistera Reibena Heiza atbildes nebija sevišķi laipnas, taču Holmss pacieta viņa rupjību ar apbrīnojamu labsirdību.

—           Paklausieties, labais draugs, — viņš sacīja, — jūs taču redzat, kāda liksta mani piemeklējusi. Mums tikai vajadzētu notikt galā, bet, kā un ar ko, man viena alga.

—    Man tāpat vienalga, — atteica šis nīgrais subjekts.

—           Es esmu te ieradies svarīgās darīšanās. Dodiet man savu divriteni, un es jums maksāšu sovrinu par pakalpojumu.

Saimnieks sāka ausīties:

—    Uz kurieni jums jābrauc?

—    Uz Holdernesu.

—           Kazi, pie paša hercoga viesos? — viesnīcas īpašnieks izsmejoši palūkojās uz mūsu ar dubļiem notrieptajām drēbēm.

Holmss labā omā iesmējās:

—    Hercogs saņems mūs ar atplestām rokām.

—    Par ko tad tā?

—    Mēs viņam nesam labas vēstis par pazudušo dēlu.

Misters Heizs sarāvās:

—   Vai tad sadzinuši pēdas?

—          No Liverpūles ziņoja, ka viņš tur esot manīts. Drīz būs rokā.

Rupjajam, sarainajam ģīmim pārslīdēja pāri kaut kāda ēna. Misters Heizs pēkšņi atplauka laipnībā.

—           Man uz hercogu zobs, — viņš sacīja, — jo es kalpoju pie viņa par kučieri un viņš ļoti slikti izturējās pret mani. Auzu piegādātājs piemelsa viņam par mani pilnas ausis, viņš man izdeva vilka pasi un pat rekomendāciju neizsniedza. Bet tik un tā man prieks, ka jaunais lords atradies Liverpūlē, un es palīdzēšu nogādāt jums šo labo vēsti uz Holdernesu.

—          Pateicos, — Holmss atbildēja. — Bet vispirms mēs gribam paēst vakariņas, un pēc tam dodiet mums savu divriteni.

—   Man nav divriteņa.

Holmss parādīja viņam sovrinu.

—          Es jums saku, divriteņa man nav! Aizbrauksiet ar divjūgu.

—          Labi, — Holmss bija ar mieru. — Parunāsim par to vēlāk, bet tagad dodiet ko ieēst!

Kad mēs palikām vieni ar plieņakmens plāksnēm izliktajā virtuvē, Holmsa kāja pārsteidzoši ātri pārstāja sāpēt. Diena tuvojās vakaram, mēs bijām izsalkuši un nesteidzāmies celties augšā no galda. Holmss, domās iegrimis, vairākas reizes klusēdams piegāja pie loga. Aiz tā varēja redzēt ar visādiem lūžņiem piegāztu pagalmu. Vienā stūrī atradās kalve, kur strādāja nosmulējies nīgrs pusaudzis, otrā — zirgu stallis. Pēc vienas šādas apskates Holmss atkal atsēdās pie galda, bet tad, skaļi izsaukdamies, pietrūkās kājās.

—          Rokā, Votson, rokā! — viņš sauca. — Nu man viss skaidrs! Votson, jūs redzējāt šorīt govju pēdas purvā?

—    Redzēju.

—    Kur?

—          Visur. Gan sūneklī, gan uz takas, gan tur, kur nabaga Haidegers bija noslēdzis rēķinus ar dzīvi.

—          Pareizi. Bet tagad, Votson, pasakiet — vai daudz govju patrāpījās jums ceļā?

—    Es neredzēju nevienas govs.

—          Dīvaini, Votson! Visur govju pēdas, bet pašu govju nekur nav. Vai nav savādi?

—    Jā, patiešām.

—   Tagad sasprindziniet atmiņu un papūlieties atcerēties, kā izskatījās šīs govju pēdas uz taciņas!

—    Jā, atceros.

—    Atceraties? Dažreiz tās izskatījās šādi, — un viņš sakārtoja uz galda maizes drupatas: — lūk, tā: — : : : : : Dažreiz tā: — :.:.:. Un vietumis tā: — .:.:.:. Atceraties?

—    Nē.

—    Bet es atceros un varu to apzvērēt. Nekas, mēs vēl tur atgriezīsimies un pārbaudīsim uz vietas. Vai man prāts bija aptumšojies, vai, ka es neizdarīju tūliņ atbilstošus secinājumus!?

— Kādus secinājumus?

—    Ka tās ir apbrīnojamas govis, kuras var iet jebkurā gaitā: gan rikšos, gan auļos, gan soļos! Pieminiet manus vārdus, Votson, šis slīpētais izdomājums nav pa spēkam lauku viesnīcniekam! Pagalmā neviena nav, tikai tas puika kalvē. Iesim izlūkos un paskatīsimies, kā tur izskatās!

Pussagruvušajā stallī stāvēja divi nopinkojušies, netīrīti zirgi. Holmss pacēla vienam pakaļkāju un skaļi iesmējās:

—    Pakavi veci, bet piesisti nesen. Pakavi veci, bet naglas jaunas. Sī lieta jāpieskaita pie klasiskajām — to tā ir pelnījusi. Un nu ieskatīsimies kalvē!

Darbā aizņemtais pusaudzis nelikās par mums ne zinis. Es redzēju, ka Holmss aši aplūko visu ar dzelzs lūžņiem un skaidām pieblīvēto kalvi. Pēkšņi aizmugurē atskanēja soļi — un mēs ieraudzījām saimnieku. Biezās uzacis bija saplūdušas vienā līnijā virs dusmās degošajām acīm, melnūksnējā seja krampjaini raustījās.

Viņš turēja rokā īsu, ar dzelzi apkaltu rungu un tuvojās ar tik draudošu izskatu, ka es nopriecājos, sataustījis kabatā revolveri.

—    Policijas kurti! — viņš uzkliedza mums. — Kas jums te meklējams?

—    Apžēlojieties, mister Reiben Heiz! — Holmss vienā mierā atsaucās. — Var vēl nodomāt, ka jūs baidāties, kaut tikai mēs patiešām te kaut ko neatrastu.

Ar lielu piepūli Heizs savaldījās un savieba lūpas neīstā smaidā, kas man likās vēl baigāks par viņa pirmītējo nikno sejas izteiksmi.

—          Lūdzu, meklējiet vien! Ko atradīsiet, tas piederēs jums, — viņš sacīja. — Tikai man nepatīk, kad sveši ļaudis bez atļaujas prasīšanas izokšķerē manu pagalmu, tāpēc, mister, jo ātrāk jūs samaksāsiet tēriņu un lasīsieties projām, jo labāk.

—    Nedusmojieties, mister Heiz, — Holmss viņu mierināja. — Mēs tikai gribējām apskatīt jūsu zirgus, bet, šķiet, es arī kājām varēšu aiziet. Līdz Holdernesai taču nav tālu?

—   No šejienes līdz pašiem pils vārtiem jūdzes divas, ne vairāk. Rau, pa to ceļu, pa kreisi.

Viņš izvadīja mūs no pagalma ar drūmu skatienu.

Mēs nebijām necik tālu pagājuši, kad Holmss apstājās pirmajā ceļa līkumā, no kura mūs nevarēja vairs redzēt.

—    Tas bija kā bērnu rotaļā, kur sauc «karsts, karsts», ja tuvojas mērķim, — viņš sacīja. — Jo tālāk es esmu no viesnīcas, jo kļūst aizvien aukstāk. Nē, aiziet no šejienes vēl par agru!

—   Esmu pārliecināts, ka šis Reibens Heizs visu zina. Savu mūžu neesmu redzējis tik slepkavīgu mūli!

—    Vai ne? īsts slepkavnieks! Un zirgi, un kalve? Jā, šis «Sacīkšu gailis» ir interesanta vietiņa. Pavērosim, kas tur īsti notiek, tikai piesardzīgi, paslepus.

Aiz mums slējās lēzens, ar pelēkiem laukakmeņiem nokaisīts paugurs. Kad mēs sākām kāpt pa nogāzi augšup, es pametu acis uz Holdernesas pusi un pēkšņi ieraudzīju riteņbraucēju, kas drāzās šurp.

—    Pieliecieties, Votsoņ! — Holmss uzsauca, smagi uzspiedis roku man uz pleca. Mēs tikko paguvām noslēpties aiz akmens, kad braucējs pašāvās garām. Divriteņa saceltajos putekļu mākoņos pavīdēja bāla, uztraukta seja, kurā ik vaibsts pauda šausmas: vaļēja mute, stings pārbīlī izbolītu acu skatiens. Tā bija nejēdzīga mūsu vakarējā paziņas — švītā Džeimsa Vaildera karikatūra.

—   Hercoga, sekretārs! — Holmss izsaucās. — Ātrāk, Votson! Palūkosimies, kas viņam te vajadzīgs!

Lēkādami pa akmeņiem, mēs devāmies augšup pa nogāzi un ieraudzījām no turienes viesnīcas durvis. Vaildera divritenis bija piesliets pie sienas. Mājā nemanīja nekādas kustības, pa logiem neviens nelūkojās ārā. Saule slīdēja lejup aiz Holdernesas augstajiem torņiem, pār līdzenumu lēni nolaidās krēsla. Drīz vien briestošajā tumsā no rat- nīcas izripoja divriči ar abās pusēs iedegtiem lukturiem, un pēc dažām minūtēm auļojošs zirgs aiztrauca divričus mums garām Česterfildas virzienā.

—    Kā to lai saprot, Votson?

—    Izskatās pēc bēgšanas.

—    Divriči un tikai viens sēdētājs, ciktāl man izdevās saskatīt. Taču tas nebija misters Džeimss Vailders, jo paskat, kur viņš stāv.

Spilgti apgaismotā durvju četrstūra vidū melno ja sekretāra augums. Pastiepis kaklu, sekretārs vērās tumsā, it kā ko gaidīdams. Pēc brītiņa atskanēja soļi uz ceļa. Durvju gaišajā laukumā pavīdēja vēl kāda ēna, durvis aizvērās, un viesnīca atkal iegrima tumsā. Tad kādā no augšstāva logiem atspīdēja lampas gaisma.

—    Dīvaini apmeklētaji šim «Sacīkšu gailim», — Holmss piezīmēja.

—    Ieeja bārā no otras puses.

—    Pareizi. Šie abi droši vien nav parastie apmeklētāji, bet saimnieka viesi. Bet kas šai migā meklējams misteram Džeimsam Vailderam, turklāt tik vēlā stundā? Ar ko viņš šeit norunājis sastapšanos? Riskēsim, Votson, paskatīsimies uz viņiem tuvāk!

Mēs nonācām lejā uz ceļa un pielavījāmies pie viesnīcas durvīm. Vaildera divritenis joprojām stāvēja piesliets pie sienas. Holmss uzrāva sērkociņu, apgaismoja pakaļējo riteni un apmierināts nokrekšķējās, kad ieraudzīja ielāpu uz Danlopa riepas. Logs, kurā dega lampa, atradās taisni virs mums.

—    Jāieskatās tur kaut vai ar vienu aci. Votson, ja jūs ļausiet man pakāpties uz jūsu muguras un pats piesliesie- ties pie sienas, tad es kaut kā mēģināšu to izdarīt.

Pēc mirkļa Holmss jau stāvēja uz maniem pleciem un tūliņ pat nolēca zemē.

—    Iesim, mans draugs, — viņš sacīja. — Šodien pietiek. Mēs esam izdarījuši visu iespējamo. Netērēsim velti laiku, ceļš līdz skolai nav nekāds īsais.

Kamēr mēs abi noguruši gausi soļojām pa tīreli, Holmss neizmeta gandrīz ne vārda un, neiegriezies skolā, devās uz Mekltonas staciju sūtīt telegrammas. Pēc tam es dzirdēju, ka viņš mierināja skolotāja traģiskās nāves satriekto doktoru Haksteiblu, un jau vēlā naktī ieraudzīju viņu savā istabā — tikpat mundru un spēka pilnu kā pagājušā rītā.

—    Viss norit jauki, mīļais draugs, — viņš sacīja.

— Varu jums apsolīt, ka rītvakar šis noslēpums būs atrisināts.

Otrā dienā vienpadsmitos no rīta mēs ar Holmsu soļojām pa izdaudzināto Holdernesas īvju aleju. Sulainis saņēma mūs pie lepnajām Elizabetes laika parādes durvīm un ieveda viņa gaišības kabinetā. Tur mēs ieraudzījām misteru Džeimsu Vailderu. Viņš izturējās neuzkrītoši, pieklājīgi, bet viņa šaudīgās acis un seja, kas nemitīgi raustījās, joprojām pauda bailes.

—          Jūs. gribat sastapt hercogu? Diemžēl viņa gaišība slikti jūtas. Viņu ļoti satriekušas traģiskās ziņas. Mēs vakar saņēmām doktora Haksteibla telegrammu, kurā teikts par jūsu atklājumu.

—    Man nepieciešams sastapt hercogu, mister Vailder.

—    Bet viņš nenāks ārā no savas Istabas.

—    Tad es iešu pie viņa.

—    Viņš ir gultā.

—    Es tomēr pastāvu uz sastapšanos.

Holmsa ledainais bezierunu tonis pārliecināja sekretāru, ka strīdēties ir veltīgi.

—    Labi, mister Holms, es pieteikšu jūs.

Pēc kādas pusstundas hercogs ienāca kabinetā. Seja vēl pelēkāka, pleci bezspēcīgi noslīguši — viņš šķita stipri novecojis kopš aizvakardienas. Izmeklētā pieklājībā palocījies, viņš atsēdās atzveltnī.

—    Es klausos, mister Holms.

Bet mans draugs cieši vērās sekretārā, kas stāvēja blakus savam patronam.

—          Jūsu gaišība, es varētu runāt brīvāk, ja mistera Vaildera te nebūtu.

Sekretārs kļuva bālāks un uzmeta Holmsam niknu skatienu.

—    Ja jūsu gaišība vēlas …

—          Jā, jā, atstājiet mūs vienus … Nu, mister Holms, kas jums ir man sakāms?

Mans draugs nogaidīja, kamēr durvis aiz sekretāra aizvērās.

—           Jūsu gaišība, — viņš iesāka, — mēs ar kolēģi, doktoru Votsonu, dzirdējām no doktora Haksteibla, ka jūs esat izsolījis atlīdzību naudā par šā mīklainā notikuma atrisināšanu. Man gribētos dzirdēt to no jums paša.

—    Tā tas ir, mister Holms.

—    Ja man pareizi pateikts, jūs esat paredzējis pieci tūkstoši mārciņu tam, kas norādīs, kur atrodas jūsu dēls.

—    Pilnīgi pareizi.

—           Un vēl tūkstoti tam, kas nosauks personu vai personas, kuras tur viņu ieslēgtu.

—    Pilnīgi pareizi.

—          Tur, protams, domāti ne tikai nolaupītāji, bet arī tie, kas izplānojuši nolaupīšanu.

—           Jā, jā! — hercogs nepacietīgi iesaucās. — Ja jūs uzminēsiet šo mīklu, mister Šerlok Holms, jumā nevajadzēs sūdzēties par manu skopumu.

Mans draugs saberzēja rokas, un tas mani pārsteidza, jo es līdz šim pazinu viņu kā cilvēku ar pieticīgām prasībām.

—           Vai tā ir jūsu čeku grāmatiņa, kas tur uz galda? — viņš prasīja. —Lūdzu jūsu gaišību izrakstīt man čeku par seši tūkstoši mārciņām! Čeku ar pārvedumu uz Oksford- strītas banku, kur atrodas mans tekošais rēķins.

Hercogs izslējās krēslā un nomērīja manu draugu ar ledainu skatienu.

—          Vai jūs jokojat, mister Holms? Vai tā ir piemērota tēma asprātībai?

—           Kas jums prātā, jūsu gaišība! Es esmu tik nopietns kā vēl nekad.

—    Ko tad tas nozīmē?

—          Tas nozīmē, ka es saņemšu pelnītu atlīdzību. Man zināms, kur atrodas jūsu dēls, un es zinu cilvēkus — pareizāk sakot, cilvēku —, kas tur viņu aiz atslēgas.

Hercoga rudā bārda šķita uzliesmojam kā uguns nāves bālajā sejā.

—    Kur ir mans dēls? — viņš ar pūlēm Izrunāja.

—          Viesnīcā «Sacīkšu gailis», divu jūdžu atstatumā no jūsu parka vārtiem. Vismaz viņš tur bija vakar.

Hercogs atlaidās pret krēsla atzveltni.

—    Ko jūs apvainojat?

Šerloka Holmsa atbilde pārsteidza mani. Viņš strauji paspēra soli uz priekšu un pieskārās ar roku hercoga plecam:

—           Es apvainoju jūs. Un tagad, jūsu gaišība, esiet tik laipns un izsniedziet man čeku par seši tūkstoši mārciņām!

Es nekad neaizmirsīšu, kā hercogs uzlēca kājās un krampjaini savēcināja rokas, it kā cenzdamies noturēties uz bezdibeņa malas. Tad, ar pārcilvēcīgu gribas spēku

saucis palīgā savu aristokrātisko savaldību, viņš atkal atsēdās pie galda un aizsedza seju ar rokām. Tā pagāja vairākas minūtes.

—    Kas jums īsti zināms? — nelaimīgais beidzot vaicāja, nepaceldams galvu.

—   Es redzēju jūs vakar vakarā kopā ar dēlu.

—    Kas vēl to zina bez jūsu drauga?

—    Es nevienam nekā neesmu teicis.

Hercogs ar trīcošiem pirkstiem paņēma spalvu un atvēra čeku grāmatiņu.

—    Es turēšu savu vārdu, mister Holms. Jūs saņemsiet apsolīto čeku, lai gan šī nauda tiks samaksāta par vēstīm, kas man nesušas tikai bēdas. Izsolīdams atlīdzību, es nedomāju, ka notikumi ievirzīsies šādās sliedēs. Tomēr ceru, mister Holms, ka jūs un jūsu draugs esat saprātīgi ļaudis?

—    Nesaprotu, ko jūs gribat ar to teikt, jūsu gaišība.

—    Labi, runāsim atklātu valodu, mister Holms. Ja šis incidents visos sīkumos zināms tikai jums, tad tas lai arī paliek starp mums. Esmu jums parādā divpadsmittūkstoš mārciņas, vai ne?

Holmss pasmaidīja un papurināja galvu:

—    Baidos, jūsu gaišība, ka to nav tik viegli nokārtot, kā pirmajā acu uzmetienā šķiet. Kādam taču jāatbild par skolotāja noslepkavošanu.

—    Bet Džeimss tur nav vainīgs! Viņam nevar uzkraut visu vainu. Slepkavība — tā ir šā nezvēra — šā nelieša roku darbs, kura pakalpojumus Džeimsam bija tā nelaime izmantot.

—    Es turos pie tiem ieskatiem, jūsu gaišība, ka cilvēkam jāuzņemas vismaz morāla atbildība par savas rīcības sekām, ja viņš nostājies uz noziedzības ceļa.

—    Morāla — jā, mister Holms, tur nav šaubu, bet nelieciet viņam atbildēt likuma priekšā. Cilvēku nevar sodīt par slepkavību, pie kuras viņš pat klāt nav bijis, par slepkavību, kas izraisījusi viņā ne mazāku sašutumu kā manī. Līdzko viņš par to izdzirdēja, tā neizturēja sirdsapziņas pārmetumus un tūliņ man atzinās, un tai pašā mirklī pārtrauca visus sakarus ar slepkavu. Mister Holms, glābiet viņu, glābiet! Es jūs lūdzu, glābiet viņu!

Hercoga aristokrātiskā savaldība bija viņu pametusi pilnīgi. Augstmanis šaudījās pa kabinetu ar sašķobītu seju, krampjaini mētādams rokas. Beidzot viņš saņēmās, atkal apsēdās pie galda un sacīja:

—    Es protu pareizi novērtēt to, ka esat ieradušies vispirms pie manis. Tad apspriedīsim vismaz, kas jādara, lai mazinātu baismīgo skandālu.

—    Labi, — Holmss piekrita, — bet tad, jūsu gaišība, mums jābūt atklātiem līdz galam. Es darīšu visu, kas manos spēkos, ja skaidri zināšu visus apstākļus. Cik saprotu, jūsu vārdi attiecināmi uz misteru Džeimsu Vailderu, — tātad jūs apgalvojat, ka viņš nav slepkava?

—    Jā, slepkavam izdevies aizbēgt.

Šerloks Holmss atturīgi pasmaidīja:

—    Jūsu gaišībai, acīm redzot, nav zināmi mani necilie nopelni šai jomā, citādi jūs nedomātu, ka no manis tik viegli var aizbēgt. Vakar pulksten vienpadsmitos naktī misters Reibens Heizs arestēts Cesterfīldā pēc mana norādījuma. Turienes policijas priekšnieks man to šorīt paziņoja. Es saņēmu viņa telegrammu, pirms iznācu no skolas.

Hercogs atmetās pret krēsla atzveltni un izbrīnā vērās manā draugā.

—    Vai tad ir kādas robežas jūsu iespējām, mister Holms! — viņš izsaucās. — Tātad Reibens Heizs arestēts? Par to varētu tikai priecāties; bet vai tas kaut kā neatsauksies uz Džeimsa likteni?

—    Uz jūsu sekretāra likteni?

—    Nē,'ser, uz mana dēla likteni.

Nu bija Holmsa reize brīnīties

—   Jāatzīstas, jūsu gaišība, ka nekas tāds man nebija nācis prātā. Man jālūdz, lai jūs paskaidrotu to tuvāk.

—    Es neko neslēpšu. Jums taisnība: vienīgi pilnīga vaļsirdība, lai cik tā mokoša man, var atvieglot šausmīgo stāvokli, kādā mūs abus novedusi Džeimsa skaudība un greizsirdība. Jaunības gados, mister Holms, es mīlēju tā, kā mīl tikai reizi mūžā. Es piedāvāju savu roku šai lēdijai, bet viņa noraidīja piedāvājumu, baidīdamās, ka šādas laulības sabojās manu karjeru. Ja viņa būtu dzīva, es nebūtu precējis nevienu citu. Bet viņa nomira, atstādama man bērnu, un es loloju to un gādāju par viņu mātes piemiņas dēļ. Es nevarēju atklāti atzīt Džeimsu par savu dēlu, bet viņš baudīja vislabāko izglītību un pieaudzis pastāvīgi dzīvoja pie manis. Viņš nejauši atklāja manu noslēpumu un kopš tā laika visādi centās izmantot savas dēla tiesības, biedēdams mani ar noslēpuma atklāšanu. Viņa uzturēšanās Holdernesā bija zināmā mērā par iemeslu tam, ka mēs ar sievu izšķīrāmies. Un kas pats briesmīgākais — Džeimss jau kopš pirmās dienas nīstin nīda manu mazo dēlu, manu likumīgo mantinieku. Jūs jautāsiet, kāpēc, par spīti tam visam, es tomēr paturēju Džeimsu savā pajumtē. Mana atbilde ir tāda: es redzēju Džeimsā viņa māti un pacietu visu viņas dēļ. Ne tikai ar sejas pantiem, bet ar kustībām un runas veidu viņš pastāvīgi izsauca man atmiņā savas mātes mīļo tēlu. Šķirties no viņa bija pāri maniem spēkiem. Taču beidzot es sāku baidīties, ka viņš kaut ko nenodara Arturam — lordam Sol- tairam, un aizsūtīju zēnu uz doktora Haksteibla internātu.

Džeimss pārvaldīja manu muižu un tādā kārtā iepazinās ar Heizu, kurš bija mans nomnieks. Šis cilvēks bija rūdīts nelietis no sākta gala, bet dīvainā kārtā viņi tapa draugi ar Džeimsu. Jāsaka gan, es vienmēr biju novērojis Džeim- sam slieksmi uz sliktu sabiedrību. Sadomājis nolaupīt lordu Soltairu, viņš padarīja Heizu par savu sabiedroto. Jūs atceraties, ka es aizsūtīju Arturam vēstuli bēgšanas priekšvakarā? Džeimss bija attaisījis aploksni un ielicis tur zīmīti, lūgdams Arturu gaidīt viņu vakarā netālu no skolas mežmalā, ko dēvē par Līko birztalu. Zēns ieradās uz sastapšanos, jo zīmīte bija rakstīta it kā hercogienes vārdā. Džeimss atbrauca ar divriteni, kā vēlāk pats atzinās, un iegalvoja Arturam, ka māte ilgojas pēc viņa, atrodas netālu tīrelī un ka pusnaktī Arturu birztalā gaidīs pavadonis ar zirgu. Nelaimīgais zēns iekrita šinīs slazdos. Viņš ieradās birztalā noteiktā laikā, kur viņu gaidīja Heizs jāšus, ar poniju pie pavadas. Kā vēlāk noskaidrojās — Džeimss dabūja to zināt tikai vakar —, viņiem dzinušies pakaļ. Heizs iesitis vajātājam vairākas reizes ar rungu pa galvu, un tas miris no ievainojuma. Heizs atvedis Arturu uz viesnīcu, novietojis augšstāvā un licis viņu uzraudzīt misis Heizai, — viņa ir labsirdīga sieviete, bet pilnīgi pakļāvusies savam brutālajam vīram.

Tāds bija stāvoklis pirms divām dienām, mister Holms, kad mēs ar jums sastapāmies. Es zināju par visu notikušo tikpat maz kā jūs. Ja jūs jautāsiet man, kas spieda Džeimsu uz šādu rīcību, es atbildēšu: viņa naidā pret lordu Soltairu bija kaut kas akls, fanātisks. Džeimss uzskatīja, ka visiem maniem īpašumiem jāpāriet viņa rokās, un nevarēja mierīgi runāt par mūsu līdz šim pastāvošajiem mantošanas likumiem. Tomēr viņš rīkojās ne vien aiz nesaprātīga naida, bet arī aiz smalka aprēķina. Viņš pieprasīja, lai savā testamentā novēlu viņam kā mantojumu visas manas muižas par spīti majorātam, un tad viņš atdos man Arturu. Viņš ļoti labi zināja, ka nekad neno- došu viņu policijai. Tādi bija Džeimsa nodomi, bet tie palika tikai nodomi, jo notikumi attīstījās tik strauji, ka viņam neizdevās tos īstenot.

Jūs atradāt nogalināto Haidegeru un reizē ar to pārvilkāt svītru šim ļaunprātīgajam plānam. Džeimsu sagrāba bailes, kad viņš dzirdēja par skolotāja nāvi. Mēs dabūjām par to zināt vakar šai pašā kabinetā, kur mums ienesa doktora Haksteibla telegrammu. Tā Džeimsu tā samulsināja, viņš bija tik satriekts, ka neskaidrā nojauta, kas mani visu laiku mocīja, pārvērtās pārliecībā, un es apvainoju viņu visā notikušajā. Viņš vaļsirdīgi atzinās un tūliņ sāka lūgt mani nogaidīt dienas trīs, lai viņa neģēlīgais sabiedrotais varētu paglābties. Es piekāpos, kā esmu piekāpies vienmēr un visur, un tad Džeimss steidzās uz viesnīcu brīdināt Heizu un palīdzēt viņam aizbēgt. Iet uz turieni dienas laikā man nebija iespējams, jo tad rastos visādas baumas, tāpēc nogaidīju tumsu un tad steidzos pie sava dārgā Artura. Zēns bija sveiks un vesels, bet jūs nevarat iedomāties, cik drausmīgi viņu bija ietekmējusi slepkavība, kas notika viņa acu priekšā. Atceroties doto vārdu, es ar sažņaugtu sirdi atstāju Arturu vēl uz trim dienām viesnīcā misis Heizas gādībā. Ziņot par visu policijai, neizdodot slepkavu, nebija iespējams, jo Heiza arests pazudinātu manu nelaimīgo Džeimsu.

Jūs pastāvējāt uz abpusēju vaļsirdību, mister Holms, tad atļaujiet man atgādināt jūsu solījumu. Es jums izstāstīju visu, neko neslēpdams, neko nemīkstinādams. Esiet arī jūs vaļsirdīgs pret mani!

—    Labi, jūsu gaišība, — Holmss atbildēja. — Vispirms man jāsaka jums, ka likuma priekšā jūsu stāvoklis ir ārkārtīgi nopietns. Jūs slēpāt kriminālnoziegumu, jūs palīdzējāt aizbēgt slepkavam, jo skaidrs, ka naudu viņa bēgšanai Džeimss Vailders ņēma no jūsu kabatas.

Hercogs klusēdams nolieca galvu.

—   Jā, stāvoklis visai nopietns. Bet, manuprāt, tas, kā jūs izturējāties pret savu jaunāko dēlu, ir vēl vairāk nosodāms. Atstāt viņu uz trim dienām šai laupītāju midzenī!

—    Man apzvērēja . . .

—   Vai tad var paļauties uz tādu cilvēku zvērestiem! Vai jūs esat pārliecināts, ka viņu neaizvedīs noslēpt kaut kur tālāk? Noziedzīgajam vecākajam dēlam par prieku jūs bez kādas vajadzības pakļaujat briesmām pilnīgi nevainīgu bērnu! Nē, jūsu rīcība nav attaisnojama!

Lepnais Holdernesas lords nebija paradis noklausīties tādas pamācības pats savā pilī. Viņa augstā piere tumši pietvīka, taču sirdsapziņa piespieda klusēt.

—   Es jums palīdzēšu, bet ar vienu noteikumu: pasauciet sulaini, un lai viņš izpilda manu rīkojumu.

Hercogs, ne vārda neteicis, piespieda elektriskā zvana pogu. Istabā ienāca sulainis.

—    Jums droši vien būs patīkami dzirdēt, ka lords Soltairs atradies, — Holmss viņu uzrunāja. — Hercogs vēlas, lai jūs nekavējoties sūtāt pēc viņa ekipāžu uz viesnīcu «Sacīkšu gailis» . . . Un tagad, — Holmss turpināja, kad sulainis, priekā starodams, bija izskrējis no kabineta, — nodrošinājuši nākotni, mēs varam pielaidīgāk izturēties pret neseno pagātni. Tā kā taisnība ir uzvarējusi, es kā neoficiāla persona neatrodu, ka būtu nepieciešams ziņot policijai visu to, ko esmu atklājis. Heizs — tas ir kas cits. Viņu gaida karātavas, un es pirksta nepakustināšu, lai viņu glābtu. Vai viņš atklās jūsu noslēpumu vai ne, to es nezinu un pareģot neuzņemos, bet jūsu gaišība neapšaubāmi var iedvest viņam, ka lieka izrunāšanās nav viņa interesēs. Policijā Heizu apvainos, ka viņš zēnu nolaupījis, cerot uz izpirkšanas naudu. Ja tur neviens nemēģinās rakties dziļāk, es neredzu nekādas vajadzības viņus uzmudināt uz to. Taču man gribas aizrādīt jūsu gaišībai, ka mistera Džeimsa Vaildera ilgāka uzturēšanās šeit ne pie kā laba nevedīs.

—    To es zinu pats, mister Holms, un mums jau ir izlemts, ka viņš uz visiem laikiem pametīs Holdernesu un dosies meklēt laimi uz Austrāliju.

—    Sādā gadījumā, jūsu gaišība, ja Džeimss Vailders ir bijis strīdusābols starp jums un jūsu sievu, vai nebūtu labi, ja jūs pamēģinātu saderēt mieru ar hercogieni un uzsākt ģimenes dzīvi no jauna?

—   To es arī esmu nokārtojis, mister Holms, un šorīt aizrakstīju hercogienei.

—    Tad, — Holmss pieceldamies sacīja, — mēs ar draugu varam sevi apsveikt ar to, ka mūsu neilgā uzturēšanās pie jums nesusi tik labus augļus. Man noskaidrojams tikai vēl viens jautājums. Heiza zirgi bija apkalti tā, ka to pēdas varēja noturēt par govju nagu nospiedumiem. Kas viņu samācījis tā rīkoties — varbūt misters Vailders?

Hercogs mirkli klusēja, saspringti savilcis uzacis. Tad viņš atvēra durvis uz blakus istabu, kas atgādināja īstu muzeju, pieveda mūs pie vitrīnas un norādīja uz rakstu zem stikla.

«Šie pakavi,» — tā mēs lasījām, «atrasti, atrokot cietokšņa valni Holdernesā. Tie domāti zirgiem, bet izkalti šķelta govs naga veidā. Acīm redzot, Holdernesas magnāti, kas viduslaikos nodarbojās ar laupīšanu, pielietojuši šo paņēmienu, lai nojauktu pēdas pakaļdzinējiem.»

Holmss pacēla stikla vāku un, apslapējis pirkstu, pārvilka ar to pāri kādam pakavam. Uz pirksta palika tumšs plankums — purva dūņas vēl nebija paspējušas pilnīgi sažūt.

—   Pateicos, — viņš sacīja, aiztaisīdams vitrīnu. — Tas bija otrais punkts, kas mani šeit tik ļoti ieinteresēja.

—    Un pirmais?

Holmss pārlocīja čeku uz pusēm un rūpīgi noglabāja kabatas grāmatiņā.

—   Es neesmu bagāts, — viņš teica, iebāzdams grāmatiņu dziļāk svārku iekšējā kabatā.

SUDRABA PAKAVS

— Laikam gan man vajadzēs braukt, — Holmss ieminējās pie brokastgalda.

—    Braukt? Uz kurieni?

—    Uz Kingspailendu Dartmūrā.

Tas mani nepārsteidza. Daudz dīvaināk šķita tas, ka Holmss līdz šim nebija izrādījis vēlēšanos izpētīt šo ārkārtējo notikumu, par kuru runāja visa Anglija. Vakardienu mans draugs aizvadīja, staigādams šurpu turpu pa istabu, savilcis uzacis un zemu noliecis galvu, vienā laidā smēķēdams jo stipru melnu tabaku un izlikdamies pilnīgi nedzirdam manus jautājumus vai piezīmes. Nule pienestās avīzes viņš pavirši pārlūkoja un iesvieda kaktā. Un tomēr, par spīti viņa klusēšanai, es zināju, kas nodarbina viņa domas. Patlaban publikas uzmanības centrā bija tikai viens notikums, kas varēja dot pietiekami vielas viņa analītiskajam prātam, — noslēpumainā kārtā nozudušais favorīts, kam vajadzēja piedalīties sacīkstēs Veseksas kausa izcīņā, un traģiski bojā gājušais treneris. Un, kad Holmss pēkšņi pavēstīja man, ka dosies uz Kingspailendu, kur bija norisinājusies traģēdija, tad es nebiju pārsteigts, jo sen jau to gaidīju.

—   Es labprāt brauktu jums līdzi, ja vien varētu cerēt, ka nebūšu par traucēkli, — es teicu.

—    Dārgais Votson, jūs izdarīsiet man lielu pakalpojumu, ja pavadīsiet mani šai braucienā. Turklāt domāju, ka jūsu laiks nebūs zemē nomests, jo, spriežot pēc tā, kas jau zināms, šis gadījums liekas būt izcili interesants. Brauksim tūliņ uz Padingtonas staciju, mēs vēl paspēsim noķert vilcienu! Ceļā es jūs iepazīstināšu ar visiem sīkumiem. Jā, lūdzu, paņemiet līdzi savu lielisko karalauka binokli, tas var mums noderēt.

Stundu pēc mūsu sarunas mēs jau sēdējām pirmās klases kupejā un vilciens traucās uz Ekseteras pusi. Mana drauga kalsnējā seja saspringtā uzmanībā bija noliekusies pār avīzēm, kuras viņš bija nule nopircis stacijā. Beidzot — Rīdinga jau bija palikusi tālu aiz muguras — viņš pabāza pēdējo avīzi zem sēdekļa un pasniedza man cigarešu etviju.

—   Mēs ātri braucam, — viņš piezīmēja, skatīdamies te pulkstenī, te logā. — Piecdesmit trīs ar pusi jūdzes stundā.

—   Es neredzēju nevienas ceļa zīmes, kas norādītu attālumu.

—    Es arī ne, bet atstatums starp telegrāfa stabiem šai līnijā ir sešdesmit jardu, tā ka ātrumu aprēķināt nav grūti. Jūs, protams, zināt par Džona Strekera nogalināšanu un Sudraba Pakava pazušanu?

—    Zinu to, kas bija rakstīts avīzēs.

—    Tas ir tāds gadījums, kad māksla loģiski domāt jāizlieto nevis jaunu faktu meklēšanai, bet rūpīgai jau zināmo faktu analīzei un atlasei. Šī traģēdija, ar ko esam sadūrušies, ir tik neparasta un mīklaina un saistīta ar tik daudzu cilvēku likteņiem, ka policija, burtiski, pārslogota ar versijām, minējumiem un pieņēmumiem. Pats grūtākais ir izlobīt no dīku skaidrotāju un reportieru izdomu un pie- gudrojumu jūkļa neapšaubāmus un neapgāžamus faktus. Kad būsim tos noskaidrojuši, tad varēsim uz tiem dibināt savu teoriju un noteikt, kādi momenti šai lietā ir galvenie. Otrdien vakarā es saņēmu divas telegrammas — no Sudraba Pakava īpašnieka pulkveža Rosa un no inspektora Gregori ja, kam uzdota izmeklēšana. Abi lūdz manu palīdzību.

—   Otrdien vakarā! — es iesaucos. — Un šodien jau ceturtdiena! Kāpēc jūs nebraucāt jau vakar?

—    Es pielaidu kļūdu, dārgais Votson. Diemžēl ar mani tas notiek daudz biežāk, nekā domā tie, kas mani pazīst tikai no jūsu atstāstiem. Es gluži vienkārši nespēju noticēt, ka Anglijas labāko rikšotāju var tik ilgi noslēpt, turklāt tādā klajā apvidū kā Ziemeļdartmūra. Vakar es vai ik mirkli gaidīju ziņojumu, ka zirgs atrasts un ka tā nolaupītājs ir Džona Strekera slepkava. Bet pagāja diena, pagāja nakts, un vienīgais fakts, kas nācis klāt, ir Ficroja Simpsona apcietināšana. Es sapratu, ka jāsāk rīkoties. Bet tomēr man tāda sajūta, ka vakardiena nav veltīgi aizvadīta.

—    Vai jums ir kāda versija?

—    Nē, bet es izlobīju pašus svarīgākos faktus. Es tūliņ jums tos pastāstīšu. Pats labākais paņēmiens tikt pie lietas būtības ir — izstāstīt visus tās apstākļus kādam citam. - Turklāt jūs diezin vai varēsiet man palīdzēt, ja nezināsiet tos faktus, kas patlaban mūsu rīcībā.

Es atlaidos spilvenos, kūpinādams cigāru, un Holmss, paliecies uz priekšu un uzskatāmības labad vilkdams ar tievo, garo pirkstu pa plaukstu, sāka izklāstīt notikumus, kuri mūs piespieda doties šai braucienā.

—    Sudraba Pakavs, — viņš iesāka, — ir Dārguma un Līksmes dēls un sava izdaudzinātā tēva cienīgs. Patlaban viņam pieci gadi. Nu jau trīs gadi, kopš viņa laimīgais īpašnieks, pulkvedis Ross, iegūst sacīkstēs visas balvas. Kad notika nelaime, Sudraba Pakavu uzskatīja par galveno favorītu sacīkstēs par Veseksas kausu; uz viņu slēdza derības trīs pret vienu. Viņš ir publikas mīlulis un vēl ne reizi nav pievīlis savu cienītāju cerības. Pat ja kopā ar viņu sacīkstēs piedalījušies paši labākie Anglijas zirgi, uz viņu liktas milzu summas. Tāpēc saprotams, ka ir daudz cilvēku, kuru interesēs nepieļaut, lai Sudraba Pakavs pienāk nākamo otrdien pie mērķa kā uzvarētājs. To, zināms, ļoti labi saprot arī Kingspailendā, kur atrodas pulkveža Rosa zirgu treniņu ferma. Favorītu rūpīgi apsargā. Viņa treneris Džons Strekers nokalpojis pie pulkveža divpadsmit gadus — piecus kā žokejs, kamēr nav pārsniedzis noteikto svaru. Savus pienākumus viņš allaž izpildījis teicami un bijis uzticams kalpotājs. Viņam trīs palīgi, jo ferma maza — tikai četri zirgi. Nakti viens zirgu puisis dežurē stallī, pārējie guļ staļļaugšā. Visi trīs pilnīgi uzticami puiši. Džons Strekers ar sievu dzīvo nelielā kotedžā kādus divsimt jardus no zirgu staļļa. Algu pulkvedis maksā labu, bērnu Strekeriem nav, saimniecību vada kalpone. Kingspailendas apkārtne klaja un neapdzīvota, tikai uz ziemeļiem pusjūdzes atstatumā kāds Tevisto- kas būvuzņēmējs uzcēlis dažas vasarnīcas slimīgiem vai tiem, kas vēlas baudīt dziedinošo Dartmūras gaisu.Tevis- toka ir rietumos, divu jūdžu atstatumā, bet otrpus līdzenuma tāpat divu jūdžu atstatu ir Keipltona, lorda Bekvo- tera muiža, kur arī ir zirgu ferma. Zirgu tur daudz vairāk nekā Kingspailendā; pārvaldnieks — Sailess Brauns. Ap šīm apdzīvotajām vietām jūdzēm tālu stiepjas ar krūmiem aizauguši līdzenumi, kuros šad tad ieklīst čigāni. Tāda ir

tā vieta, kurā nakti no pirmdienas uz otrdienu norisinājusies drāma.

Iepriekšējā vakarā zirgus, kā parasts, trenējuši un peldinājuši, bet deviņos vakarā stalli aizslēguši. Divi zirgu puiši aizgājuši uz trenera namiņu paēst vakariņas, bet trešais, Neds Hanters, palicis dežurēt stallī. Tūliņ pēc deviņiem kalpone īdita Bakstere atnesusi viņam vakariņas: aitas gaļu ar ķiploku mērci. Neko dzeramu viņa nav ņēmusi līdzi, jo stallī ir krāns un nakts dežurants drīkst dzert tikai ūdeni. Meitene iededzinājusi lukturi, jo biezējusi krēsla un taciņa vedusi cauri irbuleņu krūmājam. Jardus trīsdesmit no staļļa uz taciņas no tumsas izniris cilvēks un uzsaucis, lai viņa pagaida. Luktura dzeltenajā gaismā viņa ieraudzījusi vīrieti, pēc visa spriežot, džentlmeni pelēkā tvīda uzvalkā, ar getrām kājās un smagu nūju rokā. Viņš bijis ļoti bāls un nervozs. Meitene nospriedusi, ka viņš ir gadus trīsdesmit vai trīsdesmit piecus vecs.

«Vai jūs nepateiktu, kur es atrodos?» viņš jautājis. «Es jau domāju, ka nāksies pārgulēt klajā laukā, kad ieraudzīju jūsu luktura gaismu.»

«Jūs esat Kingspailendā, pie pulkveža Rosa staļļa,» meitene atbildējusi.

«Patiešām? Kāda laime!» viņš izsaucies. «Viens zirgu puisis droši vien pavada nakti stallī, vai ne? Un jūs laikam nesat viņam vakariņas? Jūs taču nebūsiet tik lepna, ka atteiksieties no jaunas kleitas?» Viņš izvilcis no kabatas salocītu papīra lapiņu. «Nododiet to tūliņ zirgu puisim, un jums būs visgreznākā kleita, kādu vien var nopirkt par naudu.»

Svešinieka uztraukums nobiedējis meiteni, viņa metusies pie lodziņa, pa kuru vienmēr pasniegusi zirgu puisim vakariņas. Lodziņš bijis vaļā, un Hanters sēdējis pie galdiņa. Meitene tikko paguvusi pavērt muti, lai pastāstītu par notikušo, kad svešinieks jau atkal bijis klāt.

«Labvakar,» viņš teicis, ielūkodamies lodziņā. «Man ar jums darīšanas.»

«Kādas jums var būt darīšanas ar mani?» zirgu puisis pikti atsaucies.

«Tādas, no kurām jums arī var kas atkrist. Divi jūsu zirgi, Sudraba Pakavs un Bajards, piedalās Veseksas kausa izcīņas sacīkstēs. Atbildiet man tikai uz dažiem jautājumiem, es parādā nepalikšu. Vai tiesa, ka svars, ko var panest Bajards, ļauj viņam aizsteigties priekšā Sudraba Pakavam par simt jardiem piecu apļu skrējienā un ka jūs pats esat derējis uz viņu?»

«Ak, tad jūs šitā!» izsaucies zirgu puisis. «Es jums tūliņ parādīšu, kā mēs saņemam izspiegotājus!»

Viņš skrējis palaist vaļā suni, kalpone metusies uz mājām, bet atskatījusies un ieraudzījusi, ka svešinieks iebāzis galvu lodziņā. Kad Hanters izdrāzies ar suni, svešinieka vairs nav bijis, un, kaut viņi ar kalponi apskrējuši visas ēkas un piebūves, svešais bijis, kā ūdenī iekritis.

—   Pag! — es pārtraucu Holmsu. — Kad Hanters izskrēja ar suni pagalmā, vai viņš atstāja staļļa durvis vaļā?

—    Teicami, Votson, teicami! — Mans draugs pasmaidīja. — Šis jautājums man likās tik svarīgs, ka es vakar aizsūtīju uz Dartmūru telegrammu. Nē, zirgu puisis aizslēdzis durvis. Un lodziņš ir tik šaurs, ka pa to neviens nevar ielīst. Kad pārējie atgriezušies no vakariņām, Hanters aizsūtījis vienu paziņot notikušo trenerim. Strekers gan mazliet uztraucies, bet nekādu lielu nozīmi notikušajam nav piešķīris. Tomēr, acīm redzot, bažas nav devušas viņam miera, jo vienos naktī misis Strekere redzējusi, ka vīrs ģērbjas. Viņš paskaidrojis, ka raizējas par zirgiem un grib paskatīties, vai viss kārtībā. Viņa lūgusi vīru neiet, jo dzirdējusi, ka lietus sitas pret rūtīm, bet Strekers uzmetis lietus mēteli un izgājis. Misis Strekere pamodusies septiņos no rīta. Vīrs vēl nav bijis atgriezies. Viņa steigšus apģērbusies, pasaukusi kalponi, un abas devušās uz stalli. Durvis bijušas vaļā, Hanters gulējis ar galvu uz galda pilnīgā nemaņā, favorīta stiliņš tukšs, no trenera ne vēsts. Tūliņ uzmodinājuši pārējos zirgu puišus, kas gulējuši staļļaugšā. Tie ir jauni puiši, miegs viņiem ciets, nakti viņi neko nav dzirdējuši. Hanters, acīm redzot, atradies stipru narkotisku vielu ietekmē. Abas sievietes, nevarēdamas no viņa nekā uzzināt, steigušās meklēt pazudušos. Viņas vēl aizvien cerējušas, ka treneris aiz kaut kādiem apsvērumiem izvedis zirgu agrā pastaigā. Uzkāpušas paugurā aiz kotedžas, no kurienes viss labi pārredzams, viņas favorīta vietā pamanījušas citu priekšmetu, kas licis viņām nodrebēt nelaimes nojausmā.

Kādu ceturtdaļjūdzi no staļļa uz irbuleņu krūma bijis uzmests Strekera lietus mētelis, ko vējiņš plivinājis. Pieskrējušas pie krūma, sievietes ieraudzījušas aiz tā nelielu graviņu un tanī nelaimīgā trenera līķi. Viņa galva bijusi sadragāta ar kādu smagu priekšmetu, uz gurna brūce — garš, šaurs griezums ar kaut ko ārkārtīgi asu. Viss liecinājis par to, ka Strekers izmisīgi turējies pretī uzbrucējam, jo viņa labajā rokā bijis sažņaugts nazītis, līdz spalam asinīs, bet kreisajā — melnsarkani svītrots kaklauts, kurš, pēc kalpones vārdiem, bijis ap kaklu svešiniekam, kas vakarā ieradies pie staļļa. Atžilbušais Hanters arī apstiprinājis, ka tas ir svešā kaklauts. Viņš bijis pārliecināts, ka svešais kaut ko iebēris ēdienā, kad pienācis pie loga, un tādējādi stallis palicis bez sarga. Neskaitāmās pēdas dubļos liktenīgajā gravā norādījušas, ka Sudraba Pakavs tur bijis cīņas laikā un pēc tam nozudis. Kaut arī pulkvedis Ross izsolījis lielu atlīdzību tam, kas sniegs par zirgu kādas ziņas, un visi pa Dartmūru klaiņājošie čigāni nopratināti, pagaidām no Sudraba Pakava nav ne ziņas, ne miņas. Un beidzot: Hantera vakariņu atlieku pārbaude pierādījusi, ka ēdienam pievienota krietna deva opija, kamēr pārējie Kingspailendas iemītnieki ēduši vakariņās to pašu bez kādām ļaunām sekām. Tie ir galvenie fakti, ja atmetam visus neskaitāmos minējumus un izdomājumus. Tagad pastāstīšu, ko darījusi policija. Inspektors Gregori js, kam uzdota izmeklēšana, ir enerģisks vīrs. Būtu viņu daba apveltījusi vēl ar iztēli, viņš Varētu sasniegt augstākās detektīvmākslas virsotnes. Ieradies notikuma vietā, viņš tūliņ atradis un apcietinājis cilvēku, uz kuru kritušas aizdomas. So cilvēku atrast nebija grūti, jo viņš tai apvidū labi pazīstams. Tas ir Ficrojs Simpsons — no labas dzimtas, baudījis teicamu izglītību, bet paspēlējis visu savu mantu sacīkstēs, pēdējā laikā pelnījies kā starpnieks Londonas sporta klubos. Viņa piezīmju grāmatiņā pierakstītas vairākas derības līdz piectūkstoš mārciņām pret favorītu. Kad viņu apcietinājuši, viņš atzinies, ka ieradies Dartmūrā, cerēdams iegūt ziņas par Kingspailendas zirgiem un par otru favorītu, ērzeli Nebēdnieku, kas atrodas Keipltonas stallī Sailesa Brauna uzraudzībā. Viņš nebūt nav mēģinājis noliegt, ka bijis pirmdienas vakarā Kingspailendā, bet apgalvo, ka bez kāda ļauna nolūka, vienīgi vēlēdamies saņemt ziņas no pirmavotiem. Kad viņam parādījuši kaklautu, viņš stipri nobālējis un nekādi nav varējis paskaidrot, kā šis kaklauts gadījies nogalinātajam rokā. Simpsona slapjās drēbes liecina, ka viņš nakti salijis, un viņa zarainā nūja ar svina uzgali var būt tas ierocis, ar ko trenerim cirstas briesmīgās brūces. No otras puses, viņam pašam nav ne skrambiņas, bet Strekera asiņainais nazis ir neapstrīdama liecība, ka vismaz viens no uzbrukušajiem bandītiem ir dabūjis ciest. Tas īstenībā ir viss; un, ja jūs, Votson, varēsiet man šeit palīdzēt, būšu ļoti pateicīgs.

Es ar lielu interesi noklausījos Holmsa skaidro un loģisko stāstījumu. Kaut gan nu visi fakti man bija zināmi, es nevarēju atrast starp tiem kāda sakara vai pakļaut tos citu citam.

—    Vai nevar tā būt, — es ierosināju, — ka Strekers pats sevi ievainojis, raustoties krampjos, ko rada galvaskausa pieres daļas smadzeņu bojājumi?

—    Pilnīgi iespējams, — Holmss atbildēja, — bet tad apsūdzētais zaudē vienu no galvenajiem pierādījumiem, kas runā viņam par labu.

—    Un tomēr, — es turpināju, — es nekādi nevaru saprast policijas hipotēzi.

—    Šai gadījumā var atrast visai svarīgus iebildumus pret jebkuru hipotēzi. Cik saprotu, policija uzskata, ka Ficrojs Simpsons, iebēris opiju Hantera vakariņās un atslēdzis stalli ar kaut kur sadabūtu atslēgu, ir aizvedis zirgu, kuru, acīm redzot, nolēmis nolaupīt. Iemauktu stallī nav bijis — Simpsons, acīm redzot, uzmaucis tos zirgam galvā. Atstājis staļļa durvis vaļā, viņš vedis zirgu pa taciņu caur krūmiem, un tur vinu sastapis vai panācis treneris. Izcēlies kautiņš; Simpsons iedragājis trenerim galvaskausu, pats nedabūdams ne skrambiņas no trenera naža, ar ko tas aizstāvējies. Tad zaglis aizvedis zirgu un kaut kur noslēpis vai zirgs aizbēdzis un klejo pa tukšāju. Tā policija iztēlojas šo notikumu, un, lai cik neticama šī versija, pārējās vēl mazāk ticamas. Līdzko ieradīsimies Dartmūrā, es to pārbaudīšu — cita līdzekļa es neredzu, lai iekustinātu šo lietu.

Jau krēsloja, kad iebraucām Tevistokā, mazā pilsētiņā, kas rēgojās kā ābols uz vairoga pašā plašās Dartmūras plakankalnes centrā. Uz platformas mūs saņēma stalts gaišmatis ar lauvas krēpēm, kuplu bārdu un skadru zilo acu skatienu un vidēja auguma eleganti ģērbies džentlmenis, enerģisks, ar nelielu koptu vaigu bārdu un monokli acī. Tie bija inspektors Gregorijs, kura vārds kļuva aizvien plašāk pazīstams Anglijā, un sportists un mednieks pulkvedis Ross.

—          Man prieks, ka esat ieradies, mister Holms, — pulkvedis sacīja. — Inspektors ir darījis visu iespējamo, bet, lai atriebtu par nelaimīgā Strekera nāvi un atrastu Sudraba Pakavu, es gribu izdarīt arī neiespējamo.

—   Vai zināms kaut kas no jauna? — Holmss apvaicājās.

—    Diemžēl ar izmeklēšanas rezultātiem pagaidām nav ko lepoties, — inspektors atbildēja. — Jūs, protams, gribēsiet redzēt notikuma vietu. Brauksim, kamēr nav satum- sis, aprunāties varēsim ceļā. Ekipāža gaida.

Pēc brītiņa mēs ērtā, elegantā ekipāžā braucām pa senlaicīgās, gleznainās pilsētiņas ielām. Inspektors Giegorijs aizrautīgi stāstīja Holmsam par saviem apsvērumiem un secinājumiem. Holmss klusēja, tikai šad tad ko ievaicājās. Pulkvedis Ross nepiedalījās sarunā; viņš sēdēja, atlaidies pret atzveltni, sakrustojis rokas uz krūtīm un pārvilcis platmali pār acīm. Es ar interesi klausījos abu detektīvu sarunā, lai gan Gregorija versiju Holmss bija jau man pastāstījis vilcienā.

—    Cilpa drīz savilksies ap Ficroja Simpsona kaklu, — Gregorijs nobeidza. — Es personiski domāju, ka viņš ir noziedznieks. No otras puses, gribot negribot jāatzīst, ka visi pierādījumi pret viņu ir netieši un ka fakti var atspēkot mūsu secinājumus.

—    Un Strekera nazis?

—   Mēs nosliecāmies uz domām, ka Strekers pats sevi ievainojis krizdams.

—    Tādas domas izsacīja arī mans draugs Votsons ceļā uz šejieni. Ja tā, tad šis apstāklis runā par ļaunu Simpso- nam.

—    Protams. Viņa kabatās mēs neatradām nazi, viņam nav arī ne vismazākās skrambiņas uz miesas. Taču pierādījumi pret viņu ļoti stipri. Viņš bija augstākā mērā ieinteresēts, lai favorīts nozustu; neviens cits nevarēja saindēt zirgu puisi; nakti viņš bija pamatīgi salijis, viņš bija apbruņojies ar pamatīgu rungu, un, beidzot, viņa kaklauts bija iežņaugts nelaiķa rokā. Manuprāt, pierādījumu pietiek, lai sāktu prāvu.

Holmss pagrozīja galvu.

—    Izveicīgs aizstāvis neatstās no jūsu pierādījumiem ne tik, cik melns aiz naga, — viņš sacīja. — Kāpēc Simpso- nam vajadzēja vest zirgu ārā no staļļa? Ja viņš gribēja kaut ko ar zirgu izdarīt, tad kāpēc nedarīja to uz vietas? Un atslēga — vai tad pie viņa atrada atslēgu? Kādā aptiekā viņam pārdevuši opiju? Un, beidzot, kur Simpsons, pirmo reizi ieradies Dartmūrā, var noglabāt zirgu — un vēl tādu kā Sudraba Pakavs? Pie reizes, ko viņš saka par to papīru?

—    Saka, tā esot bijusi asignācija desmit mārciņu vērtībā. Viņa makā patiešām tādu atrada. Arī uz jūsu pārējiem jautājumiem nav nemaz tik grūti atbildēt. Simpsons nav šeit pirmo reizi — vasaru viņš divas reizes bijis Te- vistokā. Opiju viņš droši vien atvedis no Londonas. Atslēgu viņš aizmetis. Un zirgs droši vien guļ beigts kādā no pamestajām raktuvēm.

—    Ko viņš saka par kaklautu?

—    Atzina, ka tas ir viņa, bet daudzina, ka esot to kaut kur pazaudējis tovakar. Taču tagad noskaidrojies vēl kāds apstāklis, kas var paskaidrot, kāpēc viņš aizvedis zirgu līdzi.

Holmss sāka ausīties.

—    Mēs uzzinājām, ka apmēram jūdzi no slepkavības vietas pārnakšņojuši čigāni. No rīta viņi devušies tālāk. Ja nu pieņemam, ka Simpsonam bijusi noruna ar čigāniem, tad pats no sevis rodas secinājums, ka viņš vedis zirgu pie čigāniem, kad viņu panācis treneris, un ka tagad Sudraba Pakavs ir čigānu rokās. Vai ne?

—    Tas pilnīgi ticams.

—    Visu plakankalni tagad pārmeklē, lai dabūtu rokā šos čigānus. Bez tam es pārbaudīju visus zirgu staļļus un šķūņus desmit jūdžu rādiusā no Tevistokas.

—   Tuvumā taču ir vēl viena ferma, kur audzē sacīkšu zirgus?

—    Pilnīgi pareizi, un šo apstākli nedrīkst izlaist no acīm. Tā kā viņu favorīts Nebēdnieks ir otrais pretendents uz Veseksas kausu, tad Sudraba Pakava pazušana ir Nebēdnieka īpašniekam ļoti izdevīga. Pirmkārt, ir zināms, ka Keipltonas treneris Sailess Brauns noslēdzis vairākas svarīgas derības uz šīm sacīkstēm, otrkārt, ar nabaga Stre- keru viņš nekad draugos nav bijis. Mēs, protams, apskatījām viņa zirgu stalli, bet nekā neatklājām, kas norādītu uz Keipltonas trenera līdzdalību noziegumā.

—   Un arī nekā, kas norādītu uz Simpsona sakariem ar Keipltonas fermu?

—    Absolūti nekā.

Holmss iesēdās dziļāk sēdeklī, un saruna aptrūka.

Pēc dažiem mirkļiem mūsu ekipāža apstājās ceļa malā pie glīta sarkanu ķieģeļu namiņa ar platu nojumi virs lieveņa. Aiz namiņa viņpus aploka bija redzama ēka ar pelēku dakstiņu segumu. Līdz pašam apvārsnim stiepās viļņains līdzenums, ko sedza brūni zeltainās, dzeltējošās papardes, tikai tālu dienvidos slējās Tevistokas smailie jumti, bet rietumos rēgojās rindā sastājušies Keipltonas fermas namiņi. Mēs visi izlēcām no ekipāžas, bet Holmss palika sēžam, iegrimis domās, raudzīdamies kaut kur uz priekšu. Es pieskāros viņam pie elkoņa, viņš sarāvās un kāpa ārā.

—    Atvainojiet, — viņš uzrunāja pulkvedi Rosu, kurš neizpratnē viņu uzlūkoja, — es sāku par kaut ko domāt.

Viņa mirdzošās acis un satraukums lika man noprast, ka viņš ir tuvu mīklas atrisinājumam, lai gan man nebija jausmas par viņa domu gaitu.

—    Jūs droši vien vispirms gribēsiet apskatīt notikuma vietu, mister Holms? — Gregorijs ieteicās.

—    Man gribas vispirms ieiet namiņā un precizēt dažus sīkumus. Strekeru taču ienesa šeit, vai ne?

—    Jā, viņš patlaban novietots augšstāvā.

—    Viņš kalpojis pie jums diezgan ilgi, pulkvedi?

—    Jā, un es vienmēr biju ar viņu apmierināts.

—   Nogalinātā kabatas droši vien jau apskatītas, in- spektor?

—   Visi atrastie priekšmeti ir viesistabā. Ja vēlaties, varat iepazīties ar kabatu saturu.

—    Jā, pateicos.

Viesistabā mēs apsēdāmies pie apaļa galda, inspektors atslēdza seifu un nolika priekšā mums vaska sērkociņu kārbiņu, divas collas garu sveces galiņu, svēdrainu koka pīpi, ādas tabakas maku ar pusunci presētas tabakas, sudraba pulksteni ar zelta ķēdi, piecus zelta sovrinus, zīm.uļa alumīnija uzgali, vairākus papīrus un nazi ar ziloņkaula spalu un ļoti tievu nelokāmu tērauda asmeni ar iespiestu fabrikas marku «Vaiss un Co, Londona».

—    Ļoti interesants nazis, — Holmss sacīja, vērīgi aplūkodams to. — Spriežot pēc sakaltušajām asinīm, tas pats nazis, kas bijis nogalinātajam rokā. Ko jūs par to teiksiet, Votson? Šādi naži ir jūsu specialitāte.

—    Tas ir hirurģisks instruments, ar to operē kataraktu.

—    Es jau tā domāju. Smalks asmens, domāts vissmalkākajām operācijām. Vai nav dīvaini, ka cilvēks, iedams aizsargāties no zagļiem, paķer tādu līdzi, it sevišķi, ja ņem vērā, ka nazis nav saliecams?

—   Asmenim uz gala parasti uzmaukts korķa gabaliņš, mēs to atradām līķa tuvumā, — inspektors paskaidroja. — Strekera sieva stāsta, ka nazis vairākas dienas atradies kumodē, bet nakti aizejot Strekers paņēmis to līdzi. Nav jau nekāds drošais ierocis, bet laikam cita nav bijis pie rokas.

—    Pilnīgi iespējams. Kas tie par papīriem?

—    Trīs apmaksāti rēķini par sienu. Pulkveža Rosa vēstule ar dažādiem rīkojumiem. Un tas ir rēķins par trīsdesmit septiņām mārciņām piecpadsmit šiliņiem no šuvējas, m-me Lazerjē no Bondstrītas, uz Viljama Derbišira vārda. Misis Strekere sacīja, ka Derbiširs esot vīra draugs un šad tad viņam pienākušas vēstules uz Strekeru adresi.

—   Misis Derbiširas gaume prasa daudz naudas, — Holmss piezīmēja, aplūkodams rēķinu. — Divdesmit divas ginejas par vienu tērpu nav nieka lieta. Nu, tas laikam būtu viss, dosimies uz nozieguma vietu.

Mēs iznācām no viesistabas, un gaitenī kāda sieviete paspēra soli tuvāk un pieskārās inspektoram pie svārku piedurknes. Viņas bālā, vājā seja pauda pārdzīvotās šausmas.

—   Vai jūs viņus atradāt? Notvērāt? — Viņas balss aizrāvās.

—    Pagaidām vēl ne, misis Strekere. Bet te, lūk, no Londonas ieradies misters Holmss, mēs ceram ar viņa palīdzību noziedzniekus notvert.

—   Mēs laikam nesen esam tikušies Plimutā, misis Strekere, atceraties, banketā? — Holmss uzrunāja viņu.

—    Nē, ser, jūs maldāties.

—   Patiešām? Man gan šķiet, ka tā bijāt jūs. Jums bija tēraudzils zīda tērps ar strausa spalvām.

—    Man nekad nav bijis tāda tērpa, ser!

—   Nu, tad esmu pārskatījies, — un Holmss atvainojies sekoja inspektoram.

Taciņa pēc pāris minūtēm noveda mūs caur irbuleņu krūmiem pie graviņas, kurā bija atrasts līķis. Gravas kraujā auga kupls irbuleņu cers, kurā torīt misis Strekere un kalpone bija pamanījušas Strekera lietus mēteli.

—    Vēja laikam pirmdien nebija, — Holmss ieteicās.

—    Vēja gan ne, toties stiprs lietus.

—          Tātad vējš nevarēja mēteli te uzmest, to kāds bija nolicis.

—    Jā, mētelis bija kārtīgi salocīts.

—          Zināt, tas ir ļoti interesanti! Šeit ir daudz pēdu. Kopš pirmdienas te apgrozījušies daudzi ļaudis.

—    Mēs staigājām tikai pa mašu. Tā bija noklāta šeit.

— Teicami.

—          Somā man ir saišzābaki, kas tovakar bija kājās Stre- keram un Simpsonam, un nozagtā zirga pakavs.

—    Dārgais inspektor, jūs esat pārspējis pats sevi!

Holmss paņēma somu, nokāpa lejā un pievirzīja mašas

gabalu tuvāk centram. Tad viņš nogulās uz tās un, atspiedis zodu rokās, vērīgi aplūkoja izdangātos mālus.

—    Ahā! — viņš pēkšņi iesaucās. — Kas tad tas?

Viņš turēja pirkstos vaska sērkociņu, tik aplipušu dubļiem, ka pirmajā acu uzmetienā to varēja noturēt par zariņu.

—           Nesaprotu, kā es varēju palaist to garām, — inspektors sapīcis noteica.

—          Nav nekāds brīnums! Sērkociņš bija dziļi iemīts zemē. Es to pamanīju tikai tāpēc, ka meklēju.

—    Kā? Jūs zinājāt, ka atradīsiet te sērkociņu?

—    Es neizslēdzu tādu iespēju.

Holmss izņēma saišzābakus no somas un sāka salīdzināt ar zemē iespiestajām pēdām. Tad viņš pameta gravu un līda augšup, pašķirdams krūmus. — Vairāk nekādu pēdu nav, — inspektors aizrādīja. — Es visu pārbaudīju jo rūpīgi simt jardu rādiusā.

—           Tad es negribu būt nepieklājīgs un nesākšu atkārtoti visu pārbaudīt, — Holmss sacīja. — Man tikai gribas, kamēr vēl nav satumsis, pastaigāt mazliet pa klajumu, lai labāk orientētos rīt. Pakavu es paņemšu līdzi, varbūt tas nesīs man laimi.

Pulkvedis Ross, kurš ar nepacietību sekoja Holmsa nosvērtajai un metodiskajai rīcībai, ieskatījās pulkstenī.

—           Jūs, inspektor, esiet tik laipns un brauciet man līdzi. Es gribu ar jums . apspriesties. Mani patlaban nodarbina domas, ko darīt ar sacīkšu dalībnieku sarakstiem. Manuprāt, mūsu pienākums pret publiku prasa, lai izsvītrojam Sudraba Pakavu.

—          Nekādā gadījumā! — Holmss kategoriski noteica. — Lai paliek!

Pulkvedis palocījās.

—    Esmu ārkārtīgi pateicīgs par padomu, ser. Kad beigsiet iepazīšanos ar apkārtni, jūs sastapsiet mūs nelaimīgā Strekera namiņā, un mēs kopā atgriezīsimies Tevistokā.

Viņi gāja atpakaļ, bet mēs ar Holmsu lēni virzījāmies uz priekšu. Saule stāvēja virs pašiem Keipltonas fermas jumtiem; līdzenums lēzeni slīga lejup uz rietumiem, te zeltains, te sarkanbrūns aiz rudens skartajām kazenēm un papardēm. Taču domās iegrimušais Holmss nemanīja ainavas jaukumus.

—    Zināt, Votson, — viņš beidzot ierunājās, — pagaidām nedomāsim par to, kas nonāvējis Strekeru, bet gan — kas noticis ar zirgu. Pieņemsim, ka nozieguma brīdī vai mazliet vēlāk Sudraba Pakavs aizauļojis. Bet uz kurieni? Zirgs ļoti pieķeras cilvēkam. Pamests savā vaļā, Sudraba Pakavs varēja vai nu atgriezties Kingspailendā, vai aizskriet uz Keipltonu. Viens viņš nebūtu palicis klajumā. Un, protams, tad jau kāds būtu viņu redzējis. Un, ja runājam par čigāniem, — kāpēc lai viņi zagtu šo zirgu? Līdzko viņi padzird par tamlīdzīgu notikumu, tā steidzas laisties lapās: no policijas viņiem bail vairāk nekā no mēra. Pārdot tādu zirgu kā Sudraba Pakavu viņiem nav nekādu cerību. Nozagt to — liels risks, bet labuma nekāda. Par to nav ko šaubīties.

—    Bet kur tad palicis Sudraba Pakavs?

—    Es jau teicu, ka viņš vai nu atgriezies Kingspailendā, vai aizauļojis uz Keipltonu. Kingspailendā viņa nav, tātad viņš ir Keipltonā. Pieņemsim to par izejas punktu. Zeme šeit sakaltusi un cietāka par akmeni, bet apvidus mazliet nosliecas uz Keipltonas pusi, un ieplakā pirmdienas naktī, jādomā, bija stipri mitrs. Ja mūsu pieņēmums pareizs, tad Sudraba Pakavs rikšojis uz to pusi un tur mums jāmeklē pēdas.

Runādami mēs ātri soļojām uz priekšu un pēc brītiņa nonācām ieplakā. Holmss palūdza man iet pa tās labo pusi un pats nogriezās uz kreiso, taču jau pēc dažiem soļiem uzsauca man un māja ar roku. Mīkstajā mālā pie viņa kājām rēgojās skaidri iespiesta pakava pēda. Holmss izņēma no kabatas līdzpaņemto pakavu — tas pilnīgi atbilda iespiedumam.

—    Re, ko nozīmē iztēle, — Holmss pasmaidīja. — Vienīgā īpašība, kuras trūkst Gregorijam. Mēs iztēlojāmies, kas varētu notikt, pārbaudījām savu pieņēmumu, un tas apstiprinājās. Iesim tālāk!

Mēs šķērsojām mālaino ieplaku un kādu pusjūdzi soļojām pa sausu, ar asu zāli apaugušu zemi. Atkal pagadījās neliela nogāze, un mēs no jauna ieraudzījām pēdas, tad tās nozuda un parādījās pēc pus jūdzes pavisam tuvu Keipltonai. Holmss pamanīja tās pirmais — viņš apstājās un uzvaras priekā norādīja uz tām. Blakus pakavu nospiedumiem bija redzamas arī cilvēka pēdas.

—   Sākumā taču zirgs bija viens pats! — es nevarēju novaldīt pārsteigumu.

—    Pareizi. Bet kas tad nu?

Zirga un cilvēka pēdas krasi nogriezās uz Kingspailendu. Holmss iesvilpās. Mēs sekojām pēdām. Holmss nepacēla acu no zemes, bet es pagriezu galvu uz labo pusi un izbrīnījies ieraudzīju, ka tās pašas pēdas nāk atpakaļ.

—    Viens pret nulli jums par labu, Votson, — Holmss sacīja, kad es tās viņam parādīju. — Nu mums nevajadzēs mest līkumu, kurš būtu mūs atvedis atpakaļ tepat. Ejam pa šīm pēdām.

Tālu mums nenācās iet. Pēdas izbeidzās pie asfaltētā celiņa Keipltonas vārtu priekšā. Kad mēs pienācām pie tiem, mums pretī izskrēja zirgu puisis.

—    Prom no šejienes! — viņš sauca. — Te jums nav ko darīt.

—    Atļaujiet man tikai vienu jautājumu, — Holmss sacīja, iebāzdams rādītāja pirkstu un īkšķi vestes kabatā. — Ja es ieradīšos rīt pulksten piecos no rīta apmeklēt jūsu saimnieku misteru Sailesu Braunu, vai tas nebūs par agru?

—    Kas par agru, ser! Mans saimnieks ceļas, gaismiņai svīstot. Rau, kur viņš nāk, parunājiet pats ar viņu. Nē, nē, ser, viņš padzīs mani, ja redzēs, ka pieņemu no jums naudu. Labāk vēlāk.

Tikko Holmss bija iemetis atpakaļ kabatā puskronu, kad pa vārtiem izskrēja nikna izskata pusmūža vīrietis ar pātagu rokā un uzbrēca:

—    Kas tad nu būs, Dauson? Tenkot sāksiet? Vai darba nav, vai? Un kāda velna pēc j ū s te vazājaties?

—   Lai aprunātos ar jums, dārgais ser. Tikai dažas minūtes, — Holmss atbildēja visai maigā balsī.

—    Man nav laika pļāpāt ar visādiem vazaņķiem! Te svešiem nav ko blandīties. Vācieties projām, vai uzrīdīšu suni!

Holmss pieliecās viņam tuvāk un kaut ko nočukstēja. Misters Brauns sarāvās un nosarka līdz ar ausīm.

—    Meli! — viņš sauca. — Bezdievīgi, nekrietni meli!

—          Labi! Vai apspriedīsim to visu klātbūtnē, vai lūgsiet mani ieiet iekšā?

—    Iesim, ja tā gribat.

Holmss pasmaidīja.

—          Pēc piecām minūtēm būšu atpakaļ, Votson. Esmu jūsu rīcībā, mister Braun.

Laikam gan pagāja divdesmit piecas minūtes, iekams viņš iznāca ārā, un novakara siltās krāsas jau bija nodzisušās. Treneris iznāca kopā ar viņu, un mani pārsteidza viņa pārvērties izskats: seja bija pelnu pelēka, piere vienos sviedros, pātaga lēkāja drebošajās rokās. No viņa nekaunīgās uzpūtības nebija ne vēsts. Viņš tecēja Holmsam nopakaļ kā nopērts suns.

—          Es visu izdarīšu, kā jūs likāt, ser. Visi jūsu norādījumi tiks izpildīti, — viņš daudzināja.

—           Jūs zināt, kas jums draud nepaklausības gadījumā, — Holmss uzmeta viņam skatienu, un Brauns vai saplaka aiz bailēm.

—          Nē jel, nē jel, ser! Nogādāšu īstā laikā. Vai lai būtu tāpat, kā bija?

Holmss mirkli padomāja, tad iesmējās:

—          Nē, lai paliek tā, kā ir. Es jums vēl atrakstīšu. Tikai, pielūkojiet, bez blēdīšanās, citādi…

—    Ticiet man, ser, ticiet!

—    Un glabājiet kā savu acuraugu.

—    Varat paļauties uz mani, ser.

—    Domāju, ka varu. Rīt saņemsiet norādījumus.

Un Holmss novērsās, izlikdamies neredzam atvadām pastiepto trīcošo roku. Mēs soļojām uz Kingspailendu.

—          Tik apbrīnojamu nekaunības, gļēvulības un zemis- kuma mistrojumu kā šis misters Sailess Brauns sen nebiju redzējis, — Holmss sacīja, kad noguruši gājām pa nogāzi kalnup.

—    Tātad zirgs ir pie viņa?

—           Viņš sākumā spēra vai zemes gaisā liegdamies. Bet, kad es sīki jo sīki aprakstīju, ko viņš darījis otrdienas rītā, it kā būtu visu redzējis pats ar savām acīm, tad viņš sabruka. Jūs, protams, ievērojāt, kādi viņam strupi zābaku purngali, — to nospiedumi atbilst pēdām. Vienkāršs kalpotājs neriskētu tik pārdroši rīkoties. Es viņam atgādināju, kā viņš pēc paraduma pirmais piecēlās un izgāja aplokā, ieraudzīja klajumā svešu zirgu, devās pie tā un pat acīm negribēja ticēt, redzēdams zirgam zvaigzni pierē un balto potīti, kuras dēļ tas dabūjis savu vārdu, un kā viņam iešāvās prātā, ka pats liktenis nodod viņa rokās vienīgo sāncensi tam zirgam, uz kuru viņš derējis ar prāvu summu. Es pieminēju, ka viņa pirmā doma bija vest zirgu atpakaļ uz Kingspailendu, bet tad velns sāka čukstēt viņam ausī, ka ir taču tik viegli zirgu noslēpt, kamēr beidzas sacīkstes, un tad viņš griezās atpakaļ uz Keipltonu un noslēpa zirgu tur. Kad viņš to visu dzirdēja, tad viņa vienīgās domas bija kā izkulties no ķezas ar veselu ādu.

—    Bet Keipltonas zirgu stalli taču pārmeklēja!

—   Nu, šis rūdītais zirgu mijējs kuru katru apvedīs ap stūri.

—    Vai zirgu var tik droši atstāt viņa rokās? Viņš var tam kaut ko nodarīt, tas taču viņa interesēs.

—    Nē, dārgais Votson, tagad viņš patiešām glabās to kā savu acuraugu. Viņa interesēs ir atdot zirgu sveiku un veselu. Tas ir vienīgais, ar ko viņš var izpelnīties piedošanu.

—   Pulkvedis Ross gan neliekas būt cilvēks, kas mēdz piedot ienaidniekiem.

—    Man nav daļas gar pulkvedi Rosu. Man ir savas metodes, un es stāstu citiem tik daudz, cik atrodu par vajadzīgu, — tā ir mana neoficiālā stāvokļa priekšrocība. Nezinu, vai jūs ievērojāt, Votson, bet pulkvedis izturas pret mani visai augstprātīgi, un man gribas viņu mazliet izjokot. Nesakiet viņam ne vārda par Sudraba Pakavu!

—    Protams, es neteikšu, ja jūs to negribat.

—   Taču tie ir sīkumi salīdzinājumā ar jautājumu, kas nogalinājis Džonu Strekeru.

—    Jūs laikam tūliņ stāsieties pie šā jautājuma noskaidrošanas?

—    Nē, dārgais draugs, mēs jau šovakar brauksim atpakaļ uz Londonu.

Holmsa vārdi mani pārsteidza. Mēs bijām pavadījuši Dartmūrā tikai dažas stundas, viņš tik sekmīgi bija sācis risināt notikuma pavedienu un pēkšņi grib visu pamest. Es nekā nesapratu. Man neizdevās izdabūt no Holmsa ne vārda, un mēs klusēdami ienācām trenera namiņa viesistabā, kur inspektors ar pulkvedi mūs gaidīja.

—           Es un mans draugs braucam ar šīvakara vilcienu uz Londonu, — Holmss paziņoja. — Bija ļoti patīkami ieelpot jauko Dartmūras gaisu.

Inspektors plati ieplēta acis, bet pulkvedis savilka lūpas nicīgā smīnā.

—           Tātad jūs noliekat ieročus. Laikam uzskatāt, ka nelaimīgā Strekera slepkavu nav iespējams saukt pie atbildības.

—           Tas ir saistīts ar lielām grūtībām, — Holmss atbildēja. — Bet es esmu pilnīgi pārliecināts, ka otrdien jūsu zirgs skries sacīkstēs, un lūdzu brīdināt žokeju, lai viņš gatavojas uz to. Vai varu dabūt redzēt mistera Džona Strekera fotogrāfiju?

Inspektors izņēma no kabatas aploksni un no tās fotogrāfiju.

—           Dārgais Gregorij, jūs uzminat visas manas vēlēšanās! Ja atļausiet, džentlmeņi, es atstāšu jūs uz mirkli, man kaut kas jāpajautā Strekeru kalponei.

—           Jāatzīstas, jūsu Londonas padomdevējs lika man vilties, — pulkvedis Ross vaļsirdīgā skarbumā noteica, līdzko Holmss izgāja no istabas. — Viņa ierašanās nepa virzīja izmeklēšanu uz priekšu ne par matu.

—          Viņš vismaz deva jums vārdu, ka jūsu zirgs piedalīsies sacīkstēs, — es iejaucos.

—          Vārdu jau viņš deva, — pulkvedis paraustīja plecus, — bet es dotu priekšroku zirgam, ne vārdam.

Es jau grasījos aizstāvēt Holmsu, kad viņš ienāca un paziņoja:

—    Varam braukt, džentlmeņi!

Zirgu puisis atvēra ekipāžas durtiņas, un Holmss apsēdās man līdzās. Pēkšņi viņš pieliecās un aizskāra zirgu puiša piedurkni:

—    Jums ir aitas, kā redzu. Kas tās uzrauga?

—    Es, ser.

—    Vai ar viņām pēdējā laikā nav kaut kas noticis?

—   Nē, ser, nekā sevišķa, tikai trīs sāka klibot, ser.

Holmss iesmējās un, ļoti apmierināts, saberzēja rokas.

—           Nav slikti izdomāts, Votson, nudien, nav slikti! — Viņš nemanot piebikstīja man ar elkoni. — Gregorij, ieteicu pievērst uzmanību dīvainajai epidēmijai, kas piemeklējusi aitas. Braucam!

Pulkveža Rosa seja joprojām pauda, ka viņš nu gan

diez cik augsti nevērtē mana drauga talantus, bet inspektors uzreiz saausījās.

—          Vai jūs uzskatāt to par svarīgu apstākli? — viņš jautāja.

—    Par ārkārtīgi svarīgu.

—          Vai ir vēl kādi momenti, kuriem jūs ieteiktu man pievērst uzmanību?

—    Suņa dīvainā izturēšanās nozieguma naktī.

—    Suņa? Bet tas jau nekādi neizturējās!

—    Tieši tas ir pats dīvainākais, — Holmss sacīja.

Pēc četrām dienām mēs ar Holmsu atkal sēdējām vilcienā, kas traucās uz Vinčestru, kur vajadzēja notikt sacīkstēm par Veseksas kausu. Pulkvedis Ross gaidīja mūs četrjūgā pie stacijas, kā norunāts. Mēs izbraucām ārpus pilsētas, kur atradās sacīkšu laukums. Pulkvedis bija drūms un izturējās ārkārtīgi nelaipni. ; — Par manu zirgu līdz pat šim laikam nav nekādu ziņu, — viņš sacīja.

—    Ceru, ka jūs viņu pazīsiet, kad redzēsiet?

Pulkvedis aizsvilās dusmās:

—            Es varu aprakstīt visus zirgus, kas pēdējos divdesmit gados piedalījušies sacīkstēs! Manu favorītu pazīs katrs bērns — viņam balta zvaigzne pierē un labajai priekškā- ļjai balta potīte.

: — Kā ar derībām?

—            Kaut kas nesaprotams. Vakar lika piecpadsmit pret vienu, šorīt atstarpe strauji samazinājās, nezinu, vai no- |turēsies trīs pret vienu.

—          Hm, — Holmss norūca, — nav šaubu, kāds kaut ko saodis.

Ekipāža piebrauca pie žoga, kas apjoza galveno tribīni. Es paņēmu afišu:

VESEKSAS KAUSS

Skrien ērzeļi 4 un 5 gadus veci; distance 1 jūdze 5 apļos.

Pirmā balva — 1000 mārciņas, otrā — 300, trešā —

200 mārciņas.

1.   Nēģeris — īpašnieks Hits Ņūtons; žokejs — sarkana cepure, rūsgans kamzolis.

2.   Bokseris — īpašnieks pulkvedis Vordlovs; žokejs —sarkandzeltena cepure, zils kamzolis ar melnam piedurknēm.

3.   Nebēdnieks — īpašnieks lords Bekvoters; žokejs — dzeltena cepure un kamzoļa piedurknes.

4.   Sudraba Pakavs — īpašnieks pulkvedis Ross; žokejs — melna cepure, sarkans kamzolis.

5.   Kristāls — īpašnieks hercogs Balmorals; žokejs — dzeltena cepure, melns kamzolis ar dzeltenām svītrām.

6.   Draiskulis — īpašnieks lords Singlfords; žokejs — mēļa cepure, kamzoļa piedurknes melnas.

—    Mēs, paļaudamies uz jūsu padomu, izsvītrojām Ba- jardu, mūsu otro zirgu, kuram arī vajadzēja skriet, — pulkvedis sacīja. — Bet kas tad tas? Vai Sudraba Pakavs šodien atkal favorīts?

—    Sudraba Pakavs — pieci pret četri! — skanēja no tribīnēm. — Nebēdnieks — piecpadsmit pret pieci! Visi pārējie — pieci pret četri!

—   Zirgi pie starta! — es iesaucos. — Skatieties, visi seši!

—    Visi seši! Tātad Sudraba Pakavs skrien! — pulkvedis sauca lielā uztraukumā. — Bet es neredzu viņu. Manu krāsu vēl nav.

—    No aploka iznākuši tikai pieci. Tas laikam ir viņš, — es sacīju, un tai mirklī no aploka slaidos rikšos izskrēja lielisks bērs ērzelis un aizjoņoja mums garām. Žokejam bija visā Anglijā pazīstamās pulkveža krāsas.

—   Tas nav mans zirgs! — pulkvedis Ross iesaucās. — Tam nav neviena balta plankumiņa! Paskaidrojiet, kas te notiek, mister Holms!

—    Paskatīsimies, kā viņš uzņems soli, — Holmss nesatricināmā mierā atbildēja, nenolaizdams binokli. — Skaisti! Teicams starts! Paskat, nu viņi pagriežas!

No ekipāžas mums bija ļoti labi redzams, kā pēc noskrietajiem apļiem zirgi iznāk uz taisnes. Viņi turējās tik cieši kopā, ka likās — visus var paslēpt zem vienas segas, bet tad lorda Bekvotera dzeltenās krāsas izvirzījās priekšgalā. Taču soļus trīsdesmit no tās vietas, kur atradāmies mēs, pulkveža zirgs aizsteidzās Nebēdniekam priekšā un pienāca pie mērķa, apsteigdams sāncensi par veseliem sešiem korpusiem. Hercoga Balmorala Kristāls pēc laba laiciņa pienāca kā trešais.

—           Lai nu kā, bet kauss atkal mans, — pulkvedis nočukstēja, pārvilkdams ar plaukstu pār acīm. — Sitiet mani nost, ja es te ko saprotu. Vai jums neliekas, mister Holms, ka esat jau diezgan ilgi mani maldinājis?

—           Jums taisnība, pulkvedi. Tūliņ jūs dabūsiet zināt visu. Iesim palūkoties uz Sudraba Pakavu! Rau, kur viņš stāv, — Holmss turpināja, kad iegājām aplokā, kur ielaida tikai zirgu īpašniekus un viņu draugus. — Vajag tikai nomazgāt viņam pieri un potīti ar spirtu, un jūs tūliņ pazīsiet savu Sudraba Pakavu.

—    Ko?!

—          Jūsu zirgs bija nokļuvis krāpnieka rokās, es viņu atradu un atļāvos izlaist sacīkstēs tādu, kādu viņu atveda uz šejieni.

—           Dārgais ser, jūs esat izdarījis brīnumu! Zirgs ir teicamā stāvoklī. Nekad savā mūžā viņš nav skrējis tik labi kā šodien. Tūkstoškārt atvainojos par to, ka iedrošinājos apšaubīt jūsu spējas. Jūs esat sniedzis man vislielāko pakalpojumu, atdodams zirgu. Vēl lielāku pakalpojumu jūs sniegtu, ja atrastu Džona Strekera slepkavu.

—    Esmu jau to atradis, — Holmss mierīgi noteica.

Mēs ar pulkvedi abi izbrīnā ieplētām acis.

—    Atradāt slepkavu! Kur viņš ir?

—    Tepat.

—    Tepat? Kur tad?

—    Patlaban man ir gods atrasties viņa sabiedrībā.

Pulkvedis iekaisa.

—           Es saprotu, mister Holms, ka esmu lielu pateicību jums parādā, bet šādus vārdus varu uzskatīt tikai par visai neizdevušos joku vai par apvainojumu.

Holmss sāka smieties.

—           Ko jūs runājat, pulkvedi, man prātā nav nācis apvainot noziegumā jūs! Slepkava stāv jums aiz muguras.

Viņš paspēra soli uz priekšu un uzlika roku uz rikšotāja spīdošā skausta.

—          Slepkava — zirgs! — mums ar pulkvedi izlauzās reizē.

—           Jā, zirgs. Taču Sudraba Pakava vainu mīkstina tas, ka viņš izdarīja slepkavību aizstāvēdamies un ka Džons Strekers nemaz nebija jūsu uzticības cienīgs. Bet es dzirdu zvanu. Atliksim stāstu līdz piemērotākam brīdim. Nākamajā skrējienā es ceru mazliet laimēt.

Tās pašas dienas vakarā, braukdami mājup mīkstajā vagona kupejā, mēs nemaz nemanījām, kā iebraucām Londonā — ar tādu interesi mēs ar pulkvedi klausījāmies stāstu, kas noticis Dartmūras zirgu stallī pirmdienas vakarā un kā Holmss atklājis noslēpumu.

—    Jāatzīstas, — Holmss sacīja, — ka visas versijas, kādas man radās uz avīžu ziņojumu pamata, izrādījās aplamas. Un tomēr arī no šiem ziņojumiem varētu kaut ko izlobīt, ja fakti nebūtu apkrauti ar veselu milzumu visādu sīkumu. Es atbraucu uz šejieni pārliecībā, ka noziedznieks ir Ficrojs Simpsons, kaut gan pierādījumi pret viņu bija visai apšaubāmi. Tikai kad piebraucām pie Strekera namiņa, es attapos, cik svarīgs ir tas fakts, ka vakariņās bijusi aitas gaļa ķiploku mērcē. Jūs laikam atceraties manu izklaidību — visi izkāpa no ekipāžas, bet es sēdēju, nekā nemanīdams. Es biju pārsteigts par to, ka gandrīz esmu pagājis garām tik spilgtam pierādījumam.

—   Diemžēl es arī tagad nesaprotu, kāda nozīme, te bijusi aitas gaļai, — pulkvedis viņu pārtrauca.

—    Tas bija pirmais posms manu pārspriedumu virtenē. Opija pulveris nebūt nav bez garšas un ož diezgan stipri, pat nepatīkami. Ja to iebērs ēdienā, katrs tūliņ sajutīs nelāgu piegaršu un visticamākais — atteiksies ēst. Ķiploku mērce ir kā radīta, lai nomāktu opija smaržu un garšu. Grūti būs atrast kādu sakaru starp Ficroja Sim- psona ierašanos un šādām Strekeru ģimenes vakariņām. Varētu jau domāt, ka viņš nejauši paķēris līdzi opija pulveri, bet tāda nejaušība robežotos ar brīnumu. Šis variants atkrīt. Tātad Simpsons paliek ārpus aizdomām, toties uzmanības centrā nokļūst Strekers un viņa sieva — vienīgie, kuri varēja izvēlēties šādu ēdienu vakariņām. Opijs iebērts zirgu puisim šķīvī, jo pārējie Kingspailendas iemītnieki ēduši to pašu gaļu bez jebkādām sekām. Kāds ir iebēris opiju, kalponei neredzot. Bet kas? Tad es vēl atcerējos, ka suns tonakt nav rējis. Kā jūs paši sapratīsiet, šie abi fakti ir jo cieši saistīti. No stāsta par Ficroja Simpsona ierašanos Kingspailendā izrietēja, ka zirgu stallī guļ suns, bet tas nezin kāpēc nav rējis un nav pamodinājis staļļaugšā guļošos zirgu puišus, kad stallī kāds ienācis un aizvedis zirgu. Acīm redzot, suns labi pazinis šo cilvēku. Es jau biju pārliecināts, vai, ja gribat precīzāk, gandrīz pārliecināts, ka nakti stallī ienācis un zirgu aizvedis Džons Strekers. Kāds bijis viņa nolūks? Acīm redzot, negodīgs; jo kāpēc tad viņam vajadzēja iemidzināt savu palīgu? Taču es vēl nesapratu, ko viņš nodomājis darīt. Zināmi daudzi gadījumi, kad treneri liek lielas summas paši pret saviem zirgiem ar fiktīvu personu starpniecību un ar kaut kādas blēdības palīdzību neļauj zirgiem nonākt galā pirmajiem. Dažreiz viņi uzpērk žokejus, lai tie pievalda zirgus, dažreiz ķeras pie slīpētākiem un drošākiem paņēmieniem. Ko gribējis darīt Strekers? Es cerēju, ka viņa kabatu saturs man to paskaidros. Tā arī notika. Jūs droši vien atceraties to dīvaino nazi, kuru atrada nogalinātā rokā, — nazi, kuru cilvēks, būdams pie pilna saprāta, nekad neizraudzīsies par ieroci, vienalga, aizstāvoties vai uzbrūkot. Tas ir, kā doktors Votsons apstiprināja, instruments ārkārtīgi smalkām operācijām. Tonakt ar šo nazi arī gribēja izdarīt tādu operāciju. Jūs, pulkvedi, kā pieredzējis zirgkopis, zināt, ka var pārdurt zirgam kājas cīpslu tik izveicīgi, ka ādā nepaliks nekādas zīmes. Zirgs pēc tādas operācijas mazliet klibos, un visi domās, ka viņam reimatisms vai viņš pārpūlēts treniņos, bet nevienam nenāks prātā meklēt te kādu ļaunu nolūku.

—    Bezgodis! Neģēlis! — pulkvedis izsaucās.

—    Sajutis naža dūrienu, tāds straujš zirgs kā Sudraba Pakavs būtu uzlēcis vai līdz griestiem un pamodinājis ar savu kliedzienu pat mironi. Operāciju vajadzēja izdarīt tālāk no cilvēkiem, tāpēc Strekers izveda Sudraba Pakavu uz lauka.

—    Es biju akls kā kurmis! — pulkvedis nerimās dusmoties. — Protams, tāpēc viņam vajadzēja sveces, tāpēc viņš uzrāva sērkociņu.

—    Bez šaubām. Viņa mantu apskate palīdzēja man ne tikai atklāt paņēmienu, ar kādu viņš gribēja izdarīt noziegumu, bet arī iemeslus, kas viņu spieda tā rīkoties. Jūs, pulkvedi, labi pazīstat dzīvi un piekritīsiet man, ka diezgan dīvaini glabāt savā naudas makā svešus rēķinus. Mums visiem pietiek jau ar savām rūpēm. Es nācu pie slēdziena, ka Strekers ved divējādu dzīvi. Rēķins rādīja, ka te iejaukta sieviete, par kuras gaumi nākas dārgi maksāt. Lai cik lielas algas jūs maksājat saviem kalpotājiem, pulkvedi, grūti iedomāties, ka viņi varētu izdot divdesmit ginejas par mīļākās tualeti. Es neuzkrītoši iztaujāju misis Strekeri par šo tērpu un, pārliecinājies, ka viņa tādu pat redzējusi nav, pierakstīju šuvējas adresi. Man bija skaidrs, ka, līdzko parādīšu viņai Strekera fotogrāfiju, noslēpumainais Derbiširs izgaisis kā dūmi. Nu jau pavediens ritēja viegli. Strekers ieveda zirgu gravā, lai no mājām nevarētu redzēt sveces uguni. Simpsons aizbēgdams bija nozaudējis kaklautu; Strekers atrada to un pievāca — varbūt gribēja pārsiet zirgam kāju. Nokāpis gravā, viņš uzrāva sērkociņu zirgam aiz muguras, bet dzīvnieks, sabijies no negaidītā uzliesmojuma un nojauzdams briesmas, metās projām un nejauši iespēra Strekeram pa pieri. Strekers, par spīti lietum, bija novilcis mēteli, jo operācija prasīja lielu izveicību. Krizdams no spēriena, viņš ievainoja sev gurnu. Vai mans stāsts jūs pārliecina?

—   Neticami! — pulkvedis izsaucās. — Nudien, neticami! Jūs stāstāt tā, it kā būtu redzējis visu pats ar savām acīm!

—    Un vēl pēdējais pierādījums. Man ienāca prātā, ka tik piesardzīgs vīrs kā Strekers nebūtu stājies pie tik sarežģītas operācijas bez iepriekšējas praktizēšanās. Kāda prakse viņam bija iespējama Kingspailendā? Es ieraudzīju aplokā aitas un apvaicājos, vai ar tām pēdējā laikā nav kaut kas atgadījies. Atbilde apstiprināja manu pieņēmumu. Es pats par to pabrīnījos.

—    Nu es esmu sapratis visu, mister Holms!

—    Londonā es iegriezos pie šuvējas un parādīju viņai Strekera fotogrāfiju. Viņa tūliņ pateica, ka tas esot misters Derbiširs, viens no viņas pastāvīgajiem klientiem. Viņa sieva esot īsta modes dāma un dievinot dārgus tērpus. Nav šaubu, ka Strekers iekļuvis lielos parādos un nolēmis izdarīt noziegumu tieši šīs sievietes dēļ.

—   Jūs nepaskaidrojāt tikai vienu, — pulkvedis piebilda, — kur bija zirgs?

—    Ak, zirgs… Tas bija aizskrējis projām, un to bija pievācis kāds jūsu kaimiņš. Domāju, ka mums nevajadzētu izturēties pret viņu pārāk bargi. Mēs laikam patlaban braucam cauri Klepemai, vai ne? Tad līdz Viktorijas stacijai vēl desmit minūšu brauciens. Ja iegriezīsieties pie mums izsmēķēt cigāru, pulkvedi, es labprāt papildināšu savu stāstu ar vienu otru detaļu, kas var jūs interesēt.

SEŠI NAPOLEONI

Tas nebija nekas neparasts, ka Skotlendjarda slepenpolicists Lestreids vakaros šad tad iegriežas pie mums, jo Šerlokam Holmsam šie apmeklējumi bija pa prātam. Lestreids pastāstīja visu, kas policijai zināms par notikumiem Londonā, un Holmss aiz pateicības par to labprāt noklausījās garus izklāstus par lietām, kas detektīvam uzdotas noskaidrot, un it kā nejauši deva viņam padomus, smeldams tos no savas pieredzes un plašo zināšanu krājuma.

Taču šovakar Lestreids runāja vienīgi par laiku un avīžu ziņām. Tad viņš pēkšņi apklusa un domīgi pakšķi- nāja cigāru. Holmss cieši pavērās viņā.

—   Jums ir kaut kas interesants, ko man pastāstīt.

—    O nē, mister Holms, nekā interesanta nav.

—    Tādā gadījumā pastāstiet

Lestreids iesmējās.

—          Labi, mister Holms, nav nozīmes slēpt, ka man patiešām nedod miera kāds gadījums, tomēr tik nenozīmīgs, ka man negribējās jūs apgrūtināt. Taču, lai cik tas nenozīmīgs, tam piemīt kaut kas dīvains, un es zinu, ka viss neparastais jūs pievelk. Patiesību sakot, šis gadījums drīzāk varētu ieinteresēt doktoru Votsonu nekā mūs.

—    Slimība? — es ievaicājos.

—          Ārprāts. Turklāt visai dīvains ārprāta paveids. Grūti iedomāties cilvēku, kas, mūsu laikos dzīvodams, tik stipri ienīst Napoleonu Pirmo, ka iznīcina katru viņa attēlu, kas patrāpās acīs.

Holmss atlaidās atzveltnī.

—    Šis gadījums nav manā kompetencē.

—           Nu jā, es jau arī tā domāju. Taču, ja šis cilvēks izdara ielaušanos un ja tie Napoleona attēli, ko viņš

iznīcina, ir citu personu īpašums, tad šis gadījums no doktora rokām atkal pāriet mūsējās.

Holmss izslējās:

—   Ielaušanās? Tas jau skan interesantāk. Pastāstiet visu sīkāk!

Lestreids izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu un pārlapoja to, lai atsvaidzinātu atmiņu.

—    Sākumu mums paziņoja pirms četrām dienām. Ken-, ningtonrodā ir Morza Hadzona veikals — viņš tirgojas ar gleznām un krūšutēliem. Pārdevējs uz mirkli izgājis no veikala un pēkšņi izdzirdējis skaļu brīkšķi. Viņš iesteidzies atpakaļ un ieraudzījis, ka no ģipša izlietais Napoleona krūšutēls, kas atradies plauktā pie pārējiem mākslas darbiem, guļ uz grīdas, sašķīdis drumslās. Pārdevējs izskrējis uz ielas, bet, lai gan daudzi garāmgājēji apgalvojuši, ka redzējuši kādu cilvēku izdrāžamies no veikala, pārdevējam tomēr nav izdevies vainīgo notvert. Šķita, ka tas ir parastais bezmērķīgais huligānu izlēciens, kādi šad tad atgadās. Tā to paskaidroja arī atsauktajam konsteb- lam. Ģipša krūšutēls maksā tikai dažus šiliņus, un viss notikums likās pārāk sīks, lai sāktu izmeklēšanu.

Otrais gadījums tomēr izrādījās nopietnāks, kaut gan tikpat ērmīgs. Tas notika šonakt.

Kenningtonrodā, dažus simt jardus atstatu no Morza Hadzona veikala, dzīvo labi pazīstams ārsts, doktors Bār- nikots, kuram ļoti plaša prakse Temzas dienvidu krastā. Doktors Bārnikots ir dedzīgs Napoleona cienītājs, viņa nams pilns ar grāmatām un gleznām, kur attēlots franču ķeizars, un dažādām relikvijām. Nesen doktors nopircis no Morza Hadzona divas vienādas ģipša kopijas no izdaudzinātās franču skulptora Devina veidotās Napoleona galvas. Vienu kopiju viņš novietojis savā dzīvoklī Kenningtonrodā, bet otru savā hirurģiskajā kabinetā Brikstonā. Atgriezies šorīt mājās, doktors Bārnikots atklājis, ka nakti kāds ielauzies viņa namā un paņēmis Napoleona krūšutēlu. Laupītājs iznesis to uz ielas un sadauzījis pret dārza žogu. No rīta tur atrasta drumstalu kaudze.

Holmss saberzēja rokas.

—   Patiešām neparasts gadījums! — viņš sacīja.

—    Es jau tā domāju, ka jums tas patiks. Bet tas vēl nav viss. Pulksten divpadsmitos doktors Bārnikots aizbraucis uz hirurģisko kabinetu, un varat iedomāties viņa pārsteigumu, kad viņš ieraudzījis, ka kabineta logs vaļā un pa visu grīdu izmētātas otrā krūšutēla drumslas. Tas bijis sadauzīts sīkos gabaliņos. Mēs izmeklējām abus gadījumus, bet mums neizdevās noskaidrot, kas ir šis noziedznieks vai neprātis, kas nodarbojas ar šādām zādzībām. Tie ir visi fakti, kas manā rīcībā, mister Holms.

—    Tie ir savdabīgi un pat ērmīgi, — Holmss atzina.

—    Man gribētos zināt, vai tie krūšutēli, kas sadauzīti doktora Bārnikota telpās, ir pilnīgas tā krūšutēla kopijas, kuru sadauzīja Morza Hadzona veikalā.

—    Visi izlieti vienā un tai pašā formā.

—    Tad nevar apgalvot, ka cilvēks, kas tos sadauzījis, rīkojies aiz naida pret Napoleonu. Ja paturam prātā, ka Londonā ir vairāki simti šā dižā imperatora krūšutēlu, tad grūti noticēt, ka nepazīstamais fanātiķis uzsācis savu darbību, iznīcinādams trīs pilnīgi vienādas kopijas.

—    Man arī tas ienāca prātā, — Lestreids piekrita.

—   Bet, no otras puses, Morzs Hadzons ir vienīgais šāda veikala īpašnieks šinī Londonas rajonā, un šīs trīs kopijas ir vienīgās, kas viņa veikalā bijušas. Tā kā, pēc jūsu vārdiem, Londonā ir vairāki simti krūšutēlu, tad vietējais fanātiķis, gluži loģiski, sācis ar tiem, kas ir viņa rajonā. Ko jūs par to domājat, doktor Votson?

—    Iespējas zaudēt prātu kaut kādā vienā novirzienā ir neierobežotas, — es atbildēju. — Ir tāda parādiba, ko mūslaiku psihologi dēvē par uzmācīgu ideju. Šī ideja var būt gluži nenozīmīga, un cilvēks, ko tā apsēdusi, visos citos aspektos var būt pilnīgi vesels. Pieņemsim, ka šis cilvēks daudz lasījis par Napoleonu vai dabūjis zināt par kādu pārestību, kas nodarīta viņa senčiem Napoleona karu laikā. Viņam radusies šī uzmācīgā ideja, un tās ietekmē viņš spējīgs uz visādiem fantastiskiem izlēcieniem.

—    Jūsu teorija mums neder, dārgais Votson, — Holmss atbildēja, pašūpodams galvu, — jo nekāda uzmācīga ideja nevarēja pateikt jūsu interesantajam apsēstajam, kur atrodas šie krūšutēli.

—    Bet kā jūs to izskaidrojat?

—    Es nemaz nepūlos to darīt. Es tikai redzu, ka šā džentlmeņa ekscentriskajā rīcībā ir zināma sistēma. Tā, piemēram, doktora Bārnikota mājās troksnis būtu varējis sacelt kājās, visu saimi, tāpēc krūšutēls sadauzīts ārā, turpretī hirurģiskajā kabinetā, kur no trokšņa nav jābīstas, las sadauzīts turpat uz vietas. Nezinātājam šādi sīkumi liktos smieklīgi, bet es atceros dažus klasiskus notikumus, kuri arī sākumā nemaz nelikās tik nopietni ņemami. Tāpēc es nedomāju smīnēt par šiem sadauzītajiem krūšutēliem un būšu ļoti pateicīgs, ja jūs, Lestreid, pavēstīsiet man visu, kas nāks klāt šai dīvaino notikumu virtenei.

Turpmākie notikumi norisinājās daudz ātrāk un izrādījās daudz traģiskāki, nekā varēja domāt. Otrā rītā, kad es guļamistabā ģērbos, Holmss pieklauvēja un ienāca ar telegrammu rokā. Viņš to skaļi nolasīja:

—   «Ierodieties nekavējoties Kensingtonā, Pitstrīta 131. Lestreids.»

—    Ko tas nozīmē? — es jautāju.

—    Nezinu. Tas var nozīmēt daudz ko. Man tomēr šķiet, ka tas ir turpinājums notikumam ar krūšutēliem. Ja nemaldos, tad mūsu draugs fanātiķis sācis darboties citā Londonas daļā. Kafija uz galda, Votson, un kebs gaida pie durvīm.

Pēc pusstundas mēs jau bijām Pitstrītā — šaurā ieliņā, kas stiepjas līdzteku pašām rosīgākajām Londonas maģistrālēm. Nams Nr. 131 piederēja pie tām cienījama izskata ēkām ar šauru fasādi, kurām nav nekādu romantisma pazīmju. Kad mēs piebraucām, pie dārza margām stāvēja vesels pūlis dīkdieņu. Holmss iesvilpās.

—    Velns parāvis, te izskatās gandrīz vai pēc slepkavības! Nekas cits nevarētu savākt vienuviet tik daudz Londonas reportieru. Tur tā reportiera alkatīgā ziņkārē pastieptais kakls un uzrautie pleci taisni brēktin brēc par kādu vardarbību. Kas tad tas, Votson? Augšējie lieveņa pakāpieni mazgāti, pārējie sausi. Ahā, tur jau Lestreids skatās pa logu, tad mēs drīz dabūsim zināt visu.

Lestreids sadrūmis iznāca mums pretī un ieveda viesistabā, pa kuru šurpu turpu nemierīgi staigāja neparasti izpūris un uzbudināts pusmūža vīrietis flaneļa rīta svārkos. Mūs iepazīstināja. Tas bija nama īpašnieks, misters Ho- reiss Hārkers, Centrālā preses sindikāta darbinieks.

—    Atkal tā pati Napoleona būšana, — Lestreids sacīja. — Vakar šķita, ka tā jūs interesē, mister Holms, tāpēc varbūt jums patiktu piedalīties izmeklēšanā, it īpaši tagad, pēc tik drūma notikuma.

—    Kas par notikumu?

—    Slepkavība. Mister Hārker, pastāstiet, lūdzu, šiem džentlmeņiem visu!

Vīrs rīta svārkos pievērsa mums dziļi noraizējušos

seju.

—    Tas ir vairāk nekā dīvaini, — viņš sacīja. — Visu savu mūžu esmu rakstījis par notikumiem, kuros iejaukti citi, un nu, kad ar mani pašu kas noticis, esmu tā apjucis un uztraucies, ka nevaru sakarīgi uzrakstīt ne pāris vārdu. Būtu es te ieradies kā žurnālists un intervējis pats sevi, tad katrā vakara avīzē vismaz divas slejas būtu ievietojis par šo atgadījumu, un nu man rokās tāds vērtīgs materiāls — un es nevaru no tā izsist sev nekāda labuma. Jūsu vārds man pazīstams, mister Holms, un, ja jums izdosies noskaidrot šo mīklaino lietu, es jutīšos atalgots par nepatīkamo nepieciešamību stāstīt atkal visu no gala.

Holmss apsēdās, un žurnālists iesāka:

—    Viss saistās ar Napoleona krūšutēlu, ko iegādājos pirms kādiem četriem mēnešiem. Es to lēti nopirku brāļu Hārdingu veikalā, Haistrītas stacijas tuvumā. Mans žurnālista darbs parasti norit naktīs, un es bieži nosēžu pie rakstāmgalda līdz rītam. Tā notika arī viņnakt. Es sēdēju savas migas augšstāvā, sētas pusē, kad apmēram ap pulksten trim sadzirdēju lejā troksni. Sāku klausīties, bet troksnis neatkārtojās, un es nospriedu, ka trokšņojuši uz ielas. Taču pēc minūtēm piecām pēkšņi atskanēja drausmīgs brēciens — nekad vēl, mister Holms, man nebija gadījies dzirdēt tik baismīgas skaņas. Šis brēciens man skanēs ausīs visu mūžu. Kādu mirkli es sēdēju kā sastindzis aiz pārbīļa, tad paķēru krāsns biguli un devos lejā. Ienācis šai istabā, es ieraudzīju, ka logs vaļā un krūšutēls, kas stāvēja uz kamīna, nozudis. Nekādi nevaru saprast, kāpēc zaglis iekārojis taisni šo krūšutēlu, pašu parastāko ģipša atlējumu, bez kādas sevišķas vērtības.

Kā paši redzat, cilvēks, izlēkdams pa šo logu, var nokļūt uz lieveņa pie parādes durvīm. Tā kā zaglis neapšaubāmi bija aizbēdzis pa šo ceļu, tad es izgāju cauri priekštelpai un atvēru ārdurvis. Tumsā es paklupu un gandrīz uzkritu virsū mironim, kas gulēja uz lieveņa. Iegāju atpakaļ un iznesu lampu. Nelaimīgajam kaklā bija dziļa brūce un lieveņa augšējie pakāpieni noplūduši ar asinīm. Viņš gulēja uz muguras, izslējis ceļgalus gaisā, ar vaļēju muti. Tas izskatījās šausmīgi! Viņš man rādīsies sapņos katru nakti. Es iepūtu savā policijas svilpē un tūliņ zaudēju samaņu. Atjēdzos priekštelpā, kur man blakus stāvēja polismenis.

—    Kas ir nogalinātais? — Holmss apvaicājās.

—    To nav izdevies noskaidrot, — Lestreids atbildēja. — Varat apskatīt to morgā. Mums šī apskate nekā nedeva. Plecīgs, iededzis, ļoti spēcīgs vīrietis, vēl šaipus trīsdesmit. Ģērbies trūcīgi, bet pēc strādnieka neizskatās. Viņam blakus asiņu peļķē vāļājās saliecams nazis ar raga spalu. Nav zināms, vai tas piederējis upurim vai slepkavam. Apģērbam nav nekādu monogrammu. Kabatās atradām ābolu, aukliņu, Londonas karti un šo fotogrāfiju.

Tas bija ar mazu aparātu izdarīts momentuzņēmums, kurā redzējām jaunu vīrieti ar skarbiem sejas pantiem, biezām uzacīm, spēcīgiem, uz priekšu izvirzītiem žokļiem kā paviānam. Vispār šai sejā bija kaut kas no pērtiķa.

—   Un kas noticis ar krūšutēlu? — Holmss ieprasījās, vērīgi aplūkojis fotogrāfiju.

—    To noskaidrojām īsi pirms jūsu ierašanās. Tas atrasts dārziņā pie tukša nama Kempdenhauzrodā. Krūšutēls sadauzīts sīkos gabaliņos. Es pašreiz dodos uz turieni. Vai negribat nākt līdzi?

—    Protams. Man tikai mazliet jāpārlaiž acis šejienei. — Viņš aplūkoja paklāju un logu. — Vai nu šim iebrucējam ļoti garas kājas, jeb vai viņš varen izveicīgs. Tas ir īsts varoņdarbs — aizsniegt no apakšas palodzi un attaisīt logu. Atpakaļ tikšana jau samērā vienkāršāka. Vai dosieties mums līdzi aplūkot sava krūšutēla atliekas, mister Hārker?

Nenoremdināmais žurnālists bija piesēdies pie rakstāmgalda.

—    Tomēr pamēģināšu kaut ko iztaisīt no visas šīs nakts dēkas, — viņš sacīja. — Nav šaubu, ka pirmie vakara avīžu izlaidumi būs jau pilni ar šo notikumu. Man nu gan nelaimējas! Slepkavība notiek uz mana nama sliekšņa, un es pēdējais iesniegšu ziņojumu par to!

Kad mēs gājām ārā, viņa spalva jau čirkstēt čirkstēja, slīdēdama pa bloknotu.

Krūšutēla lauskas bija atrastas dažus simt jardus atstatu no Hārkera nama. Mums pirmo reizi iznāca sastapties ar šo dižā imperatora attēlu, kas bija pamodinājis kāda nepazīstamā sirdī tik kvēlu un postošu naidu un nu gulēja zālē, sadauzīts sīkos gabaliņos. Holmss pacēla dažus gabaliņus un vērīgi aplūkoja. Pēc viņa saspringtās sejas es nopratu, ka viņš uztapis uz pēdām.

—    Nu, kas ir? — Lestreids prasīja,

Holmss paraustīja plecus.

—    Mums vēl būs diezgan daudz, ko noņemties, — viņš sacīja. — Un tomēr — tomēr sākumam mums jau kaut kas ir. Šis lētais krūšutēls noziedznieka acīs ir dārgāks par cilvēka dzīvību. Tas ir pirmais fakts, ko varam konstatēt. Ir arī otrais — ne mazāk dīvains. Ja noziedznieka vienīgais nolūks bija sadauzīt krūšutēlu, tad kāpēc viņš to nedarīja Hārkera namā vai pie nama?

—    Viņu bija pārsteigusi sastapšanās ar to cilvēku, kuru vajadzēja nonāvēt. Viņš pats nesaprata vairs, ko dara.

—    Tas skan ticami. Tomēr es gribētu pievērst jūsu uzmanību namam, kura dārzā krūšutēls sadauzīts.

Lestreids palūkojās visapkārt.

—    Šis nams ir tukšs, — viņš sacīja, — un noziedznieks zināja, ka te neviens viņu netraucēs.

—    Jā, bet šai ielā ir vēl viens tukšs nams, kuram viņš pagāja garām. Kāpēc viņš nesadauzīja laupījumu pie pirmā tukšā nama? Viņš taču zināja, ka ikviens lieks solis palielina briesmas sastapt kādu pretimnācēju.

—   Es šim jautājumam neesmu pievērsis uzmanību, — Lestreids atzinās.

Holmss norādīja uz ielas lukturi, kas dega mums virs galvas.

—   Te šis cilvēks varēja redzēt, ko dara, bet tur nevarēja. Tāpēc viņš arī ieradās šeit.

—    Jums taisnība, velns parāvis! — slepenpolicists izsaucās. — Tagad es atceros, ka tas krūšutēls, kas piederēja doktoram Bārnikotam, bija sadauzīts netālu no viņa sarkanās lampas. Bet ko lai iesākam ar šo faktu, mister Holms?

—    Iegaumēsim to. Vēlāk varam sadurties ar citiem faktiem, kuri liks mums pie tā atgriezties. Ko jūs tagad domājat darīt, Lestreid?

—   Manuprāt, jāsāk ar noslepkavotā personības noskaidrošanu. Tas nav pārāk grūts uzdevums. Kad zināsim, kas ir viņš un viņa biedri, tad varēsim noskaidrot, ko viņš nakti meklējis Pitstrītā, ko saticis un kas viņu nodūris uz mistera Horeisa Hārkera nama kāpnēm. Vai jūs tam nepiekrītat?

—   Piekritu. Tikai es gan saktu risināt šo miklu no otra gala.

—    No kāda?

—    O, es negribu jūs ietekmēt! Rīkojieties pēc sava prāta, es rīkošos pēc sava. Vēlāk salīdzināsim mūsu meklējumu rezultātus un tādējādi palīdzēsim viens otram.

—    Labi, — Lestreids noteica.

—    Jūs tagad dosieties uz Pitstrītu un noteikti sastapsiet misteru Horeisu Hārkeru. Pasakiet viņam, lūdzami, manā vārdā, ka viņa namu nakti apmeklējis asinskārīgs vājprātīgais, kas slimo ar Napoleona vajāšanas māniju. Tas viņam noderēs rakstam avīzē.

Lestreids izbrīnā pavērās Holmsā.

— Vai jūs patiešām tā domājat?

Holmss pasmaidīja.

—    Vai es pats tā domāju? Var b.ūt, ka gluži tā ne. Taču šāda versija liksies ļoti interesanta misteram Horei- sam Hārkeram un Centrālā preses sindikāta abonentiem. Nu, Votson, mums šodien vēl daudz darīšanu. Būšu priecīgs, Lestreid, ja jūs šovakar ap sešiem iegriezīsieties Beikerstrītā. Tikmēr es paturēšu šo fotogrāfiju pie sevis. Iespējams, ka man ievajadzēsies jūsu klātbūtnes un palīdzības mazā ekspedīcijā šonakt, ja mani slēdzieni izrādīsies pareizi. Pagaidām uz redzi un labu veiksmi!

Mēs ar Šerloku Holmsu devāmies kājām uz Haistrītu un iegājām brāļu Hārdingu veikalā; kur krūšutēls bija nopirkts. Jauns pārdevējs pavēstīja, ka misters Hārdings ieradīsies veikalā tikai pievakarē, bet viņš pats nevar nekādas ziņas mums sniegt, jo tikai nesen sācis te strādāt. Holmsa seja pauda vilšanos un īgnumu.

—    Ko lai dara, Votson, nevar jau pastāvīgi gaidīt uz veiksmi, — viņš beidzot sacīja. — Vajadzēs pienākt vēlāk, ja jau dienu mistera Hārdinga šeit nebūs. Kā jūs būsiet nojautis, man gribas izpētīt šo krūšutēlu vēsturi no pašiem pirmsākumiem, lai noskaidrotu, vai pie to rašanās nav bijuši kādi dīvaini apstākļi, kas nosacījuši to turpmāko likteni. Dosimies pagaidām pie mistera Morza Hadzona uz Kenningtonrodu un paraudzīsimies, vai viņš nevar mums padarīt skaidrāku šo mīklu.

Mēs braucām veselu stundu, kamēr sasniedzām gleznu tirgotāja veikalu. Viņš bija mazs resnītis ar sarkanu seju un kašķīgu raksturu.

—    Jā, ser. Sadauzīja uz manas letes, ser, — viņš sacīja.

—    Kālabad gan mēs maksājam nodokļus, ja kurš katrs nelietis var ielauzties mūsu veikalā un sabojāt preci? Jā, ser, tas biju es, kas pārdeva doktoram Bārnikotam abus krūšutēlus. Kauns un negods, ser! Anarhistu sazvērestība, nekas cits tas nevar būt, tā es domāju. Tikai anarhisti spējīgi dauzīt statujas. Sarkanie republikāņi, tā es viņus dēvēju. Kur dabūju šos krūšutēlus? Nesaprotu, kāds tam sakars ar šo notikumu. Nu, ja jums patiešām tas jāzina, tad varu arī pateikt. Nopirku no Geldera un Co Čērčstrītā, Stepnijā. Cik nopirku? Trīs. Divi un viens ir trīs. Divus pārdevu doktoram Bārnikotam, trešo sasita manā veikalā gaišā dienas laikā. Vai pazīstu cilvēku, kas redzams šai fotogrāfijā? Nē, nepazīstu. Tomēr — pazīstu gan. Tas ir Bepo, itālietis, amatnieks. Sad tad pastrādā manā veikalā. Viņš var taisīt kokgriezumus, apzeltīt ietvarus, prot no visa pa druskai. Aizgāja no manis pirms nedēļas, kopš tā laika neesmu par viņu nekā dzirdējis. Kur viņš patlaban, arī nezinu. Aizgāja divas dienas pirms tam, kad man sasita krūšutēlu. Strādāja tīri labi.

— Morzs Hadzons sniedza mums vairāk ziņu, nekā varējām gaidīt, — Holmss teica, kad izgājām no veikala.

—    Tātad šis Bepo piedalījies notikumos Kenningtonā un arī tanīs, kas norisinājušies Kensingtonā. Tāda fakta dēļ nav žēl nobraukt desmit jūdzes. Un tagad, Votson, brauksim uz Stepniju pie Geldera un Co, uz krūšutēlu dzimteni. Nešaubos, ka arī tur dzirdēsim daudz ko interesantu.

Mēs lielā steigā izjoņojām cauri augstāko aprindu Londonai, viesnīcu Londonai, literārajai Londonai, komersantu Londonai, jūrnieku Londonai un beidzot nokļuvām ar īres namiem pieblīvētajā piekrastes rajonā. Te mudžēt mudžēja no visām Eiropas malām saplūduši bezdarbnieki. Platā ielā, kur kādreiz bija mituši turīgi tirgotāji, mēs atradām meklēto darbnīcu lielā, ar kapu pieminekļiem pieblīvētā pagalmā. Darbnīcā, plašā telpā, strādāja kādi piecdesmit vīri, kuri nodarbojās ar grebumiem un veidošanu, īpašnieks, zaļoksnējs gaišmatains vācietis, pieklājīgi saņēma mūs un izsmeļoši atbildēja uz visiem jautājumiem. Ieraksti viņa grāmatās liecināja, ka no Napoleona galvas, kuru Devins veidojis marmorā, iegūti daudzi atlējumi, bet tie trīs krūšutēli, kurus apmēram pirms gada viņš nosūtījis Morzam Hadzonam, sastāda pusi no atsevišķas atlej umu partijas. Pārējos trīs šīs partijas krūšutēlus viņš pārdevis brāļiem Hārdingiem Kensingtonā. Nē, šie seši krūšutēli rie ar ko nav atšķīrušies no visiem pārējiem. Nē, viņš nezina, aiz kādiem iemesliem cilvēkam var ienākt prātā iznīcināt tos, šāda doma viņam liekas smieklīga. Vairumtirdzniecībā krūšutēlu cena seši šiliņi, mazumtirdzniecībā par tiem var dabūt divpadsmit šiliņus un vēl vairāk. Krūšutēlus gatavo tā: iztaisa divus nolējumus no abām sejas pusēm un tad salīmē kopā. Visu to dara itālieši šai pašā telpā. Kad krūšutēls gatavs, to noliek uz galda gaitenī, lai tas izžūst, un pēc tam sūta uz noliktavu. Vairāk nekā viņš nevar pastāstīt.

Bet tad Holmss parādīja darbnīcas īpašniekam fotogrāfiju, un tā viņu taisni pārsteidzoši ietekmēja. Viņa seja pietvīka dusmās, uzacis noslīga pār zilajām teitoņa acīm.

—    Ak tu, nelietis! — viņš izsaucās. — Jā, es viņu labi pazīstu. Mana darbnīca bauda vispārēju cieņu un tikai vienu reizi tās pastāvēšanas laikā te ieradās policija — un šā subjekta dēļ! Tas notika pirms gada. Viņš bija ievainojis uz ielas ar nazi kādu citu itālieti un policija sekojusi viņam. Te viņu arī apcietināja. Viņu sauc Bepo, uzvārdu nezinu. To negodu es biju pelnījis — kam pieņēmu darbā cilvēku ar tik atbaidīgu seju! Tomēr strādnieks viņš bija labs, viens no labākajiem.

—    Kādu sodu viņam piesprieda?

—    Tā kā ievainotais palika dzīvs, tad tikai gadu cietuma. Bez šaubām, tagad viņš jau brīvībā, bet te viņš nedrīkst vairs rādīties. Pie manis strādā viņa brālēns, varbūt viņš var pateikt jums, kur tagad atrodas Bepo.

—    Nē, nē, — Holmss iesaucās, — nesakiet viņam ne vārda, es jūs lūdzu, neviena vārda! Šis gadījums ir ļoti nopietns, un, jo vairāk es tanī iedziļinos, jo nopietnāks tas man šķiet. Jūsu grāmatā atzīmēts, ka šie krūšutēli pārdoti pērn, trešajā jūnijā. Vai nevarat pateikt, kad arestēja Bepo?

—    To es varu dabūt zināt pēc algu izmaksas kvītīm, — Gelders atbildēja. — Jā, — viņš turpināja, mirkli pašķirstījis savus papīrus, — pēdējā alga viņam izmaksāta divdesmitajā maijā.

—    Pateicos, — Holmss sacīja. — Negribu atņemt jums vairāk laika un pārbaudīt jūsu pacietību.

Palūdzis atvadoties nevienam nestāstīt par šo sarunu, Holmss .pameta darbnīcu, un mēs atgriezāmies pilsētas rietumu daļā.

Lenča laiks sen bija garām, bet mums izdevās uz ātru roku šo to iekost kādā restorānā. Pie ieejas pārdeva avīzes, turpat bija novietots plakāts, uz kura ar lieliem burtiem rakstīts «Noziegums Kensingtonā. Vājprātīgs slepkava». Ieskatījušies avīzē, mēs pārliecinājāmies, ka misteram Horeisam Hārkeram tomēr izdevies ievietot tanī savu rakstu. Divas slejas pildīja sensacionālā notikuma frāžainais atstāsts. Holmss izklāja avīzi uz galda un ēzdams lasīja. Reizes divas viņš iespurcās.

—    Viss kārtībā, Votson, — viņš noteica. — Paklausieties: «Taisni prieks apzināties, ka nevar būt dažādu domu par šo notikumu, jo misters Lestreids, pats pieredzē- jušākais policijas aģents, un misters Šerloks Holmss, plaši pazīstams konsultants un eksperts krimināllietās, nākuši pie vienprātīga slēdziena, ka ērmīgā notikumu virtene, kas tik traģiski noslēgusies, liecina par vājprātību, nevis par noziegumu. Mūsu izklāstītos faktus var izskaidrot tikai ar prāta aptumšošanos.» Prese, Votson, ir augstvērtīgs iestādījums, ja vien prot to pareizi izmantot. Un tagad, ja esat jau paēdis, atgriezīsimies Kensingtonā un paklausīsimies, ko mums pastāstīs firmas «Brāļi Hārdingi» īpašnieks.

Šā lielā tirdzniecības nama nodibinātājs izrādījās nasks, šaudīgs vīrelis, ļoti kustīgs un straujš, attapīgs un pļāpīgs.

—    Jā, ser, es visu zinu no vakara avīzēm. Misters Ho- reiss Hārkers pastāvīgi iepērkās pie mums. Mēs pārdevām viņam šo krūšutēlu pirms dažiem mēnešiem. Mēs nopirkām veselus trīs no Geldera un Co Stepnijā. Visi jau pārdoti. Kam? Es ieskatīšos savās tirdzniecības grāmatās un pateikšu. Jā, te man atzīmēts: viens krūšutēls misteram Hārkeram, otrs — misteram Džozaijam Braunam Cizvikā, Laburnumvelijā, Laburnumlodžā, trešais — misteram Sendfordam Rīdingā, Lovergrovrodā. Nē, šo cilvēku uz fotogrāfijas nekad neesmu redzējis. Reti gadās redzēt tik neglītu seju, tādu tik drīz vis nevar aizmirst, vai ne? Vai pie manis strādā itālieši? Jā, ir viens otrs starp gadījuma darba strādniekiem. Protams, ka viņiem iespējams ieskatīties pasūtījumu grāmatā. Mums nav nekāda iemesla turēt to aiz atslēgas. Jā, tas ir ērmīgs notikums, un es ceru, jūs darīsiet man zināmu, kā tas noskaidrosies.

Kamēr misters Hārdings runāja, Holmss šo to pierakstīja. Viņš izskatījās visai apmierināts. Tomēr viņš man nekā nepaskaidroja, tikai sacīja, ka jāpasteidzas, jo Lestreids jau gaida. Patiešām, kad mēs ieradāmies Beikerstrītā, Lestreids nepacietīgi staigāja pa istabu. Pēc viņa svarīgā izskata nebija grūti uzminēt, ka šī diena viņam nav bijusi neauglīga.

—   Kas jums šodien laimējies, Holms? — viņš tūliņ jautāja.

—    Mums nācās kārtīgi pastrādāt, un mūsu darbs nebija veltīgs, — mans draugs atbildēja. — Mēs apmeklējām abus tirgotājus un darbnīcas īpašnieku. Es izsekoju ikviena krūšutēla likteni no paša sākuma.

—    Krūšutēla likteni! — Lestreids izsaucās. — Labi, labi, mister Holms, katram savas metodes, un es nedomāju lielīties, bet man šķiet, ka esmu šodien vairāk sasniedzis nekā jūs. Es noskaidroju nogalinātā personību.

—    Ko jūs sakāt!

—   Bez tam atklāju nozieguma iemeslu.

—    Lieliski!

—    Mums ir inspektors, kura specialitāte ir itāliešu kvartāli. Nogalinātajam kaklā karājās katoļu krustiņš, turklāt arī tumšā sejas krāsa lika domāt, ka viņš ir dienvidnieks. Hils pazina viņu no pirmā acu uzmetiena. Viņu sauc Pjetro Venuči, viņš ir no Neapoles un pats briesmīgākais slepkavnieks Londonā. Viņš saistīts ar mafiju — jūs zināt, tā ir slepena politiska organizācija, kura nogalina visus savus pretiniekus. Kā redzat, viss sāk noskaidroties. Viņa slepkava droši vien arī itālietis un mafijas loceklis. Pjetro viņu izsekojis. Viņš nēsājis kabatā ienaidnieka fotogrāfiju, lai nejauši nenodurtu kādu citu. Viņš redzējis, ka ienaidnieks ieiet namā, nogaidījis, kad tas iznāk, uzbrucis un nāvīgi ievainojis. Ko jūs par to domājat, mister Holms?

Holmss atzinīgi spieda viņam roku.

—    Teicami, Lestreid, teicami! — viņš izsaucās. — Bet es gan lāgā nesaprotu, kā jūs te piekombinēsiet klāt krūšutēlu dauzīšanu.

—    Atkal tie krūšutēli! Jūs nekādi nevarat izmest tos no galvas. Galu galā tas taču ir tīrais nieks. Sīka zādzība, par kuru var piespriest pusgadu cietuma. Slepkavība — tai pavisam cita vērtība, un, kā redzat, visi pavedieni man jau rokā.

—   Kā esat nodomājis rīkoties?

—    Gluži vienkārši — došos kopā ar Hilu uz itāliešu kvartālu, uzmeklēsim šai fotogrāfijā attēloto vīru un arestēsim viņu par slepkavību. Vai gribat nākt līdzi?

—    Labāk ne. Man šķiet, mēs gūsim panākumus daudz vienkāršākā veidā. Galvot gan nevaru, jo tas atkarīgs … Vārdu sakot, tas atkarīgs no tāda apstākļa, pār kuru mēs neesam noteicēji. Divi punkti par, viens pret. Es ceru, ka mēs arestēsim noziedznieku, ja jūs šonakt dosieties mums līdzi.

—    Uz itāliešu kvartālu?

—    Nē. Manuprāt, daudz drošāk meklēt viņu Čizvikā. Ja jūs, Lestreid, brauksiet man šonakt līdzi uz Čizviku, es apsolu, ka rīt došos kopā ar jums uz itāliešu kvartālu. Nebūs nekāda nelaime, ja šo gājienu atliks uz vienu nakti. Un nu vajag nosnausties, jo iziet no mājas pirms vienpadsmitiem nav nozīmes, bet atgriezties mums izdosies droši vien tikai uz rīta pusi. Paēdiet pusdienas pie mums, Lestreid, un atlaidieties uz dīvāna, bet jūs, Votson, piezvaniet, lai ierodas izsūtāmais. Man steigšus jānosūta vēstule.

Holmss aizvadīja vakaru, kravādamies pa vecu avīžu grēdām, ar kurām bija piekrauts pilns mūsu pieliekamais. Kad viņš beidzot iznāca no turienes, viņa acis staroja uzvaras priekā, tomēr viņš nekā neteica par meklējumu rezultātiem. Es jau tā biju izpētījis sava drauga metodes, ka, pat neizprazdams viņa nodomu visā visumā, nojautu, kā viņš cer notvert noziedznieku. Sis dīvainais noziedznieks mēģinās iznīcināt abus atlikušos krūšutēlus, un viens no tiem atrodas Čizvikā. Neapšaubāmi mūsu šās nakts izlūkgājiena mērķis ir pienākt viņu nozieguma vietā. Es nevarēju vien beigt jūsmot par Holmsa atjautību, kad viņš tīšuprāt sniedza žurnālistam pilnīgi aplamus norādījumus, lai pārliecinātu noziedznieku, ka tas var rīkoties bez jebkāda riska. Un es nebrīnījos, kad Holmss ieteica man paķert līdzi revolveri. Pats viņš paņēma iemīļoto ieroci — medību pātagu, kuras kāts bija pildīts ar svinu.

Pulksten vienpadsmitos pie mūsu durvīm apstājās kebs. Mēs pārbraucām pa Hemersmitas tiltu uz Temzas pretējo krastu. Te braucējs saņēma rīkojumu pagaidīt. Mēs devāmies kājām uz priekšu un drīz vien sasniedzām vientuļu aleju, ko ielenca glīti namiņi ar dārziņiem. Ielas luktura gaismā mēs uz kāda namiņa vārtiņiem izlasījām uzrakstu «Laburnumlodža». Iemītnieki droši vien gulēja, jo viss nams bija tumšs, tikai apaļais lodziņš virs ieejas durvīm

blāvi spīdēja, metot gaišu plankumu uz celiņa. Mēs iegājām dārziņā un noslēpāmies žoga blīvajā ēnā.

Gaidīšana nevilkās pārāk ilgi un nobeidzās negaidīti un dīvaini. Pēkšņi bez kāda brīdinājuma dārza vārtiņi pavērās — un lokans tumšs stāvs, ašs un kustīgs kā pērtiķis, pašāvās mums garām pa celiņu un, pavīdējis lodziņa mestajā gaismas starā, nozuda nama melnajā ēnā. Iestājās ilgs klusums, un mēs gaidījām, elpu aizturējuši. Beidzot mūsu ausis uztvēra nelielu iebrikšķēšanos — tur atvērās logs. Atkal iestājās klusums. Noziedznieks klaiņoja pa namu. Mēs pēkšņi ieraudzījām istabā iemirdzamies viņa lukturīti. Tur nebija meklētā, jo pēc mirkļa gaisma atspīdēja citā istabā.

—   Iesim pie vaļējā loga. Mēs viņu saķersim, kad viņš lēks ārā, — Lestreids čukstēja.

Tomēr noziedznieks izlēca pa logu, pirms mēs vēl paguvām pakustēties. Viņš apstājās gaismas starā, turēdams padusē kaut ko baltu, un zaglīgi apskatījās visapkārt. Nomaļās ielas klusums viņu nomierināja. Uzgriezis mums muguru, viņš nolika nesamo zemē, tad dzirdējām stipra sitiena troksni, klabināšanu un čirkstēšanu. Viņš bija tā iegrimis darbā, ka nesaklausīja mūsu piesardzīgos soļus. Holmss uzlēca viņam uz muguras kā tīģeris, mēs ar Les- treidu sagrābām viņa rokas un saslēdzām tās. Kad viņš atskatījās, es ieraudzīju neglītu, bālu niknumā saviebtu seju un pazinu cilvēku, ko biju redzējis fotogrāfijā.

Taču Holmss neveltīja uzmanību gūsteknim. Viņš jo rūpīgi pārbaudīja to, ko gūsteknis bija iznesis no nama. Tas bija gabalos sadauzīts Napoleona krūšutēls, pilnīgi tāds pats, kādu jau šorīt bijām redzējuši. Holmss pa kārtai aplūkoja katru lausku, taču tās nekādi neatšķīrās no parastajām ģipša drumslām. Līdzko viņš bija ticis galā, durvis atvērās un mūsu priekšā nostājās nama īpašnieks — labsirdīgs drukns vīrietis kreklā un biksēs.

—   Misters Džozaija Brauns, ja nemaldos? — Holmss apvaicājās.

—    Jā, ser. Un jūs, bez šaubām, esat misters Šerloks Holmss. Man atnesa jūsu vēstuli, un es rīkojos tā, kā jūs ieteicāt. Mēs noslēdzām durvis un gaidījām, kas notiks. Prieks redzēt, ka nelietis jums rokā. Lūdzu, ienāciet, džentlmeņi, iedzersiet ceļakāju.

Taču Lestreidam gribējās jo ātrāk nogādāt gūstekni drošībā, un pēc brītiņa kebs jau veda mūs četrus uz Londonu. Gūsteknis nerunāja ne vārda, tikai nikni glūnēja uz mums caur nokārušos cirtaino matu cekulu.

Policijas iecirkni viņu izkratīja. Kabatā atrada dažus šiliņus un garu kinžalu ar asiņu plankumiem uz roktura.

—    Viss kārtībā, — Lestreids teica, atvadoties no mums. — Hils pazīst šo publiku un bez pūlēm noskaidros, kas viņš tāds ir. Jūs redzēsiet, ka mana teorija izrādīsies pilnīgi pareiza. Tomēr esmu ļoti pateicīgs jums, mister Holms, ka jūs tik meistarīgi sarīkojāt šim nelietim slazdus. Es vēl līdz šim nesaprotu, kā jums ienāca tas prātā.

—    Šī vēlā stunda nav īsti piemērota paskaidrojumiem, — Holmss sacīja, — turklāt daži sīkumi vēl nav pilnīgi skaidri, bet šī lieta ir tāda, kas nepieciešami jānoved līdz galam. Ja iegriezīsieties šodien pie manis ap sešiem, es jums pierādīšu, ka mēs pat šobrīd vēl īsti neizprotam šā savdabīgā notikuma īsto jēgu.

Vakarā ieradies Lestreids paziņoja, ka izdevies noskaidrot noziedznieka personību. Viņu sauc Bepo, viņš ir pats nelabojamākais slaists visā itāliešu kolonijā. Kādreiz viņš bijis izveicīgs akmeņkalis un godīgi pelnījis savu maizi, bet tad nogājis neceļos un divas reizes sēdējis cietumā: pirmo reizi par kādu sīku zādzību, otro — par kāda savieša ievainošanu. Angliski viņš runā teicami. Līdz šim nav skaidrs, kāpēc viņš dauzījis krūšutēlus, un viņš stūrgalvīgi atteicas atbildēt uz šo jautājumu. Policijai izdevies noskaidrot, ka viņš pats prot tos pagatavot un to arī darījis, strādājot Geldera darbnīcā. Visas šīs ziņas, kuru lielākā daļa nebija mums vairs sveša, Holmss noklausījās ar pieklājīgu uzmanību, bet es, viņu labi pazīdams, nopratu, ka viņa domas kavējas citur, un, par spīti viņa savaldībai, skaidri redzēju, ka viņš kaut ko gaida un par kaut ko nobažījies. Tad atskanēja zvans, viņš pietrūkās kājās, un acis viņam iemirdzējās. Pēc mirkļa istabā ienāca pusmūža vīrs ar sarkanu seju un sirmu vaigu bārdu. Labajā rokā viņš turēja vecmodīgu čemodāniņu, ko ienācis nolika uz galda.

—    Vai varu satikt misteru Šerloku Holmsu?

Mans draugs smaidīdams palocījās.

—    Misters Sendfords no Rīdingas, ja nemaldos?

—   Jā, ser. Es laikam esmu mazliet nokavējies, bet vilcienu saraksts sastādīts pavisam aplam. Jūs rakstījāt man par krūšutēlu, ko esmu nopircis.

—    Pilnīgi pareizi.

—    Es paņēmu jūsu vēstuli līdzi. Jūs rakstāt: «Vēlēdamies iegūt Devina veidotā Napoleona krūšutēla atlējumu, piedāvāju desmit mārciņas par to atlējumu, kas pieder jums.» Vai tā tas ir?

—    Tieši tā.

—   Jūsu vēstule mani ļoti pārsteidza, jo es nevarēju saprast kā jūs dabūjāt zināt, ka man ir šīs krūšutēls.

—    Tas izskaidrojams ļoti vienkārši. Misters Hārdings, tirdzniecības nama «Brāļi Hārdingi» īpašnieks, pateica man, ka pārdevis šo pēdējo krūšutēlu jums, un iedeva man jūsu adresi.

—    Saprotu, Bet vai viņš jums pateica, cik esmu samaksājis par pirkumu?

—   Nē.

—    Es esmu godīgs cilvēks, kaut arī ne sevišķi bagāts. Samaksāju tikai piecpadsmit šiliņus un gribu, lai jūs to zinātu, pirms saņemu no jums desmit mārciņas.

—   Tāda smalkjūtība dara jums godu, mister Sendford. Taču es pats piedāvāju šo cenu un gribu to arī maksāt.

—    Ļoti cildeni no jūsu puses, mister Holms. Es paņēmu krūšutēlu līdzi, kā jūs lūdzāt. Te tas ir.

Viņš attaisīja čemodānu, un mēs beidzot ieraudzījām uz galda pilnīgi veselu to krūšutēlu, ko līdz šim bijām skatījuši tikai drumslu veidā.

Holmss nolika uz galda desmit mārciņas un papīra lapu.

—    Esiet tik laipns, mister Sendford, parakstiet šo papīru liecinieku klātbūtnē. Tanī sacīts, ka jūs piešķirat man visas tiesības uz šo krūšutēlu. Kā redzat, es esmu tālredzīgs. Nekad iepriekš nevar zināt, kā izveidosies apstākļi. Pateicos, mister Sendford! Te ir jūsu nauda. Vēlu jums visu labu.

Kad mūsu apmeklētājs aizgāja, Šerloks Holmss atkal pārsteidza mūs. Viņš izņēma no kumodes tīru baltu galdautu un uzklāja uz galda. Tad viņš nolika nule nopirkto krūšutēlu galda vidū, pacēla savu medību pātagu un iezvēla ar smago kātu Napoleonam pa pauri. Tēls saplīsa gabalos, un Holmss sevišķi rūpīgi aplūkoja katru gabaliņu. Beidzot, uzvaroši iesmiedamies, viņš pasniedza mums lausku, kurā atradās kaut kas apaļš, tumšs kā pudiņā iecepta rozīne.

—   Džentlmeņi, — viņš izsaucās, — atļaujiet jūs iepazīstināt ar Bordžiju slaveno melno pērli!

Mēs ar Lestreidu klusējām, tad pēkšņā aizrautībā sākām aplaudēt kā teātrī pēc veiksmīga izrādes noslēguma. Holmsa bālie vaigi sārtojās, un viņš palocījās kā dramaturgs, ko skatītāju aplausi izsaukuši uz skatuves. Bija tādi reti mirkļi, kad šis saltais prātnieks pakļāvās gluži cilvēciskai tieksmei pēc apbrīna un atzinības. Izcili lepnais un atturīgais gars, kurš ar nievām novērsās no jebkuras lētas popularitātes, bija tomēr spējīgs just aizkustinājumu, kad draugi viņu apbrīnoja un uzteica.

— Jā, džentlmeņi, — viņš sacīja, — tā ir pati slavenākā pērle pasaulē, un, par laimi, man izdevās domās izsekot tās likteni no firsta Kolonnas guļamistabas Dakras hotelī, kur tā pazuda, līdz pēdējam no sešiem Napoleona krūšutēliem, kas pagatavoti Geldera darbnīcā.

Jūs, protams, atceraties, Lestreid, šā dārguma sensacionālo pazušanu un Londonas policijas veltīgās pūles atrast to. Policija griezās arī pie manis pēc palīdzības, bet es toreiz neko nespēju darīt. Aizdomas krita uz firstienes istabeni, itālieti, kurai Londonā bija brālis, taču nekādus sakarus starp tiem neizdevās atklāt. Istabeni sauca par Lukreciju Venuči, un es nešaubos, ka Pjetro, ko pirms dažām dienām nogalināja, ir viņas brālis. Pārskatot vecās avīzes, noskaidrojās, ka pērle pazudusi divas dienas pirms Bepo aresta, bet Bepo arestēja Geldera darbnīcā, kad tur atlēja šos krūšutēlus.

Tagad jums ir skaidra notikumu secība. Pērle atradās pie Bepo. Iespēj ams, ka viņš bija to nozadzis Pjetro; iespējams, ka viņš pats bija Pjetro līdzdalībnieks; iespējams, ka viņš bija vidutājs starp Pjetro un viņa māsu. Mums īstenībā nav svarīgi, kurš no šiem pieņēmumiem pareizs. Svarīgi tas, ka pērle bija pie Bepo, kad policija dzinās viņam pakaļ.

Viņš patvērās savā darba vietā, zinādams, ka viņa rīcībā tikai dažas minūtes, lai noslēptu vērtīgo laupījumu, kuru noteikti atradīs, ja viņu sāks pārmeklēt. Gaitenī žuva seši ģipša krūšutēli. Viens vēl bija gluži mīksts. Bepo, būdams izveicīgs savā darbā, aši iztaisīja iedobumu valgajā ģipsī, noglabāja tur pērli un ar pāris vilcieniem atkal nogludināja krūšutēlu. Tā bija lieliska glabātuve, tādā pērli neviens nevarēja atrast. Taču Bepo piesprieda gadu ieslodzījumā, un tikmēr visi seši krūšutēli izklīda pa Londonu. Bepo nezināja, kurā atrodas viņa dārgums. Pērli varēja atrast, tikai sadauzot tos. Tomēr Bepo nepaļāvās izmisumam. Viņš sāka savus meklējumus aizrautīgi un sistemātiski. No brālēna, kurš strādāja pie Geldera, viņš dabūja zināt, kādām firmām krūšutēli pārdoti. Viņam palaimējās iestāties darbā pie Morza Hadzona, un viņš uztapa trim krūšutēliem uz pēdām. Tajos pērles nebija. Ar radu palīdzību viņš noskaidroja, kam pārdoti pārējie. Pirmais atradās pie Hārkera. Tur Bepo sastapās ar savu sabiedroto, kurš uzskatīja Bepo par vainīgu pērles nozaudēšanā, un starp viņiem izcēlās kautiņš.

—   Ja Pjetro bija viņa sabiedrotais, kāpēc tad Pjetro nēsāja līdzi Bepo fotogrāfiju? — es ievaicājos.

—    Lai varētu iztaujāt par viņu citas personas — tas ir ticamākais pieņēmums. Vārdu sakot, es nācu pie slēdziena, ka pēc slepkavības Bepo ne tikai neatliks, bet paātrinās meklēšanu. Viņš centīsies aizsteigties priekšā policijai, baidīdamies, ka tā neatklāj viņa noslēpumu. Protams, es nevarēju apgalvot, ka viņš nav jau atradis pērli tai krūšutēlā, kas piederēja Hārkeram. Es pat skaidri nezināju, vai tā ir tieši pērle, bet man bija skaidrs, ka viņš kaut ko meklē, jo sasita nozagtos krūšutēlus tikai tādās vietās, kur bija pietiekami gaišs. Hārkeram piederošais krūšutēls bija viens no trim, tātad izredzes bija tieši tādā proporcijā, kā es teicu: divi — par, viens — pret. Atlika divi krūšutēli, un es sapratu, ka viņš sāks ar to, kas atrodas Londonā. Es brīdināju nama iemītniekus, lai izbēgtu no otras traģēdij as, un mums laimējās. Ap to laiku es jau noteikti zināju, ka mēs dzenamies pēc Bordžiju pērles. Noslepkavotā uzvārds saistīja visus šos faktus. Palika tikai viens krūšutēls — tas, kas atradās Rīdingā, — un pērle varēja būt vienīgi tanī. Es nopirku šo krūšutēlu jūsu klātbūtnē, un, lūk, te ir pērle.

Mēs kādu brīdi klusējām.

—    Jā, — noteica Lestreids, — es daudzkārt esmu dabūjis pārliecināties par jūsu neparastajām spējām, mister Holms, bet ar tādu meistarību man vēl nebija gadījies sastapties.

—    Pateicos! — sacīja Holmss. — Pateicos!

DIŽCILTĪGAIS VECPUISIS

Lorda Sent-Saimona kāzas un to dīvainais noslēgums jau sen vairs nenodarbina tās augstās aprindas, pie kurām pieder nelaimīgais līgavainis. Jauni pikantāki skandāli aizēnojuši šo nu jau četrus gadus veco drāmu, bet, tā kā man pamats domāt, ka daudzi fakti palikuši nezināmi plašai publikai, un tā kā šis notikums noskaidrojās galvenokārt ar mana drauga Šerloka Holmsa palīdzību, tad manas atmiņas par viņu būtu nepilnīgas bez šīs interesantās epizodes īsa atstāsta.

Kādu dienu, dažas nedēļas pirms manām kāzām, kad es vēl dzīvoju kopā ar Holmsu Beikerstrītā, viņš, atgriezdamies no pēcpusdienas pastaigas, atrada uz galda vēstuli. Es biju visu dienu nosēdējis mājās, jo pēkšņi sacēlies saltais rudens vējš un stiprais lietus ietekmēja lielā kalibra lodi, ko biju atnesis kājā līdzi no kara gājiena uz Afganistānu, un ievainojums truli smeldza. Atlaidies vienā atzveltnes krēslā un uzlicis kājas uz otra, es apkrāvos ar avīzēm, taču drīz vien dienas ziņas man apnika. Aizmetis avīzes, es vēroju ģerboni un monogrammu uz aploksnes un laiski prātoju, kas gan varētu būt šis mana drauga dižciltīgais korespondents.

—    Jūs gaida korespondence no augstākām aprindām, — es piezīmēju, kad Holmss ienāca istabā. — Ar rīta pastu jūs, ja nemaldos, saņēmāt vēstules no zivju tirgotāja un upes uzrauga.

—   Manas korespondences daudzveidība piešķir tai sevišķu jaukumu, — viņš smaidīdams atbildēja, — un vairumā gadījumu, jo vienkāršāks vēstules autors, jo interesantāka pati vēstule. Taču šoreiz, manuprāt, tas būs viens no tiem nepanesamajiem oficiālajiem ielūgumiem, kuri spiež cilvēku vai nu nogarlaikoties līdz nāvei, vai kaut kā izmeloties.

Viņš atlauza zīmogu un pārlaida acis pār saturu.

—    O, te mums darīšana ar kaut ko interesantāku!

—    Tātad tas nav ielūgums?

—    Nē, gluži lietišķa vēstule.

*— Un no augstdzimta klienta?

—   Viena no pašiem dižciltīgākajiem Anglijā.

—    Apsveicu, dārgais draugs!

—    Ticiet, ka es neizliekos, Votson, ja dodu goda vārdu, ka mana klienta sabiedriskais stāvoklis ir nesalīdzināmi nenozīmīgāks man nekā tas gadījums, kas viņu atvedis pie manis. Tomēr iespējams, ka šis gadījums būs interesants. Jūs pēdējā laikā diezgan cītīgi lasījāt avīzes, vai ne?

—    Kā redzat, — es paīgni atteicu, norādīdams uz kaktā sakrauto prāvo kaudzi. — Nekā cita jau man nebija ko darīt.

—     Man tas nāk par labu, jo ceru, ka jūs varēsiet sniegt man nepieciešamās ziņas. Es parasti lasu tikai atskaites par kriminālnotikumiem un pirmās lappuses sludinājumus. Tā ir ļoti pamācoša lasāmviela. Ja jūs esat vērīgi sekojis visiem ikdienas notikumiem, tad, bez šaubām, būsiet lasījis par lordu Sent-Saimonu un viņa kāzām?

—    O jā, turklāt ar vislielāko interesi!

—    Ļoti labi. Šo vēstuli sūta lords Sent-Saimons. Es jums to izlasīšu, bet jūs vēlreiz pārskatīsiet avīzes un pateiksiet man visu, kas par šo lordu rakstīts. Klausieties:

«Godātais mister Šerlok Holms! Lords Bekvoters apgalvoja, ka es varu pilnīgi paļauties uz Jūsu asredzību un spēju glabāt noslēpumus, tāpēc esmu nolēmis griezties pie Jums pēc padoma ļoti nepatīkamā gadījumā sakarā ar manām kāzām. Misters Lestreids no Skotlendjarda jau sācis izmeklēšanu, bet viņš neko neiebilst pret Jūsu iesaistīšanu šai lietā un pat domā, ka tas nāktu tikai par labu. Ieradīšos pie Jums šodien pulksten četros pēc pusdienas un ceru, ka, ievērojot mana gadījuma ārkārtīgo svarīgumu, Jūs atliksiet visas citas darīšanas, ja tās paredzētas šai laika sprīdī. Ar cieņu Roberts Sent-Saimons.» Vēstule sūtīta no Grosvenoras savrupmājas, rakstīta ar zoss spalvu, un dižciltīgajam lordam gadījies notraipīt ar tinti labās rokas mazo pirkstiņu, — Holmss piezīmēja, salocīdams vēstuli.

—    Viņš būs pulksten četros. Patlaban ir trīs. Pēc stundas viņš būt klāt.

—    Tikmēr es ar jūsu palīdzību paspēšu visu vajadzīgo noskaidrot. Pārskatiet avīzes un sakārtojiet ziņas hronoloģiskā kārtībā, kamēr es palūkošos, kas īsti ir šis mūsu klients. — Viņš nocēla no plaukta virs kamīna biezu grāmatu sarkanā iesējumā un sāka šķirstīt, noguldījis uz ceļgaliem. — Te jau viņš ir — Roberts Volsingems de Virs Sent-Saimons, Balmoralas hercoga otrais dēls. Hm! Ģerbonis: zils laukums, trīs dzelkšņi virs caunādas strēmeles. Dzimis 1846. gadā. Tātad viņam četrdesmit viens gads — pilnīgi nobriedis ģimenes dzīvei. Bijis ministra vietnieks iepriekšējā koloniju ministrijas sastāvā. Viņa tēvs, hercogs, bijis kādu laiku ārlietu ministrs. No tēva puses Plantagenetu pēcnācējs, no mātes — Tjudoru. Nu, tas mums nekā nedod. Redzu, ka man jāgriežas pie jums, Votson, pēc solīdākām ziņām.

—    Tās es viegli sameklēju, jo notikumi norisinājās šais dienās un dūrās man acīs. Es tikai tāpēc nekā nesacīju jums, ka jūs bijāt aizņemts, un tad jums nepatīk, ja jūsu uzmanību novirza sānis.

—    A, jūs domājat to notikumu Grosvenorskverā ar mēbeļu pārvadājamo segto ori? Tas jau pilnīgi noskaidrots — starp citu, viss bija skaidrs jau pašā sākumā. Lūdzu, celiet man priekšā to, ko atradāt avīzēs!

—    Pirmā piezīme atrodas The Morning Post slejās un parādījās pirms vairākām nedēļām. «Ja var ticēt baumām, tad visā drīzumā gaidāmas lorda Roberta Sent-Saimona — Balmoralas hercoga otrā dēla un mis Hetijas Doranes — Aloizija Dorana, eskvaira, Kalifornija, Sanfrancisko, ASV, vienīgās meitas kāzas.»

—   īsi un skaidri, — piezīmēja Holmss, izstiepis garās, kalsnās kājas uz kamīna uguns pusi.

—    Tai pašā nedēļā kādā no augstāko aprindu avīzēm ievietots garāks raksts. Ahā, te tas ir. «Drīzumā nāksies izdot likumu, kas aizsargātu mūsu laulību tirgu, jo līdzšinējais brīvās tirdzniecības princips kaitīgi atsaucas uz mūsu pašmāju produkciju. Vara pār Lielbritānijas dižciltīgo namu atvasēm pamazām pāriet mūsu Aizatlantijas daiļo māsīcu rokās. Pēdējā nedēļā šo burvīgo iebrucēju trofeju saraksts papildinājies ar visai vērtīgu ieguvumu, l ords Sent-Saimons, pret kuru Amora bultas izrādījās bezspēcīgas vairāk nekā divdesmit gadus, paziņojis, ka nolēmis doties laulībā ar mis Hetiju Dorani, Kalifornijas miljonāra apburošo meitu. Mis Dorane, kuras graciozais augums un daiļā seja valdzināja sabiedrību Vestberihauza ballēs, ir vienīgais bērns un, pēc baumām, viņas pūra summa rakstāma ar sešiem cipariem, nemaz nerunājot par nākotnes izredzēm. Tā kā nav noslēpums, ka Balmoralas hercogs pēdējos gados bijis spiests izpārdot gleznu kolekciju, un lordam Sent-Saimonam pieder tikai neliela muižiņa Berčmorā, tad skaidrs, ka šī savienība nenāks par labu vienīgi Kalifornijas mantiniecei, kura viegli un aši pārvērtīsies no parastas republikas pilsones par titulētu Anglijas lēdiju.»

—    Vēl kaut kas? — Holmss žāvādamies ieminējās.

—    O jā, pat ļoti daudz. Vēl otra piezīme The Morning Post slejās, kur sacīts, ka laulības būs ļoti klusas un notiks Sv. Džordža baznīcā Hanoverskvērā piecu sešu tuvāko draugu klātbūtnē, pēc tam kāzinieki brauks uz mēbelētu savrupmāju Lankastergeitā, ko noīrējis misters Aloizijs Dorans. Pēc divām dienām, tas ir, pagājušo trešdien, minēts, ka kāzas notikušas un medus mēnesi jaunlaulātie pavadīs lorda Bekvotera muižā, Pītersfīldas tuvumā. Tas ir viss, kas teikts avīzēs pirms līgavas nozušanas.

—    Pirms kā? — Holmss izsaucās sasliedamies.

—   Pirms jaunlaulātās lēdijas nozušanas, — es atkārtoju.

.— Kad viņa īsti nozudusi?

'— Kāzu mielasta laikā.

—   Ahā! Šis gadījums izrādās interesantāks, nekā domāju. Nudien, pat dramatisks!

—   Jā, man arī šķita, ka gluži ikdienišķs šis gadījums nav.

—    Sievietes parasti pazūd pirms laulībām, dažreiz medus mēneša laikā, bet neatceros neviena gadījuma, kad tas būtu noticis tik zibenīgā ātrumā. Lūdzu, pastāstiet sīkāk, kas sakarā ar to minēts avīzēs.

—    Brīdinu, ka ziņas ir visai nepilnīgas.

—    Nekas, varbūt mums izdosies tās papildināt.

—    Vakar šis notikums pieminēts rīta avīzē. Es jums to nolasīšu. «Dīvains notikums labāko aprindu kāzās. Lorda Roberta Sent-Saimona ģimeni satricinājis mīklainais un augstākā mērā nomācošais gadījums lorda kāzās. Laulības, kā jau to ziņoja vakardienas avīzes, notika iepriekšējā rītā, taču tikai šodien varam apstiprināt dīvainās baumas, kas tik neatlaidīgi klīst apkārt. Par spīti draugu pūlēm visu noklusēt, šis notikums tā piesaistījis publikas uzmanību, ka nav nekādas nozīmes censties nesadzirdēt to, par ko runā malu malās.

Laulību ceremonija Sv. Džordža baznīcā Hanoverskvērā bija ļoti neuzkrītoša, piedalījās tikai līgavas tēvs misters Aloizijs Dorans, Balmoralas hercogiene, lords Bekvoters, lords Justess un lēdija Klara Sent-Saimoni (līgavaiņa jaunākais brālis un māsa) un lēdija Elisija Vitingtone. Pēc laulībām visi klātesošie devās uz mistera Aloizija Dorana namu Lankastergeitā, kur viņus gaidīja brokastis. Izrādās, tur nelielas nepatikšanas sagādājusi kāda nepazīstama sieviete, kura gribējusi ielauzties namā kopā ar kāzu viesiem, apgalvodama, ka viņai esot kaut kādas tiesības uz lordu Sent-Saimonu. Pēc ilgas un nepatīkamas scēnas namzinim un sulainim izdevies no nepazīstamās atbrīvoties. Par laimi, jaunlaulātā iegājusi namā pirms šīs neglītās iejaukšanās, apsēdusies pie kāzu mielasta kopā ar pārējiem, bet drīz sākusi sūdzēties, ka nejūtoties labi, un atgriezusies savā istabā. Viņas ilgā prombūtne likusies dīvaina, misters Dorans devies meitu meklēt, bet dabūjis zināt no istabenes, ka lēdija ieradusies savā istabā uz mirkli, apvilkusi mēteli, uzlikusi cepuri un izsteigusies ārā. Kāds sulainis apliecinājis, ka patiešām redzējis attiecīgi ģērbtu dāmu iznākam no nama, bet viņam prātā nenācis, ka tā varētu būt viņa saimniece, jo viņš bijis pārliecināts, ka lēdija sēž kopā ar viesiem. Pārliecinājies, ka meita pazudusi, misters Dorans kopā ar jaunlaulāto devušies uz policiju, kura stājusies pie enerģiskas meklēšanas un, jādomā, drīz būs spējīga noskaidrot šo pārsteidzošo notikumu. Tomēr līdz šim rītam nekādas jaunas ziņas nav pienākušas. Klīst baumas, ka darīšana ar šantāžu un policija apcietinājusi sievieti, kura mēģinājusi ielauzties kāzu namā, jo iespējams, ka aiz greizsirdības vai citiem motīviem šī sieviete piedalījusies jaunlaulātās nolaupīšanā.»

—    Tas ir viss?

—   Vēl viena piezīme citā rīta avīzē, taču diezgan ierosinoša.

—    Un kāda?

—    Tā ziņo, ka apcietināta mis Flora Milare, lēdija, kas v.iinīga pie skandāla kāzu dienā. Viņa agrāk bijusi dejotāja «Allegro» un vairākus gadus uzturējusi sakarus ar lordu Sent-Saimonu. Nekādu citu faktu nav, tā kā tagad jūs zināt visu, kas šai jautājumā parādījies avīzēs.

—   Tas patiešām ir ārkārtīgi interesanti. Nudien, būtu ļoti žēl, ja šāds gadījums paietu man garām. Ahā, tur kāds zvana, Votson. Ir jau dažas minūtes pāri četriem, un es nešaubos, ka tas būs mūsu dižciltīgais klients. Nedomājiet iet projām, man noteikti vajadzīgs liecinieks, kaut vai tikai tāpēc, lai atgādinātu, ja es ko piemirstu.

—   Lords Roberts Sent-Saimons! — svinīgi pieteica mūsu jauniņais kalpotājs, atvērdams durvis. Ienācējs bija džentlmenis ar patīkamu izglītota cilvēka seju, prāvu degunu, bāls. Viņa mutes līnijas pauda zināmu augstprātību, acis raudzījās stingri un pašpārliecināti, jo šo vīru liktenis bija aplaimojis ar iespēju pavēlēt un sastapt paklausību. Viņš kustējās viegli un žirgti, taču, aiz paraduma nosvērties uz priekšu un mazliet saliekt ceļgalus ejot, viņš izskatījās vecāks par saviem gadiem. Viņa mati deniņos bija sirmi, un, kad viņš noņēma cilindru ar uzliektajām malām, tad izrādījās, ka pakausī tie pavisam plāni. Ģērbies viņš bija visai eleganti, teju pat švīti: augsta, stīva apkaklīte, melni gari svārki, balta veste, dzelteni cimdi, lakādas kurpes un gaišas getras. Viņš lēni iesoļoja istabā, skatīdamies te uz Holmsu, te mani un šūpodams rokā zeltītā pensneja saiti.

—   Labdien, lord Sent-Saimon, — Holmss sacīja pieceldamies un palocīdamies. — Lūdzu, ņemiet šo pīto krēslu! Tas ir mans draugs un kolēģis, doktors Votsons. Sēstieties tuvāk ugunij, un tad parunāsim par jūsu lietu.

—   Mani tā Joti sāpina, kā jūs pats varat iedomāties, mister Holms. Esmu taisni satriekts. Saprotu, ka jums nav pirmā reize sadurties ar visādiem kutelīgiem gadījumiem, ser, bet šaubos gan, vai jūsu klienti nākuši no tās šķiras, kurai es piederu.

—    Jā, jūsu lieta man nozīmē soli uz leju.

—    Piedodiet?

—    Mans pēdējais klients šādā lietā bija karalis.

—    Patiešām? To es nezināju. Un kāds karalis?

—    Skandināvijas karalis.

—    Kā, vai viņam arī nozudusi sieva?

—   Jūs pats saprotat, — Holmss uzsvērti pieklājīgi aizrādīja, — ka es savu klientu lietas glabāju kā noslēpumu un to pašu apsolu arī jums.

—    Pareizi! Jums pilnīga taisnība. Lūdzu mani atvainot.

Ja runājam par manu gadījumu, tad esmu gatavs sniegt jums jebkuras ziņas, kas jums varētu noderēt, lai nāktu pie zināma slēdziena.

—           Pateicos. Es jau iepazinos ar visu, kas parādījies presē, bet vairāk nekā nezinu. Jādomā, ka avīžu ziņām var ticēt, piemēram, šai par jaunlaulātās pazušanu.

Lords Sent-Saimons pārlaida acis rakstam.

—    Jā, tas visumā atbilst patiesībai.

—           Taču man vajag vēl daudz papildu ziņu, lai es tiktu pie kāda noteikta uzskata. Šķiet, pats labākais būs, ja izjautāšu jūs.

—    Lūdzu.

—    Kur jūs pirmo reizi sastapāties ar mis Hetiju Dorani?

—    Sanfrancisko pirms gada.

—    Jūs apceļojāt Savienotās Valstis?

—    Jā.

—    Vai jūs saderinājāties jau tur?

—    Nē.

—    Bet jūs bijāt draudzīgās attieksmēs?

—          Man bija patīkama viņas sabiedrība, un es to neslēpu.

—    Vai viņas tēvs ir bagāts?

—          Viņu uzskata par pašu bagātāko vīru visā Klusā okeāna piekrastē.

—    Kā viņš ticis pie bagātības?

—           Viņam pieder zelta raktuves. Vēl pirms dažiem gadiem viņam nebija nekā. Tad viņam palaimējies atklāt bagātu zelta āderi, ienesīgi noguldīt ķapitālu, un kopš tā laika viņš ir miljonārs.

—    Kā jūs varētu raksturot jauno lēdiju, savu sievu?

Augstmanis palūkojās ugunī un sāka ātrāk šūpot lorneti.

—           Redzat, mister Holms, — viņš iesāka, — manai sievai bija jau divdesmit gadu, kad viņas tēvs tika pie bagātības. Līdz tam laikam viņa brīvi klejoja pa nometni, pa mežiem un kalniem, tā ka ar viņas audzināšanu drīzāk nodarbojās daba nekā skolotāji. Anglijā tādas meitenes dēvē par trakgalvēm. Viņai spēcīgs raksturs, nepakļāvīgs, nekādas tradīcijas viņu nesaista. Viņa ir straujas dabas, laisni verdoša, es teiktu. Atri izlemj, ko darīt, un bezbailīgi īsteno visu, ko apņēmusies. No otras puses, es nebūtu devis viņai to vārdu, ko man gods nēsāt (te viņš ar cieņu nokāsējās), ja nebūtu pārliecināts, ka būtībā viņa ir cildena būtne. Viņa ir spējīga uz varonīgu pašuzupurēšanos, un viss negodīgais viņai svešs.

— Vai jums ir viņas fotogrāfija?

—    Jā, es paņēmu līdzi.

Viņš atvēra medaljonu un parādīja mums ļoti skaistas sievietes seju. Īstenībā tā nebija fotogrāfija, bet ziloņkaula miniatūra. Māksliniekam bija labi izdevies parādīt mirdzošos, melnos matus, lielās tumšās acis un brīnišķīgo lūpu izliekumu, Holmss ilgi un nopietni vēroja miniatūru. Tad viņš aizvēra medaljonu un pasniedza lordam atpakaļ.

—          Pēc tam jaunā lēdija ieradās Londonā — un jūs atjaunojāt pazīšanos?

—          Jā, viņas tēvs atveda viņu šai sezonā uz Londonu. Mēs vairākkārt satikāmies, pēc tam saderinājāmies un tagad apprecējāmies.

—    Viņai laikam deva līdzi bagātu pūru?

—    Teicamu pūru, bet tā mūsu dzimtā jau parasta lieta.

—          Un, tā kā jūsu laulība ir jau noticis fakts, tad tas paliks jūsu rīcībā, vai ne?

— Neesmu gan ievācis ziņas par to.

—          Nu, saprotams. Vai satikāties ar mis Dorani pirms kāzām?

—    Jā.

—    Viņa bija labā omā?

—          Labākā nemaz nevarēja būt. Viņa par to vien runāja, ko mēs darīsim turpmāk.

—    Hm! Tas ir ļoti interesanti. Un kāzu rītā?

—    Viņa bija ļoti jautra — vismaz ceremonijas laikā.

—    Un pēc tam jūs ievērojāt kādas pārmaiņas?

—           Patiesību sakot, es tad pirmo reizi dabūju pārliecināties, ka viņas raksturam piemīt zināms skarbums. Tomēr šī epizode ir pārāk nenozīmīga, lai to pieminētu, un tai nevar būt nekāda sakara ar vēlāko notikumu.

—    Lūdzu, tomēr pastāstiet arī to!

—           Labi, bet tā ir tāda kā bērnišķība. Kad mēs devāmies uz izeju, viņai nokrita zemē līgavas pušķis. Mēs bijām taisni pie pirmā sola, un pušķis paslīdēja zem tā. Uz mirkli radās apjukums, bet kāds džentlmenis, kas sēdēja šai solā, pasniedza viņai pušķi, kas nemaz nebija cietis. Un tomēr, kad es apvaicājos par to, viņa mani strupi pārtrauca un karietē, kad braucām mājup, šķita gluži aplam uztraukusies par šo niecīgo atgadījumu.

—           Tā! Jūs teicāt, ka uz sola sēdējis kāds džentlmenis. Tātad baznīcā bija arī sveši ļaudis?

—    Jā gan. Tas ir neizbēgami, ja baznīca nav slēgta.

—          Vai šis džentlmenis nepiederēja pie jūsu sievas draugiem?

—           O nē, es dēvēju viņu par džentlmeni aiz pieklājības, īstenībā viņš bija no vienkāršiem ļaudīm. Es pat lāgā nepievērsu viņam uzmanību. Taču nu man šķiet, ka mēs novirzāmies pārāk tālu no mūsu tēmas.

—          Tātad lēdija Sent-Saimona atgriezās no baznīcas sliktākā omā nekā prombraucot. Ko viņa darīja, ienākusi tēva namā?

—          Es redzēju, ka viņa par kaut ko apspriedās ar savu istabeni.

—    Kas ir viņas istabene?

—          Viņu sauc par Alisi, viņa ir amerikāniete un atbrauca līdzi manai sievai no Kalifornijas.

—    Laikam uzticības persona?

—           Manuprāt, viņa bauda pārāk lielu uzticību. Man vienmēr licies, ka viņas kundze pārāk daudz viņai atļauj. Taču Amerikā, zināt, skatās uz to savādāk nekā pie mums.

—    Cik ilgi viņa runāja ar šo istabeni?

—          Laikam dažas minūtes. Man bija citas darīšanas, un es nepievērsu tam uzmanību.

—    Vai nedzirdējāt, par ko viņas runāja?

—           Lēdija Sent-Saimona minēja kaut ko par ielaušanos svešā iecirknī. Viņa šad tad lieto tādus žargona vārdus. Man nav jausmas, ko viņa ar to domāja.

—          Amerikāņu žargons dažreiz ir visai izteiksmīgs. Un ko jūsu sieva darīja pēc sarunas ar istabeni?

—    Viņa iegāja ēdamistabā.

—    Jūsu pavadībā?

—           Nē, viena pati. Šādos sīkumos viņa ir ārkārtīgi neatkarīga. Pēc minūtēm desmit viņa piecēlās, kaut ko nomurmināja atvainojoties, izgāja un vairs neatgriezās.

—           Cik sapratu, tad pēc istabenes Alises liecības viņas kundze iegājusi savā istabā, uzvilkusi kāzu kleitai virsū garu mēteli, uzlikusi cepuri un izgājusi no mājas.

— Pilnīgi pareizi. Un vēlāk viņa redzēta Haidparkā kopā ar Floru Milari, kura tagad ir apcietināta un kura torīt sarīkoja skandālu pie mistera Dorana nama.

—   Ak jā! Man ļoti gribētos zināt ko tuvāk par šo jauno lēdiju un jūsu attieksmēm ar viņu.

Lords Sent-Saimons paraustīja plecus un savilka uzacis.

—    Vairākus gadus mēs bijām draudzīgās, es pat teiktu — visai draudzīgās attieksmēs. Viņa toreiz dejoja «Allegro». Es izturējos pret viņu, kā godīgam cilvēkam pieklājas, un viņai nav iemesla par mani sūdzēties, bet jūs zināt, kādas ir sievietes, mister Holms. Flora ir jauka, mīļa būtne, bet ļoti karstas dabas un ārkārtīgi pieķērusies man. Viņa rakstīja man drausmīgas vēstules, kad dabūja zināt, ka grasos precēties, un, patiesību sakot, es tikai tāpēc pastāvēju uz klusām laulībām, ka baidījos no skandāla baznīcā. Viņa ieradās pie mistera Dorana nama, līdzko mēs pārbraucām, un mēģināja ietikt iekšā, lietoja visādus apvainojošus izteicienus pret manu sievu un pat draudēja viņai, bet es jau paredzēju šādu varbūtību un devu attiecīgus norādījumus kalpotājiem, kuriem arī izdevās viņu aizraidīt. Viņa arī tūliņ aprima, kad saprata, ka skandāls nekā nelīdzēs.

—   Vai jūsu sieva to visu dzirdēja?

—    Paldies dievam, ne.

—    Un tomēr viņa vēlāk redzēta kopā ar šo sievieti?

—    Jā. Misters Lestreids no Skotlendjarda uzskata šo faktu par ārkārtīgi nopietnu. Viņš domā, ka Flora izvilinājusi manu sievu no mājas un sarīkojusi viņai kādas briesmīgas lamatas.

—    Nu, tas ir iespējams.

—    Tātad jūs arī tā domājat?

—   Es teicu, ka tas iespējams, nevis ticams. Un ko jūs pats domājat?

—    Manuprāt, Flora nav spējīga pat mušai nodarīt pāri.

—    Greizsirdība dažkārt pilnīgi pārvērš cilvēka raksturu. Lūdzami, pasakiet tagad — kā jūs pats izskaidrojat visu notikušo?

—    Nu, zināt, es pats ierados pēc paskaidrojuma, nevis lai celtu priekšā savējo. Esmu jums sniedzis visus faktus, kādi bija manā rīcībā. Taču, ja jūs interesē mans viedoklis, tad varu izteikt to: es pieļauju, ka uztraukums, ko izjuta mana sieva sakarā ar pārmaiņu dzīvē, apzināšanās, ka viņa spērusi tādu milzu soli uz augšu, nonākdama augstākajā aristokrātijā, radīja viņai nelielu nervu saspīlējumu.

—    īsi sakot, viņai pēkšņi aptumšojās prāts.

—          Jā. Kad es apsvēru, ka viņa varēja pēkšņi uzgriezt muguru — ne jau man, bet tam visam, pēc kā velti centušas citas sievietes, — tad man grūti atrast citu izskaidrojumu.

—           Nu, tā arī ir pilnīgi pieņemama hipotēze, — Holmss smaidīdams noteica. — Un nu, lord Sent-Saimon, man šķiet, ka gandrīz visas vajadzīgās ziņas ir manā rīcībā. Vēl viens jautājums: kad sēdējāt pie brokastgalda, vai tad varējāt redzēt, kas notiek uz ielas?

—    Mēs varējām redzēt pretējo ietvi un parku.

—    Labi. Neaizturēšu jūs ilgāk. Es jums visu paziņošu.

—          Lai nu jums laimētos atrisināt šo problēmu! — mūsu klients sacīja pieceldamies.

—    Es to jau esmu atrisinājis.

—    Ko? Kā tas var būt?

—    Es sacīju, ka esmu to jau atrisinājis.

—    Kur tādā gadījumā ir mana sieva?

—    To es jums drīz vien paziņošu.

Lords Sent-Saimons nogrozīja galvu.

—          Baidos, ka šī mīkla liks papūlēties vēl gudrākām galvām nekā mūsējās, — viņš piezīmēja un, ceremoniāli palocījies, ar cieņu izgāja no istabas.

—           Ļoti laipni no lorda Sent-Saimona puses, ka viņš pagodina manu galvu, nostādīdams to vienā līmenī ar savējo, — Šerloks Holmss smiedamies sacīja. — Pēc šīs iztaujāšanas es labprāt iedzertu viskiju ar sodu un izsmēķētu cigāru. Mans slēdziens šai lietā bija jau izdarīts, pirms vēl klients ienāca mūsu istabā.

—    Dārgais Holms!

—          Manās piezīmēs minēti vairāki līdzīgi gadījumi, lai gan, kā jau sacīju, pazušana nenotika tādā zibenīgā tempā. Izjautājot lordu Sent-Saimonu, es pārliecinājos, ka mans pieņēmums pareizs. Visādi blakus apstākli parasti ir loti svarīgi.

—    Bet es taču dzirdēju to pašu, ko jūs.

—          Jā, bet jūs nezināt tos iepriekšējos gadījumus, kuri sniedza man tik labu pieredzi. Līdzīgs notikums pirms dažiem gadiem bija Aberdīnā un gandrīz tāds pats Minhenē tūliņ pēc franču-prūšu kara. Tas pieder pie… o, tas ir Lestreids! Labvakar, Lestreid! Vīns ir uz bufetes un cigāri kārbā.

Oficiālais Skotlendjardā detektīvs bija tērpies zaļgan- brūnā vamzī un aptinis ap kaklu tādas pašas krāsas šalli,

kas viņam piešķīra jūrnieka izskatu. Rokā viņš turēja melnu audekla somu. īsi apsveicinājies, viņš apsēdās un aizsmēķēja piedāvāto cigāru.

—          Nu, kas no jauna? — Holmss apvaicājās, acīm šķelmīgi iedzirkstoties. — Jūs izskatāties sapīcis.

—          Kā lai nebūtu! Esmu nomocījies ar to nolādēto Sent- Saimona laulību lietu. Netieku ne pie kādas skaidrības.

—    Patiešām? Tas man brīnums.

—           Savā mūžā neesmu sadūries ar tik sarežģītu notikumu! Nekur nekādu pierādījumu. Noņēmos visu dienu.

—          Un vēl pamatīgi samērcējāties, — Holmss piezīmēja, pieskardamies pie viņa piedurknes.

—    Kā nu ne, kad es pārmeklēju visu Serpantaina dīķi.

—    Žēlīgais dievs, ko tad jūs tur meklējāt?

—    Lēdijas Sent-Saimonas līķi.

Šerloks Holmss atlaidās pret krēsla atzveltni un sāka no sirds smieties.

—          Vai pie Trafalgarskvēra strūklakas baseina vēl neesat ķēries? — viņš apvaicājās.

—    Kāpēc? Ko jūs ar to gribat teikt?

—          Tikai to, ka jums tādas pašas izredzes atrast lēdiju tur kā dīķī.

Lestreids uzmeta manam draugam piktu skatienu.

—          Jums jau laikam atkal viss skaidrs? — viņš ņirdzīgi noteica.

—          Man nupat kā pastāstīja visus faktus, bet mans slēdziens jau ir gatavs.

—          Patiešām! Tātad jūs domājat, ka Serpantaina dīķim te nav nekādas lomas?

—    It ne mazākās.

—          Tad esiet tik laipns un paskaidrojiet, kā tas tur varēja nokļūt.

Viņš atvēra somu un izmeta uz grīdas zīda līgavas kleitu, atlasa kurpītes, vainadziņu ar plīvuru — visu galīgi samirkušu un netīru.

—           Te vēl piedeva, — Lestreids noteica, uzmezdams kaudzei virsū spožu laulību gredzenu. — Vai šis riekstiņš nebūs par cietu jūsu zobiem, meistar?

—           Un tik tiešām jūs izvilkāt to visu no Serpantaina? — iejautājās mans draugs, omulīgi pūzdams zilus dūmu gredzenus.

—           Nē. Parka sargs bija atradis šīs mantas pie paša krasta. Lēdijas radinieki pazina viņas drēbes, un man šķiet, ka tur, kur atradās drēbes, nav tālu arī ķermenis.

—          Pēc šās asprātīgās teorijas katra cilvēka ķermeni vienmēr var atrast blakus viņa drēbju skapim. Bet sakiet, lūdzami, — ko jūs gribat sasniegt ar lēdijas Sent-Saimonas drēbju palīdzību?

—   Pierādīt, ka viņas nozušanā vainīga Flora Milare.

—   Baidos, ka tas nebūs tik viegli.

—          Baidāties? — sarūgtināts izsaucās Lestreids. — Bet es baidos, Holms, ka jūs esat pilnīgi atrāvies no dzīves ar savu mūžīgo dedukciju un secinājumiem. Šais dažās minūtēs jūs jau pielaidāt divas rupjas kļūdas. Šīs drēbes ir smaga apsūdzība pret mis Floru Milari.

—    Kādā ziņā?

—           Drēbēs ir kabata. Kabatā ir piezīmju grāmatiņa. Piezīmju grāmatiņā ir zīmīte. Te tā ir. — Viņš uzmeta zīmīti uz galda. — Paklausieties, kas tur rakstīts: «Redzēsimies, kad viss būs kārtībā. Nāc tūliņ. F. H. M.» Es jau tā domāju, ka Flora Milare izvilinājusi lēdiju Sent-Saimonu no mājas un — protams kopā ar palīgiem — vainīga pie viņas pazušanas. Un par pierādījumu noder šī zīmīte ar viņas iniciāļiem, kuru viņa neapšaubāmi iespieda slepus lēdijai rokā pie nama durvīm, un tā ievīla savos tīklos.

—           Brīnišķīgi, Lestreid, — Holmss smiedamies izsaucās. — Jūs esat to visu ļoti jauki izdomājis. Parādiet man šo zīmīti!

Viņš nevērīgi paņēma zīmīti, bet tad viņa sejas vienaldzīgā izteiksme mirklī pārvērtās.

—   Jā, tas patiešām ir svarīgi! — viņš noteica.

—    Ak tā? Jūs arī pārliecinājāties par to?

—    Ārkārtīgi svarīgi. Apsveicu jūs no sirds!

Lestreids uzvaras priekā pietrūkās kājās un pārliecās

pār galdu.

—          Kas tad tas? — viņš brīnījās. — Jūs taču skatāties nepareizā pusē.

—    Gluži otrādi, pareizā puse ir šī.

—          Pareizā puse? Vai jums prāts! Lasiet to, kas rakstīts ar zīmuli otrā pusē!

—          Bet šeit ir kāds viesnīcas rēķins, kas mani sevišķi interesē.

—          Tur taču nekā jēdzīga nav. Es to zinu no galvas, — attrauca Lestreids. — «4. okt. Istaba 8 šiliņi, brokastis 2 šiliņi 6 pensi, kokteilis 1 šiliņu, lenčs 2 šiliņi 6 pensi, glāze heresa 8 pensi.» Es tur nekā interesanta neredzu.

—    Protams, ka neredzat. Tomēr šim rēķinam ir svarīga nozīme. Arī zīmītei svarīga nozīme — vismaz iniciāļiem. Tāpēc es vēlreiz apsveicu jūs, Lestreid!

—    Esmu pietiekami šķiedis laiku ar jums, — Lestreids noteica pieceldamies. — Pēc manām domām, kaut ko var panākt tikai ar darbu un pūliņiem, nevis ar sēdēšanu pie kamīna un visādu smalku teoriju taisīšanu. Arlabvakar, mister Holms! Redzēsim, kurš pirmais atrisinās šo uzdevumu.

—    Vēl viena piezīme, Lestreid, — Holmss sauca nopakaļ savam sāncensim. — Es jums varu pateikt mīklas uzminējumu. Lēdija Sent-Saimona ir izdoma. Viņas nav un nekad nav bijis pasaulē.

Lestreids ar skumjām sejā atskatījās uz manu draugu. Tad viņš pavērsās uz manu pusi, trīsreiz piesita sev ar pirkstu pie pieres, izteiksmīgi pamāja ar galvu un steidzīgi aizgāja.

Tikko viņš bija aiz durvīm, Holmss piecēlās un uzvilka mēteli.

—    Viņa vārdos ir šis tas no patiesības, — viņš sacīja. — Nevar vienmēr sēdēt mājās, citur arī gaida darbs. Tāpēc es jūs atstāšu uz laiciņu pie jūsu avīzēm, Votson.

Šerloks Holmss pameta mani tūliņ pēc pieciem, bet es ilgi nedabūju baudīt vientulību, jo pēc kādas stundas ieradās kurjers no gastronomijas veikala ar milzīgu plakanu kārbu. No tās viņš ar sava palīga zēna līdzdalību man par lielu izbrīnu salika uz mūsu pieticīgā pansijas galda īstas epikūriešu aukstās vakariņas. Tur bija pāris ceptu irbju, fazāns, zosu aknu pastēte un vairākas pudeles, pārklātas ar putekļiem un zirnekļu tīkliem. Novietojuši šos gardumus, abi apmeklētāji izgaisa kā gari no «Tūkstots un vienas nakts», pateikdami vienīgi tik daudz, ka adrese pareiza un par visu samaksāts.

īsi pirms deviņiem Holmss mundri ienāca istabā. Viņa seja bija nopietna, bet acis mirdzēja, un es nopratu, ka viņš nav vīlies savās nojautās.

—   Tātad vakariņas jau galdā, — viņš teica, saberzēdams rokas.

—   Jūs laikam gaidāt viesus? Galds klāts piecām personām.

—    Jā, es ceru, ka šovakar pie mums kāds iegriezīsies. Brīnums, ka lorda Sent-Saimona vēl nav. Ahā, es dzirdu viņa soļus uz kāpnēm!

Tas patiešām bija mūsu šārīta apmeklētājs, kas iesteidzās iekšā, vēl ašāk vēcinādams savu lorneti. Viņa aristokrātiskā seja pauda visstiprāko apmulsumu.

—    Redzu, ka mans sūtnis sastapis jūs mājās, — Holmss piezīmēja.

—    Jā, un man jāatzīstas, ka jūsu vēstules saturs neiedomājami pārsteidza mani. Vai jums ir kādi pierādījumi?

—    Jā, un pilnīgi neapgāžami.

Lords Sent-Saimons atslīga atzveltnes krēslā un pārvilka ar roku pār pieri.

—    Ko nu teiks hercogs, kad dzirdēs, ka viņa ģimenes loceklis ir tā pazemots? — viņš nomurmināja.

—    Bet tā ir tīrā nejaušība. Es neredzu tur nekā pazemojoša.

—    Ak, jūs skatāties uz to no cita viedokja!

—    Es absolūti neredzu te neviena vainīgā. Man pat grūti iedomāties, ko citu šī lēdija būtu varējusi darīt, kaut gan jānožēlo, ka viņa rīkojusies tik krasi. Taču viņai nav mātes, kas varētu palīdzēt ar padomu kritiskā brīdī.

—     Tas bija apvainojums, ser, publisks apvainojums! — lords Sent-Saimons sacīja, bungodams ar pirkstiem pa galdu.

—    Bet jums vajag ņemt vērā to izņēmuma stāvokli, kādā atradās nabaga meitene.

—    Es nedomāju neko ņemt vērā. Pret mani izturējušies negodīgi, un to es nevaru piedot.

—     Laikam zvana, — Holmss sacīja. — Jā, kāpņu laukumā dzirdami soli. Ja es nespēju pārliecināt jūs, lord Sent-Saimon, lai jūs esat piekāpīgāks, tad varbūt to izdarīs advokāts, ko es ataicināju. — Viņš atvēra durvis un ielaida lēdiju un džentlmeni. — Lord Sent-Saimon, atjaujiet, ka jūs iepazīstinu ar misteru Frensi Heju Maul- tonu, — ar misis Maultoni jūs jau esat pazīstams.

Ieraudzījis šos ienācējus, mūsu klients uzlēca kājās. Viņš stāvēja taisni izslējies, acis nolaidis, roku aizlicis aiz svārku atloka, — īsts aizvainotas cieņas iemiesojums. Lēdija strauji tuvojās viņam un pastiepa roku, bet viņš stūrgalvīgi necēla acis augšup. Tas bija pats labākais, ja viņš gribēja palikt nepielūdzams, jo jaunās sievietes seja pauda tik dedzīgu lūgumu, ka diezin vai kāds būtu varējis šo lūgumu noraidīt.

—   Jūs dusmojaties, Robert, — viņa teica. — Jā, es saprotu, ka jums ir iemesls būt dusmīgam.

—   Lūdzu, nesāciet taisnoties, — lords Sent-Saimons ar rūgtumu atteica.

—    O jā, es zinu, ka esmu vainīga, man vajadzēja aprunāties ar jums pirms aiziešanas, bet es biju kā prātu zaudējusi, kad ieraudzīju Frenku, es vairs nezināju, ko daru un ko runāju. Brīnums, ka es nepaģību pie altāra!

—    Varbūt jūs vēlaties, misis Maultone, lai mēs ar draugu izejam, kamēr jūs izskaidrojaties ar lordu Sent- Saimonu? — Holmss ievaicājās.

—    Ja man atļauts izteikt savas domas, — svešais džentlmenis iejaucās, — tad es teikšu, ka visādiem noslēpumiem jādara gals. Man nav iebildumu, ja tiklab Eiropa, kā Amerika dabū zināt patiesību.

Viņš bija vidēja auguma zaļoksnējs vīrietis ar asi veidotu iedegušu seju un straujām kustībām.

—    Labi, tad es pastāstīšu visu, — lēdija sacīja. — Mēs ar Frenku iepazināmies 1881. gadā Makkvaira nometnē pie Klinšu kalniem, kur tēvs strādāja savā iecirknī, skalodams zeltu. Mēs saderinājāmies, bet tad tēvs uzdūrās uz bagātīgu zelta āderi un ātri tika pie kapitāla, kamēr nabaga Frenka iecirknis deva aizvien mazāk un pēdīgi bija galīgi izsmelts. Jo bagātāks kļuva tēvs, jo nabagāks Frenks, un beidzot tēvs negribēja ne dzirdēt par mūsu saderināšanos un aizveda mani uz Sanfrancisko. Frenks tomēr negribēja piekāpties, sekoja man, un mēs bieži satikāmies bez tēva ziņas. Tēvs būtu ārkārtīgi dusmojies, ja to zinātu, tāpēc mēs ar Frenku izlēmām visu paši. Frenks sacīja, ka dosies atpakaļ un mēģinās tikt pie kapitāla, un ātrāk neatgriezīsies, kamēr būs tikpat bagāts kā tēvs. Es nosolījos viņu gaidīt, lai cik ilgi tas būtu, un neprecēt nevienu, kamēr viņš būs dzīvs. «Bet kāpēc tad mēs nevaram salaulāties tūliņ,» Frenks teica. «Es jutīšos drošāks tevis dēļ, bet ātrāk savas tiesības nepieteikšu, kamēr neatgriezīšos.» Mēs vienojāmies par to, Frenks visu labi nokārtoja, mācītājs mūs salaulāja, un tad Frenks aizbrauca laimi meklēt, bet es atgriezos pie tēva.

Pēc kāda laika dzirdēju, ka Frenks ir Montanā, tad viņš aizbrauca meklēt laimi uz Arizonu, pēc tam saņēmu ziņas no Ņū-Meksiko. Un tad avīzēs parādījās garš raksts par indiāņu uzbrukumu zelta raktuvēm, un nogalināto sarakstā bija arī mana Frenka vārds. To izlasot, es zaudēju samaņu un vairākus mēnešus biju smagi slima. Tēvs jau bija iedomājies, ka man dilonis, un vadāja mani pie visiem Sanfrancisko ārstiem. Vairāk nekā gadu man nebija nekādu ziņu par Frenku, un es biju pilnīgi pārliecināta, ka viņš ir miris. Tad Sanfrancisko ieradās lords Sent-Saimons, pēc tam mēs atbraucām uz Londonu, sākās runas par precēšanos, tēvs jutās ļoti priecīgs, bet es visu laiku apzinājos, ka neviens vīrietis zemes virsū nevar ieņemt manā sirdī to vietu, kas piederēja manam nabaga Fren- kam.

Taču, ja es būtu apprecējusi lordu Sent-Saimonu, tad būtu viņam uzticīga sieva. Par savu mīlu mēs neesam noteicēji, bet mūsu rīcība ir mūsu ziņā. Es devos pie altāra ar stingru apņemšanos godam pildīt savus pienākumus, cik vien tas būs manos spēkos. Bet iedomājieties, ko es jutu, kad, piegājusi pie altāra, atskatījos un ieraudzīju Frenku stāvam pirmajā solā. Sākumā es nodomāju, ka tas ir viņa rēgs, bet, atskatījusies otrreiz, redzēju viņu joprojām tur stāvam un it kā jautājam man ar skatienu, vai esmu priecīga, viņu redzot. Brīnos, kā es nepaģību. Viss griezās riņķī acu priekšā, garīdznieka vārdi likās tikpat neskaidri kā bites dūkšana. Es nesapratu, ko darīt. Apturēt laulību ceremoniju un radīt skandālu baznīcā? Es atkal atskatījos, un viņš, it kā izlasījis manas domas, pielika pirkstu pie lūpām, lai es klusētu. Tad redzēju, ka viņš kaut ko raksta, un sapratu, ka saņemšu zīmīti. Ejot gar solu, es nometu pušķi, un viņš, pasniedzot puķes, iespieda man zīmīti saujā. Tur bija tikai viena rindiņa; viņš lūdza, lai sekoju viņam, kad viņš dos zīmi. Es ne uz mirkli nešaubījos, ka tagad mans galvenais pienākums ir darīt visu, ko viņš man liks.

Mājās es visu pastāstīju kalponei, kura pazina Frenku jau Kalifornijā un bija viņam pieķērusies. Piekodināju viņai klusēt, iesaiņot pašu nepieciešamāko un nolikt mēteli man pa rokai. Zināju, ka būtu vajadzējis aprunāties ar lordu Sent-Saimonu, bet tas bija tik grūti izdarāms viņa mātes un visu šo cienījamo viesu klātbūtnē. Nolēmu, ka došos projām un paskaidrošu visu vēlāk. Nebija pagājušas ne desmit minūtes, kad ieraudzīju pa logu Frenku otrpus ielas. Viņš pamāja man un tad nogriezās uz parku. Gs izgāju no ēdamistabas, uzvilku mēteli un sekoju viņam. Uz ielas mani apturēja kāda sieviete, kaut ko stāstīdama par lordu Sent-Saimonu, — no tā mazumiņa, ko dzirdēju, es nopratu, ka arī viņam bijis kāds noslēpumains sakars pirms mūsu kāzām, bet es drīz atbrīvojos no viņas un panācu Frenku. Mēs iesēdāmies kebā un aizbraucām uz Gordonskvēru, kur viņš bija paspējis noīrēt dzīvokli, un tās bija manas īstās kāzas pēc tik ilgas gaidīšanas. Frenks bija kritis indiāņu gūstā, izbēdzis, nonācis Sanfrancisko, uzzinājis, ka uzskatu viņu par mirušu un esmu aizbraukusi uz Angliju, sekojis man un beidzot mani uzmeklējis manu otro kāzu dienā.

—    Es izlasīju par to avīzēs, — amerikānis paskaidroja. — Bija minēts līgavas vārds un baznīca, kur jānotiek laulībām, bet līgavas dzīves vieta nebija uzrādīta.

—    Tad mēs sākām apspriesties, ko darīt tālāk. Frenks jau pašā sākumā pastāvēja uz to, ka neko nevajag slēpt, bet man bija tāds kauns, ka gribējās pazust uz visiem laikiem un nevienu vairs neredzēt, vienīgi aizrakstīt tēvam, lai viņš zina, ka esmu dzīva. Es ar šausmām domāju, kā visi šie lordi un lēdijas sēž pie galda un gaida, kad atgriezīšos. Tad Frenks paņēma manas kāzu drēbes, lai neviens nevarētu sadzīt man pēdas, sasēja vīstoklī un iemeta kaut kur, lai tās nevarētu atrast. Iespējams, ka mēs būtu jau rīt devušies uz Parīzi, ja šis labais džentlmenis, misters Holmss, nebūtu ieradies pie mums šovakar — kaut gan nekādi nesaprotu, kā viņš mūs varēja uzmeklēt, — un ļoti pārliecinoši un laipni pierādījis, ka Fren- kam taisnība un ka mēs kaitēsim paši sev, ja slēpsimies. Tad viņš sacīja, ka sagādās mums iespēju parunāt ar lordu Sent-Saimonu bez lieciniekiem, un mēs tūliņ braucām šurp. Tagad, Robert, jūs zināt visu. Man ļoti žēl, ka esmu jūs sāpinājusi, bet es ceru, ka nu jūs nedomāsiet par mani tik ļauni.

Lords Sent-Saimons noklausījās šo garo stāstu ar sarauktu pieri un sakniebtām lūpām, un tas ne par matu neietekmēja viņa stīvumu un saltumu.

—    Atvainojiet, — viņš sacīja, — bet es neesmu paradis apspriest savas intīmās personiskās lietas svešu klātbūtnē.

—   Tātad jūs negribat man piedot? Negribat sniegt man roku, pirms aizbraucu no šejienes?

—    Kāpēc ne, ja tas sagādā jums prieku!

Un viņš salti paspieda lēdijas roku.

—   Es biju cerējis, ka jūs neatteiksieties paēst kopā ar mums vakariņas draudzīgā garā, — Holmss ieteicās.

—    Manuprāt, jūs prasāt no manis pārāk daudz, — cienījamais lords strupi atteica. — Mani var piespiest samierināties ar notikušo, bet nevar prasīt, lai es priecātos par to. Ar jūsu atļauju novēlu jums patīkami pavadīt vakaru.

Viņš palocījās pret visiem reizē un svinīgi izsoļoja no istabas.

—    Tas bija interesants gadījums, — piezīmēja Šerloks Holmss, kad mūsu apmeklētāji bija aizgājuši, — jo tas ļoti skaidri parāda, cik dažkārt vienkārši var izskaidrot faktus, kuri pirmajā acu uzmetienā liekas gandrīz vai neizskaidrojami. Nekas nevar būt dabiskāks kā šie cits no cita izrietošie notikumi, par kuriem stāstīja jaunā lēdija, un nekas nevar būt dīvaināks par tiem secinājumiem, pie kādiem nonāk, teiksim, tāds misters Lestreids no Skotlendjarda, jo viņš raugās uz šiem faktiem no gluži aplama viedokļa.

—   Tātad jūs jau sākumā bijāt uz pareiza ceļa?

—    Man jau sākumā bija skaidri divi fakti: pirmais, ka lēdija devās pie altāra pilnīgi labprātīgi, un otrais — ka tūliņ pēc laulībām viņa jau nožēloja savu rīcību. Tātad šai starplaikā bija noticis kaut kas ļoti svarīgs, kas lika viņai grozīt savus uzskatus. Kas tas varēja būt? Viņai nebija iespējams sastapties ar kādu svešu personu, jo viņa visu laiku atradās līgavaiņa sabiedrībā. Varbūt viņa bija ieraudzījusi kādu? Ja tā, tad tas varēja būt vienīgi amerikānis, jo Anglijā viņa bija uzturējusies pārāk īsu laiku, lai kāds varētu tik stipri pakļaut viņu sev, ka ar savu parādīšanos vien liek viņai grozīt plānus. Tātad ar izslēgšanas metodi mēs nākam pie slēdziena, ka viņa ieraudzījusi amerikāni. Kas varēja būt šis amerikānis, kuram tāds iespaids uz viņu? Vai nu iemīļotais, vai vīrs. Savu agro jaunību viņa pavadījusi starp primitīviem ļaudīm un savdabīgos apstākļos. Tik daudz es noskaidroju jau pirms lorda Sent-Saimona stāsta. Kad viņš pieminēja vīrieti baznīcā, jaunlaulātās pārvēršanos, pušķa nomešanu zemē, kas ir pārbaudīts paņēmiens, lai saņemtu slepeni zīmīti, lēdijas intīmo sarunu ar istabeni un visai zīmīgo izteicienu par sveša iecirkņa sagrābšanu, kas zelt- raču vidē nozīmē pieteikt tiesības uz to, kas jau pieder citam, tad stāvoklis bija pilnīgi skaidrs. Viņa bija aizbēgusi ar vīrieti, un tas bija vai nu iemīļotais, vai vīrs, pie kam pēdējais šķita ticamāk.

—    Bet kā jums izdevās viņus sameklēt?

—   Tas būtu bijis diezgan grūti, bet manam draugam Lestreidam, pašam nezinot, bija nonākusi rokās pati svarīgākā informācija. Iniciāļiem, protams, arī bija liela nozīme, bet galvenais bija dabūt zināt, ka šonedēļ persona ar tādiem iniciāļiem apmetusies vienā no labākajām Londonas viesnīcām.

—    Kā jūs nācāt pie tāda slēdziena?

—    Pēc cenām. Astoņi šiliņi par istabu un astoņi pensi par glāzi heresa ņem tikai pirmklasīgās viesnīcās, kādu Londonā nemaz tik daudz nav. Jau otrā viesnīcā Norsam- berlendas avēnijā es izlasīju viesu grāmatā, ka misters Frensis Hejs Maultons no Amerikas izbraucis no turienes taisni dienu iepriekš, un, pārbaudot viņa rēķinus, atradu tos pašus skaitļus, kādi bija viņam izsniegtajā dublikātā. Viņš bija lūdzis viņam adresētās vēstules sūtīt uz Gordon- skvēru 226, es devos uz turieni, un man laimējās atrast iemīlējušos pāri mājās. Es iedrošinājos dot viņiem dažus tēvišķus padomus un pārliecināt, ka būs visādā ziņā labāk, ja viņi noskaidros radušos stāvokli tiklab sabiedrībai, kā lordam Sent-Saimonam. Aicināju viņus uz šejieni, lai sastaptos ar lordu, un, kā redzat, man izdevās pierunāt viņu ierasties uz šo satikšanos.

—   Taču satikšanās rezultāti nav nekādi spožie, — es piezīmēju. — Lords neizrādīja sevišķu laipnību.

—    Ak, Votson, — Holmss smaidīdams atbildēja, — diezin vai jūs būtu laipnāks, ja pēc visiem ar lakstošanos un kāzām saistītiem pūliņiem jūs pēkšņi paliktu tiklab bez sievas, kā arī bez cerētā kapitāla. Domāju, ka mēs nedrīkstam pārāk bargi nosodīt lordu Sent-Saimonu un ka mums no sirds jāpateicas liktenim par to, ka, pēc visa spriežot, mēs nekad nenonāksim līdzīgā stāvoklī. Pasniedziet man vijoli un sēdieties tuvāk pie uguns, jo mums palikusi neatrisināta tikai viena problēma, proti, kā nosist laiku šādos tumšos rudens vakaros.

BOSKOMAS IELEJAS NOSLĒPUMS

Kādu ritu, kad mēs ar sievu brokastojām, istabene pasniedza man telegrammu no Šerloka Holmsa:

«Vai nevarat atbrīvoties uz divām dienām? Mani izsauc uz Anglijas rietumiem sakarā ar traģēdiju Boskomas ielejā. Būšu priecīgs, ja pievienosieties. Gaiss un ainava lieliski. Izbrauciet no Padingtonas ll15 .»

—   Vai tu brauksi? — apvaicājās sieva.

—   Nudien, pats lāgā nezinu. Patlaban man ļoti daudz pacientu.

—    O, Austruzers tos visus pieņems! Pēdējā laikā tu izskaties noguris. Brauciens nāks tev par labu. Tu jau vienmēr interesējies par katru lietu, pie kuras ķeras misters Šerloks Holmss.

Mana nometnes dzīves pieredze Afganistānā bija padarījusi mani par rūdītu ceļotāju. Prasību man nebija daudz, tās bija pieticīgas, tāpēc es ar somu rokā iesēdos kebā jau pirms noteiktā laika un auļoju uz Padingtonas staciju. Šerloks Holmss staigāja pa platformu; viņa garais pelēkais mētelis un vadmalas cepure ar nagu padarīja viņa kalsno, slaido augumu vēl kalsnāku un slaidāku.

—    Lieliski, ka jūs ieradāties, Votson, — viņš sacīja. — Pavisam cita jušanās, kad blakus ir cilvēks, uz kuru var pilnīgi paļauties. Vietējā policija vai nu pavisam pasīva, vai iet pa nepareizām pēdām. Ja jūs ieņemsiet divas vietas pie loga, es iešu pēc biļetēm.

Kupejā mēs bijām divi vien. Holmss sāka pārlapot līdzi atnesto avīžu ķīpu; šad tad viņš kaut ko apsvēra un pierakstīja. Tā mēs nobraucām līdz Redingai. Negaidot viņš satina visas avīzes milzīgā vīstoklī un uzsvieda to uz bagāžas tīkla.

—    Vai esat ko dzirdējis par šo notikumu? — viņš jautāja.

—    Ne vārda. Neesmu vairākas dienas ielūkojies avīzēs.

—    Londonas prese nav ievietojusi pamatīgāku atskaiti. Es nupat izskatīju visas pēdējo dienu avīzes, lai gūtu kādas tuvākas ziņas. Šķiet, tas pieder pie tiem vienkāršajiem gadījumiem, kuri vienmēr sagādā ārkārtīgas grūtības.

—    Jūsu vārdi skan mazliet paradoksāli.

—    Bet tā ir patiesība. Neparastā gadījumā jau pašā glabājas noslēpuma atslēga. Jo vienkāršāks un ikdienišķāks noziegums, jo grūtāk tikt pie patiesības. Lai nu kā, bet šinī gadījumā izvirzīts ļoti nopietns apvainojums pret nogalinātā dēlu.

—    Tātad notikusi slepkavība?

—    Nu, vismaz tā domā. Es neko neapgalvoju, kamēr pats neesmu ar visu iepazinies. Es jums dažos vārdos pastāstīšu kas tur noticis.

Boskomas ieleja ir lauku apvidus Hirfordširā, Rosās tuvumā. Paši lielākie zemes īpašumi pieder misteram Džonam Terneram, kurš ticis pie kapitāla Austrālijā un pirms gadiem desmit atgriezies dzimtenē. Vienu no savām fermām, Hezerleju, viņš iznomājis misteram Čārlzam Makkartijam, arī bijušam austrālietim. Viņi iepazinušies kolonijās, un nav nekāds brīnums, ka, atgriezušies dzimtenē, apmetušies iespējami tuvāk viens otram. Tiesa, Ter- ners ir bagātāks, un Makkartijs ir tikai viņa nomnieks, bet viņu attieksmes, acīm redzot, palikušas draudzīgas. Makkartijam ir dēls, gadus astoņpadsmit vecs jauneklis, bet Terneram vienīgā meita apmēram tādos pašos gados, sievas abiem vecajiem vīriem mirušas. Viņi laikam vairījušies no vietējām angļu ģimenēm un dzīvojuši noslēgti, lai gan abi Makkartiji cienījuši sportu un bieži apmeklējuši tuvīnās sacīkstes. Makkartijiem bijis sulainis un istabene. Terneram liela saimniecība un vismaz pusducis kalpotāju. Tas ir viss, ko man izdevies uzzināt par šīm ģimenēm. Tagad par pašu notikumu.

Trešajā jūnijā, tas ir, pagājušo pirmdien, Makkartijs pametis savu māju Hezerlejā ap pulksten trim dienā un devies uz Boskomas akaci — nelielu ezeru, ko izveidojis strauts, kas tek pa Boskomas ieleju. No rīta viņš bijis Rosā un teicis savam pavadonim, ka steidzas uz mājām, )o pulksten trijos viņam svarīga sastapšanās. No šīs sastapšanās viņš nav atgriezies.

No Hezerlejas fermas līdz Boskomas akacim ir ceturt- dajūdzes, un divi cilvēki redzējuši viņu uz turieni ejam. Pirmkārt, kāda veca sieviete, kuras vārds nav avīzēs minēts, un, otrkārt, Viljams Krauders, mistera Ternera medību pārzinis. Abi liecinieki apgalvojuši, ka misters Makkartijs gājis viens. Krauders piemetinājis, ka drīz pēc sastapšanās ar Makkartiju viņš sastapis arī tā dēlu, Džeimsu Makkartiju, kurš gājis pa to pašu ceļu ar bisi plecā; pēc Kraudera domām, dēls redzējis tēvu un steidzies to panākt. Krauders jau bijis piemirsis šo satikšanos, bet vakarā dzirdējis par notikušo traģēdiju un atcerējies redzēto.

Abus Makkartijus redzējuši vēlreiz, pēc tam kad medību pārzinis pazaudējis tos no acīm. Ap Boskomas akaci aug biezs mežs, un akača krasti aizauguši ar meldriem. Boskomas muižas vārtsarga meita Peišensa Morāna, gadus četrpadsmit veca, plūkusi mežā puķes. Viņa apgalvo, ka redzējusi pie paša ezera misteru Makkartiju un viņa dēlu. Meitenei licies, ka viņi nikni strīdas. Vecākais Makkartijs rupji kliedzis uz dēlu, un pēdējais atvēzējies, it kā gribētu sist tēvam. Meiteni tā nobiedējusi šī briesmīgā aina, ka viņa pa kaklu pa galvu skrējusi uz mājām un izstāstījusi mātei, ka mežā pie akača abi Makkartiji ķildojas un droši vien sāks kauties. Līdzko viņa to pateikusi, te jaunais Makkartijs ieskrējis vārtsarga namiņā un paziņojis, ka mežā atradis savu tēvu mirušu, un saucis vārtsargu palīgā. Vārtsargs tūliņ sekojis viņam. Dēls bijis stipri uzbudināts, bez bises, bez cepures; uz viņa labās rokas un piedurknes bijuši svaigi asins plankumi. Mironis gulējis zālē pie paša ūdens. Nelaiķa galvaskauss bijis sadragāts ar kādu smagu trulu ieroci, varbūt ar dēla bises laidi. Bise gulējusi turpat zālē dažus soļus no mirušā. Šādu smagu aizdomu dēļ jaunais cilvēks tūliņ arestēts. Otrdien izmeklēšanā pieņemts lēmums — «Slepkavība ar iepriekšēju nodomu»; trešdien Džeimss Makkartijs aizvests pie Rosās miertiesneša, kurš nodevis lietu zvērināto tiesas izskatei. Tie ir galvenie fakti, kas zināmi izmeklētājam un policijai.

— Nekrietnāku noziegumu nemaz nevar iedomāties, — es piezīmēju. — Ja vien kādreiz netiešie pierādījumi ir atmaskojuši noziedznieku, tad tas ir taisni šinī gadījumā.

—     Netiešie pierādījumi ir ļoti mānīgi, — Holmss domīgi sacīja. — Tie var pilnīgi skaidri norādīt vienu virzienu, bet, ja jūs spējat tanīs iedziļināties, tad dažkārt atklājat, ka ļoti bieži tie neved mūs pie patiesības, bet uz pilnīgi pretējo pusi. Tiesa, šoreiz viss vēršas pret jauno cilvēku; nav izslēgts, ka viņš patiešām ir noziedznieks. Tomēr daži kaimiņi un starp tiem arī mis Ternere, zemes īpašnieka meita, tic viņa nevainībai. Mis Ternere uzaicinājusi Lestreidu — varbūt jūs viņu atceraties sakarā ar «Etīdi purpura toņos»? — lai tas aizstāvētu apvainoto. Lestreids uzskata aizstāvību par ļoti grūtu un nodeva to man, un tagad divi pusmūža džentlmeņi neēd vis brokastis mājās, bet traucas uz rietumiem ar piecdesmit j ūdžu ātrumu stundā.

—   Baidos, ka fakti pārāk pārliecinoši un ka jums būs ļoti aprobežotas iespējas aizstāvēt apvainoto.

—    Nekas nav tik mānīgs kā acīm redzami fakti, — Holmss smiedamies atbildēja. — Bez tam mēs varam nejauši uzdurties uz tikpat acīm redzamiem faktiem, kuri palikuši misteram Lestreidam neredzēti. Jūs pārāk labi mani pazīstat un sapratīsiet, ka tā nav lielība. Es vai nu izmantoju Lestreidā savāktos pierādījumus, vai pilnīgi noraidu tos, jo viņš pats nespēj ne tos izmantot, ne arī tikt par tiem skaidrībā. Ņemsim kaut šādu piemēru: man pilnīgi skaidrs, ka jūsu guļamistabā logs ir labajā pusē, bet es nebūt neesmu pārliecināts, vai misters Lestreids pamanīs pat šādu acīm redzamu faktu.

—    Bet kā jums ienāca prātā…

—     Dārgais draugs, es jūs sen pazīstu. Man zināma jūsu karavīra akurātība. Jūs skujaties katru rītu un šai gadalaikā saules gaismā, bet jūsu kreisais vaigs noskūts nesalīdzināmi sliktāk par labo. Pilnīgi skaidrs, ka šī sejas daļa jums sliktāk apgaismota nekā otra. Es nevaru iedomāties, ka cilvēks ar jūsu parašām samierinātos ar slikti noskūtu vaigu, ja viņš skatītos spogulī normālā apgaismojumā. Es to minu tikai kā vienkāršu piemēru novērošanai un prasmei izdarīt secinājumus. Tas ir galvenais manā profesijā, un pilnīgi iespējams, ka tas mums noderēs gaidāmajā izmeklēšanā. Ir pāris nenozīmīgu sīkumu, kas kļuvuši zināmi pratināšanā. Tie pelnījuši, ka tos ievēro.

—    Kas tie tādi ir?

—    Izrādās, jauno Makkartiju nav arestējuši tūliņ, bet mazliet vēlāk, kad viņš jau atgriezies Hezerlejas fermā.

Kad policijas inspektors paziņojis, ka viņš arestēts, jauneklis atbildējis, ka tas viņu nebūt nepārsteidzot, jo sodu viņš tomēr pelnījis. Sis teikums radījis vajadzīgo efektu — zudušas pēdējās šaubas, kuras izmeklētājam varbūt vēl bijušas.

—    Tā bija atzīšanās! — es izsaucos.

—   Nē, jo pēc tam viņš apgalvojis, ka pie tēva nāves nav vainīgs.

—   Pēc šādiem sasodīti nopietniem pierādījumiem tas skan vismaz aizdomīgi.

—    Gluži otrādi — tas ir vienīgais gaismas stars, ko es patlaban redzu caur mākoņiem. Lai cik šis jauneklis naivs, viņam tomēr jāsaprot, kādas smagas aizdomas krīt uz viņu. Ja viņš būtu izlicies pārsteigts vai sašutis par arestu, tas gan man šķistu ļoti aizdomīgi, jo tamlīdzīgs pārsteigums vai sašutums būtu pilnīgi nedabisks tādos apstākļos un tūliņ modinātu neuzticību. Tagad viņa izturēšanās apliecina viņa pilnīgo nevainību vai, gluži otrādi, atklāj viņa lieliskās savaldīšanās spējas un aukstasinību. Viņa atbilde, ka pelnījis arestu, arī ir pilnīgi dabiska, ja atceramies, ka viņš tiktāl aizmirsis savu dēla pienākumu, ka kļuvis rupjš pret tēvu un pat, kā apgalvo meitene, — bet viņas liecība ļoti svarīga, — atvēzējies, lai sistu tēvam. Viņa atbilde, kas runā par nožēlu un sirdsapziņas pārmetumiem, man drīzāk liekas nesamaitāta rakstura pazīme nekā noziedzīgu nodomu pierādījums.

Es pagrozīju galvu.

—    Daudzus pakāruši arī bez tādiem smagiem pierādījumiem, — es piezīmēju.

—    Tas ir pareizi. Un starp tiem bija daudz nevainīgu.

—    Kā notikušo paskaidro pats jauneklis?

—   Viņa paskaidrojumi nav sevišķi uzmundrinoši viņa aizstāvjiem, kaut arī daži pozitīvi punkti ir. Jūs tos atradīsiet, ja izlasīsiet.

Viņš izņēma no portfeļa vairākas vietējās Hirfordširas avīzes un, atliecis lappusi, norādīja to vietu, kur nelaimīgais jauneklis sniedz paskaidrojumus. Es atsēdos kupejas stūrī un sāku vērīgi lasīt reportiera ziņojumu, kas skanēja šādi:

«Pēc tam tika izsaukts misters Džeimss Makkartijs, nelaiķa vienīgais dēls. Viņš sniedza šādu liecību:

«Es pavadīju trīs dienas Bristolē un atgriezos pagājušās pirmdienas rītā, trešajā jūnijā. Kad pārbraucu, tēva nebija mājās un istabene sacīja, ka viņš aizbraucis uz Rosu kopā ar zirgu puisi Džonu Kobu. Drīz pēc manas ierašanās dzirdēju norībam pagalmā viņa divričus un, paskatījies pa logu, ieraudzīju, ka viņš pats ātri iet projām, bet es nezināju, kādā virzienā viņš ies. Pēc tam es paņēmu bisi un nolēmu aiziet līdz Boskomas akacim, lai iemestu acis izcirtumā, kur mājo truši; izcirtums atrodas ezera otrā krastā. Ceļā es sastapu medību pārzini Viljamu Krau- deru, ko viņš jau minēja savā liecībā, tikai viņš maldās, domādams, ka steidzos tēvam pakaļ. Man prātā nenāca, ka tēvs iet man pa priekšu. Kad biju apmēram simt soļu no akača, dzirdēju saucienu «Kou!» — tā mēs ar tēvu parasti aicinājām viens otru. Es tūliņ sāku skriet un atradu tēvu pie paša akača. Viņš bija ļoti pārsteigts, ieraudzījis mani, un diezgan pikti uzprasīja, ko es te meklējot. Sarunas gaitā mēs pārmijām visai asus vārdus un daudz netrūka no sitiena, jo mans tēvs bija ļoti karstas dabas cilvēks. Redzēdams, ka viņš nespēj valdīt savas dusmas, es pametu viņu vienu un pagriezos uz Hezerlejas fermas pusi. Nebiju pagājis ne pusotra simta jardu, kad izdzirdēju aizmugurē šaušalīgu kliedzienu, kas piespieda mani skriet atkal atpakaļ. Es ieraudzīju tēvu guļam uz zemes ar baismīgi sadauzītu galvu. Bise izkrita man no rokām, es pacēlu tēva galvu uz augšu, bet gandrīz tai pašā mirklī viņš arī nomira. Kādu brītiņu es paliku, ceļos nometies, pie mirušā, tad skrēju pie mistera Ternera vārtsarga pēc palīdzības, jo viņa namiņš ir tuvākā apdzīvotā vieta. Kad atgriezos pēc tēva kliedziena, viņa tuvumā nebija neviena cilvēka, un es nevaru iedomāties, kas viņu varēja nonāvēt. Reti kāds viņu pazina, jo viņš bija noslēgtas un nelaipnas dabas. Tomēr, cik man zināms, īstu ienaidnieku viņam nebija.»

Izmeklētājs: Vai tēvs kaut ko sacīja pirms nāves?

Liecinieks: Viņš nomurmināja dažus vārdus, bet es varēju uztvert tikai kaut ko līdzīgu vārdam «rēta».

Izmeklētājs: Ko tas, pēc jūsu domām, nozīmē?

Liecinieks: Man nav nekādas jausmas.

Izmeklētājs: Kāds iemesls bija jūsu pēdējam strīdam?

Liecinieks: To es gribētu noklusēt.

Izmeklētājs: Diemžēl esmu spiests lūgt jūs atbildēt.

Liecinieks: Uz šo jautājumu es nevaru atbildēt. Ticiet man, ka mūsu sarunai nebija nekāda sakara ar briesmīgo traģēdiju, kura pēc tam sekoja.

Izmeklētājs: To izlems tiesa. Būs lieki jums skaidrot, ka nevēlēšanās atbildēt nāks jums par ļaunu, kad stāsieties zvērināto tiesas priekšā.

Liecinieks: Es tomēr neatbildēšu.

Izmeklētājs: Acīm redzot, ar saucienu «Kou» jūs ar tēvu vienmēr aicinājāt viens otru?

Liecinieks: Jā.

Izmeklētājs: Kā tad izskaidrojams, ka viņš deva šo zīmi, pirms jūs ieraudzīja, pat nemaz nezinādams, ka esat atgriezies no Bristoles?

Liecinieks (ļoti samulsis): Nezinu.

Izmeklētājs: Vai jums nav dūries acīs kaut kas aizdomīgs, kad atskrējāt pēc kliedziena un atradāt tēvu nāvīgi ievainotu?

Liecinieks: Nekas sevišķs.

Izmeklētājs: Ko jūs ar to gribat teikt?

Liecinieks: Es biju tik uztraukts un nobaidījies, kad izskrēju no meža, ka varēju domāt vienīgi tikai par tēvu. Tomēr man tā neskaidri likās, ka tobrīd pa kreisi no manis kaut kas gulēja uz zemes. Kaut kāds pelēks apģērba gabals, varbūt pleds. Kad es piecēlos un gribēju aplūkot šo priekšmetu, tā tur vairs nebija.

«Jūs gribat sacīt, ka priekšmets pazuda, pirms jūs vēl gājāt pēc palīdzības?»

«Jā.»

«Vai jūs nevarat pateikt, kas tas īsti bija?»

«Nē, man tikai bija tāda sajūta, ka tur kaut kas gulēja

zemē.»

«Vai tālu no noslepkavotā?»

«Kādus desmit jardus atstatu.»

«Un cik tālu no meža?»

«Apmēram tikpat.»

«Tātad šis priekšmets atradās no jums ne tālāk par desmit jardiem, kad tas nozuda?»

«Jā, bet es biju pagriezies pret to ar muguru.»

Ar to nobeidzās liecinieka pratināšana.»

— Man tagad skaidrs, — es sacīju, pametis acis uz avīzes sleju, — ka pratināšanas beigās izmeklētājs ārkārtīgi nesaudzīgs pret jauno Makkartiju. Viņš norāda — un ne bez pamata — uz pretrunām liecībā, ka tēvs saucis dēlu, nezinādams par viņa klātbūtni. Dēla atteikšanās atstāstīt sarunu ar tēvu, tas, ka viņš nespēj izskaidrot dīvainos mirēja pēdējos vārdus, dēlam stipri kaitē.

Holmss izstaipījās uz ērtā dīvāna un smaidīdams sacīja:

—    Jūs ar izmeklētāju ciešat no viena un tā paša trūkuma — jūs atmetat visu pozitīvo, kas ir jaunā cilvēka liecībā. Vai tad jūs nesaprotat, ka piedēvējat viņam te pārāk daudz, te pārāk maz iztēles spēju? Pārāk maz, ja viņš nevarēja izdomāt tādu strīda iemeslu, kas viņam nodrošinātu zvērināto simpātijas; pārāk daudz — ja viņš varēja noiet līdz tādai izdomai kā mirēja vārdi par rētu un notikums ar pazudušo apģērba gabalu. Nē, ser, es turēšos pie tā viedokļa, ka viss, ko sacījis jaunais cilvēks, ir patiesība. Redzēsim, kur mūs šis pieņēmums novedīs. Un tagad es palasīšu savu Petrarku un vairāk nerunāšu ne vārda par šo lietu, kamēr ieradīsimies notikuma vietā. Lenču ēdīsim Svindonā. Domāju, ka mēs tur būsim jau pēc minūtēm divdesmit.

Bija ap pulksten četriem, kad mēs, atstājuši aiz muguras skaisto Straudas ieleju un plato, dzirkstošo Severnas upi, beidzot nokļuvām jaukā mazā provinces pilsētiņā Rosā. Kalsnējs, glūnīgs, seskam līdzīgs vīrs ar blēdīgām acīm gaidīja mūs uz platformas. Lai gan viņš bija ģērbies lauku apvidum piemērotā tērpā, brūnā putekļu mētelī un garos zābakos, es bez pūlēm pazinu viņā Skotlendjarda inspektoru Lestreidu. Mēs kopā nobraucām līdz Hirfordarmzas viesnīcai, kur mums bija rezervētas istabas.

—    Es pasūtīju karieti, — sacīja Lestreids, kad dzērām tēju. — Es taču zinu, ka jūs esat īsts enerģijas iemiesojums un ātrāk nerimsieties, kamēr nebūsiet redzējis nozieguma vietu.

—   Ļoti laipni un teicami no jūsu puses, — Holmss atbildēja. — Taču tagad viss atkarīgs no barometra.

Lestreids uzmeta viņam izbrīna pilnu skatienu.

—   Es lāgā nesaprotu, ko jūs gribat teikt, — viņš sacīja.

—    Ko rada barometrs? Divdesmit deviņi grādi, vēja nav, pie debesīm ne mākonīša, lietus nebūs. Bet man vesela kastīte cigarešu izmēķējama. Turklāt dīvāns šeit daudz labāks nekā parastās draņķīgās mēbeles lauku viesnīcās. Domāju, ka šovakar man neizdosies izmantot karieti.

Lestreids iecietīgi pasmaidīja.

—   Jūs, protams, jau esat nācis pie kāda slēdziena, izlasījis avīžu ziņojumus, — viņš sacīja. — Šī lieta skaidra kā diena, un, jo vairāk tanī iedziļinās, jo skaidrāka tā kļūst. Tomēr nevar atteikt lēdijai, turklāt tik burvīgai. Viņa dzirdējusi par jums un grib zināt, ko jūs teiksiet, iepazinies ar šo lietu, lai gan es neskaitāmas reizes atkārtoju, ka jūs neizdarīsiet nekā tāda, ko es jau nebūtu izdarījis. Ak dievs! Viņas ekipāža jau pie durvīm!

Līdzko viņš to "izsacīja, te istabā iesteidzās viena no skaistākajām meitenēm, kādas es jebkad esmu redzējis. Vijolīšu zilās acis dzirkstīja, lūpas bija mazliet pavērtas, maigs sārtums ieplūdis vaigos. Stiprais uztraukums lika viņai piemirst parasto savaldību.

—    O, mister Šerlok Holms! — viņa izsaucās, skatīdamās te uz viņu, te uz mani un ar nekļūdīgu sievietes intuīciju pievērsdamās manam draugam. — Kāds man prieks, ka jūs esat šeit! Es atbraucu, lai jums pasacītu, ka Džeimss ir nevainīgs. Jums jāstājas pie darba ar šo pārliecību. Nešaubieties ne mirkli! Mēs esam draudzējušies kopš agras bērnības, es zinu visus Džeimsa trūkumus, bet viņš ir tik mīkstsirdīgs, ka pat mušai pāri nedarīs. Visi, kas patiešām viņu pazīst, uzskata apvainojumu par pilnīgi aplamu.

—    Ceru, ka mums izdosies viņu attaisnot, mis Ternere, — Šerloks Holmss sacīja. — Ticiet, es darīšu visu, kas manos spēkos.

—    Bet jūs jau esat lasījis avīzēs viņa liecību, un jums jau ir noteikts uzskats par visu notikušo? Vai jūs neredzat kādu izeju? Vai jūs pats ticat, ka viņš ir nevainīgs?

—    Es uzskatu to par pilnīgi iespējamu.

—    Beidzot! — viņa izsaucās, lepni paceldama galvu un uzmesdama Lestreidam izaicinošu skatienu. — Jūs dzirdējāt? Tagad man ir cerība.

Lestreids paraustīja plecus.

—    Baidos, ka mans kolēģis ir mazliet pārsteidzīgs, izdarot secinājumus.

—    Bet viņam taisnība — es zinu, ka viņam taisnība! Džeimss nav spējīgs izdarīt noziegumu. Un, ja runā par viņa strīdu ar tēvu, tad viņš tāpēc nekā nesacīja izmeklētājam, ka tur biju iejaukta es.

—    Kādā kārtā? — Holmss prasīja.

—    Tagad nav īstais laiks kaut ko slēpt. Džeimsam bija lielas nepatikšanas ar tēvu manis dēļ. Džeimsa tēvs ļoti gribēja, lai mēs precamies. Mēs ar Džeimsu vienmēr mīlējām viens otru kā brālis un māsa, bet viņš vēl pārāk

jauns, nepazīst dzīvi, un … un … vārdu sakot, pilnīgi dabiski, ka viņš vēl negribēja domāt par precešanos. Ša iemesla dēļ radās ķildas, un es esmu pārliecināta, ka šī bija viena no tādām ķildām.

—          Bet jūsu tēvs? — vaicāja Holmss. — Vai viņš arī vēlējās, lai jūs precaties?

—           Nē, viņš to nevēlējās. Neviens to negribēja — vienīgi Džeimsa tēvs. — Viņas svaigā seja koši pietvīka, kad Holmss uzmeta viņai pārbaudošu skatienu.

—          Pateicos jums par šīm ziņām, — viņš sacīja. — Vai varēšu sastapt jūsu tēvu, ja rīt iegriezīšos pie jums? ,

—    Baidos, ka ārsts to neļaus.

—    Ārsts?

—           Jā, vai tad jūs nezināt? Pēdējos gados mans nabaga tēvs bieži slimoja, bet šī nelaime viņu pavisam salauzusi. Viņš guļ uz gultas, un doktors Vilauzs teica, ka viņam stiprs nervu satricinājums aiz pārciestajām bēdām. Misters Makkartijs bija vienīgais no tiem, kas vēl palikuši dzīvi un pazinuši tēvu tais senajos laikos Viktorijā.

—    Hm! Viktorijā? Tas ir ļoti svarīgi.

—    Jā, zelta raktuvēs.

—          Ahā, zelta raktuvēs, kur, kā es saprotu, misters Ter- ners ticis pie sava kapitāla?

—    Jā, protams.

—    Pateicos, mis Ternere. Jūs man daudz palīdzējāt.

—           Paziņojiet man, lūdzami, ja rīt dzirdēsiet kaut ko no jauna. Jūs droši vien apmeklēsiet Džeimsu cietumā? O, ja jūs sastapsiet viņu, mister Holms, pasakiet viņam, ka esmu pārliecināta par viņa nevainību.

—    Katrā ziņā pateikšu, mis Ternere.

—           Es steidzos uz mājām, jo tēvs ir nopietni slims un viņam skumji bez manis. Ardievu, lai dievs jums palīdz!

Viņa izgāja no istabas tikpat straujā gaitā, kā ienākusi, un mēs tūliņ izdzirdējām norībam aizbraucošo ekipāžu.

—          Man kauns par jums, Holms, — Lestreids ar cieņu sacīja, brītiņu klusējis. — Kāpēc jūs modināt cerības, kurām nav lemts piepildīties? Es neesmu pārāk mīkstsirdīgs, tomēr uzskatu, ka jūs rīkojaties nežēlīgi.

—          Liekas, es redzu iespēju glābt Džeimsu Makkartiju, — Holmss teica. — Vai jums ir orderis cietuma apmeklēšanai?

—    Jā, bet tikai mums diviem.

— Tādā gadījumā es atsakos no sava lēmuma neiziet no mājas. Vai mēs paspēsim nokļūt Hirfordā, lai vēl šovakar satiktu apsūdzēto?

—    Noteikti.

—   Tad brauksim! Votson, es baidos, ka jums būs garlaicīgi, bet pēc pāris stundām es būšu atpakaļ.

Es pavadīju viņus līdz stacijai, pastaigāju pa pilsētiņas ielām, beidzot atgriezos viesnīcā, atgūlos uz kušetes un sāku lasīt bulvāru romānu. Tomēr stāsta sižets bija pārāk pliekans salīdzinājumā ar drausmīgo traģēdiju. Es pamanīju, ka manas domas visu laiku atgriežas no grāmatas pie īstenības, tāpēc aizsviedu grāmateli otrā istabas kaktā un iegrimu domās par šās dienas notikumiem. Ja arī pieņem, ka nelaimīgā jaunekļa liecība ir absolūti patiesa, kas tad tā par neparedzētu un neiedomājamu nelaimi varēja notikt tai laika sprīdī, kamēr viņš pameta tēvu un pēc tam atkal atskrēja pēc viņa kliedzieniem? Acīm re dzot, kaut kas šausmīgs un baigs. Kas tas varēja būt? Varbūt man kā ārstam viss kļūs skaidrāks, ja iepazīšos ar ievainojumu raksturu. Es piezvanīju un pieprasīju vietējo avīžu pēdējos numurus, kuros vārdu pa vārdam bija iespiesti visi izmeklēšanas materiāli.

Hirurga liecība norādīja, ka trešais aizmugurējais pau- res kauls un pakauša kaula kreisā puse sadragāti ar spēcīgu trula ieroča triecienu. Es aptaustīju šo vietu pats uz savas galvas. Neapšaubāmi, ka šādu triecienu varēja dot tikai no muguras puses. Zināmā mērā tas atbrīvoja no aizdomām apvainoto, jo strīda laikā viņš bija stāvējis ar seju pret nelaiķi. Tam tomēr nebija lielas nozīmes, jo tēvs varēja novērsties, pirms viņam iesita. Tomēr Holmsam tas jādara zināms. Ļoti dīvains man likās rētas pieminējums. Ko tas nozīmēja? Murgi tie taču nebija. Cilvēks, kurš mirst no spēja sitiena, nekad nemurgo. Nē, droši vien viņš pūlējās paskaidrot, kas ir viņa nāves cēlonis. Ko viņš gribēja sacīt? Es ilgi mēģināju atrast kādu piemērotu izskaidrojumu. Atcerējos arī notikumu ar pelēko drānas gabalu, ko bija pamanījis jaunais Makkartijs. Ja patiešām tā bijis, tad slepkava kaut ko pazaudējis, bēgdams projām, — iespējams, mēteli, — un viņam pieticis nekaunības atgriezties un paņemt to divdesmit soļu atstatu no dēla, kad tas nometies ceļos pie nogalinātā tēva. Cik daudz noslēpumaina un neticama savij ies kopā šai notikumā! Mani nepārsteidza Lestreida domas, bet es

ticēju Holmsa tālredzībai un nezaudēju cerības: līdz šim man šķita, ka ikkatra jauna detaļa pastiprina viņa pārliecību par Makkartija nevainību.

Holmss atgriezās ļoti vēlu. Viņš bija viens, jo Lestreids bija palicis pa nakti pilsētā.

—   Barometrs pagaidām nekrīt, — viņš piezīmēja apsēzdamies. — Ir ļoti svarīgi, lai nebūtu lietus, kamēr neesam redzējuši notikuma vietu. Šodien es negribēju ķerties pie darba, tāpēc ka jūtos noguris no garā ceļa, bet šādā pasākumā jāiegulda visi prāta un sirds spēki. Es sastapu jauno Makkartiju.

—    Ko jūs no viņa uzzinājāt?

—    Neko.

—    Vai nekas nekļuva skaidrāks?

—    Nekas. Man šķita, ka viņam zināms, kas ir noziedznieks, un ka viņš to slēpj. Toties tagad es esmu pārliecināts, ka viņam tā ir tāda pati mīkla kā visiem pārējiem. Jaunais Makkartijs nav sevišķi gudrs, bet ļoti glīts un, man liekas, nesamaitāts jauneklis.

—    Viņam slikta gaume, — es piezīmēju, — ja tiesa, ka viņš nav gribējis precēt tādu burVīgu jaunu lēdiju kā mis Terneri.

—    O, aiz tā visa slēpjas kaut kas ļoti nepatīkams! Viņš kaislīgi un neprātīgi mīl mis Terneri. Bet, kā jūs domājat, ko viņš izdarījis pirms diviem gadiem, kad viņš pats vēl bija pusaudzis, bet mis Ternere piecus gadus projām no mājas internātskolā? Šis idiots iekļuvis kādas Bristoles bufetnieces nagos un piereģistrējis savu laulību ar viņu. Par to neviens nekā nezina, bet varat iedomāties, cik mokoši viņam klausīties pārmetumus, ka viņš nedara to, ko pats visvairāk gribētu darīt. Izmisumā nonācis, viņš pacēlis rokas pret debesīm, kad viņu pēdējā sarunā tēvs pavēlējis bildināt mis Terneri. No otras puses, viņam nebija iespējas aizstāvēties, ūn viņa tēvs, kurš, kā visi apgalvo, bijis karstas dabas, būtu padzinis viņu no mājām uz visu mūžu, ja būtu dabūjis zināt visu patiesību. Pie šīs savas bufetnieces jauneklis pavadījis Bristolē pēdējās trīs dienas, bet tēvs nav zinājis, kur viņš atrodas. Iegaumējiet šo apstākli, tas ir ļoti svarīgi. Taču arī nelaimē kādreiz gadās laime. Bufetniece, izlasījusi avīzēs, ka viņas vīru apvaino smagā noziegumā un droši vien drīz pakārs, tūliņ viņu pametusi un atzinusies viņam vēstulē, ka viņai jau sen ir cits likumīgs vīrs, kurš dzīvo Bermudas dokos, un ka viņu ar misteru Džeimsu Makkartiju īstenībā nekas nesaista. Es domāju, ka šī vēsts izpirka visas jaunekļa ciešanas.

—   Bet, ja viņš ir nevainīgs, kas tad ir slepkava?

—    Jā, kas ir slepkava? Es pievērstu jūsu uzmanību šādiem diviem apstākļiem. Pirmais: nelaiķim vajadzēja ar kādu satikties pie akača, un šis cilvēks nevarēja būt viņa dēls, jo dēls bija aizbraucis un nebija zināms, kad viņš atgriezīsies. Otrais: tēvs sauca «Kou!», pirms vēl zināja par dēla atgriešanos. Tie ir galvenie punkti, kas nosaka prāvas iznākumu… Un tagad parunāsim kaut vai par Džordža Meredita daiļradi un atstāsim visu pārējo līdz rītam.

Kā jau Holmss paredzēja, lietus nebija; rīts bija skaidrs un bez mākoņiem. Pulksten deviņos Lestreids atbrauca pēc mums ar karieti — un mēs devāmies uz Hezerlejas fermu un Boskomas akaci.

—    Nopietnas vēstis, — Lestreids sacīja. — Stāsta, ka misters Terners tik sliktā stāvoklī, ka nebūs vairs dzīvotājs.

—    Viņš laikam diezgan vecs? — Holmss apvaicājās.

—    Ap sešdesmit gadiem, bet viņš zaudējis kolonijās veselību un ļoti sen jau nopietni slirfio. Sis notikums viņu arī ļoti ietekmējis. Viņš bija vecs draugs Makkartijam un, es piebildīšu, viņa īstens labdaris. Kā es dzirdēju, viņš pat nav ņēmis nomas naudu par Hezerlejas fermu.

—   Tā? Ļoti interesanti! — Holmss piezīmēja.

—    Jā gan. Un viņš palīdzējis Makkartijam, kā vien varējis. Visi apkārtējie kā vienā mutē daudzina viņa labo sirdi.

—    Ko jūs sakāt! Bet vai jums nelikās mazliet neparasti, ka šis Makkartijs, diezgan trūcīgs vīrs, kurš parādā tādu pateicību misteram Terneram, tomēr iedomājies apprecināt savu dēlu ar Ternera meitu, visa lielā īpašuma mantinieci, un ir tik ļoti pārliecināts, ka bildinājumu nenoraidīs? Tas ir visai dīvaini, ja zinām, ka Terners pat dzirdēt nav gribējis par precībām. To stāstīja viņa meita. Vai jūs no visa sacītā ar dedukcijas metodes palīdzību nevarat izdarīt kādus secinājumus?

—    Lai nu dedukcijas un secinājumi paliek jums, — Lestreids sacīja, pamezdams man ar acīm. — Zināt ko, Holms, ja arī turpmāk jūs tāpat rīkosieties ar faktiem, tad var ļoti viegli aizklīst no patiesības uz minējumu un fantāzijas jomu.

—    Kas tiesa, tas tiesa, — Holmss atturīgi atbildēja. — Jūs ļoti slikti izmantojat faktus.

—    Lai nu kā, bet viens manis atklāts fakts, kurš izrādījās ļoti grūts jūsu izpratnei, apstiprinājies, — Lestreids iekaisis atcirta.

—    Tas ir?

—    Ka Makkartiju nogalinājis viņa paša dēls un ka visas teorijas, kas šo faktu noliedz, ir tikpat mānīgas kā mēness atspīdums ezerā.

—    Nu, mēness atspīdums ir tomēr spilgtāks par miglu! — Holmss smiedamies atbildēja. — Ja nemaldos, pa kreisi no mums ir Hezerlejas ferma.

—    Tā pati vien ir.

Tā bija plaša, ērta divstāvu ēka ar šīfera segumu un lieliem dzelteniem ķērpju plankumiem uz pelēkajām sienām. Nolaistie aizkari logos un skursteņi, no kuriem nekāpa dūmi, piešķīra mājai drūmu izskatu, it kā baigais noziegums ar visu savu smagumu būtu uzgūlies uz šiem mūriem. Mēs piezvanījām pie durvīm, un istabene pēc Holmsa pieprasījuma parādīja mums kurpes, kuras bijušas kājās saimniekam, kad viņu nogalināja, un dēla zābakus, kurus viņš todien uzvilcis. Holmss rūpīgi izmērīja visus apavus sešās vai septiņās vietās, pēc tam palūdza izvest mūs pagalmā — un no turienes mēs pa līču loču taciņu devāmies uz Boskomas akaci.

Šerloks Holmss pilnīgi pārvērtās, kad sekoja karstām pēdām. Tie, kuri pazina tikai bezkaislīgo Beikerstrītas domātāju, tagad neparko viņu nepazītu. Viņa seja pietvīka un satumsa, uzacis izstiepās divās skarbās melnās līnijās, zem kurām tērauda spožumā mirdzēja acis. Viņa galva paliecās uz priekšu, pleci uzkumpa, lūpas cieši sakniebās, uz slaidā, stiegrainā kakla uztūka vēnas. Viņa nāsis izpletās kā medniekam, kuru aizrāvis dzīvnieciskais vajāšanas instinkts. Viņš bija tā iegrimis savā uzdevumā, ka vai nu nemaz neatbildēja uz jautājumiem, vai nepacietīgi kaut ko atrūca. Klusu un ātri viņš soļoja pa taciņu, kura caur mežu un pļavām veda uz Boskomas akaci. Tā bija nomaļa, purvaina vieta tāpat kā visa ieleja. Uz taciņas un zemajā zālē tās tuvumā bija redzamas daudzas pēdas. Holmss te steidzās, te piestājās un reiz pat krasi pagriezās atpakaļ. Mēs ar Lestreidu viņam sekojām, slepenpolicists ar vienaldzīgu un nievājošu seju, kamēr es vēroju savu draugu ar lielu interesi, jo biju pārliecināts, ka ikviens viņa solis ved tuvāk lietas laimīgam noslēgumam.

Boskomas akacis ir neliels — jardus piecdesmit plats ūdens laukums, ko ielenc meldri un kas robežojas ar Hezerlejas fermu un bagātā mistera Ternera parku. Virs meža, kas piekjāvās viņējam ezera krastam, bija redzami sarkani smaili tornīši, kas slējās virs bagātā zemes īpašnieka mājokļa. Hezerlejas pusē mežs bija ļoti biezs; tikai šaura valgas zāles josliņa soļu divdesmit platumā nošķir pēdējos kokus no meldriem ezera krastā. Lestreids precīzi parādīja, kur atraduši nogalināto, zeme patiešām bija tik mitra, ka vieta, kur nokritis Makkartijs, bija skaidri redzama. No Holmsa enerģiskās sejas un sasprindzinātā skatiena es redzēju, ka viņš daudz ko izlasījis nomīņātajā zālē. Viņš šaudījās kā dzinējsuns, uztapis uz pēdām, un pēc tam griezās pie mūsu ceļa biedra.

—    Kāpēc jūs bridāt ezerā? — viņš prasīja.

—   Es grābstījos ar grābekli pa ūdeni, meklēdams kādu ieroci vai citus pierādījumus. Bet kā jums izdevās . ..

—    Nu, pietiek, man nav laika! Jūs griežat uz āru kreiso kāju, un šīs jūsu pēdas visur redzamas. Pat kurmis varētu izsekot, kur jūs iebridāt meldros. Cik viss būtu bijis vienkārši, ja es būtu ieradies pirms tam, kad šis bifeļu bars visu samīdījis! Te stāvējuši tie, kas atnāca no sarga mājas, viņi samīdījuši visas pēdas ap nogalināto trīs vai četru jardu atstatumā. Bet te ir trīs atsevišķi vienas kājas nospiedumi.

Viņš izvilka no kabatas lupu, nogūlās uz lietus mēteļa zemē, lai labāk varētu redzēt, un vairāk sarunājās pats ar sevi nekā ar mums.

—    Te ir jaunā Makkartija pēdas. Viņš te atnācis divreiz un vienreiz skrējis tik ātri, ka papēžu iespiedumi nemaz nav redzami, bet pārējā pēdas daļa iespiedusies skaidri. Tas apstiprina viņa izteikumus. Viņš skrējis, kad ieraudzījis tēvu guļam zemē. Un te ir tēva pēdas, kad viņš staigājis uz priekšu un atpakaļ. Kas tad tas? Dobe, ko iespiedusi bises laide, uz kuras atspiedies dēls, kad stāvējis un klausījies tēvā. Bet tas? Ha ha, kas tad tas? Kāds ir zadzies klāt uz pirkstgaliem! Turklāt tie ir četrstūraini — gluži neparasti saišzābaki. Viņš ir atnācis, aizgājis un atkal atgriezies — šoreiz, protams, pēc sava mēteļa. Bet no kurienes viņš ieradies?

Holmss skraidīja šurpu turpu, dažreiz pazaudēja pēdas, dažreiz atkal uzdūrās uz tām, kamēr nonācām pie paša meža un apstājāmies ļoti liela veca bērza ēnā. Holmss atrada pēdas aiz šī koka un atkal nogūlās zemē. Atskanēja priecīgs izsauciens. Holmss ilgi palika nekustīgā stāvoklī, pārcilādams nobirušās lapas un sausos zarus, savāca aploksnē kaut ko putekļiem līdzīgu un aplūkoja caur lupu zemi un arī koka mizu, cik tālu varēja aizsniegt. Sūnā gulēja akmens ar nelīdzenām malām; viņš pacēla un apskatīja to. Tad viņš gāja pa taciņu, kamēr nonāca pie ceļa, kur pēdas nozuda.

—    Šis akmens ir ļoti interesants, — viņš ierunājās parastajā balsī. — Pelēkais namiņš pa labi ir, acīm redzot, sarga māja. Es ieiešu pie Morāna, lai pateiktu viņam pāris vārdu un uzrakstītu zīmīti. Pēc tam mēs vēl paspēsim nokļūt viesnīcā uz lenču. Ejiet vien uz karieti, es jums drīz pievienošos.

Pēc minūtēm desmit mēs jau braucām uz Rosu. Holmss joprojām turēja rokās akmeni, ko bija pacēlis mežā.

—    Tas var jūs ieinteresēt, Lestreid, — viņš sacīja, pasniegdams viņam akmeni. — Ar to bija izdarīta slepkavība.

—   Es neredzu te nekādu pazīmju.

—    To nav.

—    Kā tad jūs to uzzinājāt?

—    Zem tā auga zāle. Tas nogulējis tur tikai dažas dienas. Nekur apkārtnē nebija redzama vieta, no kuras tas ņemts. Akmenim ir tiešs sakars ar slepkavību. Nekāda cita ieroča nav bijis.

—    Bet slepkava?

—    Tas ir gara auguma cilvēks, kreilis, klibo ar labo kāju, valkā medību zābakus ar biezu pazoli, pelēku mēteli, smēķē Indijas cigārus ar iemuti, kabatā viņam truls nazis. Ir arī vēl dažas citas pazīmes, bet ar šīm pietiek, lai palīdzētu mums mūsu meklējumos.

Lestreids iesmējās.

—    Diemžēl es vēl līdz šim esmu skeptiķis, — viņš sacīja. — Jūsu teorijas ļoti labas, bet mums būs darīšanas ar stūrgalvīgiem Britānijas zvērinātiem.

—    Nu, to mēs vēl redzēsim, — Holmss mierīgi atbildēja. — Jums vienas metodes, man citas. Pie reizes, es varbūt šodien ar vakara vilcienu atgriezīšos Londonā.

—    Un pametīsiet šo lietu nepabeigtu?

—    Nē, pabeigtu.

—    Bet noslēpums?

—    Tas ir uzminēts.

—    Bet kas tad ir noziedznieks?

—    Džentlmenis, kuru es aprakstīju.

—    Bet kas viņš tāds ir?

—   To ļoti viegli uzzināt. Te nemaz nav tik daudz iedzīvotāju.

Lestreids paraustīja plecus.

—    Es esmu praktisks cilvēks, — viņš teica, — un nevaru nodarboties ar džentlmeņa meklēšanu, par kuru zināms vienīgi tas, ka viņš ir klibs un kreilis. Es kļūtu par apsmieklu visam Skotlendjardam.

—    Labi, — Holmss mierīgi atbildēja. — Es devu jums visas iespējas šās mīklas uzminēšanai. Es nekā neslēpu no jums, un jūs pats varējāt atklāt šo noslēpumaino noziegumu. Mēs esam klāt. Ardievu! Pirms aizbraukšanas es jums rakstīšu.

Atstājuši Lestreidu pie viņa mājas durvīm, mēs devāmies uz mūsu viesnīcu, kur mūs jau gaidīja lenčs.

Holmss klusēja, iegrimis domās. Viņa seja bija drūma, kā cilvēkam, kurš iekļuvis sarežģītā stāvoklī.

—    Paklausieties, Votson, — viņš sacīja, kad galdu nokopa. — Atsēstieties šai krēslā, un es jums pastāstīšu to nedaudzo, kas man zināms. Es nesaprotu, ko man darīt. Es gribētu saņemt no jums padomu. Smēķējiet, es tūliņ sākšu stāstīt.

—   Lūdzu.

—    Izpētot šo lietu, mūs pārsteidza divi punkti jaunā Makkartija stāstā, kuri mani noskaņoja viņam par labu, bet jūs — pret viņu. Pirmkārt, tas, ka tēvs saucis «Kou!», pirms vēl ieraudzījis savu dēlu. Otrkārt, ka mirušais pieminējis rētu. Saprotiet, viņš nomurminājis vairākus vārdus, bet dēls uztvēris tikai vienu. Mūsu izmeklēšanai jāsākas no šiem diviem punktiem. Pieņemsim, ka viss, ko jauneklis sacījis, ir skaidra patiesība.

—   Bet ko tēvs saucis ar šo «Kou»?

—    Acīm redzot, dēlu viņš nav saucis. Viņš domājis, ka dēls ir Bristolē. Viņš saucis to, kas uzaicinājis viņu uz satikšanos. Bet «Kou» ir austrāliešu vārds, un to lieto tikai austrālieši. Tas ir nopietns pierādījums, ka cilvēks, kuru Makkartijs cerējis sastapt pie Boskomas akača, ir dzīvojis Austrālijā.

—    Nu, bet rēta?

Šerloks Holmss izņēma no kabatas salocītu papīru un izklāja uz galda.

—           Tā ir Viktorijas štata karte. Es telegrafēju pagājušo nakti uz Bristoli, lai man to atsūta. — Viņš aizklāja ar roku daļu no kartes. — Izlasiet!

—    … rēta, — es izlasīju.

—    Un tagad? — viņš pacēla roku.

—    Ballarēta.

—           Pilnīgi pareizi. Tas ir vārds, ko izrunāja mirējs, bet dēls uztvēra tikai pēdējos divus balsienus. Viņš mēģināja nosaukt savu slepkavu.

—  'Tas ir šausmīgi! — es izsaucos.

—           Par to nav šaubu. Un tagad, kā redzat, loks sašaurinās. Tas, ka noziedzniekam bija pelēkas drēbes, ir trešais punkts. Mums zināms, ka vainīgais ir kāds austrālietis pelēkā mētelī no Ballarētas.

—    Acīm redzot.

—          Turklāt viņš ir vietējais, jo akača tuvumā bez fermas un lielsaimniecības nekā cita nav un svešs diezin vai šeit iemaldīsies.

—    Laikam gan.

—           Tagad dažus vārdus par mūsu šīsdienas ekspedīciju. Izpētot augsni, es atradu interesantus sīkumus, par kuriem pastāstīju šim trulajam Lestreidam. Tie attiecas uz noziedznieka personību.

—    Bet kā jūs to atklājāt?

—          Jums mana metode pazīstama. Tā balstās uz visu sīku pierādījumu kopsavilkumu.

—           Par viņa augumu jūs, protams, varējāt aptuveni spriest pēc soļa garuma. Par viņa apaviem — pēc iemītajām pēdām.

—    Jā, tie bija neparasti apavi.

—    Bet tas, ka viņš klibs?

—           Viņa labās kājas nospiedums nebija tik skaidrs kā kreisās. Uz labās kājas gulstas mazāk svara. Kāpēc? Tāpēc, ka viņš kliboja.

—    Bet tas, ka viņš kreilis?

—          Jūs pats bijāt pārsteigts par hirurga konstatēto ievainojumu raksturu. Sitiens bija nācis negaidot no muguras un no kreisās puses. Kas cits to varēja izdarīt, ja ne kreilis? Kamēr tēvs runāja ar dēlu, slepkava stāvējis aiz koka. Viņš pat tur smēķējis. Es atradu pelnus un,

pateicoties savai dažādu tabakas šķirņu pazīšanai, atklāju, ka viņš smēķējis Indijas cigāru. Kā jums zināms, es mazliet interesējos par šo jautājumu un uzrakstīju nelielu monogrāfiju par simts četrdesmit dažādu pīpes, cigāru un papirosu tabakas šķirņu pelniem. Uzgājis cigāra pelnus, es apskatījos visapkārt un atradu vietu, kur cigārs bija nomests. Tas bija Indijas cigārs, Roterdamas ražojums.

—    Bet iemute?

—    Es redzēju, ka cigārs nav ņemts mutē. Tātad viņš smēķē ar iemuti. Cigāra gals bija nogriezts, nevis nokosts, bet griezuma vieta nelīdzena, tāpēc es nospriedu, ka viņam truls nazis.

—    Holms, — es sacīju, — jūs esat iepinis noziedznieku tīklos, no kuriem viņš nevarēs izlauzties, un izglābis dzīvību nevainīgam jauneklim, noņemdams cilpu viņam no kakla. Es redzu, kur sanāk kopā visi jūsu pierādījumi. Slepkavas vārds …

—    Misters Džons Terners, — pieteica viesmīlis, atvērdams durvis uz mūsu viesistabu un ielaizdams apmeklētāju.

Pa durvīm ienāca neparasts un iespaidīgs vīrs. Pagau- sinātā, klibojošā gaita un noslīgušie pleci lika viņu uzskatīt par vārguli, kamēr skarbā, raupjā seja, kurā bija iegriezušās dziļas grumbas, un prāvie locekļi liecināja, ka viņš apveltīts ar neparastu fizisku spēku. Sapinkotā bārda, sirmie mati un cerainās, pār acīm nokārušās uzacis piešķīra viņam lepnu un valdonīgu izskatu. Taču seja bija pelnu pelēka, bet lūpas un nāsis zilganas. Es no pirmā acu uzmetiena sapratu, ka viņš slimo ar kādu nedziedināmu hronisku kaiti.

—   Apsēdieties, lūdzu, uz dīvāna, — Holmss laipni uzaicināja. — Vai saņēmāt manu zīmīti?

—   Jā, to atnesa vārtsargs. Jūs rakstāt, ka gribat ar mani satikties, lai nevajadzētu izraisīt skandālu.

—   Es domāju, ka būs daudz visādu baumu, ja es uzstāšos tiesā.

—   Kāpēc jūs gribējāt mani satikt?

Ternera gurdajās acīs, kad viņš skatījās uz manu draugu, bija lasāms tik liels izmisums, it kā viņš jau būtu saņēmis atbildi uz savu jautājumu.

—   Jā, — Holmss noteica, atbildēdams vairāk uz viņa skatienu nekā uz vārdiem. — Tā tas ir. Man zināms viss par Makkartiju.

Sirmgalvis aizsedza seju ar rokām.

—   Dievs, esi man žēlīgs! — viņš izsaucās. — Bet es tomēr nebūtu pieļāvis, ka jauneklis iet bojā! Dodu jums goda vārdu, ka būtu atklājis visu patiesību, ja lieta nonāktu līdz zvērināto tiesai…

—    Man prieks to dzirdēt, — Holmss nopietni sacīja.

—   Es sen jau būtu visu atklājis, ja nebijis manas dārgās meitenes. Tas salauztu viņas sirdi, tas salauzīs viņas sirdi, ja mani apcietinās.

—   Var jau nokārtot visu bez apcietināšanas, — Holmss atbildēja.

—    Vai patiešām?

—   Es esmu neoficiāla persona. Tā kā mani ataicinājusi jūsu meita, tad es rīkojos viņas interesēs. Jūs pats saprotat, ka jaunais Makkartijs jāatbrīvo.

—   Es drīz miršu, — sacīja vecais Terners. — Es jau ilgus gadus slimoju ar cukurslimību. Mans ārsts šaubās, vai es vēl mēnesi novilkšu. Tomēr man vieglāk mirt zem paša jumta nekā cietumā.

Holmss piecēlās, piegāja pie rakstāmgalda un paņēma spalvu un papīru.

—    Izstāstiet man patiesību, — viņš ierosināja, — bet es īsumā visu pierakstīšu. Jūs to parakstīsiet un Votsons apliecinās. Es iesniegšu jūsu atzīšanos tiesai tikai galējas nepieciešamības gadījumā, ja vajadzēs glābt Makkartiju. Pretējā gadījumā apsolos nespert šo soli.

—    Labi, — vecais vīrs atbildēja. — Ticams, ka es nenodzīvošu līdz tiesai, tāpēc tas mani maz interesē. Es tikai gribētu paglābt Alīsi no šāda trieciena. Un tagad es visu pastāstīšu. Tas vilkās ilgi, bet izstāstāms ātri. Jūs nepazināt veco Makkartiju. Tas bija īsts velns, ticiet man! Lai dievs pasargā jūs no tāda cilvēka nagiem! Es biju viņa žņaugos veselus divdesmit gadus, viņš galīgi saindēja manu dzīvi.

Vispirms es pastāstīšu jums, kā nokļuvu viņa varā. Tas notika sešdesmito gadu sākumā zelta raktuvēs. Es toreiz biju gluži jauns, neapdomīgs un karstas dabas, gatavs uzņemties visu ko. Es nokļuvu sliktā sabiedrībā un padevos dzeršanai, manā iecirknī nebija ne kripatiņas zelta, es sāku klaiņot apkārt un kļuvu par īstu lielceļu laupītāju. Mēs bijām seši, mežonīgi un patvaļīgi, laiku pa laikam uzbrukām dzelzceļa stacijām vai apturējām vezumus ceļā uz zelta raktuvēm. Mani dēvēja par Ballarētas Melno

Džeku. Manus biedrus vēl tagad daudzina kolonijās kā Ballarētas bandu.

Reiz no Ballarētas uz Melburnu konvoja apsardzībā sūtīja zeltu, mēs ierīkojām slēpni un uzbrukām braucējiem. Zeltu apsargāja seši pavadoņi, bet mēs arī bijām seši. Notika nikna sadursme. Ar pirmo zalvi mēs nogāzām no zirgiem četrus. Bet, kad mēs tikām pie laupījuma, no mums bija palikuši dzīvi tikai trīs. Es pieliku pistoli pie kučiera galvas — tas bija Makkartijs. Ak kungs, labāk es būtu viņu toreiz nošāvis! Bet es pametu viņu dzīvu, kaut arī ievēroju, kā viņš raugās uz mani ar mazajām, ļaunajām ačelēm, it kā gribētu iegaumēt manas sejas vaibstus. Mēs ieguvām zeltu, kļuvām bagāti un atbraucām uz Angliju, kur neviens mūs neturēja aizdomās. Te es uz visiem laikiem šķīros no saviem bijušajiem biedriem un uzsāku mierīgu, nodrošinātu dzīvi. Nopirku šo muižu, kuru tieši toreiz laida ūtrupē, un pūlējos atnest kaut nelielu labumu ar savu naudu, lai izpirktu pagātni. Turklāt es apprecējos, un, kaut mana sieva nomira jauna, viņa atstāja man mīļo, mazo Alīsi. Pat kad Alīse bija gluži maza, viņas rociņas noturēja mani uz pareiza ceļa. Vārdu sakot, pagātnei bija pilnīgi pārvilkta svītra. Viss bija lieliski, kamēr es nenokļuvu Makkartija nagos.

Es aizbraucu uz pilsētu naudas darīšanās un Ridžent- strītā satiku Makkartiju. Viņam nebija ne godīgu drēbju, ne apavu.

«Tā nu mēs esam satikušies, Džek,» viņš sacīja, pie- skardamies man pie rokas. «Nu mēs vairs nešķirsimies. Es neesmu viens, man ir dēlēns, un tev jāparūpējas par mums. Pretējā gadījumā tu pats sapratīsi — Anglija ir zeme, kur likumus tur godā un policisti sastopami uz katra soļa.»

Tā viņš apmetās ar savu dēlu šeit, un es nevarēju no viņiem atbrīvoties, viņi dzīvo uz mana labākā zemes gabala un nemaksā nomu. Man nebija ne miera, ne atpūtas, ne aizmiršanās. Lai kur es gāju, visur uzdūros uz Makkartija viltīgi smīnošo ģīmi. Kad Alīse pieauga, stāvoklis kļuva vēl ļaunāks, jo viņš manīja, ka vairāk nekā no policijas es baidos, kaut tikai mana meita neuzzina par manu pagātni. Ko vien viņš gribēja, to dabūja, vienalga, vai tā bija zeme, ēkas vai nauda, kamēr viņš nepieprasīja neiespējamo. Viņš pieprasīja Alīsi.

Viņa dēls esot pieaudzis, tā viņš teica, mana meita tāpat, un, tā kā par manu slimību visiem bija zināms, tad viņš saprata, ka viņa dēlam šī ir lieliska iespēja tikt pie visas manas mantas. Tomēr šoreiz es biju nepielūdzams. Es nevarēju pieļaut pat to domu, ka viņa nolādētā dzimta saradosies ar manējo. Nevar sacīt, ka man nepatiktu viņa dēls, bet jaunekļa dzīslās ritēja viņa tēva asinis, ar to man pietika. Es paliku pie sava. Makkartijs sāka man draudēt, viņš pilnīgi zaudēja savaldīšanos.

Mums vajadzēja sastapties pie akača, pusceļā starp mūsu abu mājām, lai aprunātos par visu. Ieradies norunātajā vietā, es dzirdēju, ka viņš kaut ko pārspriež ar dēlu. Es iesmēķēju cigāru un gaidīju aiz ķoka, kamēr viņš paliks viens. Bet, jo vairāk es ieklausījos viņa vārdos, jo vairāk manī uzliesmoja dusmas un rūgtums, un es nevarēju vairs izturēt. Viņš skubināja dēlu precēt manu meitu, nemaz nedomādams par to, ko viņa sacīs, it kā runa būtu par kādu ielas skuķi. Es gandrīz prātu zaudēju, kad iedomājos, ka viss, kas man dārgs, var nokļūt šā vīra varā. Vai labāk nesaraut šīs važas? Es jau esmu nāvei tuvu un novests līdz izmisumam. Lai gan prāts man vēl skaidrs un spēki nav zuduši, es tomēr sapratu, ka manai dzīvei drīz būs beigas. Bet mans vārds un mana meita! Es glābšu ir vienu, ir otru, ja piespiedīšu Makkartiju turēt muti. Es viņu nositu, mister Holms… es viņu nosistu vēlreiz. Es esmu liels grēcinieks — bet vai ciešanu pilna dzīve neizpērk vainu? Es ilgi cietos, bet doma, ka mana meita iekļūs tanīs pašos slazdos, bija neizturama. Es viņu nositu bez sirdsapziņas pārmetumiem kā indīgu, riebīgu tārpu. Padzirdējis kliedzienus, atskrēja viņa dēls, taču es paspēju paslēpties mežā, bet tad man vajadzēja atgriezties pēc mēteļa, kuru bēgot biju nometis zemē … Tā ir skaidra patiesība, džentlmeņi, viss notika taisni tā.

—    Es negribu būt jūsu soģis, — Holmss sacīja, kad vecais vīrs bija parakstījis savus izteikumus. — Ceru, ka mums nevajadzēs novest lietu līdz tiesai.

—   Es arī ceru to, ser! Bet ko jūs domājat darīt?

—    Ņemot vērā jūsu veselību — neko. Jūs pats zināt, ka drīz stāsieties tāda soģa priekšā, kas augstāks par visiem šās zemes tiesnešiem. Es paglabāšu jūsu atzīšanos un būšu spiests to izmantot tikai tad, ja Makkartiju notiesātu. Taču, ja viņu attaisnos, neviens mirstīgais nedabūs nekā zināt par jūsu noslēpumu, vienalga, vai jūs būsiet dzīvs vai miris.

—   Tad ardievu! — vecais virs svinīgi sacīja. — Kad pienāks jūsu pēdējā stundiņa, jums būs vieglāk, atceroties, ka esat nomierinājis manu dvēseli.

Grīļodamies, drebēdams ar visu milzu augumu, viņš lēni izkliboja no istabas.

—   Ak, mēs nabaga cilvēki! — pēc ilga klusuma brīža izsaucās Holmss. — Kāpēc liktenis rotaļājas ar tādiem nožēlojamiem, bezspēcīgiem radījumiem, kādi esam mēs?

Zvērināto tiesa attaisnoja Džeimsu Makkartiju, jo Holmss iesniedza neskaitāmus pierādījumus par viņa nevainību. Vecais Terners nodzīvoja vēl kādus septiņus mēnešus, tagad viņa nav vairs starp dzīvajiem. Ir pilnīgs pamats domāt, ka Džeimss un Alīse var mierīgi dzīvot laimīgā laulībā, nedomājot vairs par tiem melnajiem mākoņiem, kas aptumšoja viņu pagātni.

CILVĒKS AR PĀRŠĶELTO LŪPU

Aiza Vitnejs — nelaiķa Eliasa Vitneja, teoloģijas koledžas direktora, brālis, bija pasācis smēķēt opiju. Manuprāt, tam par pirmcēloni bija kāds muļķīgs untums, kad viņš koledžā bija izlasījis de Kvinsija grāmatu par opija smēķētāju sapņiem un izjūtām un sācis piesūcināt tabaku ar laudanumu, lai panāktu līdzīgu efektu. Kā daudzi citi, tā arī viņš drīz vien pārliecinājās, ka iesākt ir vieglāk nekā atmest, un ilgus gadus palika savas kaislības vergs un savu draugu un tuvinieku baismu un nožēlu priekšmets. Es vēl tagad redzu acu priekšā viņa dzelteno, uztūkušo seju, smagos plakstus un sašaurinātās acu zīlītes, redzu viņu bezspēcīgi sabrukušu atzveltnī — kādreiz cildena vīra nožēlojamas atliekas.

Kādu vakaru — tas notika 1889. gada jūnijā — pie mūsu durvīm piezvanīja tādā stundā, kad cilvēkam uznāk pirmās žāvas un viņš pamet acis uz pulksteni. Es izslējos atzveltnī, bet sieva nolaida šuvekli klēpī un īgni saviebās.

—   Pacients! — viņa noteica. — Tev atkal vajadzēs iet ārā no mājas.

Es smagi nopūtos, jo nesen biju pārnācis, pavadījis visu dienu nogurdinošā darbā.

Mēs dzirdējām durvis atveramies, dažus saraustītus vārdus un ašus sojus pa gaiteņa linoleju. Tad kāds atgrūda vaļā mūsu istabas durvis — un iekšā iesteidzās tumšās drēbēs tērpta lēdija ar melnu plīvuru pār seju.

—    Piedodiet, ka traucēju jūs tik vēlu, — viņa iesāka, tad pēkšņi, zaudējusi savaldīšanos, metās manai sievai ap kaklu un sāka skali elsot. — Ak, man tādas bēdas! Man tā vajag palīdzības!

—   Tā taču ir Keita Vitneja, — sieva teica, paceldama viņas plīvuru.

—    Kā tu mani nobiedēji, Keit! Man prāta nenāca, ka tā

esi tu.

—    Es nezināju, ko darīt, tāpēc nācu taisnā ceļā pie

tevis.

Tā bija parasta parādība. Nelaimē iekļuvušus ļaudis mana sieva pievilka tāpat kā bākas uguns putnus.

—   Tas ir ļoti jauki, ka tu atnāci. Iesēdies ērtāk atzveltnī, iedzer vīnu ar ūdeni un pastāsti, kas noticis. Varbūt tu gribi, lai sūtu Džeimsu gulēt?

—   O nē, nē! Doktora padoms un palīdzība man tāpat vajadzīgi. Runa ir par Aizu. Viņš jau divas dienas nav rādījies mājās. Es tā raizējos par viņu!

Tā nebija pirmā reize, kad viņa runāja ar mums par savu nelaimīgo vīru — ar mani kā ar ārstu, ar sievu kā ar draudzeni un kādreizēju skolas biedreni. Mēs mierinājām viņu, kā pratām. Vai viņa zina, kur atrodas viņas vīrs? Vai iespējams aizbraukt pēc viņa un pārvest viņu uz mājām?

Izrādījās, ka tas iespējams. Viņai bija zināms, ka pēdējā laikā viņš apmeklē opija smēķētāju midzeni kādā no nomaļākajām ielām Sitijas austrumos. Parasti viņa orģijas ilga vienu dienu un vakarā viņš pārradās mājās pilnīgi nokausēts un nomocījies. Taču šoreiz viņš jau divas dienas atrodas opija varā un droši vien guļ tanī midzenī kopā ar visādiem salašņām, ieelpodams šo indi vai izgulēdams skurbumu. Viņa bija pārliecināta, ka Aizu var atrast Augšējā Svondemleinā, midzenī ar nosaukumu «Zelta tīrradnis». Bet ko lai viņa tur iesāk? Kā viņa, jauna bikla sieviete, var spert kāju tādā vietā un izraut savu vīru no šo huligānu bara?

Tāds nu bija šis gadījums, un, protams, tam varēja būt tikai viens atrisinājums. Vai es nevarētu pavadīt misis Vitneju uz turieni? Bet kāpēc viņai vispār jānāk līdzi? Es ārstēju Aizu Vitneju un zināmā mērā pratu viņu ietekmēt. Man būs vieglāk tikt ar viņu galā, ja sievas nebūs klāt. Devu misis Vitnejai goda vārdu, ka divu stundu laikā nogādāšu viņas vīru uz mājām, ja vien viņš patiešām būs «Zelta tīrradnī». Un tā es pēc desmit minūtēm pametu mīksto atzveltni un omulīgo istabu, lai auļotu ekipāžā uz austrumiem, apzinādamies, ka mani gaida kas neparasts, lai gan vēlāk izrādījās, ka nemaz nebiju paredzējis, cik daudz neparasta es tur piedzīvošu.

Sākumā nekādas grūtības neradās. Augšējā Svondemleinā izrādījās netīra ieliņa aiz augstajām kuģu būvētavām, kuras stiepjas gar upes ziemeļu piekrasti austrumu virzienā līdz pat Londonas tiltam. Meklētais midzenis atradās pagrabā starp piemēslotu bodīti un dzertuvi; stāvas kāpnes veda lejā melnā caurumā kā alā. Licis kučierim pagaidīt, es uzmanīgi kāpu lejup pa izļodzītajiem pakāpieniem, kuros neskaitāmu ieskurbušu gājēju kājas bija ieminušas iedobes; virs ieejas durvīm mirgoja petrolejas lampiņa, tās gaismā es sataustīja rokturi un iekļuvu garā, zemā telpā, kuru pildija biezi, smacīgi, brūni dūmi; gar sienām stiepās divstāvu koka lāviņas kā uz emigrantu kuģa baka.

Krēslā varēja tikai ar pūlēm saskatīt ķermeņus, kas gulēja dažādās ērmīgās pozās: ar uzrautiem pleciem, izslie- tiem ceļgaliem, atmestām galvām, izvirzītiem zodiem; šur tur manī pavērās tumšas, izdzisušas acis. Melno ēnu gūzmā šad tad iedzirkstījās sarkanas uguntiņas, bet, indes daudzumam pamazinoties mazajās metāla pīpēs, tās kļuva aizvien blāvākas. Vairums smēķētāju gulēja klusēdami, daži klusi murmināja, bet daži sarunājās dīvainās, zemās, vienmuļās balsīs, te steigšus noberot vārdus, te pēkšņi apklustot, pie kam neviens neklausījās uz sarunu biedru, jo bija aizņemts ar savām domām. Viņā pagraba galā ogļu pannā gailēja ogles; blakus uz trejkājaina krēsla sēdēja garš, vājš vecis, atspiedis zodu pret dūrēm, bet elkoņus pret ceļgaliem, un blenza ugunī.

Līdzko ienācu, tā melnūksnējs malajietis piesteidzās klāt ar pīpi un opija devu un pamāja uz tukšas lāviņas pusi.

—    Pateicos, es nevaru uzkavēties, — es atbildēju. — Te atrodas mans draugs, misters Aiza Vitnejs. Man vajag parunāt ar viņu.

Pa labi no manis kāds sakustējās, kaut ko izdvesa, un, ielūkojies tumsā, es ieraudzīju Vitneju, kurš blenza uz mani bāls, novārdzis un tāds kā izpluinīts.

—   Ak kungs, tas ir Votsons! — viņš izrunāja. Varēja redzēt, ka viņš ir galīgi nožēlojamā stāvoklī un katrs nervs saspīlēts. — Cik pulkstenis, Votson?

—    Drīz būs vienpadsmit.

—    Un kas par dienu?

—    Piektdiena, 19. jūnijs.

—   Žēlīgais dievs! Es taču domāju, ka trešdiena. Nē, šodien trešdiena. Kāpēc jūs gribat mani biedēt? — Viņš spieda seju rokās un sāka raudāt spalgā, trīcošā balsī.

—    Es jums teicu, ka šodien ir piektdiena. Jūsu sieva gaida jūs jau divas dienas. Jums vajadzētu kaunēties!

—    Es jau kaunos arī. Bet jūs kaut ko jaucat, Votson. Es te esmu tikai pāris stundu, izsmēķēju trīs pīpes. .. četras pīpes . .. neatminos, cik īsti. Bet es braukšu jums lidzi uz mājām. Es negribu, ka Keita uztraucas… mīļā, mazā Keita. Dodiet man roku! Vai jums ir kebs?

—    Jā, gaida pie durvīm.

—    Tad es braukšu tūliņ projām. Bet es esmu viņiem parādā. Paprasiet, cik es esmu parādā, Votson. Man galīgi nav spēka. Es pats nekā nevaru izdarīt.

Es gāju pa šauro eju starp abām gulētāju rindām, aizturēdams elpu, lai neievilktu plaušās apdullinošos, indīgos izgarojumus, un lūkojos pēc saimnieka. Kad pagāju garām kalsnajam vecajam vīram, kurš sēdēja pie ogļu pannas, es jutu, ka mani parauj aiz svārku stērbeles, un izdzirdēju čukstu:

—    Paejiet man garām un tad atskatieties!

Sos vārdus es dzirdēju pilnīgi skaidri. Tos varēja izrunāt vienīgi vecais vīrs man blakus, taču viņš joprojām izskatījās iegrimis sevī, vienaldzīgs pret visu, ļoti kalsnējs, ļoti grumbains, gadu nastas saliekts; pīpe ar opiju nokarajās viņam uz ceļgaliem, it kā izkritusi no nevarīgajiem pirkstiem. Es paspēru divus soļus uz priekšu un tad atskatījos. Man vajadzēja saņemt visus spēkus, lai aizturētu izbrīna pilnu izsaucienu. Sēdētājs bija pavērsies tā, ka viņa seju varēju redzēt tikai es. Viņa mugura bija izslējusies, grumbas izlīdzinājušās, blāvajās acīs iede- gušās agrākās dzirkstis. Pie uguns sēdēja, vīpsnādams par manu izbrīnu, Šerloks Holmss. Viņš paslepšus pamāja, lai pievirzos tuvāk, atkal pavērsa seju pret gulētājiem un pārvērtās drebošajā vecī ar atkārušos lūpu.

—   Holms! — es nočukstēju. — Ko jūs darāt šai midzenī?

—    Runājiet, cik klusu varat, — viņš atčukstēja, — man ir teicama dzirde. Ja jūs būtu tik laipns un atbrīvotos no sava apdullinātā drauga, es labprāt pārmītu kādu vārdu ar jums.

—    Mani ārā gaida kebs.

—    Lai tas aizved jūsu draugu uz mājām. Jums nav ko bīties, viņš ir pārāk nespēcīgs, lai iepītos kādā skandālā. Es ieteiktu jums nosūtīt ar kučieri kādu zīmīti savai sievai, ka esat sastapis mani un paliksiet manā sabiedrībā. Ja pagaidīsiet mani uz ielas, es būšu klāt pēc piecām minūtēm.

Atteikt Šerlokam Holmsam ir grūti, jo viņa prasības allaž ir tik ārkārtīgi noteiktas un izsacītas pavēlošā tonī. Turklāt es apzinājos, ka, iesēdinājis Vitneju kebā, es būšu galā ar savu misiju. Bez tam es neko tā nevēlējos kā piedalīties sava drauga neparastajās dēkās, bez kurām viņa dzīve nemaz nav iedomājama. Es tūliņ uzrakstīju zīmīti sievai, samaksāju Vitneja parādu, iesēdināju viņu kebā un noskatījos, kā tas aizripo tumsā. Pēc maza brītiņa no opija midzeņa izvilkās uzkumpis augums — un mēs abi soļojām tālāk. Divus kvartālus viņš nogāja, uzmetis kūkumu, ar nedrošiem, šļūcošiem soļiem. Tad, pametis žiglu skatienu visapkārt, viņš izslējās un sāka smieties no visas sirds.

—    Jūs gan laikam domājāt, Votson, — viņš sacīja, — ka esmu pievienojis opija smēķēšanu tām savājn vājībām, kuru dēļ jūs mani tik bieži esat apveltījis ar saviem ārsta padomiem.

—    Es patiešām biju pārsteigts, jūs tur ieraudzīdams.

—    Ne jau vairāk kā es, ieraudzīdams jūs.

—    Es nācu meklēt draugu.

—    Bet es — ienaidnieku.

—    Ienaidnieku?

—    Kādu no saviem dabiskajiem ienaidniekiem vai, pareizāk sakot, savu dabisko laupījumu. īsi un skaidri, Votson, es esmu pusceļā uz ārkārtīgi interesanta gadījuma atrisināšanu un cerēju kaut ko izlobīt no apdullušu smēķētāju nesakarīgās muldēšanas, kā tas man ne vienreiz vien izdevies. Ja mani kāds pazītu šai midzenī, tad mana dzīvība nebūtu ne penija vērta, jo esmu te ielavījies vairākkārt un nelietis laskars, midzeņa īpašnieks, sen nozvērējies izrēķināties ar mani. Ēkas sētas pusē, aiz Pola kuģu būvētavas stūra, ir slepenas durtiņas, kuras varētu pastāstīt dažu labu drausmīgu stāstu par to, ko izmet pa tām dzelmē tumšās naktīs.

—    Vai patiešām līķus?

—    Jā, līķus, Votson. Mēs būtu bagāti cilvēki, ja saņemtu tūkstoš mārciņas par katru nelaimīgo, kas nonāvēts šai midzenī. Tā ir pati neģēlīgākā slepkavu bedre visā piekrastē, un es baidos, ka Nevils Sent-Klērs nekad vairs neatgriezīsies mājās no tās. Bet mēs arī sarīkosim slazdus šiem neliešiem!

Viņš iebāza divus pirkstus mutē un spalgi iesvilpās. IJz šo signālu atbildēja tāds pats svilpiens tālumā, un drīz vien tam sekoja ratu rīboņa un pakavu klaboņa.

—    Nu, Votson, — Holmss sacīja, kad no tumsas iznira augsti divriči, mezdami ar abiem sānu lukturiem divas zeltainas gaismas svītras, — jūs taču brauksiet man līdzi?

—    Protams, ja varu būt noderīgs.

—   O, uzticams biedrs ir vienmēr noderīgs! Un biogrāfs vēl jo vairāk. Manā istabā Ciedros ir divas gultas.

—    Ciedros?

—   Jā, tā sauc mistera Sent-Klēra mājas. Es tur dzīvoju, kamēr vadu izmeklēšanu.

—    Kur tās atrodas?

—    Kentā, netālu no Lī. Mums jānobrauc septiņas jūdzes.

—    Bet man viss vēl ir tumsā tīts.

—    Pilnīgi dabiski. Nekas, drīz tas noskaidrosies. Kāpiet iekšā! Labi, Džon, jūs mums vairs neesat vajadzīgs. Te jums puse kronas. Gaidiet mani rīt ap vienpadsmitiem! Dodiet man grožus! Ardievu!

Viņš uzlaida zirgam ar pātagu, un mēs drāzāmies cauri bezgalīgām tumšām un tukšām ielām, kuras pamazām kļuva platākas, kamēr beidzot uzbraucām uz plata, ar margām' norobežota tilta, zem kura lēni plūda upes duļķainie ūdeņi. Aiz tilta atsākās tādas pašas līčloču ielas ar ķieģeļu namiem; ielu klusumu šad tad pārtrauca polis- meņa smagie, vienmērīgie soļi vai vēlīnu uzdzīvotāju dziesmas un klaigas. Tumši mākoņi gausi slīdēja pār debesīm, un to spraugās šur un tur vīdēja blāvas zvaigznes. Holmss brauca klusēdams, galvu noliecis uz krūtīm un iegrimis domās, bet es sēdēju līdzās, pūlēdamies uzminēt, kas ir šī mīkla, kas tik ļoti nodarbina viņa prātu, un reizē baidīdamies pārtraukt viņa domu plūdumu. Mēs bijām nobraukuši vairākas jūdzes un jau pametuši aiz muguras piepilsētas vasarnīcu joslu, kad viņš beidzot attapās, sagrozīja plecus un izvilka no kabatas pīpi — kā cilvēks, kas apzinās, ka lai nu kā, bet viss tiek darīts pēc labākās sirdsapziņas.

—    Jums ir liels klusēšanas talants, Votson, — viņš sacīja, — un tas padara jūs par neatvietojamu ceļa biedru. I aču patlaban man vajadzīgs sarunu biedrs, jo mana paša domas nav sevišķi iepriecinošas. Pats nezinu, ko sacīšu tai mazajai jaukajai sievietei, kad viņa sagaidīs mani namdurvīs.

—    Jūs aizmirsāt, ka es nekā nezinu.

—    Kamēr nobrauksim līdz Lī, es pagūšu jums visu izstāstīt. Lieta šķiet taisni smieklīgi vienkārša, bet es tomēr nezinu, kā pie tās ķerties. Pavedienu daudz, tur nav šaubu, bet es nevaru dabūt galu rokā. Nu labi, es izklāstīšu jums to, ko zinu, un varbūt jūs pamanīsiet kādu gaismas stariņu tur, kur es redzu tikai tumsu.

—    Stāstiet!

—    Pirms dažiem gadiem, precīzāk, 1884. gada maijā, Lī ieradās džentlmenis, vārdā Nevils Sent-Klērs, kam, acīm redzot, bija daudz naudas. Viņš noīrēja lielu villu, ierīkoja ap to glītu dārzu un vispār rīkojās ar plašu vērienu. Pamazām viņš sadraudzējās ar kaimiņiem un 1887. gadā apprecēja vietējā aldara meitu, un tagad viņiem ir divi bērni. Noteiktas nodarbošanās viņam nav, bet viņš piedalās vairākos komerciālos pasākumos un parasti ik rītu brauc uz pilsētu un atgriežas ik vakaru ar vilcienu, kas 5.14 atiet no Kenonstrītas. Misteram Sent- Klēram tagad ir trīsdesmit septiņi gadi. Viņš dzīvo neuzkrītoši, ir labs vīrs, loti sirsnīgs tēvs, visi paziņas atsaucas par viņu labi. Varu vēl piemetināt, ka viņa parādi sastāda tikai astoņdesmit astoņas mārciņas desmit šiliņus, bet grāfistes bankā uz viņa tekošā rēķina divsimt divdesmit mārciņas. Tātad nav nekāda pamata domāt, ka viņam radušās finansiālas grūtības.

Pagājušo pirmdien misters Nevils Sent-Klērs devies uz pilsētu agrāk nekā parasts, piebilzdams, ka viņam kārtojamas divas svarīgas darīšanas, un solīdamies atvest dēlēnam kārbiņu ar kubiņiem. Nejauši tai pašā dienā viņa sieva saņēmusi telegrammu īsi pēc viņa aizbraukšanas, ka Eberdīnas tvaikoņu sabiedrībā uz viņas vārda pienācis neliels vērtīgs sūtījums, ko viņa ilgi gaidījusi. Ja labi pazīstat Londonu, tad zināsiet, ka šās sabiedrības kantoris atrodas Fresnostrītā, kas pienāk pie Augšējās Svondem- leinas, kur jūs mani šonakt satikāt. Misis Sent-Klēra pēc lenča atbraukusi uz pilsētu, šo to iepirkusi, iegriezusies kantorī, saņēmusi sūtījumu un tieši 4.35 gājusi pa Svon- demleinu uz staciju. Vai tiktāl viss skaidrs?

—    Pilnīgi.

—    Kā atceraties, pirmdien bija loti karsts, misis Sent-Klēra soļojusi lēni, lūkodamās apkārt pēc kāda keba, jo viņai nav paticis rajons, kurā iekļuvusi. Iedama pa Svon- demleinu, viņa pēkšņi izdzirdējusi izsaukšanos vai iekliegšanos un pilnīgi sastingusi, ieraudzīdama vīru, kurš pa kāda nama trešā stāva logu ar rokas mājienu aicinājis viņu pie sevis, — tā viņai licies. Logs bijis vaļā, viņa skaidri saskatījusi vīra seju un redzējusi, ka viņš ir ārkārtīgi uztraukts. Viņš kā izmisumā izstiepis abas rokas uz sievas pusi, bet tad pēkšņi nozudis no loga, it kā viņu kāds ar varu būtu atrāvis no tā. Acīgais sievietes skatiens paguvis ievērot, ka, lai gan vīram mugurā melnais uzvalks, kādā viņš. mēdz braukt uz pilsētu, tomēr viņam nav ne apkaklītes, ne kaklasaites.

Pārliecināta, ka vīram notikusi kāda nelaime, viņa noskrējusi lejup pa kāpnēm tai pašā opija midzenī, kur jūs atradāt mani šonakt, izskrējusi cauri priekštelpai un gribējusi doties augšup pa kāpnēm uz otro stāvu. Taču pie kāpnēm viņa sadūrusies ar nelieti laskaru, ko jau pieminēju, un tas kopā ar savu palīgu dāni izgrūduši sievieti uz ielas. Vistrakāko baiļu un bažu pārņemta, viņa skrējusi pa ielu tālāk un, par laimi, sastapusi uz Fresnostrītas inspektoru ar konsteblu grupu, kuri devušies apgaitā. Inspektors un divi konstebli nākuši viņai līdzi un, par spīti īpašnieka niknajai pretestībai, iekļuvuši tai telpā, kuras logā viņa redzējusi vīru. Taču viņa tur nav bijis. Visā stāvā viņi nav atraduši neviena cita, tikai kādu pretīga izskata kropli, kurš, acīm redzot, tur mājo. Tiklab viņš, kā laskars zvērēdami zvērējuši, ka neviena sveša tur nav visu dienu bijis. Viņi tik enerģiski visu nolieguši, ka inspektors sācis jau domāt, ka misis Sent-Klēra maldījusies, kad piepeši viņa iekliegdamās metusies pie koka kārbiņas uz galda un norāvusi tai vāciņu. Kārbiņā atradušies kubiņi, kurus viņas vīrs solījies pārvest dēlēnam.

Šis atklājums un skaidri redzamais kropļa apmulsums pārliecinājuši inspektoru, ka gadījums ir nopietns. Nu viņi rūpīgi pārmeklējuši visas telpas un nākuši pie slēdziena, ka te izdarīts nekrietns noziegums. Priekštelpa bijusi trūcīgi iekārtota kā dzīvojamā istaba, un aiz tās atradusies maza guļamistaba ar logu uz kuģu būvētavas sētas pusi. Starp kuģu būvētavu un guļamistabas logu ir šaurs kanāls, sauss bēguma laikā, bet paisumā ūdens tanī paceļas puspiektas pēdas augstumā. Logs ir plats un atverams no lejas. Apskatē uz palodzes atrasti asins plankumi;

vairāki plankumi bijuši ari uz grīdas dēļiem. Aiz priekškara pirmajā telpā bijušas noliktas mistera Sent-Klēra drēbes, trūcis vienīgi svārku. Kurpes, zeķes, cepure, pulkstenis — tur bijis viss. Spriežot pēc apģērba, nekādi varas darbi nav pielietoti, taču misters Nevils Sent-Klērs pazudis bez vēsts. Nozust viņš varēja tikai pa logu, un baigie asins plankumi uz palodzes liecināja, ka diezin vai viņam izdevies izglābties peldus, jo traģēdijas brīdī paisums sasniedzis augstāko līmeni.

Un tagad parunāsim par aizdomās turētajiem neliešiem. Laskars ir pazīstams kā cilvēks ar tumšu pagātni, bet no misis Sent-Klēras stāsta mēs zinām, ka jau pēc dažiem mirkļiem, kad viņas vīrs redzēts logā, laskars atradies lejā pie kāpnēm, tātad viņš var būt tikai nozieguma dalībnieks. Viņš noliedz jebkuru līdzdalību un apzvēr, ka nezina, ar ko nodarbojas viņa īrnieks Hjū Būns, un ka viņam nav ne mazākās jausmas, kā nozudušā džentlmeņa drēbes gadījušās Būna dzīvoklī.

Tik daudz sakāms par midzeņa īpašnieku laskaru. Tagad dažus vārdus par nīgro kropli, kas mājo opija midzeņa trešajā stāvā un neapšaubāmi ir pēdējais cilvēks, kas redzējis dzīvu misteru Neviļu Sent-Klēru. Viņu sauc Hjū Būnu, un viņa atbaidīgo seju pazīst visi, kam gadās bieži apmeklēt Sitiju. Viņš ir profesionāls ubags, bet, lai apietu policijas noteikumus, viņš izliekas tirgojamies ar vaska sērkociņiem. Jūs droši vien būsiet ievērojis, ka netālu Trednīdlstrītā kreisajā ielas pusē ir neliela niša. Tanī viņš sēž ik dienas, sakrustojis kājas, ar dažām sērkociņu kārbiņām klēpī, un šis skats ir tik nožēlojams, ka žēlsirdības dāvanu lietutiņš nepārtraukti līst netīrajā ādas cepurē, ko viņš nolicis savā priekšā uz bruģa. Esmu vairākkārt viņu novērojis, nedomādams, ka vajadzēs kādreiz iepazīties ar viņu kā noziedznieku, un vienmēr nobrīnījies, kādu bagātīgu ražu viņš ievāc īsā laikā. Viņa āriene ir tik uzkrītoša, ka neviens nepaies garām viņu neievērojis. Sarkandzeltenu matu cekuls, bāla seja, izķēmota ar baismīgu rētu, kura pāršķēlusi augšlūpu uz pusēm, buldoga zods un skadras melnas acis, kuru krāsa ir tādā prestatā ar matiem, — tas viss atšķir viņu no parastā dāvanu lūdzēju bara, tāpat arī viņa asprātība, jo viņam vienmēr gatava dzēlīga atbilde, ja kāds garāmgājējs iedomājas aizskart viņu ar zobgalībām.

—   Bet viņš taču kroplis! — es iebildu. — Kā viņš var tikt galā viens pats ar vīrieti spēka gados?

—    Viņam tikai viena kāja ir kropla, jo viņš klibo; citādi viņš ir veselīgs un spēcīgs. Un jūsu mediķa pieredze, Votson, jūs droši vien ir mācījusi, ka vienu locekļu vājumu parasti atsver otru neparastais spēks.

—    Lūdzu, turpiniet!

—    Ieraudzījusi asinis uz palodzes, misis Sent-Klēra paģība, un viņu policista pavadībā aizsūtīja uz mājām, jo viņas klātbūtne vairs nebija nepieciešama. Inspektors Bar- tons, kurš uzņēmās izmeklēšanu, ļoti rūpīgi pārbaudīja visu midzeni, taču nekā jauna neatrada. Vienu kļūdu viņš tomēr pieļāva: viņš neapcietināja Būnu tūliņ, bet ļāva viņam kādu brīdi sarunāties ar viņa draugu laskaru, taču kļūda tika izlabota; Būns apcietināts un pārmeklēts, bet nekādi pierādījumi pret viņu nav iegūti. Tiesa, uz viņa krekla piedurknes bija asins plankumi, bet viņš parādījis policistiem ievainoto zeltnesi, kur bijis griezums pie paša naga, un piezīmējis, ka asins plankumi uz palodzes būšot no viņa pirksta, jo viņš piegājis pie loga, kad no pirksta tecējušas asinis. Viņš stūrgalvīgi noliedzis, ka jebkad būtu redzējis misteru Sent-Klēru, un zvērējis, ka viņam tā esot tāda pati mīkla kā policijai, kādā kārtā šā džentlmeņa drēbes gadījušās viņa istabā. Kad viņam sacījuši, ka misis Sent-Klēra redzējusi savu vīru viņa istabas logā, viņš atbildējis, ka šī lēdija vai nu esot jukusi, vai sasapņojusies. Par spīti viņa skaļajiem protestiem, viņu aizveduši uz policijas iecirkni, kamēr inspektors palicis uz vietas, gribēdams nogaidīt bēgumu un cerēdams atrast kanāla dibenā kādus pierādījumus.

Tā tas arī noticis, kanāla dūņās viņi kaut ko atraduši, kaut arī ne to, ko tā baidījušies atrast. Ūdenim aizplūstot, viņi no kanāla izvilkuši nevis Neviļu Sent-Klēru, bet viņa svārkus. Un kā jums šķiet, ko viņi atraduši svārku kabatās?

—   Nevaru iedomāties.

—    Es arī nedomāju, ka jūs varētu to uzminēt. Visas kabatas bijušas piebāztas ar penijiem un puspenijiem — četrsimt divdesmit viens penijs un divsimt septiņdesmit puspeniju. Nav brīnums, ka bēgums nav aiznesis svārkus līdzi. Cilvēka līķis — tas ir kas cits. Starp māju un kuģu būvētavu straume ir ļoti stipra. Pilnīgi iespējams, ka līķis aiznests uz upi, kamēr smagie svārki palikuši dūņās.

—    Bet es sapratu, ka pārējās drēbes atrastas istabā. Vai tad līķim bija mugurā tikai svārki?

—    Nē, ser, bet tam var atrast izskaidrojumu. Pieņemsim, ka Būns izmetis Neviļu Sent-Klēru pa logu tā, ka neviens nav to redzējis. Ko tad viņš dara? Pirmais, kas viņam ienāk prātā, ir — ka jāatbrīvojas no Sent-Klēra drēbēm. Viņš paķer svārkus un grasās izsviest tos, bet tad viņam ienāk prātā, ka tie peldēs pa virsu un negrims. Laika maz, viņš jau dzird kņadu pie kāpnēm, kur Sent- Klēra sieva pieprasa, lai viņu laiž augšā, un varbūt laskara sabiedrotais jau paguvis Būnu brīdināt, ka policija steidzas šurp. Nedrīkst zaudēt ne mirkli. Viņš pieskrien pie kādas slēptuves, kur glabā savus ubagošanas augļus, un piepilda svārku kabatas ar naudas gabaliem, kas patrāpās pie rokas. Viņš izmet svārkus-ārā un būtu izmetis arī pārējos apģērba gabalus, bet dzird soļus uz kāpnēm ūn tikko paspēj aiztaisīt logu, kad policija jau ir istabā.

—   Tas izklausās ticami.

—    Pieņemsim to pagaidām kā izejas punktu. Kā jau teicu, Būns ir apcietināts un aizvests uz iecirkni, bet nekādu pierādījumu pret viņu nav. Viņš jau gadiem ilgi pazīstams kā profesionāls ubags, bet dzīvojis mierīgi un nekādus pārkāpumus nav izdarījis. Tāds patlaban ir stāvoklis, un jautājumi, ko darījis Sent-Klērs opija midzenī, kas ar viņu noticis, kur viņš patlaban atrodas un kāds sakars Hjū Būnam ar viņa nozušanu, ir joprojām neatrisināti. Nudien, neatceros tādu gadījumu savā praksē, kas pirmā acu uzmetienā liekas tik vienkāršs un īstenībā ir tik sarežģīts.

Kamēr Šerloks Holmss izstāstīja visos sīkumos šo dīvaino notikumu, mēs izbraucām cauri visai plašās Londonas priekšpilsētai, pametām aiz muguras pēdējos izklaidu stāvošos namus un traucāmies uz priekšu pa lauku ceļu, ko no abām pusēm ieslēdza dzīvžogi. Viņš patlaban beidza stāstu, kad mēs braucām cauri ciematam, kura savrupo namiņu logos šur tur spīdēja ugunis.

—    Mēs iebraucām Lī, — mans draugs sacīja. — Mūsu neilgā brauciena laikā esam skāruši trīs Anglijas grāfistes: izbraukuši no Midlseksas, šķērsojuši Serejas stūri un ieradušies Kentā. Vai redzat ugunis starp kokiem? Tur ir Ciedri, kur pie lampas sēž sieviete, kuras sasprindzinātā dzirde jau neapšaubāmi būs uztvērusi mūsu zirga pakavu klaboņu.

—   Kāpēc jūs nepētāt šo gadījumu, uzturēdamies Beikerstrītā, kā parasts? — es jautāju.

—   Tāpēc, ka daudzas ziņas ievācamas šeit. Misis Sent- Klēra laipni nodevusi manā rīcībā divas istabas, un varat būt pārliecināts, ka viņa ar prieku apsveiks manu draugu un sabiedroto. Man smagi ap sirdi, Votson, ka nevaru viņai nekā jauna pavēstīt par viņas vīru. Stāt, trr!

Mēs apstājāmies pie liela nama, kuru apņēma dārzs. Zirgu puisis izskrēja mums pretī, un, izkāpuši no divri- t iem, mēs ar Holmsu gājām pa līčloču grantētu taciņu uz māju. Mums pienākot, durvis atvērās un uz sliekšņa parādījās maza auguma gaišmataina sieviete, tērpusies zaļganā muslīna kleitā ar kupliem rožaina šifona volāniem ap piedurknēm un kaklu. Viņas augums skaisti iezīmējās pa durvīm plūstošajā gaismas strāvā. Ar vienu roku viņa turējās pie durvīm, otru nepacietīgi pacēlusi, paliekusies uz priekšu, pavērusi lūpas, alku pilnām acīm viņa šķita kā iemiesots jautājums.

—    Nu? — viņa skaļi iesaucās. — Nu?

Pamanījusi, ka mēs esam divi, viņa nespēja novaldīt prieka saucienu, kas pārvērtās vaidā, kad mans draugs papurināja galvu un paraustīja plecus.

—    Nekādu labu ziņu nav?

—    Nav.

—    Un ļaunu?

—   Arī nav.

—   Paldies dievam vismaz par to. Bet nāciet iekšā! Jums bija grūta diena, jūs būsiet noguris.

—    Tas ir mans draugs, doktors Votsons. Viņš man sniedzis neatsveramu palīdzību daudzos manos izmeklēšanas gadījumos, un, pateicoties laimīgai nejaušībai, man izdevās atvest viņu uz šejieni, lai viņš piedalās mūsu meklējumos.

—   Man prieks ar jums iepazīties, — viņa sacīja, silti spiezdama roku. — Ceru, ka piedosiet neērtības, ar kādām jums būs jāsaduras, ja paturēsiet prātā triecienu, kas mūs lik negaidot ķēris.

—   Godātā, — es atbildēju, — es esmu vecs zaldāts, un, pat ja es tāds nebūtu, arī tad nekāda atvainošanās nebūtu vajadzīga. Būšu laimīgs, ja varēšu būt palīdzīgs jums un • avam draugam.

—    Un tagad, mister Šerlok Holms, — lēdija turpināja, kad iegājām spoži apgaismotā ēdamistabā, kur uz mums

gaidīja aukstas vakariņas, — man loti gribas, lai jūs man atbildētu vajsirdīgi uz dažiem vaļsirdīgiem jautājumiem.

—    Lūdzu, mem!

—           Neraizējieties par to, ko es izjūtu. Es neesmu his- tēriķe un ģībt arī nedomāju. Es gribu zināt jūsu patiesās domas.

—    Par ko?

—          Vai jūs savas sirds dziļumos esat pārliecināts, ka Nevils ir dzīvs?

Šerloku Holmsu šis jautājums samulsināja.

—           Runājiet atklāti! — viņa uzstājīgi sacīja un lūkojās viņam cieši acīs, stāvēdama viņa priekšā uz paklāja, kamēr viņš bija atlaidies pītajā krēslā.

—    Atklāti sakot, neticu.

—    Jūs tātad domājat, ka viņš ir miris?

—    Jā.

—    Noslepkavots?

—   To es neapgalvoju. Varbūt.

—    Un kādā dienā viņš būtu miris?

—    Pirmdien.

—          Tad kā jūs izskaidrosiet, mister Holms, to, ka šodien es saņēmu no viņa vēstuli?

Šerloks Holmss uzlēca kājās kā elektrizēts.

—    Ko? — viņš iesaucās.

—    Jā, šodien.

Viņa smaidīja, turēdama rokā papīra lapiņu.

—    Vai drīkstu to izlasīt?

—    Protams.

Holmss nepacietīgi izķēra vēstuli viņai no rokām, nolika uz galda un vērīgi aplūkoja lampas gaismā. Es piecēlos un skatījos pāri viņa plecam. Aploksne bija visai vienkārša, uz tās Greivzendas zīmogs ar šodienas, pareizāk sakot, vakardienas datumu, jo pusnakts jau bija pagājusi.

—          Neizkopts rokraksts, — Holmss nomurmināja. — Tas noteikti nav jūsu vīra rokraksts, mem.

—    Nē, bet vēstuli rakstījis viņš.

—          Cilvēkam, kurš rakstījis uz aploksnes, nav bijusi zināma jūsu adrese.

—   No kā jūs to spriežat?

—           Jūsu vārds, kā redzat, uzrakstīts ar pilnīgi melnu tinti, tas ir, tinte pati nožuvusi. Adrese ir daudz bālāka, jo tai uzlikts dzēšpapīrs. Ja viss būtu uzrakstīts reizē un

lūliņ uzlikts dzēšpapīrs, tad visi burti būtu vienā krāsā. Šis cilvēks vispirms uzrakstījis jūsu vārdu un tikai pēc kāda laika pierakstījis adresi, tātad nav to zinājis. Protams, tas ir sīkums, bet nekas nav tik svarīgs kā sīkumi. Apskatīsim tagad vēstuli. Ahā, aploksnē bijis vēl kaut kas ielikts.

—   Jā, tur bija gredzens. Vīra zīmoggredzens.

—          Un jūs esat pārliecināta, ka vēstule rakstīta ar jūsu vīra rokrakstu?

—    Ar vienu no viņa rokrakstiem.

—    Ar vienu?

—          Tas ir viņa rokraksts, kad viņš raksta steigā. Parasti viņš raksta pavisam citādi, bet es pazīstu arī šo rokrakstu.

—           «Dārgā, nebīsties! Viss beigsies labi. Ir notikusi liela kjūda, kuras izlabošanai vajadzīgs laiks. Gaidi ar pacietību! Nevils.» Rakstīts ar zīmuli, uz priekšlapas, kas izplēsta no oktāvas formāta grāmatas, ūdenszīmju nav. Hm! No Greivzendas šo vēstuli izsūtījis cilvēks, kam īkšķis ar kaut ko notriepts. Hā! Un, ja nemaldos, aploksni aizlīmējis kāds, kas gremo tabaku. Bet jūs noteikti zināt, ka tas ir jūsu vīra rokraksts, mem?

—    Jā. Vēstuli rakstījis Nevils.

—           Un tā izsūtīta vakardien no Greivzendas. Labi, misis Sent-Klēra, mākoņi sāk izklīst, kaut gan es nevaru sacīt, ka briesmas būtu jau garām.

—    Bet viņš ir dzīvs, mister Holms!

—          Ja vien tas nav veikls viltojums, lai novirzītu mūs uz nepareizām pēdām. Gredzens galu galā nekā nepierāda. To varēja atņemt.

—   Nē, nē, tas ir, tas ir viņa rokraksts!

—          Pieņemsim. Bet ja nu vēstule uzrakstīta pirmdien un tikai izsūtīta vakardien?

—    Tas ir iespējams.

—   Bet, ja tā, tad daudz kas varēja notikt starplaikā.

—          O, nelaupiet man drosmi, mister Holms! Es zinu, ka ar vīru nekas Jauns nav noticis. Mēs esam garā tik tuvi, ka es manītu, ja ar viņu atgadītos kāda nelaime. Iepriekšējā dienā viņš bija nejauši iegriezis pirkstā. Es no ēdamistabas uzskrēju augšā pie viņa guļamistabā, jo nopratu, ka viņam atgadījies kaut kas slikts. Kā jūs domājat, vai tad es nenojaustu viņa nāvi, ja pat tāds nieks spēja mani ietekmēt?

—           Man ir pietiekami liela pieredze, lai zinātu, ka sievietes nojauta dažkārt vērtīgāka par visādiem loģiskiem secinājumiem. Un šī vēstule ir visai svarīgs fakts, kas apstiprina jūsu uzskatus. Taču, ja jūsu vīrs ir dzīvs un var rakstīt, kāpēc tad viņš neierodas pie jums?

—    To es nezinu. Tas ir kaut kas neiedomājams.

—          Vai pirmdien, braukdams projām, viņš neko nelika jums manīt?

—   Nē.

—          Un jūs bijāt loti pārsteigta, ieraugot viņu Svondem- leinā?

—   Ļoti.

—    Vai logs bija vajā?

. — Jā.

—   Tad jau viņš varēja pasaukt jūs?

—    Protams.

—    Cik sapratu, viņam tikai izlauzās kāda skaņa?

—    Jā.

—    Un jūs nodomājāt, ka viņš sauc pēc palīdzības?

—    Jā. Viņš pasita rokas augšup.

—          Bet varbūt viņam izlauzās pārsteiguma sauciens? Un viņš varēja pasist rokas augšup aiz izbrīna, ieraudzījis jūs tik negaidīti tai ielā.

—   Tas ir iespējams.

—    Bet jums šķita, ka viņu atrauj no loga?

—    Viņš tik pēkšņi nozuda.

—          Viņš varēja atlēkt atpakaļ. Jūs taču neviena cita istabā neredzējāt.

—          Neredzēju gan, bet tas riebīgais ubags atzinās, ka tur bijis, un laskars stāvēja lejā pie kāpnēm.

—    Pareizi. Jūsu vīrs bija ģērbies kā parasti, vai ne?

—          Bet viņam nebija ne apkaklītes, ne kaklasaites. Es skaidri redzēju viņa kailo kaklu.

—          Vai viņš sarunā ar jums kādreiz pieminējis Svon- demleinu?

—    Nekad.

—    Vai nekad neesat manījusi, ka viņš smēķē opiju?

—    Nekad.

—           Pateicos jums, misis Sent-Klēra. Tie bija galvenie punkti, kurus man gribējās noskaidrot. Tagad mēs paēdīsim vakariņas un dosimies pie miera, jo iespējams, ka rīt mums būs daudz darba.

Mūsu rīcībā bija nodota liela un ērta istaba ar divām

gultām, un es tūliņ likos gulēt, jo šī dēkainā nakts bija mani nogurdinājusi. Bet Šerloks Holmss bija tāds cilvēks, kurš varēja negulēt dienām un pat nedēļām ilgi, kad viņam atrisināma kāda problēma, pārdomādams visu, saskaņodams dažādus faktus, aplūkodams tos no dažādiem viedokļiem, kamēr viņam izdevās vai nu atrisināt uzdevumu, vai pārliecināties, ka atrodas uz nepareiza ceļa. Es drīz vien nopratu, ka viņš grasās pavadīt visu nakti bez miega. Viņš nometa svārkus un vesti, uzvilka ērtu zilu halātu un tad vāca kopā spilvenus no gultas, kušetes un atzveltnes krēsliem. No spilveniem viņš iekārtoja kaut ko līdzīgu austrumnieku dīvānam, uzsēdās uz tā, sakrustojis kājas, un nolika sev priekšā paciņu tabakas un sērkociņu kārbiņu. Blāvajā lampas gaismā redzēju, kā viņš tur sēž ar vecu koka pīpi zobos, izklaidīgi blenzdams kaut kur griestos, ietinies zilo dūmu mākonī, mēms, nekustīgs un gaisma apspīd viņa skarbi cirstos, lepnos vaibstus. Tā viņš sēdēja, kamēr es iemigu, un tā viņš sēdēja, kad es atvēru acis rīta saules staros, jo mani pamodināja viņa pēkšņā izsaukšanās. Pīpe joprojām bija viņa mutē, dūmu gredzeni cēlās pret griestiem, visa telpa bija tabakas dvingas pilna, un no nakti redzētās tabakas paciņas nekas nebija atlicis.

—    Vai pamodāties, Votson? — viņš jautāja.

—    Jā.

—    Vai jums nav patika uz izbraucienu rīta stundā?

—    Protams, ka ir!

—   Tad ģērbieties! Neviens vēl nav cēlies augšā, bet es zinu, kur zirgu puisis guļ, un rati būs tūdaļ pie durvīm.

Viņš iesmējās runādams; acis viņam spīdēja, un viņš nemaz vairs neatgādināja vakarnakts sadrūmušo domātāju.

Ģērbdamies es ieskatījos pulkstenī. Nebija brīnums, ka visi vēl gulēja, jo pulkstenis rādīja divdesmit piecas minūtes uz pieciem. Es tikko paspēju apģērbties, kad Holmss ienāca un paziņoja, ka zirgu jau jūdz.

—    Gribu pārbaudīt kādu savu teoriju, — viņš sacīja, vilkdams zābakus kājās. — Man šķiet, Votson, ka jūs redzat savā priekšā vienu no lielākajiem muļķiem visā Eiropā. Esmu bijis akls kā kurmis. Es būtu pelnījis, lai mani speršus aizsper no šejienes līdz pat Ceringkrosai. Taču tagad man laikam būs atslēga rokā.

—          Un kur jūs atradāt šo atslēgu? — es smaidīdams apvaicājos.

—          Vannas istabā, — viņš atbildēja. — O nē, es nejokoju, — viņš piebilda, pamanījis manu neticīgo skatienu. — Es nupat biju vannas istabā, pievācu to un noglabāju somā. Nāciet, dārgais, un tad redzēsim, vai atslēga patiešām būs īstā!

Mēs nokāpām lejup, cik klusu vien varējām, un iznā- cām spožajā rīta saulē. Uz ceļa gaidīja mūsu divriči un zirgs, kuru zirgu puisis turēja pie galvas. Mēs ielēcām divričos un auļojām pa Londonas ceļu, pa kuru kustējās dažas laucinieku ores, piekrautas ar dārzeņiem galvaspilsētai, bet apkārtējās vasarnīcās nemanīja nekādas dzīvības zīmes — tās snauda kā apburtas.

—          Zināmā mērā šī lieta ir neparasta, — Holmss sacīja, paskubinādams zirgu. — Atzīstos, ka esmu bijis akls kā kurmis, taču labāk nākt pie prāta vēlāk nekā nemaz.

Mēs iebraucām pilsētā no Serejas puses. Šur tur pie logiem jau redzēja nule pamodušos gulētāju miegainās sejas. Mēs pārbraucām pāri Temzai pa Vaterlo tiltu, aiz- auļojām pa Velingtonstrītu, krasi nogriezāmies pa labi un iebraucām Boustrītā. Policijas pārvaldē Šerloku Holmsu labi pazina, un abi pie durvīm stāvošie konstebli salutēja viņam. Viens palika pieturēt zirgu, otrs ieveda mūs iekšā.

—    Kas dežurē? — Holmss uzprasīja.

—    Inspektors Bredstrīts, ser.

Resns gara auguma polismenis nāca šurp pa akmens plāksnēm izklāto gaiteni.

—          A, Bredstrīt, kā jums klājas? Man kaut kas runājams ar jums.

—   Lūdzu, mister Holms! Nāciet manā istabā!

Tā bija maza, kantorim līdzīga istabiņa; uz galda bieza klade ziņojumiem, pie sienas tālrunis.

—    Ar ko varu pakalpot, mister Holms?

—           Gribēju apvaicāties par to ubagu, par Būnu, ko apvaino par līdzdalību mistera Nevila Sent-Klēra nozušanā.

—          Viņš apcietināts un atvests uz šejieni nopratināšanai.

—    Es zinu. Vai viņš ir te?

—   Jā, kamerā.

—    Vai viņš mierīgi uzvedas?

—    Jā, viņš ir rāms. Bet cik viņš netīrs, šis diedelnieks!

—    Netīrs?

—           Jā. Mēs ar pūlēm piespiedām viņu nomazgāt rokas, bet seja viņam melna kā skursteņslauķim. Kad beigsies izmeklēšana, viņš neizbēgs no pamatīgas vannas, un es domāju, ja jūs redzētu viņu, tad piekristu man, ka tā viņam nepieciešama.

—   Man Joti gribētos viņu redzēt.

—          Patiešām? To var viegli nokārtot. Nāciet man līdzi! Somu varat atstāt tepat.

—    Nē, es labāk ņemšu to līdzi.

—    Labi. Lūdzu, šeit.

Viņš aizveda mūs pa gaiteni, atslēdza kādas durvis, noveda pa riņķa kāpnēm lejup un ieveda izbalsinātā gaitenī ar rindu durvju abās pusēs.

—          Trešā pa labi ir viņa kamera, — inspektors sacīja. — Tepat tā ir.

Viņš piesardzīgi atbīdīja sānis dēlīti durvju augšdajā un ieskatījās iekšā.

—          Viņš ir aizmidzis. Jūs varat viņu aplūkot pēc patikas.-

Mēs abi ar Holmsu piespiedāmies pie restotās spraugas. Arestants gulēja dzijā miegā, lēni un smagi elpodams, pavērsis seju pret mums. Viņš bija vidēja auguma, trūcīgi ģērbies, kā visi viņa kārtas ļaudis, caur noskrandu- šajiem svārkiem spiedās ārā raibs krekls. Viņš patiešām bija neticami netīrs, kā jau inspektors teica, taču pat netīrumu kārta nespēja noslēpt atbaidošo neglītumu. No acs līdz zodam stiepās gara rēta, augšlūpa vienā stūrī bija uzrauta, un spraugā rēgojās trīs zobi. Pār pieri un acīm krita spilgti sarkanu matu cekuls. .

—    Vai nav skaistulis, ko? — ieteicās inspektors.

—          Viņam, nudien, nepieciešams nomazgāties, — Holmss piezīmēja. — Es to jau paredzēju un atļāvos paņemt līdzi visu vajadzīgo.

To teikdams, viņš atvēra somu un man par lielu izbrīnu izņēma no tās prāvu sūkli.

—    He-he, jums patīk dzīt jokus, — inspektors iesmējās.

—           Ja jūs būtu tik laipns un klusiņām atvērtu durvis, tad mēs no viņa mirklī iztaisītu pieklājīgāku radījumu.

—           Kāpēc gan ne? — inspektors noteica. — Ar šādu izskatu viņš patiešām ceļ neslavu Boustrītas kamerām.

Viņš atslēdza durvis, un mēs trijatā klusu iegājām

kamerā. Arestants sakustējās, bet tad iegrima vēl dziļākā miegā. Holmss samērcēja sūkli ūdens krūzē un divas reizes spēcīgi pārvilka pār arestanta seju.

—    Atļaujiet jūs iepazīstināt ar misteru Neviļu Sent- Klēru no Lī, Kentas grāfistē! — Holmss izsaucās.

Nekad savā mūžā nebiju redzējis tādu ainu. Grims nolobījās no sejas kā miza no koka. Nozuda rupjais brūnais iedegums. Nozuda baismīgā rēta un pāršķeltā lūpa, kas padarīja seju tik atbaidīgi ņirdzīgu. Vēl viens tvēriens, un nozuda pinkainais rudais cekuls, un mūsu priekšā gultā sēdēja bāls, skumjš aristokrātiska izskata vīrietis ar melniem matiem un maigu sejas ādu; viņš berzēja acis un neizpratnē noraudzījās uz mums, tad pēkšņi aptvēra notikušo, iekliedzās un iespieda seju spilvenā.

—    Ak kungs, — izsaucās inspektors, — tas taču ir tas pazudušais! Es viņu pazīstu, es redzēju fotogrāfiju.

Arestants pagriezās uz mūsu pusi ar bezcerīgu izskatu — kā cilvēks, kas nolēmis padoties liktenim.

—    Lai notiek kas notikdams, — viņš sacīja. — Par ko jūs mani šeit ieslodzījāt?

—    Par mistera Nevila Sent-Klēra noslepka … O nē, tagad jūs par to vairs nevar apvainot, ja nu vienīgi par mēģinājumu izdarīt pašslepkavību, — inspektors smīnēdams noteica. — Divdesmit septiņus gadus esmu nokalpojis policijā, bet šādu joku vēl nebiju pieredzējis.

—    Ja es esmu Nevils Sent-Klērs, tad skaidrs, ka nekāda slepkavība nav notikusi un es esmu nelikumīgi aizturēts.

—    Nozieguma nav, bet izdarīta liela kļūda, — Holmss sacīja. — Jūs būtu pareizāk rīkojies, ja būtu uzticējies savai sievai.

—    Es nedomāju tik daudz par sievu, kā par bērniem, — ievaidējās arestētais. — Es tik tiešām negribēju, lai viņi kaunas par savu tēvu. Ak dievs! Kāds negods! Ko lai tagad dara?

Šerloks Holmss atsēdās viņam līdzās uz gultas un laipni uzlika roku uz viņa pleca.

—    Ja jūsu lieta nonāks tiesā, tad, protams, jūs neizbēgsiet no skandāla. Taču, ja jums izdosies pārliecināt policiju, ka jūsu rīcībā nav nekā noziedzīga,' tad, manuprāt, avīzēs nekas neiekļūs. Esmu pārliecināts, ka inspektors Bredstrīts pierakstīs visu, ko jūs teiksiet, un nodos to augstākām instancēm, un tad lieta nemaz nenonāks līdz tiesai.

— Lai dievs jūs svēti par šiem vārdiem! — arestants dedzīgi izsaucās. — Es panestu ieslodzīšanu, pat nāves sods mani nebiedētu, ja vien mans nožēlojamais noslēpums nekļūtu par kauna traipu maniem bērniem! Jūs būsiet pirmie, kam es atklāšu visu.

Mans tēvs bija skolotājs Cesterfīldā, kur es baudīju teicamu izglītību. Jaunībā es daudz ceļoju, uzstājos uz skatuves un beidzot kļuvu par reportieri kādai Londonas vakara avīzei. Kādu dienu izdevējs lika man sagatavot veselu sēriju rakstu par Londonas ubagiem, un ar to reizi sākās manas dēkas. Lai iegūtu nepieciešamos faktus, es pārģērbos par ubagu. Kā aktierim man bija pazīstami visi grimēšanās paņēmieni, un es pat biju iemantojis slavu kā teicams grimētājs. Tagad šī prasme man noderēja. Izkrāsoju seju un, lai izskatītos nožēlojamāks, uzzīmēju sejā rētu, un izķēmoju lūpu, paceldams to uz augšu ar gabaliņu plākstera miesas krāsā. Tad, ģērbies skrandās un uzlicis rudu parūku, es nosēdos tādā vietā Siti jā, kur drūzmējas visvairāk ļaūžu, un, tēlodams sērkociņu pārdevēju, sāku ubagot. Septiņas stundas es tā nosēdēju un, mājās pārnācis, pārsteigts atklāju, ka biju savācis divdesmit sešus šiliņus un četrus pensus.

Es nodevu avīzei savus aprakstus un piemirsu šo notikumu. Tad pēc kāda laika man iesniedza apmaksai vekseli — biju parakstījis galvojumu draugam par divdesmit piecām mārciņām. Man nebija ne jausmas, kur dabūt tādu summu, bet tad pēkšņi ienāca prātā laba ideja. Lūdzu kreditoru pagaidīt divas nedēļas, paņēmu atvaļinājumu un pavadīju to, ubagojot Siti jā. Desmit dienās es savācu nepieciešamo summu un nomaksāju parādu.

Un tagad padomājiet, vai viegli strādāt par divām mārciņām nedēļā, ja zināms, ka tik daudz varu iegūt vienā dienā, notriepis seju, nolicis savā priekšā cepuri un nedarīdams neko? Mans lepnums ilgi cīnījās ar kāri pēc naudas, un tā beidzot uzvarēja. Es pametu darbu avīzē un pavadīju dienu pēc dienas izraudzītajā vietā, modinādams gājējos līdzcietību ar savu nožēlojamo izskatu un pildīdams kabatas ar sīknaudu. Tikai viens cilvēks zināja manu noslēpumu. Tas bija opija smēķētavas īpašnieks Svondemleinā, pie kura es apmetos. Ik rītu es izgāju no turienes kā noskrandis ubags, bet vakaros pārvērtos par labi ģērbušos pilsētnieku. Es devīgi maksāju par savu mājokli un zināju, ka mana dzīvokļa saimnieks nekad mani nenodos.

Drīz vien man uzkrājās prāva summa. Nezinu, vai Londonā vispār ir kāds ubags, kas gadā ieņem septiņsimt mārciņas, bet es ieņēmu daudz vairāk. Man palīdzēja prasme grimēties, nāca arī talkā reportiera talants, es iemanījos asprātīgi atbildēt uz dažādām piezīmēm un drīz kļuvu slavens visā Sitijā. Augu dienu pār mani lija peniju lietus, jaukts ar sudrabu, un es uzskatīju to dienu par neizdevušos, kad ieņēmu mazāk par divām mārciņām.

Jo bagātāks kļuvu, jo pieauga mana godkāre. Noīrēju namu ārpus pilsētas, apprecējos, un nevienam nebija ne jausmas, ar ko es nodarbojos. Mana mīļā sieva zināja, ka man kaut kādas darīšanas Sitijā, bet viņai nebija ne mazākā priekšstata par tām.

Pagājušo pirmdien, pabeidzis dienas darbu, es pārģērbos savā istabā virs opija smēķētavas, kad, nejauši palūkojies pa logu, sev par lielām šausmām un izbrīnu ieraudzīju, ka apakšā stāv mana sieva un skatās uz mani. Es iekliedzos pārsteigumā, pacēlu rokas, lai aizsegtu seju, un metos pie savas uzticības personas, pie laskara, lūgdams viņu nelaist neviena pie manis augšā. Dzirdēju lejā sievas balsi, bet zināju, ka augšā viņa netiks. Atri noģērbos, apvilku ubaga skrandas, uzliku parūku un izkrāsoju seju. Pat sievas acis nevarēja mani pazīt šādā ietērpā. Bet tad man iešāvās prātā, ka telpas var pārmeklēt un drēbes mani nodos. Atgrūdu logu vaļā un steigā saspiedu iepriekšējā dienā ievainoto pirkstu, un tas sāka asiņot. Tad paķēru svārkus, kuru kabatas biju piebāzis ar vara gabaliem, ko nule izņēmu no savas ubaga somas, izmetu pa logu, un tas nogrima kanālā. Gribēju iemest tur arī pārējos apģērba gabalus, bet tad ielauzās policisti. Mani arestēja, un es pat zināmā mērā jutos atvieglots, ka mani neapcietina kā Neviļu Sent-Klēru, bet kā viņa slepkavu.

Nezinu, kas te vēl būtu piebilstams. Biju nolēmis paturēt grimu uz sejas, cik ilgi vien iespējams, tāpēc atteicos no mazgāšanās. Zinādams, ka mana sieva būs ārkārtīgās bailēs par mani, es nomaucu no pirksta gredzenu un iedevu to laskaram kopā ar steigā uzrakstītu zīmīti, kad policisti man nepievērsa uzmanību, un paziņoju, ka viņai nav iemesla bažīties.

—   Jūsu zīmīti viņa saņēma tikai vakardien, — Holmss

sacīja.

—    Žēlīgais dievs! Kādu baismīgu nedēļu viņa pavadījusi

—     Laskaru novēroja policija, — ierunājās inspektors l'.redstrīts, — un viņam, redzams, nekādi nelaimējās nosūtīt zīmīti ātrāk. Viņš laikam būs to iedevis kādam matrozim, kas mēdz apmeklēt viņa midzeni, un tas varbūt nēsājis to pāris dienu kabatā aiz aizmāršības.

—     Tā tas, bez šaubām, ir bijis, — Holmss piekrītoši pamāja. — Bet sakiet — vai jūs nekad neesat sodīts par ubagošanu?

—    Daudzreiz, bet ko nozīmē tādas sīkas summiņas!

—     Tagad tam būs jāvelk svītra pāri, — Bredstrīts noteica. — Ja gribat, lai policija noklusē šo notikumu, tad Hjū Būnam jāpazūd no pasaules.

—    Esmu devis sev vissvētāko zvērestu, kādu vien cilvēks var dot, ka atmetīšu to visu.

—     Tādā gadījumā es domāju, ka mēs nespersim nekādus soļus pret jums, — Bredstrīts sacīja. — Taču, ja jūs vēlreiz pieķers šādā nodarbībā, tad nāks klajā arī viss iepriekšējais. Mēs esam jums ļoti pateicīgi, mister Holms, ka jūs atrisinājāt mums šo problēmu. Gribētos gan zināt, kā jums izdodas gūt tādus panākumus.

—      Šoreiz man tas izdevās, sēdot uz pieciem spilveniem un izsmēķējot paciņu tabakas, — mans draugs atbildēja. — Un nu, Votson, ja mēs tūliņ dosimies uz Beikerstrītu, tad ieradīsimies taisni brokastlaikā.

SKANDALS BOHEMIJĀ

I

Šerlokam Holmsam viņa vienmēr palika Tā Sieviete. Reti kad esmu dzirdējis Holmsu nosaucam viņu kādā citā vārdā. Holmsa acis viņa bija vienīgā izcilā sava dzimuma pārstāve. Nevarētu teikt, ka viņš būtu izjutis pret Irēnu Adleri kaut ko līdzīgu mīlestībai. Viņa aukstais, precīzais, apbrīnojami līdzsvarotais prāts necieta jūtas un šīs it sevišķi. Manuprāt, viņš bija pati pilnīgākā domājošā un vērojošā mašīna, kādu jebkad pasaule redzējusi; mīlētāja lomā viņš noteikti neiederētos. Par maigām jūtām viņš allaž runāja ar izsmieklu un nicināšanu. Viņš tās gan uzskatīja par lielisku novērošanas objektu, teicamu līdzekli cilvēku dziņu un rīcības atsegšanai. Taču, ja rūdīts domātājs ļautu šādām jūtām ielauzties savā izsmalcinātajā un saskanīgi iekārtotajā iekšējā pasaulē, tad ieviestu tur jucekli, kas aptumšotu viņa līdzšinējos gara sasniegumus. Smilšu graudiņš, iekļuvis jutīgā instrumentā vai plīsums augstvērtīgā linzā, nevarētu būt traucēj ošāks par spēcīgām jūtām tādam raksturam, kāds bija Holmsam. Un tomēr viņam pasaulē bija tikai viena sieviete, un tā bija nelaiķe Irēna Adlere, persona ar visai apšaubāmu reputāciju.

Pēdējā laikā man reti gadījās sastapties ar Holmsu. Mana apprecēšanās bija mūs atsvešinājusi. Mana neaptumšotā personiskā laime un ar ģimenes dzīvi saistītās intereses, kādas rodas vīrietim, kad viņš pirmo reizi kļūst par sava pavarda īpašnieku, aizņēma visu laiku, kamēr Holmss, kura gars necieta nekādas sabiedrības uzliktas saites, palika dzīvot mūsu vecajā Beikerstrītas dzīvoklī, ieracies savās vecajās grāmatās, pārmaiņus nododamies te kokaīnam, te godkāriem plāniem, te pakjaudamies narko- lisku vielu radītai pussnaudai, te izvērsdams savam raksturam piemītošo verdošo enerģiju. Tāpat kā iepriekš, viņš bija nopietni aizrāvies ar noziegumu pētīšanu un veltīja savas milzu spējas un neparasto novērošanas talantu, lai uzmeklētu tos pierādījumus un noskaidrotu tos noslēpumus, kurus oficiālā policija bija atzinusi par neatrisināmiem. Laiku pa laikam gan gadījās šo to dzirdēt par viņu: ka viņu izsaukuši uz Odesu sakarā ar Trepova slepkavību, ka viņam izdevies noskaidrot brāļu Atkin- sonu mīklaino traģēdiju Trinkomalijā, un, beidzot, par Holandes valdošā nama uzdevumu, ko viņš veicis izcili sekmīgi un smalkjūtīgi. Tomēr, atskaitot šīs ziņas par viņa darbību, kuras es, kā visi pārējie lasītāji, smēlos no avīzēm, es maz ko zināju par savu agrāko draugu un biedru.

Kādā naktī — tas bija 1888. gada 20. martā — es vēlu atgriezos no slimnieka apmeklēšanas (jo atkal biju atsācis privāto praksi) un mans ceļš veda gar Beikerstrītu. Iedams garām labi pazīstamajām durvīm, kuras manā atmiņā uz visiem laikiem saistītas ar manu iemīlēšanos un drūmajiem notikumiem, kas aprakstīti «Etīdē purpura toņos», es izjutu skaudru vēlēšanos atkal ieraudzīt Holmsu un dzirdēt, ar kādām problēmām patlaban nodarbināts viņa neparasti asais prāts. Logi laistījās spožā gaismā, un, pavēries augšup, es pamanīju Holmsa garo, kalsno augumu divas reizes pavīdam uz aizkaru fona. Viņš strauji soļoja pa istabu, galvu noliecis uz krūtīm, rokas salicis uz muguras. Tā kā es labi pazinu viņa omas izpausmes un ierašas, tad šāda izturēšanās liecināja, ka viņš atkal stājies pie darba. Viņš izrāvies no kokaīna iedvestajiem murgainajiem sapņiem un risina kādas jaunas problēmas sarežģītos pavedienus. Es piezvanīju, un mani ieveda istabā, kura kādreiz bija daļēji arī manējā.

Holmss ārēji nekādi neizrādīja prieku, mani ieraugot. To viņš vispār darīja reti, tomēr es nojautu, ka mana ierašanās viņam pa prātam. Ne vārda neteicis, viņš ar laipnu kustību piedāvāja man atsēsties atzveltnī, pastūma luvāk cigāru kārbu un pamāja uz skapīti, kur glabājās dzērieni. Tad viņš nostājās pie kamīna un pārlaida man savu īpašo, pētīgo skatienu.

— Ģimenes dzīve nāk jums par labu, — viņš piezīmēja.

- Manuprāt, Votson, kopš mūsu pēdējās sastapšanās jūs < sat pieņēmies svarā par septiņarpus mārciņām.

—    Par septiņām.

—    Nu nē, būs gan vairāk. Man šķiet, drusciņ vairāk, Votson. Un, cik redzams, atsācis praksi. Jūs man nemaz neteicāt, ka esat nolēmis atkal iejūgties darbā.

—    Kā tad jūs to zināt?

—   Es to redzu un izdaru secinājumus. Piemēram, kā es zinu, ka jūs nesen esat bijis stipri samircis un ka jūsu kalpone ir nevīžīga un pavirša?

—   Dārgais Holms, tas ir par daudz! — es izsaucos. — Ja jūs būtu dzīvojis pirms dažiem gadsimtiem, jūs noteikti būtu sadedzinājuši uz sārta. Tiesa, ceturtdien biju ārpus pilsētas un atgriezos mājās, notriepies ar dubļiem, salijis, bet man taču tagad cits uzvalks mugurā. Merija Džeina patiešām ir nelabojama, un sieva jau brīdinājusi, ka atlaidīs viņu, bet es, nudien, nesaprotu, kā jūs varējāt to uzminēt.

Holmss klusu iesmējās un saberzēja garās, nervozās | rokas.

—    Tas ir vairāk nekā vienkārši, — viņš sacīja. — Manas acis rāda, ka uz jūsu kreisās kājas zābaka iekšējās puses, ko patlaban apspīd uguns, ir sešas paralēlas švīkas. Acīm redzot, tās ieskrāpējis kāds, kas ļoti pavirši slaucījis pazoles malu, lai noberztu piekaltušos dubļus. No šā fakta izriet divi secinājumi: jūs esat bijis ārpus mājas sliktā laikā, un jums ir ļoti slikts Londonas mājkalpotāju paraugs. Un, ja pievēršamies jautājumam par jūsu praksi, tad lūk: ja manā istabā ienāk džentlmenis, kurš ož pēc jodoforma, ja uz viņa labās rokas rādītāja pirksta sudraba nitrāts atstājis melnu plankumu un puns viņa cilindrā rāda, kur viņš noglabājis savu stetoskopu, tad man vajadzētu būt galīgam neprašam, lai neredzētu, ka viņš ir aktīvs mediķu aprindu pārstāvis.

Es nevarēju novaldīt smieklus, klausīdamies, cik vienkārši viņš visu izskaidroja.

—    Kad jūs atklājat, kā esat nācis pie saviem secinājumiem, — es piezīmēju, — tad man viss liekas tik smieklīgi vienkāršs, ka es arī pats būtu varējis to visu aptvert. Taču katrā jaunā gadījumā es esmu pilnīgi apstulbis, kamēr jūs man neizskaidrojat savu domu gaitu. Un es taču esmu pārliecināts, ka mana redze nav sliktāka par jūsējo.

—   Pilnīgi pareizi, — Holmss atbildēja, aizsmēķēdams cigareti un atlaizdamies atzveltnī. — Jūs skatāties, bet neievērojat, un tā ir liela starpība. Piemēram, jūs bieži esat redzējis kāpnes, kas ved no priekšnama uz šo istabu.

—   Esmu.

—   Cik bieži?

—   Nu, simtiem reižu.

—   Cik pakāpienu tur ir?

—    Cik pakāpienu? Nezinu.

—    Nu, lūk! Jūs neesat ievērojis, kaut gan esat redzējis. Tas ir pats galvenais. Toties es zinu, ka tur ir septiņpadsmit pakāpienu, jo esmu gan redzējis, gan ievērojis. Starp citu, jūs interesējaties par tām nelielajām problēmām, kuras es mēdzu risināt, un esat pat aprakstījis vienu otru manu piedzīvojumu. Domāju, ka tad jūs interesēs arī šī vēstule. — Viņš pameta man tuvāk biezu iesārtu pastpapīra loksni, kas atradās uz galda. — To nupat atsūtīja ar pēdējo pastu. Izlasiet skaļi!

Vēstulei nebija datuma, paraksta un adreses.

«Šovakar bez ceturkšņa astoņos,» — tā tur bija rakstīts, «Jūs apmeklēs džentlmenis, kurš grib saņemt konsultāciju ļoti svarīgā lietā. Jūsu nesenie pakalpojumi kādam no Eiropas karaļnamiem liecina, ka Jums var droši uzticēt visai svarīgus noslēpumus. Tādas atsauksmes esam par Jums no visām pusēm saņēmuši. Esiet mājās šai laikā un neņemiet ļaunā, ja Jūsu apmeklētājs ieradīsies maskā.»

—   Tas nu patiešām ir fantastiski, — es piezīmēju. — Kā jūs domājat, ko tas nozīmē?

—    Pagaidām man nav nekādu dotumu. Veidot teoriju, kad pie rokas nav drošu faktu, ir vairāk nekā bīstami. Cilvēks, pats nemanot,' sāk pielāgot faktus teorijai, nevis pamatot teoriju uz faktiem. Taču aplūkojiet pašu vēstuli. Kādi secinājumi izriet no tās?

Es vērīgi aplūkoju vēstuli un papīru.

—    Rakstītājs, acīm redzot, ir turīgs vīrs, — es sacīju, mēģinādams atdarināt sava drauga paņēmienus. — Šāds papīrs maksā vismaz pusi kronas ducī. Tas ir ērmīgi biezs un ciets.

—   Ērmīgs — tas ir pats piemērotākais apzīmējums, — Holmss piekrita. — Turklāt tas nav mūsu papīrs. Paturiet to pret gaismu!

Es darīju to un ieraudzīju uz papīra ūdenszīmes: lielu «E» un mazu «g», tad «P» un «Gt.».

. — Kāds jūsu spriedums par šiem burtiem? — Holmss apvaicājās.

—   Tie neapšaubāmi apzīmē fabrikanta vārdu vai viņa monogrammu.

—    Nebūt ne. «Gt.» ir saīsināts Gesellschaft, ar ko vācieši apzīmē akciju sabiedrību. Parasts saīsinājums kā mūsu «Co». Burts «P» nozīmē papīru, Papier. Tagad palūkosimies, ko nozīmē «Eg». — Viņš pasniedzās un paņēma no plaukta smagu brūnu sējumu. — Eglow, Eglo- nitz. . . Ahā, Egerija. Tas ir apvidus Bohēmijā, netālu no Karlovivariem. Vallenšteina nāves vieta, izdaudzināta ar neskaitāmām stikla rūpnīcām un papīra fabrikām. Ha- ha, manu zēn, ko jūs no tā secināt? — Viņa acis dzirkstīja, un viņš izpūta uzvaras priekā lielu zilu dūmu mākoni no cigaretes.

—    Papīrs izgatavots Bohēmijā.

—    Tieši tā. Un rakstītājs ir vācietis. Ievērojiet šo dīvaini sakārtoto teikumu: «Tādas atsauksmes esam par Jums no visām pusēm saņēmuši.» Francūzis vai krievs nekad tā nerakstītu. Vienīgi vācieši rīkojas tik patvaļīgi ar saviem darbības vārdiem. Tātad atliek uzzināt, kas vajadzīgs šim vācietim, kurš raksta uz Bohēmijas papīra un grib slēpt savu seju aiz maskas… Ja nemaldos, tad viņš jau ierodas, lai darītu galu mūsu šaubām.

Mēs izdzirdējām zirgu pakavu spalgo klaboņu un riteņu griezīgo nočirkstēšanu pret ietves malu, pēc tam kāds spēcīgi parāva zvanu. Holmss iesvilpās.

—    Pēc skaņas spriežot, pārjūgs. Jā, — viņš piebilda, paskatījies pa logu. — Glīta maza kariete un divi rikšotāji, simt piecdesmit ginejas gabalā. Tas ož pēc naudas, Votson, ja arī nekas cits neiznāks.

—    Es domāju, ka labāk būs, ja iešu projām, Holms.

—    Ij nedomājiet, doktor, palieciet vien tepat! Ko es darīšu bez sava biogrāfa? Turklāt šķiet, ka tā būs interesanta lieta. 2ēl palaist tādu garām.

—    Bet jūsu klients …

—    Nebēdājiet par viņu! Man var ievajadzēties jūsu palīdzības un viņam tāpat. Viņš jau nāk. Atsēstieties šai atzveltnī, doktor, un sasprindziniet uzmanību!

Lēni un smagi soļi, kurus mēs dzirdējām uz kāpnēm un gaitenī, apklusa pie mūsu durvīm. Tad atskanēja skaļš un valdonīgs klauvējiens.

—    Iekšā! — Holmss sauca.

Ienācējs bija apmēram sešas pēdas un sešas collas garš, l/rieztās krūtis un spēcīgie locekļi sauca atmiņā Herku- lesu. Viņš bija grezni tērpies, bet šo greznību Anglijā uzskatītu par sliktas gaumes izpausmi. Smagas karakula ••loksnes bija apšūtas gar piedurkņu galiem un divrindu mēteļa malu, tumšzilais ap pleciem apliktais apmetnis bija oderēts ar ugunīgi sarkanu zīdu, pie kakla to saturēja spraude, kurā liesmoja prāvs berils. Zābaki, kas sniedzās līdz pusstilbiem un kuru augšdaļa bija izrotāta ar tumšbrūnu, dārgu kažokādu, vēl papildināja barbarisko krāšņumu, kas piemita visam viņa tēlam. Rokā viņš turēja lielu platmali, bet visu sejas augšdaļu līdz ar vaigu kauliem sedza maska, kuru viņš laikam nupat bija uzlicis, jo ienākot roka viņam vēl bija pacelta. Spriežot pēc sejas lej- daļas, tas bija cilvēks ar stingru gribu: biezā, uz priekšu izvirzītā apakšlūpa un garais, taisnais zods liecināja par apņēmību, kas jau var pāriet stūrgalvībā.

—    Vai saņēmāt manu vēstuli? — viņš ierunājās zemā, parupjā balsī ar stipru vācu akcentu. — Es rakstīju, ka ieradīšos pie jums. — Viņš pārmaiņus meta skatienus te uz vienu, te otru no mums, nezinādams, kuru īsti uzrunāt.

—    Lūdzu, apsēstieties, — Holmss uzaicināja. — Tas ir mans draugs un kolēģis doktors Votsons, kurš ir tik laipns, ka šad tad palīdz man darbā. Ar ko man gods runāt?

—    Varat uzskatīt, ka runājat ar grāfu fon Krammu, Hohēmijas dižcilti. Pieņemu, ka šis džentlmenis, jūsu draugs, ir goda vīrs, kas prot glabāt noslēpumus, un viņam var uzticēt svarīgas lietas. Ja tas tā nav, tad es vēlē- los runāt ar jums zem četrām acīm.

Es jau piecēlos, lai ietu, bet Holmss saķēra mani aiz rokas un atsēdināja atzveltnī.

—   Vai nu runājiet ar mums abiem vai nerunājiet nemaz, — viņš sacīja. — Šā džentlmeņa klātbūtnē jūs varat leikt visu, ko teiktu man vienam.

Grāfs paraustīja platos plecus.

—    Tad apsolieties abi, — viņš teica, — ka par to, ko ļums pastāstīšu, netiks bilsts ne pušplēsts vārds veselus divus gadus, pēc tam tas nav vairs svarīgi. Pagaidām varu nepārspīlējot sacīt: jautājums ir tik nopietns, ka var ietekmēt visas Eiropas vēsturi.

—   Es apsolos, — Holmss sacīja.

—    Es arī.

—    Jūs man piedosiet, ka valkāju masku, — mūsu dīi vainais apmeklētājs turpināja. — Karaliskā persona, kuras uzdevumā es rīkojos, vēlas, lai tās starpnieks paliek jums nezināms, un man jāatzīstas, ka tituls, kādā nosaucos, nav gluži pareizs.

—   To es jau manīju, — Holmss dzestri piezīmēja.

—    Apstākji ir ļoti kutelīgi, un nepieciešams ievērot jo lielu piesardzību, lai neizceltos milzīgs skandāls, kas varētu nopietni kompromitēt vienu no Eiropas valdošajām dzimtām. Atklāti runājot, jautājums skar Ormšteinu, Bohēmijas dzimto karaļu namu.

—   To es arī zināju, — Holmss nomurmināja, ērtāk atlaizdamies atzveltnī un aizvērdams acis.

Apmeklētājs ar redzamu izbrīnu paskatījās uz šo laiski izlaidušos, vienaldzīgo vīru, kuru viņam droši vien bija aprakstījuši kā asredzīgāko un enerģiskāko Eiropas de tektīvu. Holmss lēni atvēra acis un uzmeta nepacietīgu skatienu savam milzim klientam.

—    Ja jūsu majestātei labpatiks izstāstīt mums visu, — viņš piezīmēja,' — tad man būs vieglāk dot jums padomu.

Apmeklētājs pietrūkās kājās un sāka staigāt pa istabu stiprā uzbudinājumā. Tad viņš ar izmisīgu kustību norāva masku un nosvieda to uz grīdas.

—   Jums taisnība, — viņš izsaucās, — es esmu karalisl Kāpēc man tas jāslēpj?

—    Patiešām, kāpēc? — Holmss pasmīnēja. — Jūsu majestāte vēl nebija sākusi runāt, kad es jau zināju, ka manā priekšā stāv Vilhelms Gotsreihs Sigismunds fon Ormšteins, Kaseles-Felšteinas lielhercogs un Bohēmijas karalis.

—    Bet jūs taču saprotat, — teica mūsu dīvainais apmeklētājs, par jaunu apsēzdamies un pārvilkdams roku pār augsto, balto pieri, — ka es neesmu paradis personiski kārtot tādus jautājumus! Taču šis jautājums ir tik delikāts, ka es nevarēju to uzticēt nevienam policijas aģentam, lai nenonāktu viņa varā. Es esmu ieradies incognito no Prāgas, lai lūgtu jūsu padomu.

—   Tad, lūdzami, sāciet, — Holmss atbildēja, atkal aizvērdams acis.

—    Fakti īsumā šādi: pirms gadiem pieciem, uzturēdamies ilgāku laiku Varšavā es iepazinos ar kādu labi pazīstamu avantūristi Irēnu Adleri. Sis vārds jums, bez šaubām, būs pazīstams.

—           Esiet tik laipns, doktor, paskatieties manā kartotēkā, — Holmss nomurmināja, neatvērdams acis.

Pirms vairākiem gadiem Holmss bija pasācis reģistrēt dažādus faktus attiecībā uz cilvēkiem un notikumiem, tā ka bija grūti nosaukt personu vai priekšmetu, par ko viņš nevarētu tūliņ sniegt ziņas. Sai gadījumā es atradu Irēnas Adleres biogrāfiju starp ebreju rabīna fotogrāfiju un kāda štāba priekšnieka biogrāfiju, kurš bija uzrakstījis monogrāfiju par dziļūdens zivīm.

—           Parādiet man, — Holmss sacīja. — Hm! Dzimusi Ņūdžersijā 1858. gadā. Kontralts — hm! La Scala — ahā! Ķeizariskās operas primadonna Varšavā — jā! Pametusi skatuvi, hm! Dzīvo Londonā — pareizi! Cik saprotu, tad jūsu majestāte iekļuvusi šīs jaunās personas tīklos, rakstījusi viņai kompromitējošas vēsules un tagad gribētu saņemt tās atpakaļ.

—    Pilnīgi pareizi. Bet kādā kārtā …

—    Vai esat noslēdzis ar viņu slepenas laulības?

—    Nē.

—    Nekādu dokumentu vai liecību nav?

—    Nav.

—           Tad es jūs lāgā nesaprotu, jūsu majestāte. Ja šī jaunā persona grib izmantot vēstules naudas izspiešanai vai citiem nolūkiem, kā viņa pierādīs, ka tās nav viltotas?

—    Mans rokraksts.

—    Nieki! Viltojums.

—    Mans personiskais papīrs.

—    Nozagts.

—    Mans personiskais zīmogs.

— Atdarinājums.

—    Mana fotogrāfija.

—    Nopirkta.

—    Mēs esam abi uz šās fotogrāfijas.

—          A, tas gan ir ļoti slikti! Jūsu majestāte patiešām bijusi visai neuzmanīga.

—    Es biju neprātīgi iemīlējies.

—    Jūs esat visai nopietni sakompromitējies.

—          Toreiz es biju tikai kroņprincis. Es biju jauns. Man patlaban ir tikai trīsdesmit gadu.

—    Fotogrāfija jādabū atpakaļ.

—    Mēs esam mēģinājuši, bet mums nav izdevies.

—          Jūsu majestātei vajag piedāvāt naudu: fotogrāfija jānopērk.

—    Viņa negrib to pārdot.

—    Tad jānozog.

—           Piecas reizes tika mēģināts to nozagt. Divi apmaksāti kramplauži pārmeklēja visu viņas māju. Reiz, kad viņa devās ceļojumā, tika pārmeklēta viņas bagāža. Divas reizes viņu ievilināja slazdos. Viss veltīgi.

—   Nekādu rezultātu?

—    Absolūti nekādu.

Holmss iesmējās:

—    Glīts joks!

—          Man tā ir vislielākā nopietnība, — karalis pārmetoši aizrādīja.

—    Pareizi. Bet ko viņa grib darīt ar šo fotogrāfiju?

—    Pazudināt mani.

—    Bet kā?

—    Es domāju precēties.

—    Esmu par to dzirdējis.

—           Domāju precēt Klotildi Lotmani fon Saksen-Menin- genu, Skandināvijas karaļa otro meitu. Jums varbūt zināms, cik šai dzimtai stingri principi. Pati Klotilde ir iemiesota šķīstība. Ja uz manu pagātni kritīs kaut mazākā šaubu ēna, tad visam beigas.

—    Un Irēna Adlere?

—           Viņa draud nosūtīt fotogrāfiju līgavas vecākiem. Un viņa to izdarīs, lieku galvu ķīlā. Jūs viņu nepazīstat! Viņai dzelzs raksturs. Pēc sejas visburvīgākā sieviete, pēc dabas — visnežēlīgākais vīrietis. Nav tāda līdzekļa, pie kura viņa neķertos, lai tikai neļautu man apprecēt citu.

—          Jūs esat pārliecināts, ka viņa vēl nav aizsūtījusi fotogrāfiju?

—    Esmu.

—    Kāpēc?

—           Viņa solījās sūtīt to tad, kad mūsu saderināšanās tiks oficiāli pasludināta. Tas notiks nākamajā pirmdienā.

—           O, tad mums veselas trīs dienas laika! — Holmss žāvādamies sacīja. — Tas ir loti patīkami, jo man starplaikā šis tas nopietns darāms. Jūsu majestāte, protams, paliks pagaidām Londonā?

—          Protams. Jūs mani atradīsiet Lenghema viesnīcā, kur esmu pierakstīts kā grāfs fon Kramms.

—    Tad es jums paziņošu, kā viss virzās uz priekšu.

—    Ļoti lūdzu! Esmu stipri nobažījies.

—    Un kā ar izdevumiem?

—    Jums ir pilnīga rīcības brīvība.

—    Absolūta?

—          Esmu gatavs atdot par šo fotogrāfiju veselu savas karaļvalsts provinci.

—    Un tekošiem izdevumiem?

Karalis izvilka no mēteļa kabatas smagu ādas maisiņu un nolika uz galda.

—   Te ir trīssimt mārciņas zeltā un septiņi simti papīra

naudā.

Holmss uzrakstīja kvīti uz piezīmju grāmatiņas lapas un pasniedza to viņam.

—    Un dāmas adrese?

—   Braionilodža, Serpentainavēnija, Sentdžonsvuda.

Holmss pierakstīja to.

—          Vēl viens jautājums, — viņš sacīja. — Kāds formāts fotogrāfijai?

—    Kabineta formāts.

—          Tad ar labvakaru, jūsu majestāte, un es ceru, ka drīz varēsim sniegt jums labas vēstis. Ar labu nakti, Votson,— viņš piebilda, kad karaliskās karietes riteņi bija aizdimdējuši pa ielu. — Ja jūs būtu tik laipns pienākt rīt ap pulksten trim, tad mēs apspriestu abi šo mazo problēmu.

Tieši pulksten trijos es ierados Beikerstrītā, bet Holmss vēl nebija pārnācis. Saimniece pavēstīja, ka viņš izgājis no mājas tūliņ pēc pulksten astoņiem rītā. Apsēdos pie kamīna, nolēmis gaidīt Holmsu, vienalga, kad viņš ieradīsies. Mani dziļi ieinteresēja šī gadījuma izmeklēšana, kaut arī tam trūka dīvainā un baigā rakstura kā tiem diviem noziegumiem, kurus minēju iepriekš, taču gadījuma savdabība un klienta augstais sabiedriskais stāvoklis padarīja to neparastu. Pat nerunājot par pašu notikumu un mana drauga vadīto izmeklēšanu, man bija jājūsmo par meistarību, ar kādu viņš mirklī aptvēra situāciju, par stingro, neapgāžamo loģiku, kāda piemita viņa secinājumiem. Es ar prieku sekoju viņa ašajiem, izveicīgajiem paņēmieniem, ar kādiem viņš mēdza atrisināt vissarežģītākos noslēpumus. Biju tā pieradis pie viņa pastāvīgajām uzvarām, ka domas par iespējamu neveiksmi nenāca prātā.

Bija jau ap četriem, kad durvis atdarījās un istabā ienāca ieskurbis zirgu puisis ar nopinkotiem matiem un izpūrušu vaigu bārdu, iekaisušu seju, bezgaumīgi ģērbies. Lai kā es biju pieradis pie sava drauga apbrīnojamajām spējām mainīt ārieni, es reizes trīs ielūkojos viņā, pirms pārliecinājos, ka tas ir Šerloks Holmss. Pamājis sveicienu, viņš nozuda guļamistabā, no kurienes pēc piecām minūtēm parādījās tumšā uzvalkā, korekts kā vienmēr. Sabāzis rokas kabatās, viņš pastiepa kājas uz kamīna pusi un labu brīdi jautri smējās.

—   Brīnišķīgi! — viņš izsaucās, tad sāka kāsēt, atkal smējās, kamēr nokausēts atlaidās atzveltnī.

—    Kas ir?

—    Tas ir pārāk smieklīgi. Varu derēt, ka jūs nekad neuzminēsiet, kā es pavadīju šo rītu un ko izdarīju.

—    Nevaru gan iedomāties, ko jūs darījāt. Manuprāt, jums vajadzēja iepazīties ir mis Irēnas Adleres parašām Vai ar viņas mītni.

—    Pilnīgi pareizi, bet sekas bija pavisam negaidītas. Stāstīšu visu pa kārtai. Pēc pulksten astoņiem izgāju no mājas bezdarbnieka zirgu puiša izskatā. Starp tiem, kam darīšanas ar zirgiem, pastāv zināma sadraudzība un sirsnīgas simpātijas. Kļūstiet par zirgu puisi — un jūs dabūsiet visas vajadzīgās ziņas. Es drīz vien atradu Braioni- lodžu. Tā ir maza, eleganta divstāvu villa pie pašas ielas, ar dārzu aiz mājas. Pie vārtiņiem masīva atslēga. Villā pa labi liela, glīti mēbelēta viesistaba ar lieliem logiem, gandrīz līdz grīdai, un tiem aplamajiem angļu logu aizdariem, kurus pat bērns varētu attaisīt. Aiz villas nekā interesanta nebija, ja neskaita to, ka pie galerijas loga var piekļūt no ratnīcas jumta. Apgāju visapkārt ratnīcai un sīki visu izskatīju, bet nekā interesanta neredzēju. Tad izgāju uz ielas un, kā jau paredzēju, atradu šķērsieliņā blakus dārza mūrim zirgu stalli. Palīdzēju zirgu puišiem tīrīt zirgus un nopelnīju divus pensus, glāzi viskija ar sodu,_divas paciņas tabakas un tik daudz ziņu par mis Irēnu Adleri, cik vien vēlējos, kaut gan biju spiests noklausīties arī kādu pusduci apkārtējo iedzīvotāju biogrāfiju, kuras mani nemaz neinteresēja. _

—   Ko jūs dabūjāt zināt par Irēnu Ādleri? — es apvaicājos.

—    O, viņa sagrozījusi galvas visiem vīriešiem apkārtnē. Viņa ir pati jaukākā būtne no visām, kas nēsā dāmu cepurīti uz šīs planētas. To apgalvo kā vienā balsī visi Serpantainas zirgu puiši. Viņa dzīvo noslēgti, šad tad uzstājas koncertos, izbrauc pastaigā ik dienas pulksten piecos un noteikti septiņos atgriežas uz pusdienām. Reti kad atstāj māju citā laikā, ja nu vienīgi dodas uz koncertu. Viņu apmeklē tikai viens vīrietis, toties ļoti bieži. Tas ir tumšmatis, skaistulis, elegants; ierodas vismaz reizi, ja ne divas dienā. Viņu sauc misteru Godfriju Nortonu, viņš strādā Innertemplā. Redzat, cik izdevīgi kļūt par zirgu puišu uzticības personu? Viņi veduši šo džentlmeni mājās reizes divdesmit un labi informēti. Noklausījies visu, ko viņi man pastāstīja, es atkal sāku staigāt gar Braionilodžu un pārdomāt savu turpmāko plānu.

Šis Godfrijs Nortons, acīm redzot, spēlē ievērojamu lomu visā šai lietā. Viņš ir jurists. Tas skan baigi. Kādas ir viņu abu attieksmes, un kā izskaidrojami viņa biežie apmeklējumi? Vai mis Adlere ir viņa kliente, draudzene, mīļākā? Ja viņa ir kliente, tad droši vien nodevusi viņam fotogrāfiju glabāšanā. Ja mīļākā, tad diezin. No šā jautājuma atrisināšanas atkarīgs daudz kas: vai man turpināt darbu Braionilodžā vai pievērst uzmanību šā džentlmeņa mājoklim Templā. Tas ir kutelīgs jautājums un paplašina manu meklējumu jomu … Baidos, ka nogurdinu jūs ar šiem sīkumiem, bet es gribu, lai jūs izprotat manas nelielās grūtības, tad varēsiet labāk iedziļināties situācijā.

—    Es vērīgi sekoju jūsu stāstam.

—    Es vēl apsvēru to visu, kad pie Braionilodžas piebrauca ekipāža un no tās izlēca džentlmenis, neparasti skaists vīrietis, melnūksnējs, ar ērgļa degunu, ūsains, — acīm redzot, tas vīrs, par ko biju dzirdējis. Šķita, viņš ļoti steidzas, uzsauca kučierim, lai pagaida, aiztraucās garām istabenei kā cilvēks, kas labi pazīst māju, un nozuda.

Viņš palika tur kādu pusstundu, un es redzēju pa viesistabas logu, kā viņš staigā šurpu turpu, uzbudināts runā un vēcina rokas. Mis Adlere nebija redzama. Tad viņš izsteidzās uz ielas vēl vairāk uztraucies. «Brauciet, cik ātri varat,» viņš uzsauca kučierim, «vispirms pie Grosa un Henkija Ridžentstrītā, pēc tam uz Sv. Monikas baznīcu Edžverrodā. Puse ginejas, ja tiksim galā divdesmit minūtēs!»

Viņi aizauļoja, un es vēl prātoju, vai man nesekot, kad pie nama pieripoja vaļēja glīta ekipāža. Kučieris pat nebija aizpogājis mēteli, kaklasaite sagriezusies greizi, iejūga siksnas nebija ieliktas sprādzēs. Viņš tikko paspēja apturēt zirgus, kad Irēna izskrēja pa durvīm un ielēca ekipāžā. Es redzēju viņu uz mirkli, bet ar to man pietika: viņa ir daiļa sieviete, kuras dēļ vīrieši gatavi iet nāvē.

«Uz Sv. Monikas baznīcu, Džon!» viņa uzsauca. «Puse ginejās, ja būsim tur pēc divdesmit minūtēm!»

Tas nu bija gadījums, ko nedrīkstēja palaist garām. Es vēl prātoju, vai skriet nopakaļ ekipāžai vai pieķerties tais aizmugurē, kad piebrauca kāds kebs. Kučieris šaubīgi nolūkojās uz tik neizskatīgu pasažieri, bet es ielēcu kebā, pirms viņš paspēja kaut ko iebilst. «Uz Sv. Monikas baznīcu,» es teicu, «un puse sovrina, ja būsiet tur pēc divdesmit minūtēm!» Bija bez piecām minūtēm pusdivpadsmit, un, protams, nebija grūti uzminēt, kam jānotiek.

Mans kučieris drāzās ātri. Šķiet, nekad neesmu tik ātri braucis, taču pārējie bija mums priekšā. Abas ekipāžas ar putās saskrietiem zirgiem jau stāvēja pie baznīcas. Es samaksāju kučierim un ieskrēju iekšā. Baznīcā bija tikai abas iepriekš minētās personas, vairāk nevienas dvēseles, un garīdznieks, kurš viņiem nezin ko pārmeta. Visi trīs stāvēja bariņā pie altāra. Es gausi slāju pa blakus aili ka nejauši baznīcā ieklīdis garāmgājējs. Pēkšņi man par lielu pārsteigumu visi trīs pagriezās pret mani, un Godfrijs Nortons teciņiem piesteidzās man klāt.

«Paldies dievam!» viņš sauca. «Jūs esat mums ļoti vajadzīgs! Nāciet! Nāciet!»

«Kas noticis?» es prasīju.

«Nāciet, labo cilvēk, nāciet! Tikai pāris minūšu, citādi mūs nevar salaulāt.»

Mani teju pat vilkšus aizvilka pie altāra, un, vēl lāgā nepaspējis atjēgties, es murmināju visādas atbildes, ko man iečukstēja ausī, apzvērēju to, par ko nekā nezināju, un vispār palīdzēju izdot jaunavu Irēnu Adleri par sievu Godfrijam Nortonam, neprecētam. To visu mēs paveicām mirklī, un džentlmenis pateicās man no vienas puses, lēdija no otras, bet mācītājs, stāvēdams man taisni priekšā, apveltīja mani ar starojošu smaidu. Tā bija pati aplamākā situācija, kādā jebkad esmu atradies savā mūžā, un, to atceroties, es nevaru valdīt smieklus. Acīm redzot, viņi bija piemirsuši nokārtot kaut kādas formalitātes — un mācītājs atteicās viņus laulāt, ja laulībām nebūs liecinieka, bet, par laimi, baznīcā parādījos es, un līgavainim nevajadzēja skriet ārā uz ielas un saukt iekšā pirmo garāmgājēju. Līgava pasniedza man sovrinu, un to es turpmāk nēsāšu pie pulksteņa ķēdes kā piemiņu par šo atgadījumu.

—   Tas ir pavisam negaidīts pagrieziens, — es piezīmēju, — bet kas notiks turpmāk?

—   Es sapratu, ka mani plāni nopietni apdraudēti. Izskatās, ka jaunlaulātie dzīrās nekavējoties doties kāzu ceļojumā, tāpēc man jārīkojas ātri un enerģiski. Pie baznīcas durvīm viņi tomēr šķīrās, viņš devās uz Tempļu, bet viņa uz savām mājām. «Piecos es vizināšos parkā kā parasti,» viņa sacīja atvadoties, vairāk nekā es nedzirdēju. Viņi aizbrauca katrs uz savu pusi, bet es devos šurp, lai veiktu nepieciešamos priekšdarbus.

—    Un kādi tie būs?

—   Vispirms mazliet aukstas gaļas un glāzi alus, — viņš teica, paraudams zvana auklu. — Es biju tik aizņemts, ka pilnīgi piemirsu par ēšanu, un būšu vēl vairāk aizņemts šovakar. Pie reizes, doktor, man vajadzēs jūsu palīdzības.

—    Palīdzēšu ar lielāko prieku.

—    Vai nebaidāties pārkāpt likumu?

—    Nebūt ne.

—    Un jūs nebiedē tas, ka jūs var apcietināt?

—    Labas lietas dēļ varu izturēt arī to.

—    O, lieta ir lieliska!

—    Tad esmu pilnīgi jūsu rīcībā.

—    Es jau biju pārliecināts, ka varu uz jums paļauties.

—    Bet ko īsti jūs esat izdomājis?

—    Kad misis Hadzona ienesīs paplāti ar pusdienām, es jums visu paskaidrošu. Tagad, — viņš turpināja, kad saimniece nolika mums priekšā pieticīgo uzkodu, — aprunāsimies ēdot, jo laika mums pārāk maz. Ir jau gandrīz pieci. Pēc divām stundām mums jābūt darbības vietā. Mis Irēna, pareizāk sakot, misis Irēna atgriežas no izbrauciena tieši pulksten septiņos. Mums jāsagaida viņa pie Braioni- lodžas.

—    Un tad?

—   Pārejais paliek manā ziņa. Esmu jau sagatavojis visu, kam jānotiek. Gribu tikai piekodināt jums sekojošo: lai notiek kas notikdams, jūs nedrīkstat iejaukties. Vai saprotat?

—    Man jāpaliek pilnīgi neitrālam?

—    Jā. Jums nekas nav jādara. Droši vien gadīsies nelielas nepatikšanas, bet nejaucieties tur iekšā. Viss beigsies ar to, ka mani ienesīs Irēnas Adleres namā. Pēc dažām minūtēm atvērs viesistabas logu. Jums jānostājas tam iespējami tuvu.

—     Labi.

—   Jums jānovēro, ko es daru, jo jūs varēsiet mani redzēt.

—   Labi.

—    Kad es pacelšu roku — lūk, tā —, jūs iemetīsiet istabā to, ko es jums tūliņ iedošu, un reizē sauksiet: «Deg!» Vai saprotat?

—    Saprotu.

—    Tas nav nekas bīstams, — viņš turpināja, izņemdams no kabatas nelielu vīstoklīti, kas atgādināja cigāru. — Tā ir pati parastākā dūmu svece, kam abos galos kapsulas, lai tā pati iedegtos. Tas ir viss, kas jums darāms. Kad jūs sāksiet kliegt, ka deg, jūsu saucienu uztvers vesels" pūlis, pēc tam jūs varat mierīgi iet projām, un es pēc desmit minūtēm jums ielas galā pievienošos. Ceru, ka esmu visu izklāstījis pietiekami skaidri?

—    Man nekur nav jāiejaucas, jābūt loga tuvumā, jānovēro, ko jūs darāt, pēc jūsu signāla jāiemet šis priekšmets istabā un pēc tam jāgaida uz jums ielas galā.

—   Pilnīgi pareizi.

—    Tad varat paļauties, ka es visu burtiski izpildīšu.

—   Lieliski! Un nu man jāsagatavojas jaunai lomai, ko šovakar vajadzēs tēlot.

Viņš iegāja guļamistabā un pēc brītiņa parādījās mīlīga, vientiesīga garīdznieka izskatā. Melnā platmale, baltais kaklauts, platās bikses, pievilcīgais smaids un vispārējā labvēlīgās ziņkāres izteiksme sejā liktu misteram Džonam Heiram[3] izjust skaudību par tik pilnvērtīgu attēlu. Arējā ietērpa pārmaiņa nebija galvenais. Holmsa seja, izteiksme, kustības, pati dvēsele šķita pārmaināmies ar katru jaunu lomu. Skatuve viņa personā zaudēja nepārspējamu aktieri, bet zinātne — izcilu domātāju, kopš viņš pievērsās noziegumu atklājēja profesijai.

Pulkstenis rādīja ceturksni uz septiņiem, kad pametām Beikerstrītu, un līdz noliktajam laikam vēl atlika desmit | minūtes, kad ieradāmies Serpentaina avēnijā. Krēsloja, I ielu lukturi bija nule aizdedzināti, un mēs staigājām I šurpu turpu gar Braionilodžu, gaidīdami uz iemītnieces ļ pārbraukšanu. Namiņš bija tieši tāds, kādu to aprakstīja  Šerloks Holmss, tikai apkārtne gan nebija tik vientulīga, i kādu biju iedomājies. Gluži otrādi, šī mazā, klusā ieliņa pilsētas nomalē bija laužu pilna. Ielas stūrī smēķēja un I zvaigāja sazin kādi skrandaiņi, netālu stāvēja nažu tri- ! nējs ar savu tecilu, divi gvardi jautri tērzēja ar jauniņu i kalponīti, un vairāki glīti ģērbušies jauni vīrieši ar ci- j gāriem zobos laiski staigāja pa ieliņu uz priekšu un atpakaļ.

—   Redzat, — Holmss piezīmēja, kad mēs pievienojāmies staigātājiem, — kāzas padara visu daudz vienkār-

\ šāku. Tagad fotogrāfija kļūst par abpusēji griezīgu ieroci, ļ Pilnīgi iespējams, ka Irēnai tāpat negribas, lai to ierauga misters Godfrijs Nortons, kā mūsu klientam negribas, lai ļ tā patrāpītos acīs viņa princesei. Vienīgais jautājums: kur fotogrāfija noglabāta?

—    Patiešām, kur?

—   Pilnīgi neticami, ka Irēna nēsātu fotogrāfiju sev līdzi. Kabineta formāta fotogrāfija nav diez cik labi noslēpjama sievietes apģērbā. Turklāt Irēna zina, ka šis karalis spējīgs viņu kaut kur ievilināt un pārmeklēt, i Divi šādi mēģinājumi jau notikuši. Domāju, mēs varam būt pārliecināti, ka fotogrāfija neatrodas pie viņas.

—    Bet kur tad viņa to glabā?

—   Pie sava baņķiera vai advokāta. Iespējams tiklab viens, kā otrs, bet es šaubos par abiem. Sievietes pēc dabas ir noslēpumu cienītājas, viņām patīk justies noslēpumu pilnā atmosfērā. Kāpēc lai viņa uzticētu savu noslēpumu svešai personai? Viņa var paļauties uz savu prasmi to glabāt, bet nevar paļauties uz to, ka jurists vai baņķieris nepakļausies politiska vai cita rakstura ietekmei. Bez tam, atcerieties, viņa apņēmusies tuvākā laikā likt šo fotogrāfiju lietā, tātad tai jābūt pie rokas. Fotogrāfija atrodas viņas pašas namā.

—    Bet divi kramplauži jau namu pārmeklējuši.

—    Fi! Viņi neprata meklēt.

—    Kā tad jūs meklēsiet?

—    Es nemaz nemeklēšu.

—    Kā tad tā?

—    Irēna pati parādīs man, kur fotogrāfija noglabata.

—    Viņa atteiksies to darīt.

—    Tas viņai neizdosies. Bet es dzirdu karietes rīboņu. Viņa ierodas mājās. Tagad burtiski izpildiet manus norādījumus!

Tobrīd ielas līkumā atspīdēja karietes sānlukturi — un pie Braionilodžas durvīm pieripoja maza, grezna ekipāža. Kad tā piestājās, kāds no ielas stūrī stāvošajiem skrandaiņiem metās atvērt durvis, cerēdams nopelnīt sīknaudas gabalu, bet viņu rupji atgrūda otrs, kurš pieskrēja klāt, acīm redzot, tai pašā nolūkā. Abi sāka nešpetni plūkties. Viņus iekarsēja kautiņā abi gvardi, kas dedzīgi nostājās viena klaidoņa pusē, kamēr nažu trinējs tikpat dedzīgi aizstāvēja otra tiesības. Lēdija, izkāpdama no karietes, no- kjuva iekaisušu kaušļu pūlī, kuri devīgi dāļāja sitienus gan ar dūrēm, gan nūjām. Holmss ielauzās viņu vidū, lai paglābtu lēdiju, bet pēkšņi iekliedzās un nokrita zemē viņas priekšā ar asinīm pārplūdušu seju. To redzot, gvardi laidās lapās uz vienu pusi, skrandaiņi uz otru, bet vairāki pieklājīgi ģērbušies cilvēki, kuri bija vērojuši kautiņu, bet paši nebija piedalījušies, piesteidzās palīdzēt lēdijai un ievainotajam. Irēna Adlere, kā es joprojām viņu dēvēšu, uzskrēja uz lieveņa, bet palika stāvot; viņas staltais augums lieliski izcēlās viesistabas apgaismoto logu fonā.

—   Vai nabaga džentlmenis stipri ievainots? — viņa jautāja.

—    Viņš ir miris, — vairākas balsis atsaucās.

—    Nē, nē, viņš ir vēl dzīvs! — kāds sauca. — Taču līdz slimnīcai gan viņu dzīvu nenovedīs.

—    Tas ir gan drosmīgs vīrs, — ieteicās kāda sieviete. — Nebijis viņa, tie nelieši būtu atņēmuši lēdijai gan pulksteni, gan naudas maku. Te uzklīduši vesela banda — un bīstama turklāt. Ahā, viņš sāk elpot!

—   Nevar taču viņu pamest uz ielas. Vai varam viņu ienest pie jums, mem?

—    Protams! Ienesiet viņu viesistabā! Tur ir ērts dīvāns. Lūdzu, šeit!

Holmsu lēni un svinīgi ienesa Braionilodžā un noguldīja viesistabā, kamēr es vēroju visu savā postenī pie loga. Lampas bija iededzinātas, bet aizkari nebija nolaisti, tā ka es varēju redzēt Holmsu guļam uz dīvāna. Nezinu, vai viņš juta sirdsapziņas pārmetumus, tēlodams šo lomu, bet es savu mūžu nebiju izjutis tik dziļu kaunu kā tais mirkļos, kad šī daiļā sieviete, pret kuru mēs bijām sazvērējušies, tik aizkustinošā sirsnībā rūpējās par ievainoto. Taču tā būtu bijusi pati melnākā nodevība no manas puses, ja es neizpildītu Holmsa rīkojumu. Ar smagu sirdi izvilku dūmu sveci no apmetņa kabatas. Galu galā, tā es spriedu, mēs nenodarām nekādu pārestību Irēnai Adlerei. Mēs tikai neļausim, ka viņa nodara pārestību kādam citam.

Holmss paslējās sēdus, un no viņa kustībām es nopratu, ka viņam trūkst gaisa. Istabene pieskrēja pie loga un atrāva to līdz galam vaļā. Tai pašā mirklī Holmss pacēla roku; pēc šā signāla es iesviedu sveci istabā un iekliedzos: — Deg! — Tikko paspēju to izrunāt, kad manu kliedzienu uztvēra viss pūlis. Smalki un vienkārši ģērbti ļaudis — džentlmeņi, zirgu puiši, kalpones — visi brēca kā vienā balsī: — Deg, deg! — Biezi dūmu mutuļi sagriezās istabā un vēlās ārā pa vaļējo logu. Es redzēju, kā aiz loga šaudās satraukti cilvēki, tad izdzirdēju Holmsa balsi; viņš centās iegalvot, ka trauksme sacelta veltīgi. Izspiedies caur klaigājošo pūli, es sasniedzu ielas stūri, kur pēc desmit minūtēm man par lielu prieku mani panāca Holmss. Mēs abi rokrokā pametām vētraino notikumu vietu un klusēdami aši soļojām uz priekšu, kamēr iegriezāmies klusā ielā, kas veda uz Edžverrodu.

—    Jūs to ļoti veikli izdarījāt, doktor, — Holmss piezīmēja. — Labāk nemaz nevarēja vēlēties. Viss ir kārtībā.

—   Jūs dabūjāt fotogrāfiju?

—    Es zinu, kur tā noglabāta.

—    Kā jūs to uzzinājāt?

—   Viņa man to parādīja, kā jau es paredzēju.

—    Es tomēr nekā nesaprotu.

—    Tur nav nekā noslēpumaina, — viņš smiedamies sacīja. — Viss ir pārāk vienkārši. Jūs droši vien nopratāt, ka šie dīkdieņi uz ielas bija mani sabiedrotie. Es tos biju nolīdzis.

—   To jau es nojautu.

—   Man plaukstā bija mazliet valgas sarkanas krāsas. Kad sākās plūkšanās, es metos barā, pakritu, piespiedu plaukstu pie sejas un parādījos baismīgā izskatā. Vecs paņēmiens.

—   Tiktāl man arī viss bija skaidrs.

—          Viņi ienesa mani namā. Irēna Adlere bija spiesta mani uzņemt. Kas cits viņai atlika? Es nokļuvu viesistabā, tanī telpā, kuru jau turēju aizdomās. Fotogrāfijai bija jābūt vai nu šeit, vai guļamistabā, un man bija jānoskaidro, kurā īsti. Mani noguldīja uz dīvāna, es izlikos, ka man trūkst gaisa, viņi bija spiesti atvērt logu, un jums radās izdevība izpildīt savu uzdevumu.

—    Kāds jums no tā bija labums?

—     Ārkārtīgi liels. Kad sieviete pārliecināta, ka viņas mājā ugunsgrēks, viņa instinktīvi steidz glābt to, ko uzskata par vērtīgāko. Tā ir pati spēcīgākā dziņa, un es daudzkārt esmu guvis panākumus, to izmantodams. Es to izmantoju Dārlingtona skandāla lietā un arī Arnsvortas pils lietā. Precēta sieviete glābj savu bērnu, neprecēta — dārglietu šķirstiņu. Man bija skaidrs, ka mūsu lēdijai nav namā nekā dārgāka par to, ko mēs meklējam. Viņa metās glābt tieši to. Ugunsgrēka trauksme tika lieliski nospēlēta. Dūmu un klaigu bija pietiekami daudz, lai satricinātu pat tērauda nervus. Irēna Adlere rīkojās taisni tā, kā es gaidīju. Fotogrāfija noglabāta slēptuvē aiz izvelkamas plāksnītes, tieši virs zvana auklas. Viņa vienā mirklī bija klāt pie slēptuves, un es pat pamanīju fotogrāfijas stūrīti, ko viņa jau paguva izvilkt ārā. Kad es sāku saukt, ka trauksme sacelta veltīgi, viņa atlika fotogrāfiju atpakaļ, uzmeta acis dūmu svecei, izskrēja no istabas, un vairāk es viņu nedabūju redzēt. Es piecēlos un atvainodamies gāju ārā. Man gan būtu gribējies tūliņ pievākt fotogrāfiju, bet istabā ienāca kučieris un nenolaida no manis acu, tā ka man vajadzēja atlikt šo nodomu. Pārliecīga steiga var visu sabojāt.

—    Kas notiks tālāk?

—    Praktiski mūsu meklējumi ir galā. Rīt es ieradīšos pie Irēnas Adleres kopā ar karali un jums, ja vēlēsieties mūs pavadīt. Mūs ievedīs viesistabā un lūgs pagaidīt, bet iespējams, ka lēdija, ienākusi tanī, neatradīs tur vairs ne mūs, ne fotogrāfiju. Domāju, ka viņa majestātei būs patīkami izņemt to no slēptuves pašam ar savām rokām.

—    Cikos domājat tur ierasties?

—     Astoņos no rīta. Viņa vēl nebūs uzcēlusies, un mums būs pilnīga rīcības brīvība. Mums jārīkojas ātri, jo laulības var pilnīgi pārgrozīt lēdijas dzīves veidu un parašas. Es nekavējoties nosūtīšu karalim telegrammu.

Beikerstrītā mēs apstājāmies pie namdurvīm, un Holmss meklēja kabatā atslēgu, kad garām ejot kāds noteica: — Ar labu nakti, mister Serlok Holms!

Uz ietves tobrīd bija vairāki cilvēki, bet sveicinātājs laikam bija slaids jauneklis garā mētelī, kurš straujā gaitā pagāja mums garām.

— Es kaut kur jau esmu dzirdējis šo balsi, — Holmss sacīja, pārlaizdams vērīgu skatienu trūcīgi apgaismotajai ielai, — bet velns viņu zina kas tas varēja būt.

iii

Tonakt es pārgulēju Beikerstrītā, un no rīta mēs sēdējām pie brokastgalda, kad Bohēmijas karalis iesteidzās istabā.

—           Un jūs patiešām dabūjāt fotogrāfiju?! — viņš izsaucās, satverdams Holmsu aiz pleciem un jautri lūkodamies viņam sejā.

—    Vēl ne.

—    Bet jūs cerat to dabūt?

—    Ceru.

—    Tad braucam! Es degu aiz nepacietības.

—    Mums vajag karietes.

—   Manējā gaida pie durvīm.

—    Tas mums ietaupa laiku.

Mēs nokāpām lejā un braucām uz Braionilodžu.

—   Irēna Adlere ir apprecējusies, — Holmss piezīmēja.

—   Apprecējusies! Kad?

—    Vakardien.

—    Ar ko?

—    Ar kādu angļu advokātu Nortonu.

—   Viņa, protams, to nemīl.

—    Ceru, ka mīl.

—    Kāpēc jūs to cerat?

—           Tāpēc, ka tad jūsu majestāte būs pasargāta no turpmākām nepatikšanām. Ja lēdija mīl savu vīru, tad viņa nemīl jūsu majestāti. Ja viņa nemīl jūsu majestāti, tad viņai nav nekāda iemesla jaukt jūsu majestātes plānus.

—          Pareizi! Bet tomēr .. . Ak, kā es vēlētos, kaut viņa būtu no manas kārtas! Kas tā būtu par karalieni!

Viņš iegrima drūmās pārdomās, un neviens no mums nepārtrauca klusumu, kamēr iegriezāmies Serpentaina avēnijā.

Braionilodžas durvis bija vaļā, un pusmūža sieviete stāvēja uz lieveņa. Viņa nolūkojās uz mums ar dīvainu ironiju, kad mēs izkāpām no karietes.

—    Misters Šerloks Holmss, vai ne? — viņa noprasīja.

—    Jā, es esmu Šerloks Holmss, — mans draugs atbildēja, uzmezdams viņai jautājošu un pārsteigtu skatienu.

—    Ahā! Mana saimniece brīdināja mani, ka jūs droši vien iegriezīšoties. Viņa šorīt kopā ar savu vīru pulksten piecos un piecpadsmit minūtēs izbrauca no Ceringkrosas stacijas uz kontinentu.

—    Ko?! — Šerloks Holmss sagrīļojās, gluži bāls aiz sarūgtinājuma un negaidītā pārsteiguma. — Jūs gribat teikt, ka viņa pametusi Angliju?

—    Jā, uz visiem laikiem.

—   Bet papīri?! — karalis aizsmacis iesaucās. — Viss pagalam!

—   To mēs vēl redzēsim.

Holmss paskrēja garām kalponei un iedrāzās viesistabā. Mēs ar karali sekojām. Mēbeles bija izgrūstītas uz visām pusēm, plaukti tukši, atvilktnes vaļā, it kā lēdija vēl pēdējā mirklī pirms bēgšanas būtu kravājusies pa tām. Holmss metās pie zvana, atbīdīja mazu plāksnīti, iebāza roku slēptuvē un izvilka fotogrāfiju un vēstuli. Uz fotogrāfijas bija Irēna Adlere vakara tērpā. Vēstulei bija uzraksts: «Misteram Šerlokam Holmsam. Izsniegt, kad ierodas.» Mans draugs atplēsa to, un mēs lasījām visi trīs. Vēstule bija rakstīta iepriekšējā naktī, un tanī bija sacīts:

«Dārgais mister Šerlok Holms, Jūs patiešām to visu nospēlējāt teicami, un es Jums pilnīgi noticēju. Pirms ugunsgrēka trauksmes man nebija nekādu aizdomu. Taču, kad nopratu, ka esmu sevi nodevusi, es sāku pārdomāt notikušo. Mani jau brīdināja no Jums pirms vairākiem mēnešiem. Man sacīja, ka gadījumā, ja karalis griezīsies pie detektīviem, tad noteikti izvēlēsies Jūs. Man iedeva arī Jūsu adresi. Un tomēr Jūs piespiedāt mani atklāt to, ko vēlējāties zināt. Par spīti visām aizdomām, man negribējās domāt ļauni par tādu jauku, lādzīgu vecu garīdznieku. Taču Jūs zināt, ka es pati esmu bijusi aktrise. Vīriešu uzvalks man nav nekas neparasts. Esmu bieži izmantojusi brīvību, ko tas sniedz. Liku kučierim Džonam uzmanīt Jūs, uzsteidzos augšā, uzvilku savu pastaigu tērpu, kā es to dēvēju, un nonācu lejā tieši tad, kad Jūs gājāt projām. Sekoju līdz Jūsu durvīm un pārliecinājos, ka par mani patiešām interesējas izdaudzinātais misters Šerloks Holmss. Tad es diezgan pārgalvīgi novēlēju Jums labu nakti un devos uz Tempļu pie sava vīra.

Mēs nolēmām, ka vienīgais glābiņš būs bēgšana, ja jau mūs vajā tik spēcīgs pretinieks, tāpēc Jūs no rīta atradīsiet ligzdiņu tukšu. Kas attiecas uz fotogrāfiju, tad Jūsu klients var būt mierīgs: es mīlu vīru, kas labāks par viņu, un šis vīrs mīl mani. Karalis var darīt visu, ko grib, nebaidoties, ka viņam stāsies ceļā tā, kurai viņš nodarījis tik daudz ļauna. Fotogrāfiju es paglabāšu drošības labad kā ieroci pret iespējamiem naidīgiem soļiem no karaļa puses. Te es atstāju citu fotogrāfiju, kuru viņam varbūt būs patīkami saņemt, un palieku, dārgais mister Šerlok Holms, Jums padevīgā

Irēna Nortone, dzim. Adlere.»

—     Kas par sievieti, o, kas par sievieti! — izsaucās Bohēmijas karalis, kad bijām trijatā izlasījuši vēstuli. — Vai es jums nesacīju, ka viņa ir atjautīga un uzņēmīga? Vai tā nebūtu bijusi brīnišķīga karaliene? Vai nav bēdīgi, ka viņa nestāv uz vienas pakāpes ar mani?

—     Cik pazīstu šo lēdiju, tad, manuprāt, viņa patiešām stāv uz gluži citas pakāpes nekā jūsu majestāte, — Holmss dzestri noteica. — Ļoti nožēloju, ka nevarēju novest jūsu majestātes lietu līdz veiksmīgākam noslēgumam.

—    Gluži otrādi, mans dārgais ser! — karalis iesaucās.

— Veiksmīgāka noslēguma nemaz nevar būt. Es zinu, ka

uz viņas vārdu var paļauties. Fotogrāfija man nav vairs bīstama, it kā tā būtu iemesta ugunī.

—    Man prieks to dzirdēt no jūsu majestātes.

—     Es esmu jums liels jo liels parādnieks. Lūdzu, pasakiet, kā varu jums atlīdzināt! Šis gredzens … — viņš novilka no pirksta gredzenu ar smaragdu un sniedza uz plaukstas to Holmsam.

—     Jūsu majestātei ir kaut kas vēl vērtīgāks, — Holmss sacīja.

—    Jums vajag tikai nosaukt to!

—    Šī fotogrāfija!

Karalis izbrīnījies uzlūkoja viņu.

— Irēnas fotogrāfija! Protams, ja jūs tā vēlaties.

—    Pateicos jūsu majestātei! Ar to šis gadījums ir

noslēdzies. Man ir gods novēlēt jūsu majestātei visu labu.

Holmss palocījās un, nelikdamies redzot atvadām pastiepto karaļa roku, devās manā pavadībā uz mājām.

Tāds ir šis stāsts par to, kā Bohēmijas karaļvalstī teju pat izraisījās milzīgs skandāls un kā mistera Šerloka Holmsa slīpētos plānus izjauca sievietes atjautība un asprātība. Holmss allaž mēdza zoboties par sieviešu īso prātu, bet pēdējā laikā neesmu dzirdējis viņu tā runājam. Un, kad viņš piemin Irēnu Adleri vai atceras viņas fotogrāfiju, tad vienmēr izrunā kā goda nosaukumu — Tā Sieviete.

ZILAIS KARBUNKULS

Trešajos Ziemsvētkos es ierados pie sava drauga Šerloka Holmsa, lai apsveiktu viņu ar svētkiem. Viņš bija atlaidies uz dīvāna, apvilcis mēļu halātu; pa labi no viņa bija plauktiņš ar pīpēm un pa rokai vesela kaudze, acīm redzot, nule lasītu rīta avīžu. Blakus dīvānam bija nolikts krēsls, uz kura atzveltnes stūra karājās stipri nonēsāta bēdīga izskata tūbas platmale ar caurumiem vairākās vietās. Uz krēsla sēdekļa es ieraudzīju lupu un pinceti, kas liecināja, ka Holmss nupat rūpīgi pētījis šo platmali.

—    Jūs esat aizņemts, — es sacīju, — varbūt es jūs traucēju?

—    Nebūt ne. Man prieks, ka tuvumā draugs, ar kuru varu pārrunāt secinājumus, pie kādiem esmu nācis. Priekšmets, kā pats redzat, ir gluži ikdienišķs (viņš pameta ar īkšķi uz platmales pusi), bet ar to saistīts šis tas interesants un pat pamācošs.

Es atlaidos viņa atzveltnī un sāku sildīt rokas pie sprakšķošās uguns kamīnā, jo ārā bija nikns sals un logu rūtis cieši aizsegtas ar ledus rakstiem.

—    Šī neizskatīgā platmale, acīm redzot, iejaukta kādā asiņainā notikumā, — es piezīmēju, — un tā sniegs jums vajadzīgos pierādījumus kāda noslēpuma atrisināšanā un vainīgā sodīšanā.

—    Nē, nē, par noziegumu šoreiz nav runas, — Šerloks Holmss iesmējās, — tikai par sīku, smieklīgu epizodi, kāda vienmēr var atgadīties tādā vietā, kur četri miljoni cilvēku saspiesti dažās kvadrātjūdzēs. Šādā milzīgā cilvēku stropā iespējamas visādas faktu kombinācijas, kuras var likties visai mīklainas, arī nebūdamas krimināla rakstura. Mums jau nācies ar tādām sastapties.

—    Un kā vēl! — es atsaucos.— No pēdējām sešām epizodēm, kuras es pievienoju savām piezīmēm, trim nebija sakara ar likumu pārkāpšanu.

—    Pareizi. Jūs te domājat notikumu ar Irēnu Adleri, dīvaino gadījumu ar Meriju Sazerlendu un cilvēku ar pāršķelto lūpu. Nemaz nešaubos, ka arī šis sīkais gadījums ietilpst tanī pašā kategorijā. Jūs taču pazīstat kurjeru Pī- tersonu?

—    Jā.

—    Sī trofeja pieder viņam.

—    Tad tā ir viņa cepure?

—    O nē, viņš to atradis. īpašnieks nav zināms. Pamēģiniet palūkoties uz to nevis kā uz vecu grabažu, bet kā uz nopietnu problēmu. Bet vispirms par to, kā tā nonākusi pie manis. Tā ieradās pirmajā Ziemsvētku dienā kopā ar labi barotu zosi, kura noteikti patlaban cepas Pītersonā cepeškrāsnī. Fakti ir šādi. Pirmajā Ziemsvētku dienā, pulksten četros no rīta, Pītersons, godīgs vīrs, kā jūs zināt, nāk mājup pa Totenhemkortrodu no svētku sagaidīšanas draugu pulciņā. Gāzes lukturu gaismā viņš redz ejam pa priekšu diezgan nedrošiem soļiem gara auguma vīru ar sniegbaltu zosi pār plecu. Gūdžstrītas stūrī gājējam uzbrūk huligāni, izceļas sadursme — un viens notriec viņam cepuri no galvas. Viņš paceļ spieķi, lai aizstāvētos, bet atvēzējas tik nelaimīgi, ka izdauza veikala skatlogu. Pītersons steidzas svešajam palīgā, bet nabags, pārbijies, ka izdauzījis logu, un ieraudzījis skrienam šurp vīru formas apģērbā, nomet zosi, laižas lapās un nozūd mazo ieliņu labirintā aiz Totenhemkortrodas. Arī huligāni dara to pašu, un Pītersons paliek viens kaujaslaukā un pievāc laupījumu — šo novazāto platmali un teicamu Ziemsvētku zosi.

—    Kuru viņš noteikti atdeva īpašniekam.

—    Taisni šeit jau slēpjas problēma, mans dārgais. Tiesa, pie zoss kājas bija kartīte, uz kuras iespiests — «Misis H. Beikerei», tāpat tiesa, ka uz platmales oderes var salasīt burtus H. B., taču Londonā ir vairāki tūkstoši Beikeru un vairāki simti Henriju Beikeru, tā ka diezgan grūti sameklēt starp tiem zoss īpašnieku.

—    Ko tad Pītersons darīja?

—    Viņš tai pašā Ziemsvētku rītā atnesa zosi un platmali man, zinādams, ka mani interesē pat šādas sīkas problēmas. Zosi mēs glabājām šeit līdz pat šim rītam, kamēr pārliecinājāmies, ka, lai gan pieturas stiprs sals, tomēr labāk to apēst bez vilcināšanās. Atradējs aiznesa to līdzi, lai zoss piedzīvotu tai pielemto likteni, bet man palika šā nezināmā džentlmeņa platmale, kurš tik aplamā kārtā pazaudējis savu Ziemsvētku mielastu.

—   Vai viņš nav ievietojis avīzēs sludinājumu?

—    Nē.

—    Tad kā jūs noskaidrosiet viņa personību?

—    Tikai ar dedukcijas palīdzību.

—    Un tur jums palīdzēs šī novazātā cepure?

—    Noteikti!

—   Jūs jokojat! Ko jums var pateikt šis vecais nonēsātais voiloks?

—    Te ir mana lupa. Mana metode jums zināma. Ko jūs varat pateikt par cilvēku, kurš valkājis šo cepuri?

Es paņēmu nodeldēto platmali rokās un nošļucis pagro-, zīju to. Parasta melna, apaļa platmale, cieta, stipri nonēsāta. Zīda odere kādreiz bijusi sarkana, tagad krietni vien izbalējusi. Cepuru fabrikas markas trūkst, bet, kā jau Holmss sacīja, vienos sānos bija uzskrīpāti burti H. B. Malās bija izdurti caurumiņi, taču gumijas saitītes trūka. Vispār tā bija galīgi novalkāta, ārkārtīgi netīra un plankumaina, kaut gan bija redzams, ka plankumus īpašnieks mēģinājis aizziest ar tinti.

—    Es te nekā neredzu, — es sacīju un atdevu platmali atpakaļ Holmsam.

—    Gluži otrādi, Votson, jūs redzat visu, tikai neapsverat redzēto. Jūs esat par biklu savos loģiskajos secinājumos.

—    Nu, tad, lūdzami, pasakiet — kādi ir jūsu secinājumi pēc šīs cepures aplūkošanas?

Holmss paņēma to rokās un pievērsa tai viņam vienam raksturīgo pētīgo skatienu.

—    Protams, viss man nav pietiekami skaidrs, — viņš piezīmēja, — taču šo to var apgalvot noteikti un šo to uzskatīt par ticamu. Pilnīgi skaidrs tas, ka cepures īpašnieks ir garīgi augsti atttīstīts vīrs, vēl pirms trim gadiem bijis turīgs cilvēks, bet tagad viņam uzbrukušas nebaltas dienas. Viņš vienmēr bijis tālredzīgs, bet pēdējā laikā nolaidies, acīm redzot, reizē ar labklājības līmeņa pazemināšanos pakļāvies sliktām parašām, varbūt dzeršanai. Droši vien tāpēc arī sieva novērsusies no viņa.

—   Dārgais Holms!

—   Taču viņš nav vēl pavisam zaudējis pašcieņu, —

Holmss turpināja, nelikdamies zinis par manu iejaukšanos. — Viņš pieturas pie tā saucamā sēdošā dzīves veida, reti kad atstāj mājas, nekad nenodarbojas ar sportu, ir pusmūžā, mati viņam sirmi, tos viņš nesen apgriezis un ieziež ar briljantīnu. Turklāt esmu stingri pārliecināts, ka viņa mājās nav gāzes apgaismojuma.

—    Jūs droši vien dzenat jokus, HolmsI

—    Ne uz to pusi. Vai patiešām arī tagad, kad es jums visu izstāstīju, jūs nesaprotat, kā es to dabūju zināt?

—    Ka esmu neapķērīgs, to es pats zinu, bet man jāatzīstas, ka nespēju arī izsekot jūsu domu gaitai. Piemēram, kā jūs nācāt pie slēdziena, ka šis cilvēks ir garīgi attīstīts?

Par atbildi Holmss uzlika platmali sev galvā. Tā noslīdēja pāri viņa pierei līdz degunam.

—    Redzat, kāda kubatūra? — viņš sacīja. — Ja cilvēkam tik liels galvaskauss, tad taču tanī jābūt arī smadzenēm.

—    Un no kā jūs spriežat, ka viņš nonācis trūkumā?

—    Sī cepure pirkta pirms trim gadiem. Toreiz bija modē tādas platas, uzliektas malas. Tā ir pirmā labuma platmale. Paskatieties uz šo svītraino lentu, uz lielisko zīda oderi! Ja šis cilvēks varējis pirms trim gadiem nopirkt šādu dārgu platmali un pēc tam nav nevienu pircis, tad noteikti ar viņa labklājību iet uz leju.

—   Labi, tas ir pietiekami skaidrs. Bet kā ar to tālre- dzību un pašreizējo garīgo depresiju?

—    Redzat, kas norāda uz tālredzību, — Holmss iesmiedamies norādīja ar pirkstu uz caurumiņiem gumijas aukliņas ievēršanai. — Aukliņas nekad nepārdod reizē ar platmalēm. Ja šis vīrs tādu nopirka un lika piestiprināt, tad viņš, acīm redzot, rūpējās, lai vējš viņam nenorauj cepuri. Taču aukliņa notrūka, bet viņš neparūpējās iegādāt jaunu, tātad vairs nepievērš uzmanību savai ārienei, un tas pierāda, ka viņa noskaņojums mainījies uz slikto pusi. Bet, no otras puses, viņš ir centies aizziest traipus ar tinti, tātad gluži vēl nav zaudējis pašcieņu.

—   Tas skan pēc patiesības.

—    Ka viņš pusmūža gados, sirms, ziedis matus ar briljantīnu un nesen apgriezis tos, to visu var redzēt, ja vērīgi aplūko cepures oderi. Ar lupu redzami friziera nogrieztie mati, kas pielipuši pie oderes. Tie ož pēc pomā- des. Ievērojiet, ka putekļi uz platmales nav pelēkas smiltis, bet rūsgani, pūkaini, kas pierāda, ka cepure lielākoties karājusies uz naglas priekštelpā, kamēr valguma pēdas oderē liecina, ka cepures īpašnieks ātri svīst, jo atradinājies no kustībām.

—    Bet par sievu — jūs teicāt, ka tā no viņa novērsusies.

—    Platmale nav tīrīta vairākas nedēļas. Ja es, mans dārgais Votson, redzēšu, ka jūsu platmale nav tīrīta veselu nedēļu un ka jūsu sieva ļauj jums rādīties uz ielas tādā izskatā, tad noteikti sākšu bažīties, ka jūs esat zaudējis misis Votsones labvēlību.

—    Bet varbūt viņš ir vecpuisis?

—    Nē, viņš nesa zosi uz mājām, lai izlīgtu mieru ar sievu. Atcerieties kartīti pie zoss kājas!

—    Jums uz visu jau gatava atbilde. Bet kā jūs zināt, ka viņa mājās nav gāzes?

—    Viens vai divi tauku plankumi uz platmales var būt nejaušība, taču, ja jau tādu ir vismaz pieci, tad, manuprāt, nav šaubu, ka šim cilvēkam bieži darīšanas ar tauku sveci, — piemēram, viņš nakti dodas augšup pa kāpnēm, turēdams vienā rokā cepuri, otrā pilošu sveci. No gāzes vismaz nerodas taukaini plankumi. Vai piekrītat man?

Man gribot negribot bija jāpasmejas.

—    Tas viss izklausās gaužām vienkārši, taču ar noziegumu tam nav sakara, cietējš ir tikai vīrs, kas pazaudēja zosi, un jūs esat veltīgi lauzījis galvu.

Šerloks Holmss jau grasījās atbildēt, kad durvis atsprāga vaļā un istabā iedrāzās kurjers Pītersons ar tumši pietvīkušu seju, kura pauda vislielāko satraukumu un pārsteigumu.

—   Zoss, mister Holms! Zoss, ser! — viņš aizelsies izdvesa.

—    Na nu? Kas tad noticis ar zosi? Atdzīvojusies un izlidojusi pa virtuves logu? — Holmss pagriezās uz sāniem, lai labāk saredzētu Pītersona uzbudināto seju.

—   Paskatieties, ser! Redziet, ko mana sieva atrada zoss šķilvī!

Viņš pastiepa roku, un mēs ieraudzījām spoži dzirkstošu zilu akmentiņu, drusku mazāku apjomā par turku pupas graudu, bet tik dzidrā krāsā un spīdumā, ka tas laistījās kā elektriskā dzirksts plaukstas tumšajā iedobumā.

Holmss iesvilpās un izslējās sēdus.

—    Velns ar ārā, Pīterson, — viņš teica, — tā nu patiešām ir reta manta! Vai jūs arī zināt, ko esat atradis?

—   Dimantu, ser! Dārgakmeni! Tas griež stiklu kā nieku!

—   Tas ir kaut kas vairāk par parastu dārgakmeni. Tas ir tas dārgakmens.

—   Grāfienes Morkaras zilais karbunkuls?! — es izsaucos.

—    Pilnīgi pareizi! Es zinu, kāds tam veids un krāsa, jo pēdējās dienās ik vakaru lasīju sludinājumus The Times. Tas ir vienreizējs akmens, un tā vērtība nav nemaz īsti nosakāma, un tūkstoš mārciņas, kas piedāvātas atradējam, droši vien nesastāda ne divdesmito daļu no tā vērtības.

—   Tūkstoš mārciņas! Žēlīgais dievs! — Kurjers atkrita krēslā, neticīgi lūkodamies te Holmsā, te manī.

—    Jā, tāda ir atlīdzība, bet man aizdomas, ka grāfiene, iespējams, aiz kādiem sentimentāliem apsvērumiem būtu ar mieru atdot pusi savas bagātības, lai dabūtu atpakaļ dārgakmeni.

—   Ja nemaldos, tas bija pazudis Kosmopolitēna hotelī, — es piezīmēju.

—    Pilnīgi pareizi, divdesmit otrajā decembrī, tieši pirms piecām dienām. Zādzībā tika apvainots Džons Horners, lodētājs. Pierādījumi pret viņu bija tik nopietni, ka lieta nodota tiesai. Šķiet, man ir avīze ar ziņojumu par to.

Viņš parakājās avīžu grēdā, meklēdams attiecīgā datuma laikrakstu, tad izvilka vienu, pārlieca uz pusēm un lasīja:

—    «Hotelis «Kosmopolitēns». Dārglietu zādzība.

Džons Horners, 26 g. v., lodētājs, apvainots, ka š. g.

22. dec. izzadzis iz grāfienes Morkaras dārglietu šķirstiņa vērtīgu dārgakmeni, pazīstamu ar nosaukumu «zilais karbunkuls». Džeimss Raiders, hoteļa virssulainis, paskaidrojis, ka zādzības dienā ievedis Horneru grāfienes Morkaras tualetes istabā, lai viņš pielodētu kamīna restēm atlūzušo stieni. Kādu laiciņu viņš palicis pie Hornera, bet tad ticis izsaukts. Atgriežoties atradis, ka Hornera vairs nav, birojs atlauzts un mazā safjāna kārbiņa, kurā grāfiene glabājusi dārgakmeni, mētājas tukša uz tualetes galdiņa. Raiders tūliņ sacēlis trauksmi, un Horners arestēts tai pašā vakarā, taču akmens pie viņa, ne arī viņa istabā nav atrasts. Ketrīna Kjūzeka, grāfienes istabene, paskaidrojusi, ka, izdzirdusi Raidera izmisīgo saucienu, ieskrējusi tualetes istabā un atradusi visu tā, kā Raiders aprakstījis. Policijas inspektors Bredstrīts no B. divīzijas devis rīkojumu arestēt Horneru, kurš nikni turējies pretī un dedzīgi apzvērējis savu nevainību. Tā kā Horners jau reiz apvainots zādzībā, tad tiesnesis atteicies izskatīt viņa lietu un nodevis to zvērināto tiesai. Horners, kurš visu laiku izrādījis lielu satraukumu, izdzirdēdams šo lēmumu, paģībis un iznests no tiesas zāles.»

Hm! Tas ir viss, ko zina policija, — Holmss domīgi noteica, nomezdams avīzi. — Mūsu uzdevums tagad — noskaidrot, kā dārgakmens no grāfienes kārbiņas nokļuvis Totenhemkortrodas zoss šķilvī. Redziet nu, Votson, mūsu mazie apsvērumi pēkšņi ieguvuši daudz svarīgāku un ne tik nevainīgu raksturu. Te ir akmens, tas atradās zosī, zoss piederēja misteram Henrijam Beikeram, džentlmenim ar nonēsāto platmali un citām īpašībām, kuras raksturojot es uzdzinu jums garlaicību. Tagad mums visai nopietni jāķeras pie šā džentlmeņa meklēšanas un jānoskaidro, kāda viņa loma šai mīklainajā notikumā. Vispirms izmēģināsim pašu vienkāršāko paņēmienu: ieliksim sludinājumu avīzē. Ja šādā ceļā nekā nepanāksim, tad izmēģināšu kādu citu metodi.

—    Ko jūs rakstīsiet sludinājumā?

—   Pasniedziet man zīmuli un papīru! Lūk, tā: «Gūdž- strītas stūrī atrasta zoss un melna tūbas platmale. Misters Henrijs Beikers var saņemt šīs mantas šovakar 6.30 Beikerstrītā, 221-B.» īsi un skaidri.

—    Pavisam skaidri. Bet vai viņš pamanīs sludinājumu?

—    Viņš droši vien skata cauri visas avīzes, jo trūcīgam cilvēkam tas ir smags zaudējums. Acīm redzot, viņš bija tā nobijies, izdauzīdams logu, ka, ieraudzījis Pītersonu, varēja domāt tikai par bēgšanu, bet vēlāk rūgti nožēloja, ka pametis zosi. Tā kā avīzē minēts viņa vārds, tad ikviens paziņa pievērsīs tam viņa uzmanību. Pīterson, ejiet labi žigli uz sludinājumu kantori un ievietojiet šo tekstu vakara avīzēs!

—    Kādās, ser?

—   O, ievietojiet Globe, Star, Pali Mali, St. James Ga- zette, Evening News, Standard, Echo un citās, kas jums ienāk prātā.

—    Labi, ser. Bet ko darīt ar to akmeni?

—         Tas pagaidām lai paliek pie manis. Pateicos! Un, atpakaļ nākot, PIterson, nopērciet zosi un atnesiet man, jo mums kaut kas jāatdod džentlmenim tās zoss vietā, pie kuras patlaban mielojas jūsu ģimene.

Kad kurjers bija aizgājis, Holmss paņēma akmeni un aplūkoja to turot pret gaismu.

—     Glīta mantiņa, — viņš sacīja. — Redzat, kā akmens mirdz un dzirkst. Protams, tas pievelk noziedzniekus kā magnēts. To dara katrs vērtīgs dārgakmens. Tie ir īsti velna slazdi. Lielākos un vecākos dārgakmeņos vai katra šķautne vēstī par kādu asiņainu noziegumu. Sis karbun- kuls nav vēl divdesmit gadus vecs. To atrada Amojas upes krastā, Dienvidķīnā, tam ir visas karbunkula īpašības, tikai tas ievērojams ar to, ka nav rubīnsarkans, bet gaiši zils. Lai gan tas tik jauns, ar to jau saistīti daudzi baigi notikumi. Šis caurspīdīgais kristalizējies ogles graudiņš četrdesmit granu svarā ir bijis par iemeslu divām slepkavībām, vienai pašslepkavībai, vairākiem laupīšanas gadījumiem un uzbrukumam ar sērskābi. Kas gan varētu domāt, ka tāds glīts nieciņš var novest cilvēkus cietumā un pie karātavām! Pagaidām ieslēgšu viņu seifā un aizrakstīšu grāfienei, ka tas atrodas manās rokās.

—    Vai jūs domājat, ka Horners nav vainīgs?

—    To es vēl nezinu.

—    Nu, tad varbūt jūs domājat, ka šai lietā iejaukts tas otrais, Henrijs Beikers?

—    Man gan liekas daudz ticamāk, ka Henrijs Beikers ir pilnīgi nevainīgs un viņam ne prātā nenāk, ka tā zoss, ko viņš nesa, maksātu daudz mazāk pat tad, ja būtu no skaidra zelta. To visu mēs noskaidrosim pavisam vienkārši, ja Henrijs Beikers atsauksies uz sludinājumu.

—    Un pirms tam jūs neko nevarat uzsākt?

—    It neko.

—    Tādā gadījumā es apmeklēšu savus pacientus un ieradīšos vakarā noteiktajā laikā, jo man ļoti gribas zināt, ar ko viss beigsies.

—    Ļoti jauki. Pusdienas ēdīsim septiņos. Liekas, pusdienās būs cepta irbe. Varbūt sakarā ar nesenajiem notikumiem būs jāpalūdz misis Hadzonai, lai pārbauda tās šķilvi.

Es mazliet aizkavējos, un bija jau pāri pusseptiņiem, kad atkal ierados Beikerstrītā. Pie namdurvīm es ieraudzīju gara auguma vīrieti ar skotu bereti galvā un līdz

aklam sapogātu mēteli. Man pienākot, viņu laida iekšā, un tā mēs abi reizē iekļuvām Holmsa kabinetā, f — Ja nemaldos, misters Henrijs Beikers? — Holmss Jautāja pieceldamies, apsveikdams apmeklētāju naivā priekā, kādu viņš labi prata attēlot. — Lūdzu, ņemiet krēslu un sēstieties tuvāk ugunij! Vakars ir auksts, un man šķiet, ka vasara jums patīkamāka par ziemu. A, Votson, jūs arī esat klāt īstā laikā! Vai tā ir jūsu platmale, mister Beiker?

—    Jā, ser, tā, bez šaubām, ir mana.

Viņš bija prāva apjoma, mazliet uzkumpis, ar lielu galvu, platu inteliģentu seju un smailu brūnu bārdiņu. Sarkani plankumi uz deguna un vaigiem, kā arī viegli lasošā pastieptā roka apstiprināja Holmsa aizdomas, ka viņš padevies dzeršanai. Novalkātie melnie svārki bija aizpogāti līdz augšai, apkakle sacelta augšup, no piedurknēm izlīdušajās kaulainajās rokās nemanīja ne krekla aproču, ne manšetu. Viņš runāja dobjā balsī, aprauti, rūpīgi izvēlēdamies vārdus. Acīm redzot, mums bija darīšanas ar izglītotu cilvēku, kuram laime uzgriezusi muguru.

—   Mēs vairākas dienas glabājām jūsu cepuri un /.osi, — Holmss sacīja, — jo gaidījām, ka ievietosiet avīzē sludinājumu ar savu adresi. Ļoti brīnos, kāpēc jūs to nedarījāt.

Apmeklētājs tā kaunīgi pasmējās.

—    Man nav tik daudz šiliņu, kā savā laikā bija, — viņš teica. — Es biju pārliecināts, ka huligāni, kas man uzbruka, pievāca gan zosi, gan cepuri, tāpēc negribējās veltīgi šķiest naudu par sludinājumu.

—    Saprotu. Taču to zosi mēs bijām spiesti apēst.

—    Apēst! — mūsu apmeklētājs uztraukumā saslējās.

—   Pretējā gadījumā tā nebūtu vairs lietojama nevienam, — Holmss aizrādīja. — Taču man šķiet, ka tā zoss tur uz bufetes, tāda pati pēc svara un pilnīgi svaiga, atbildīs jūsu nolūkiem tikpat labi.

—   O, protams, protams! — misters Beikers apstiprināja, atviegloti nopūzdamies.

—   Zināms, mums ir vēl jūsu zoss spalvas, kājas un šķil- vis, tā ka ja jūs vēlaties .. .

Beikeram izlauzās sirsnīgi smiekli.

—   Tie varētu noderēt man vienīgi kā piemiņa par neseno dēku, jo citādi gan nezinu, ko varētu iesākt ar manas nelaiķes paziņas mirstīgajām atliekām. Nē, ser, pateicos, bet es ar jūsu atļauju veltīšu savu uzmanību tai lieliskajai zosij, kuru redzu uz bufetes.

Šerloks Holmss uzmeta man ašu skatienu un viegli paJ raustīja plecus.

—    Te ir jūsu cepure un te jūsu zoss, — viņš sacīja. — Pie reizes, vai jūs nepateiktu man, no kā pirkāt to zosi? Man ir zināma sajēga par putniem, bet reti kad esmu redzējis tik labi nobarotu zosi.

—    Labprāt, ser, — Beikers atbildēja pieceldamies,1 iespiezdams padusē no jauna atgūto mantu. — Mēs, tāds neliels pulciņš, bieži apmeklējam traktieri «Alfa» netālu no muzeja — saprotiet, mēs uzturamies muzejā augu dienu. Šogad mūsu traktiernieks, lādzīgs vīrs, Vindigeits vārdā, nodibināja «zosu klubu», kura locekļi, maksājot katru nedēļu dažus pensus, uz Ziemsvētkiem saņem pa labi nobarotai zosij. Es savu daļu biju kārtīgi nomaksājis, un pārējais jums zināms. Esmu ļoti pateicīgs jums, ser, jo skotu berete solīda apjoma cilvēkam manā vecumā diezin cik labi nepiestāv.

Viņš palocījās mums komiskā svinīgumā un aizgāja.

—    Misteram Henrijam Beikeram varam pārvilkt svītru, — Holmss teica, izlaidis viņu pa durvīm. — Pilnīgi skaidrs, ka viņam nav ne jausmas par dārgakmeni. Vai esat izsalcis, Votson?

—    Sevišķi ne.

—    Tad es ieteicu pārvērst pusdienas par vakariņām un doties tālāk pa karstām pēdām.

—    Ar lielāko prieku!

Tovakar sīvi sala, mēs apvilkām biezus mēteļus un aptinām kaklus ar šallēm. Zvaigznes salti laistījās pie skaidrajām debesīm, un gājēju elpa izplūda gaisā kā neskaitāmu pistoļu šāvienu dūmi. Mūsu soļi skanīgi atbalsojās ielās. Mēs gājām pa Vimpolstrītu, Hārlīstrītu, caur Vig- morstrītu uz Oksfordstrītu un pēc stundas ceturkšņa jau bijām Blūmsberijā pie traktiera «Alfa», neliela uzņēmuma kādā no tām ieliņām, kas ved uz Holbornu. Holmss iegāja bārā un pasūtīja divas krūzes alus sarkanvaidzim saimniekam baltā priekšautā.

—    Jums droši vien lielisks alus, ja tas ir tāds pats kā jūsu zosis, — Holmss iesāka sarunu.

—    Manas zosis? — traktiernieks brīnījās.

—   Nu jā. Es nupat pirms pusstundas runāju ar misteru Henriju Beikeru, kurš ir jūsu zosu kluba loceklis.

—    Ahā, saprotu. Bet, redzat, ser, tās nav manas zosis.

—   Na nu? Kā tad tā?

—         Es nopirku divus dučus no kāda tirgotāja Koventgardenā.

— Tā? Es tur dažus pazīstu. No kā īsti?  — Viņu sauc Brekinridžu.

— Nē, tāda gan es nepazīstu. Nu, uz jūsu veselību, saimniek, un lai jūsu veikals zeļ! Ar labvakaru!

—          Tagad dosimies pie Brekinridža, — Holmss turpināja, sapogādams mēteli, kad iznācām ārā saltajā gaisā. - - Atcerieties, Votson, ka, lai gan mums vienā ķēdes jjalā ir tik vienkāršs priekšmets kā zoss, toties otrā galā li cilvēks, kam draud vismaz septiņi gadi katorgas, ja neizdosies pierādīt viņa nevainību. Iespējams, ka mūsu mek- lejumi pierādīs viņa vainu, bet — šā vai tā — mums ir pavediens, kas policijai izslīdējis no rokām un nejauši nokļuvis mūsējās. Sekosim tam, lai cik bēdīgs būtu noslēgums, pie kā tas mūs novedīs. Griežamies uz dienvidiem, un soļos — marš!

Mēs šķērsojām Holbornu, iznācām uz Endelstrītas un l.id caur sazin kādiem graustiem nonācām Koventgārde- nas tirgus laukumā. Uz paša lielākā veikala izkārtnes bija Brekinridža vārds. īpašnieks, vīrs ar kaulainu zirga ģīmi un koptu vaigu bārdu, palīdzēja kādam puikam aizdarīt aizvirtņus.

—    Labvakar! Cik auksts vakars, — Holmss noteica.

Tirgotājs pamāja ar galvu un uzmeta manam draugam

jautājošu skatienu.

—          Zosis laikam visas pārdotas, — Holmss turpināja, norādīdams uz tukšo marmora leti.

—    Rīt no rīta varat dabūt kaut pieci simti.

—    Rīt man tās nebūs vairs vajadzīgas.

—   Tai veikalā, kur deg gāze, vēl dažas palikušas.

—    Jā, bet mani sūtīja pie jums.

—    Kas tad?

—    «Alfas» saimnieks.

—    Ak jā! Es viņam pārdevu divi duči.

—    Varenas zosis! No kā jūs tās pirkāt?

Man par brīnumu tirgotājs, dzirdot šo jautājumu, aiz- svilās dusmās.

—          Nu, mister, — viņš teica, atmezdams galvu un iespriezdams rokas sānos, — tagad būs runa bez ķēpāša- nās! Kas jums ir aiz ādas?

—          Es runāju pietiekami skaidri. Man gribas zināt, kuļ jūs pirkāt tās zosis, ko pārdevāt «Alfas» saimniekam.

—    Tā ir mana darīšana! Jums tas nav jāzina!

—          Ja neteiksiet, tad nevajag arī. Liela nelaime! Brīnums tikai, kāpēc jūs uztraucaties par tādiem niekiem.

—           Uztraucos! Jūs tāpat uztrauktos, ja jums tā māktos virsū kā man. Es maksāju labu naudu par labu preci; kas tur vēl vajadzīgs? Bet nē: «Kur ir zosis? Kam jūs pārdevāt zosis? Cik gribat par savām zosīm?» Nudien, tā vien šķiet, ka tās ir vienīgās zosis pasaulē, tāds tracis sacēlies to dēļ!

—           Man nav nekāda sakara ar tiem, kas jūs tā iztaujā, — Holmss bezrūpīgi atteica. — Ja negribat teikt — labi, es tikai zaudēšu derības. Bet man ir sajēga par putniem, un es saderēju uz piecām mārciņām, ķa tā zoss, ko ēdu «Alfā», ir izaudzēta uz laukiem.

—          Nu, tad jūsu mārciņas ir vējā! Zosis audzētas pilsētā! — tirgotājs nenocietās.

—    Tas nevar būt!

—    Kad es saku. tad tā Ir.

—    Tam nu es neticu.

—           Tad jūs domājat, ka jums lielāka sajēga par mājputniem nekā man, kad es tirgojos ar tiem kopš bērna kājas? Es jums saku, visas zosis, ko pārdevu «Alfai», ir audzētas pilsētā.

—    Tādām aplamībām jūs mani nepiespiedīsiet ticēt.

—    Vai gribat saderēt?

—           Tas nozīmētu iebāzt jūsu naudu savā kabatā, jo es zinu, ka taisnība manā pusē. Taču esmu ar mieru derēt uz sovrinu, lai pārmācītu jūs par jūsu tiepību.

Tirgotājs nīgri pasmīnēja.

—           Atnes man grāmatas, Bil, — viņš uzsauca puikam. Tas iznesa ārā plānu burtnīcu un biezu, notaukotu kladi un nolika abas uz letes zem lampas. — Nu, mister Viszini, es domāju, ka esmu šodien pārdevis visas zosis, bet dievs man atsūtījis vēl vienu. Vai redzat to burtnīcu?

—    Nu, un tad?

—           Tanī pierakstīti tie, no kuriem es pērku savu preci. Vai redzat, ka šai lappusē ir pierakstīti tikai laucinieki, numurs pie katra norāda, kādā lappusē viņš minēts kladē, kur ierakstīti visi norēķini. Un šai lappusē ar sarkanu tinti ir pierakstīti mani piegādātāji, kas dzīvo pilsētā. Izlasiet trešo uzvārdu!

—    Misis Okšota, 117, Brikstonrodā, 249. lappuse, —

Holmss izlasīja,

—    Pareizi. Un nu atveriet kladi!

Holmss atvēra norādīto lappusi.

—   Ahā, misis Okšota, Brikstonrodā 117, olu un mājputnu piegādātāja.

—    Un kāds ir pēdējais ieraksts?

—   Divdesmit otrais decembris. Divdesmit četras zosis, septiņi šiliņi seši pensi gabalā.

—    Pareizi. Iegaumējiet to! Un tālāk?

—   Pārdotas misteram Vindigeitam «Alfā» par divpadsmit šiliņiem gabalā.

—    Nu, ko tagad jūs teiksiet?

Šerloks Holmss rādīja dziļi sarūgtinātu seju. Viņš izvilka sovrinu no kabatas, uzmeta uz letes, apgriezās un devās projām kā cilvēks, kura sarūgtinājums pārāk liels, lai to izteiktu vārdos. Nogājis gabaliņu, viņš apstājās pie laternas staba, un es dzirdēju viņam raksturīgos klusos smieklus.

—    Kad jūs redzat vīru ar šādu vaigu bārdu un sārtu lakatiņu kabatā, tad zināt, ka, piedāvājot viņam derības, jūs izvilksiet no viņa visu vajadzīgo. Pat par simt mārciņām man nebūtu izdevies iegūt no viņa tās ziņas, ko dabūju, piedāvādams derības. Nu, Votson, man liekas, mēs tuvojamies noslēgumam, un vienīgais, par ko jāizšķiras, ir — vai apmeklēt misis Okšotu šovakar vai atlikt apmeklējumu uz rītu. No šā dusmupūķa vārdiem noprotams, ka arī vēl bez mums ir ļaudis, kas interesējas par šo jautājumu, un es .. .

Viņa vārdus pārtrauca skaļš troksnis, kas nāca no Brekinridža veikala puses. Atskatījušies mēs ieraudzījām mazu vīreli ar smailu žurkas degunu stāvam lampas mestajā līganajā gaismas lokā, kamēr Brekinridžs, iestājies veikala durvīs, nikni kratīja dūres padevīgi saliektā auguma priekšā.

—   Man līdz kaklam jūs visi un jūsu zosis tāpat! — viņš auroja. — Kaut velns jūs visus parautu! Ja jūs vēl man bāzīsieties virsū ar savu muļķīgo prašņāšanu, es jums uzrīdīšu suni! Atvediet misis Okšotu, es viņai atbildēšu. Kas jums tur par daļu? Vai es no jums pirku tās zosis, vai?

—   Nē, bet viena no tām bija mana, — vīrelis gaudīgā balsī taisnojās.

—   Tad prasiet to misis Okšotai!

—   Viņa lika apvaicāties jums.

—          Vaicājiet manis pēc kaut prūšu karalim! Man pietiek! Lasieties projām! — Viņš nikni metās uz priekšu, un prašņātājs mirklī nozuda tumsā.

—          Hm, varbūt mums nevajadzēs doties uz Brikstonrodu, — Holmss nočukstēja. — Iesim palūkoties, vai šis tips mums nenoderēs.

Lauzdamies cauri dīkdieņu pūlīšiem, kuri klaiņoja gar apgaismotajiem veikaliem, mans draugs ātri panāca vīreli un uzlika tam roku uz pleca. Tas strauji apsviedās, un gāzes laternas gaismā es ieraudzīju viņa seju nobālam.

—          Kas jūs esat? Ko jums vajag? — viņš drebošā balsī jautāja.

—          Atvainojiet, — Holmss laipni sacīja, — bet es nejauši dzirdēju, ko jūs jautājāt šim tirgotājam, un domāju, ka varētu jums palīdzēt.

—          Jūs? Kas jūs tāds esat? Ko jūs zināt, kas man vajadzīgs?

—          Mans vārds ir Šerloks Holmss, un tā ir mana profesija — zināt to, ko citi nezina.

— Bet jūs nekā nezināt par to, kas man vajadzīgs.

—          Piedodiet, bet es zinu visu. Jūs dzenat pēdas tām zosīm, ko misis Okšota no Brikstonrodas pārdeva tirgotājam Brekinridžam un viņš savukārt misteram Vindigeitam «Alfā», bet misters Vindigeits tās nodeva klubam, kura loceklis ir misters Henrijs Beikers.

—           O, ser, tad jūs esat taisni tas cilvēks, kurš man tik nepieciešams! — vīrelis izsaucās, izstiepdams uz priekšu trīcošās rokas. — Es pat izteikt jums nevaru, cik tas ir man svarīgi!

Šerloks Holmss apturēja garām braucošu ekipāžu.

—           Tādā gadījumā mums ērtāk būs runāt omulīgā istabā nekā te vējā uz tirgus laukuma, — viņš piezīmēja. — Bet, pirms dodamies ceļā, vai jūs nepateiktu, kam man būs gods palīdzēt?

Vīrelis mirkli sastomījās.

—          Mani sauc Džonu Robinsonu, — viņš atbildēja, novērsdams skatienu.

—          Nē, nē, pasakiet labāk savu īsto vārdu, — Holmss laipni sacīja. — Nav labi kārtot nopietnas darīšanas, slēpjoties aiz sveša vārda.

Nepazīstamā bālie vaigi pietvīka.

—    Nu labi, — viņš teica, — mans īstais vārds ir Džeimss Raiders.

—    Pareizi! Jūs esat virssulainis Kosmopolitēna hotelī, l ūdzu, kāpiet iekšā, un drīz vien jūs dabūsiet zināt visu, kas jums vajadzīgs.

Vīrelis stāvēja, skatīdamies no viena uz otru, un viņa acīs cerības mijās ar bažām — kā jau cilvēkam, kurš nav skaidrībā, vai viņu gaida laime vai nelaime. Tad viņš iekāpa kebā, un pēc pusstundas mēs atkal atradāmies Beikerstrītas viesistabā. Ceļā netika pārmīts ne vārds, likai mūsu jaunā ceļa biedra skaļā, saraustītā elpa un nervozā roku žņaudzīšana rādīja viņa lielo uzbudinājumu.

—     Tā, nu mēs esam mājās! — Holmss jautri sacīja, kad ienācām istabā. — Un cik lieliski, ja šādā laikā var apsēsties pie uguns! Jūs izskatāties pavisam nosalis, mister Raider. Lūdzu, ņemiet šo pīto krēslu! Es tūliņ uzvilkšu tupeles kājās, pirms stājamies pie jūsu lietas. Nu, tā! Jūs gribat zināt, kas noticis ar tām zosīm?

—    Jā, ser.

—     Pareizāk sakot, ar to vienu zosi. Man tā šķiet, ka jūs sevišķi interesēja tā baltā zoss ar melnu svītru pār asti.

Raiders notrīsēja uztraukumā.

—    O, ser, — viņš izsaucās, — vai jūs varat man pateikt, kur palika šī zoss?

—    Tā nonāca šeit.

—    Seit?

—    Jā, un tā izrādījās neparasta zoss. Nebrīnos, ka jūs tā interesējaties par to. Pēc nāves tā izdēja olu — skaistu, spožu zilu oliņu. Tā atrodas manā muzejā.

Mūsu apmeklētājs grīļodamies uztrausās kājās un ieķērās ar labo roku kamīna dzegā. Holmss atslēdza seifu un parādīja viņam zilo karbunkulu, kurš mirdzēja kā zvaigzne saltā, spilgtā, zvīļojošā spožumā. Raiders blenza tanī, un viņa sašķobītajā sejā bija lasāms, ka viņš nezina, ko darīt — pieprasīt akmeni sev vai atteikties no tiesībām uz to.

—    Spēle ir galā, Raider, — Holmss mierīgi noteica.

—           Turieties, ka neiekrītat ugunī! Palīdziet viņam apsēs- lies, Votson! Viņš nav vēl pietiekami norūdījies, lai va- ictu aukstasinīgi nodarboties ar nelietībām. Ielejiet viņam malku brendija. Tā. Nu viņš atkal cik necik izskatās pēc ( ilvēka. Kas par nožēlojamu knisli, nudien!

Raiders sagrīļojās un būtu gandrīz novēlies uz grīdas, bet brendija ietekmē viņa bālajos vaigos ieplūda viegls sārtums, un viņš apsēdās, nenolaizdams baiļu pilnās acis no sava apvainotāja.

—    Manās rokās ir gandrīz visi pavedieni un visi nepieciešamie pierādījumi, tā ka jums maz būs ko papildināt. Taču šis mazumiņš jums jāpastāsta tūliņ, lai nepaliktu nekādas neskaidrības. No kā jūs dzirdējāt par grāfienes Morkaras zilo dārgakmeni?

—   Man par to pastāstīja Ketrīna Kjūzeka, — Raiders atbildēja, balsij raustoties.

—    Zinu, viņas gaišības istabene. Un jūs padevāties kārdinājumam iedzīvoties bagātībā, kā tas daudzkārt noticis arī ar cienījamākiem cilvēkiem, un līdzekļu izvēle jums galvas sāpes nesagādāja. Man liekas, Raider, ka no jums varētu iznākt īsts nelietis. Jūs zinājāt, ka lodētājs Horners ir jau reiz pieķerts zādzībā un ka aizdomas vispirms kritīs uz viņu. Ko tad jūs darījāt? Jūs sabojājāt kamīna restes milēdijas istabā — jūs un jūsu sabiedrotā Kjūzeka — un nokārtojāt tā, ka Horneru atsauca tās izlabot. Kad viņš bija aizgājis, jūs piesavinājāties akmeni, sacēlāt trauksmi, un šo nelaimīgo vīru apcietināja. Un tad . ..

Raiders pēkšņi nokrita uz paklāja un apkampa mana drauga ceļgalus.

—    Dieva dēļ, apžēlojieties! — viņš sauca. — Padomājiet par manu tēvu! Par manu māti! Tā būs viņu nāve! Es nekad neesmu zadzis! Es nekad to vairs nedarīšu! Es apzvēru to! Es apzvērēšu pie bībeles! Nenododiet mani tiesai! Kristus dēļ, esiet žēlīgs!

—    Ejiet savā vietā! — Holmss bargi teica. — Jums jau viegli tagad līst uz vēdera un zemoties, bet par nabaga Horneru jūs nemaz nedomājāt, kad nosēdinājāt viņu uz apsūdzēto sola par noziegumu, par ko viņam nav ne jausmas.

—   Es bēgšu projām, mister Holms! Es atstāšu Angliju, ser! Tad apvainojums pret viņu atkritīs.

—    Hm! Par to mēs vēl parunāsim. Bet tagad mēs gribam dzirdēt patiesu stāstu par to, kas notika pēc zādzības, kā akmens gadījās zosī un kā zoss nonāca tirgū. Stāstiet patiesību, jo tas ir jūsu vienīgais ceļš uz glābiņu.

Raiders apslapināja ar mēli sakaltušās lūpas.

—    Es pastāstīšu visu, kā tas notika, ser, — viņš sacīja. — Kad Horneru apcietināja, man ienāca prātā, ka

vajadzētu akmeni aizgādāt projām, kamēr policija nav sadomājusi izdarīt kratīšanas pie manis. Hotelī nebija piemērotas vietas, kur akmeni noslēpt. Es izgāju it kā dienesta darīšanās un devos pie savas māsas. Viņa ir precējusies ar kādu Okšotu un audzē Brikstonrodā mājputnus tirgum. Ceļā man katrs pretimnācējs likās esam policists vai detektīvs, un, kaut arī vakars bija auksts, sviedri man lija aumaļām, kamēr sasniedzu Brikstonrodu. Māsa apvaicājās, kas noticis un kāpēc esmu tik bāls. Atbildēju, ka esmu uztraucies par zādzību mūsu hotelī. Tad izgāju mājas sētas pusē, aizsmēķēju un sāku domāt, ko nu darīt.

Man ir kāds draugs Modslijs, kas bija nogājis no ceļa un atsēdējis savu laiku Pentonvilas cietumā. Reiz mēs sastapāmies un sākām runāt par zagļiem, un tad viņš man pastāstīja, kā zagļi tiek vaļā no zagtām mantām. Es biju drošs, ka viņš mani nenodos, jo es zināju par vienu otru viņa grēciņu, tāpēc nolēmu iet taisnā ceļā pie viņa uz Kilbernu, kur viņš dzīvoja, un uzticēt savu noslēpumu. Viņš mani pamācītu, kā pārvērst akmeni naudā. Bet kā tikt pie viņa? Atcerējos tās mokas, kādas pārdzīvoju ceļā uz šejieni, baidīdamies, ka kuru katru mirkli mani var saķert, izkratīt un atrast akmeni vestes kabatā. Stāvēju atslējies pret mājas sienu, lūkojos zosīs, kuras zvā- ļodamās čāpoja man garām, un pēkšņi man ienāca prātā doma, kā apvest ap stūri pašu labāko detektīvu pasaulē.

Māsa pirms dažām nedēļām tika man stāstījusi, ka uz Ziemsvētkiem es no viņas saņemšu vislabāko zosi, un es zināju, ka viņa turēs vārdu. Paņemšu zosi tūliņ un aizgādāšu zosī savu akmeni uz Kilbernu. Pagalmā bija šķūnītis, es aizdzinu aiz tā milzīgu baltu zosi ar melnu svītru pār asti. Notvēru putnu, atplētu viņam knābi un iebāzu akmeni rīklē, cik dziļi vien varēju. Zoss norija to, un es jutu, kā zem manas plaukstas akmens ieslīd šķilvī. Taču nekrietnelis sāka sisties ar spārniem un gāgināt, un māsa iznāca skatīties, kas te par traci. Kad es pagriezos, lai atbildētu, nelieša zoss izrāvās man no rokām un iejuka barā.

«Ko tu darīji ar to zosi, Džem?» māsa prasīja.

«Tu teici, ka dosi man vienu uz svētkiem, un es gribēju pataustīt, kura ir tāda īsti tauka.»

«O,» viņa teica, «mēs jau izmeklējām tev zosi. Are, to lielo, pavisam balto. Mēs to tā vien saucam — Džema zoss. Man ir divdesmit sešas zosis, viena mums, otra tev, un tos divus dučus pārdošu.»

«Paldies, Megij, bet, ja tev vienalga, tad dod man labāk to, ko es nupat turēju rokās.»

«Bet tavējā vismaz par trim mārciņām smagāka, un mēs to barojām tieši tev.»

«Tas nav svarīgi. Man gribas taisni šito, un es tūliņ ņemšu to līdzi.»

«Kā gribi,» māsa atteica, mazliet apvainota. «Kuru tad tu izraudzījies?»

«To balto ar melnu svītru pār asti — re, pašā bara vidū.»

«Labi. Kauj nost un nes projām!»

Es to tūdaļ izdarīju, mister Holms, un aiznesu zosi uz Kilbernu. Pastāstīju draugam, ko esmu izdarījis, jo viņš ir no tādiem cilvēkiem, kuriem šādus gadījumus viegli uzticēt. Viņš smējās, pie zemes krizdams, tad mēs paņēmām nazi un uzšķērdām zosi. Man sirds apstājās, kad redzēju, ka šķilvī akmens nav, un sapratu, ka notikusi briesmīga pārskatīšanās. Es pametu zosi, skriešiem metos atpakaļ pie māsas un iedrāžos pagalmā aiz mājas. Tur nebija nevienas zoss.

«Kur tavas zosis, Megij?» es uzsaucu.

«Pārdotas.»

«Kam?»

«Brekinredžam Koventgārdenā.»

«Vai tev vēl kāda bija ar svītru pār asti?» es jautāju. «Taisni tāda, kādu es izraudzījos?»

«Jā, Džem, man bija divas tādas, es pati nevarēju tās izšķirt.»

Nu es sapratu visu un šāvos, ko kājas nes, pie šā Bre- kinredža, bet viņš bija visas zosis pārdevis un neparko negribēja teikt, kam īsti. Jūs paši to šovakar dzirdējāt. Māsa domā, ka esmu jucis. Brīžiem man šķiet, ka viņai taisnība. Un nu . . . nu man uzspiests zagļa zīmogs, kaut neesmu pat pieskāries pie tās bagātības, kuras dēļ esmu pazudinājis pats sevi. Ak, kungs, palīdzi man! Apžēlojies par mani!

Viņš elsoja, raustīdamies kā krampjos, aizsedzis seju ar rokām.

Iestājās ilgs klusums, ko pārtrauca tikai viņa smagā elpa un Šerloka Holmsa ritmiskā pirkstu bungošana pa t;aldu. Tad pēkšņi Holmss piecēlās un atrāva durvis līdz galamvaļā.

—   Arā! — viņš teica.

—   Ko, ser? Lai dievs jūs svētī!

—   Ne vārda vairāk! Taisieties, ka pazūdat!

Atkārtot to nevajadzēja. Raiders šautin izšāvās ārā, kāpnes noklaudzēja, ārdurvis nodārdēja, un soļu dipoņa pagaisa ielā.

—    Galu galā, Votson, — Holmss sacīja, pastiepdams roku pēc māla pīpes, — nav taču mans uzdevums labot mūsu policijas kļūdas. Būtu Horners briesmās, tad, protams, būtu jārīkojas citādi, bet Raiders tiesā nerādīsies, un lieta izbeigsies pati no sevis. Iespējams, ka es palīdzu krāpniekam, bet tikpat labi iespējams, ka paglābju cilvēku no bojā ejas, jo viņš vairs nenoies neceļos — viņš ir pārāk stipri nobiedēts. Ielikt viņu cietumā — tas nozīmē saradot viņu ar cietumu uz visu mūžu. Turklāt Ziemsvētki esot piedošanas laiks. Mums iznāca sadurties ar dīvainu un amizantu problēmu, un tās atrisināšana ir balva pati par sevi. Esiet tik laipns, doktor, piezvaniet, tad sāksim jaunu izmeklēšanu, kurā arī putnam piekritīs galvenā loma, jo neaizmirstiet, ka mums vakariņās ir cepta irbe.

PĒDĒJĀ PROBLĒMA

Ar smagu sirdi ķēros pie spalvas, lai veltītu pēdējos vārdus to īpašo talantu iemūžināšanai, ar kuriem bija apveltīts mans draugs Šerloks Holmss. Nesakarīgās un, kā es dziļi izjūtu, galīgi neizteiksmīgās piezīmēs esmu centies sniegt zināmu atskaiti par dīvainajiem piedzīvojumiem viņa sabiedrībā, sākot no gadījuma, kas saveda mūs kopā sakarā ar «Etīdi purpura toņos», līdz tam laikam, kad viņš iejaucās «Jūras līguma» lietā, reizē ar to novēršot visai nopietnus starptautiskus sarežģījumus. Man gan bija nodoms noklusēt to notikumu, kas radījis tādu neaizpildāmu tukšumu manā dzīvē, lai gan jau pagājuši divi gadi. Taču mani piespieda rakstīt pulkveža Džeimsa Moriartija pēdējās vēstules, kurās viņš aizstāv sava nelaiķa brāļa piemiņu. Es uzskatu par savu pienākumu izklāstīt publikai visus notikumus tā, kā tie norisinājušies īstenībā, jo es vienīgais zinu īsto patiesību un priecājos, ka pienācis laiks, kad nav vairs vajadzīgs to slēpt. Ciktāl man zināms, avīzēs šis gadījums līdz šim pieminēts tikai trīs reizes: neliela piezīme Journal de Geneve 1891. gada 6. maijā, Reitera aģentūras telegramma angļu presē 7. maijā un, beidzot, nupat pieminētās vēstules. No tām pirmā un otrā ir stipri saīsinātas, bet pēdējā, kā es pierādīšu, galīgi sagroza faktus. Mans pienākums beidzot pastāstīt par to, kas īstenībā norisinājies starp profesoru Moriartiju un misteru Šerloku Holmsu.

Lasītājs varbūt atceras, ka pēc manas apprecēšanās un pievēršanās privātai praksei visai tuvās attieksmes, kādas man bija ar Šerloku Holmsu, zināmā mērā izmainījās. Laiku pa laikam viņš iegriezās pie manis, kad viņam izmeklēšanā bija nepieciešams palīgs, taču tas notika aizvien jo retāk, un 1890. gadā esmu atzīmējis tikai trīs gadījumus, kuros ņēmu līdzdalību. Šā gada ziemā un 1891. gada pavasarī avīzes rakstīja, ka Francijas valdība uzaicinājusi Holmsu izmeklēt kādu sevišķi svarīgu lietu, un es saņēmu divas vēstules no viņa, izsūtītas no Narbo- nas un Nimas, no kurām secināju, ka viņa uzturēšanās Francijā ieilgs. Tāpēc biju mazliet pārsteigts, kad 24. aprīļa vakarā ieraudzīju viņu ienākam savā kabinetā. Man tūliņ dūrās acīs tas, ka viņš izskatījās vēl bālāks un vājāks nekā parasti.

—           Jā, esmu mazliet pārpūlējies, — viņš sacīja, atbildēdams drīzāk uz manu skatienu nekā uz vārdiem, — pēdējā laikā man klājies pagrūti. Vai jums nav iebildumu, ja aiztaisīšu aizvirtņus?

Kabinetu apgaismoja tikai galda lampa, pie kuras es lasīju. Holmss, piesardzīgi virzīdamies gar sienu, aiztaisīja visus aizvirtņus un rūpīgi aizbultēja tos.

—    Vai jūs no kaut kā bīstaties? — es apvaicājos.

—    Jā, bīstos.

—    No kā?

—    No gaisa bisēm.

—    Dārgais Holms, ko jūs gribat ar to teikt?

—           Domāju, jūs mani pietiekami labi pazīstat, Votson, un zināt, ka es nebūt neesmu no bailīgajiem. Tomēr tā būtu drīzāk muļķība nekā drosme, ja es neliktos ne zinis par briesmām, kuras ir tik tuvu. Vai varu palūgt sērkociņu?

Viņš dziļi ievilka cigaretes dūmus, un šķita, ka tie viņu nomierina.

—           Man jāatvainojas, ka tik vēlu ierados, — viņš turpināja, — un bez tam jālūdz atļauja būt tik nepieklājīgam un pamest jūsu māju, pārkāpjot pagalma pusē pār jūsu dārza žogu.

—    Bet ko tas viss nozīmē?

Viņš pastiepa roku tuvāk lampai, un es ieraudzīju, ka viņam divu pirkstu kauliņi nobrāzti un asiņo.

—          Tas nav nekāds joks, — viņš smaidīdams sacīja. — Gluži otrādi, pietiekami nopietns gadījums, kurā varēja zaudēt arī visu roku. Vai misis Votsona ir mājās?

—   Nē, viņa aizbraukusi paciemoties pie paziņām.

—    Ak tā! Tad jūs esat viens?

—    Pilnīgi viens.

—          Tādā gadījumā man vieglāk lūgt jūs pavadīt kopā ar mani kādu nedēļu kontinentā.

—   Un kur īsti?

—    Kur vēlaties. Man pilnīgi vienalga.

Tas izklausījās visai dīvaini. Holmss nebija paradis pavadīt laiku dīkā, bet kaut kas viņa bālajā, novārgušajā sejā liecināja, ka viņa nervi sasprindzināti līdz pēdējai iespējai. Pamanījis manu jautājošo skatienu, viņš salika pirkstgalus kopā, atspieda elkoņus pret ceļgaliem un sāka paskaidroj umus.

—   Jūs laikam neko neesat dzirdējis par profesoru Mo- riartiju? — viņš jautāja.

—    Neko.

—    Ģeniāli un neaptverami! — viņš izsaucās. — Sis vīrs pārņēmis savā varā visu Londonu, un neviens par viņu neko nav dzirdējis. Tieši tas paceļ viņu nesasniedzamos augstumos noziedzību pasaulē. Es jums saku visā nopietnībā, Votson, — ja es varētu uzveikt šo vīru, atbrīvot sabiedrību no viņa, tad justu, ka esmu sasniedzis savas dzīves kalngalus, un varētu pievērsties mierīgākām nodarbībām. Mūsu starpā runājot, tie pēdējie gadījumi, kas man deva iespēju izdarīt pakalpojumus Skandināvijas karaļnamam un Francijas republikai, snieguši man līdzekļus piemērotākam dzīves veidam, tas ir, nodoties ķīmijas eksperimentiem. Taču es nevaru baudīt atpūtu, Votson, es nevaru mierīgi sēdēt atzveltnī, kamēr tāds cilvēks kā profesors Moriartijs nesodīts staigā pa Londonas ielām.

—    Ko tad viņš izdarījis?

—    Viņam ir visai neparasta biogrāfija. Viņš ir no labas ģimenes, baudījis teicamu izglītību, no dabas apveltīts ar fenomenālām matemātiskām spējām. Divdesmit viena gada vecumā viņš uzrakstīja traktātu par Binomiālo teorēmu, kas padarīja viņu pazīstamu visā Eiropā. Pēc tam viņš dabūja matemātikas katedru kādā provinces universitātē — un, pēc visa spriežot, viņu gaidīja spoža karjera. Taču viņam ir iedzimta tieksme uz taisni velnišķīgu nežēlību. Viņa dzīslās rit noziedznieka asinis, un neparastās gara dāvanas viņa noziedzīgās dziņas pastiprina un padara vēl bīstamākas. Jau universitātē par viņu bija izplatītas visādas tumšas baumas, tā ka viņš bija spiests atteikties no katedras un pārcelties uz Londonu, kur sāka gatavot jauniešus virsnieka pakāpes iegūšanai. Tie ir vispār zināmi fakti, bet nu es jums pastāstīšu, ko atklāju pats.

Kā jums jau zināms, Votson, neviens nepazīst Londonas noziedznieku aprindas tik labi kā es. Taču jau gadiem ilgi es jutu, ka aiz daudzu noziedznieku muguras atrodas kāds man nezināms spēks, varens organizējošs spēks, kas pastāvīgi nostājās likumam ceļā un kā ar vairogu aizsedz pārkāpēju. Atkal un atkal dažādos noziegumos — dokumentu viltošanas, laupīšanas vai slepkavības gadījumos — es jutu šā spēka klātbūtni un dedukcijas ceļā atklāju tā pēdas arī tādos vēl neatklātos noziegumos, pie kuru atklāšanas netiku aicināts. Gadiem ilgi esmu pūlējies izlauzties caur aizsegu, aiz kā tas slēpjas, un beidzot, kad atradu pavedienu un sekoju tam, tas pēc tūkstošiem viltīgu cilpu noveda mani pie izdaudzinātā matemātiķa — bijušā profesora Moriartija.

Viņš ir noziedznieku pasaules Napoleons, Votson. Viņš ir noorganizējis pusi visu ļaundarību un gandrīz visus līdz šim neatklātos noziegumus mūsu galvaspilsētā. Viņš ir ģēnijs, filozofs, abstrakts domātājs. Viņam ir pirmklasīgas smadzenes. Viņš sēž nekustēdamies kā zirneklis sava tīkla centrā, bet šim tīklam ir tūkstošiem pavedienu, un viņš labi pazīst katra pavediena vibrāciju. Pats viņš maz ko dara. Viņš tikai plāno. Taču viņam ir neskaitāmi un lieliski noorganizēti aģenti. Ja vajag izdarīt kādu noziegumu, teiksim, izzagt dokumentu, aplaupīt namu, nogādāt pie malas cilvēku, — vajag tikai pateikt to profesoram, un noziegums tiek noorganizēts un izdarīts. Aģentu var notvert. Tādā gadījumā vienmēr tiek atrasti līdzekļi, lai viņu atbrīvotu pret drošības naudu vai pieņemtu viņam aizstāvi. Taču galvenais izrīkotājs, kas izmantojis šo aģentu, nekad nav notverams, pat netiek aizdomās turēts. Tāda ir šī organizācija, Votson, kuras pastāvēšanu es atklāju ar dedukcijas palīdzību, un esmu ziedojis visu savu enerģiju, lai to atmaskotu un sadragātu.

Tomēr profesoram visapkārt ir tik slīpēti nostādīta sardze, ka, par spīti visām manām pūlēm, šķita neiespējami dabūt pierādījumus, kas viņu novestu tiesas priekšā. Jūs zināt manas spējas, mans dārgais Votson, un tomēr pēc trim mēnešiem es biju spiests atzīties, ka beidzot esmu sastapies ar intelektuāli līdzvērtīgu pretinieku. Šausmas, ko man iedvesa viņa noziegumi, nomainīja sajūsma par viņa izveicību. Taču beidzot viņš mazliet pārskatījās — pavisam, pavisam maz —, bet kaut ko tādu viņš nedrīkstēja darīt, kad es biju viņam tik cieši uz pēdām. Es izmantoju šo gadījumu, ņēmu to par izejas punktu un sāku siet savu tīklu ap Moriartiju, un drīz tas būs pilnīgi gatavs. Pēc trim dienām, tas ir, nākamajā pirmdienā, viss tiks pabeigts un profesors kopā ar galvenajiem bandas locekļiem atradīsies policijas rokās. Un tad sāksies pati lielākā kriminālā prāva mūsu gadsimtā, noskaidrosies kādu četrdesmit mīklainu noziegumu noslēpums un cilpa gaidīs visus — taču, saprotiet, pietiek ar vienu pārsteidzīgu soli, un viņi pat pēdējā mirklī var izsprukt mums no rokām.

Viss būtu ļoti labi, ja es varētu rīkoties tā, lai profesors Moriartijs nekā nezina. Taču viņš ir pārāk slīpēts. Viņš redzēja katru manu soli, ko spēru, lai savilktu tīklu ap viņu. Atkal un atkal viņš lauzās no tā ārā, bet tikpat bieži es stājos viņam ceļā. Es jums saku, mans draugs, ja sīks šīs mēmās cīņas apraksts varētu parādīties presē, tas ieņemtu vietu starp spožākajām un satraucošākajām grāmatām noziedznieku izsekošanas darba vēsturē. Nekad vēl es neesmu pacēlies tādos augstumos, un nekad vēl man nav nācies izturēt tādu pretsparu. Viņa sitieni bija spēcīgi, bet es tos atsitu ar vēl lielāku spēku. Šorīt tiek sperti pēdējie soļi, un tikai trīs dienas nepieciešamas, lai viss būtu galā. Es sēdēju savā istabā, to pārdomādams, te durvis atvērās — un manā priekšā nostājās profesors Moriartijs.

Mani nervi ir pietiekami izturīgi, Votson, taču jāatzīstas — es nodrebēju, ieraudzījis uz sava sliekšņa to vīru, kurš tik stipri nodarbināja manu prātu. Viņa āriene man labi pazīstama. Viņš ir ārkārtīgi garš un vājš, ar stipri izliektu baltu pieri un dziļi iegrimušām acīm. Seja gludi skūta, bāla, askētiska, vaibstos kaut kas vēl atgādina profesoru. Pleci uzkumpuši no pastāvīgas sēdēšanas pie rakstāmgalda, galva izvirzīta uz priekšu un pastāvīgi lēni līgojas no vienas puses uz otru kā čūskai. Piemiegtās acis blenza manī ar lielu ziņkāri.

«Piere jums nav tik labi izveidota, kā es gaidīju,» viņš beidzot sacīja. «Tas ir bīstams paradums — taustīt pielādētu ieroci paša rīta svārku kabatā.»

Patiešām, viņam ienākot, es mirklī aptvēru, kādas ārkārtīgas briesmas man draud. Ja viņš grib justies drošībā, viņam nepieciešams apklusināt mani uz visiem laikiem. Tāpēc es zibenīgā ātrumā pārliku revolveri no galda atvilktnes rīta svārku kabatā un patlaban taustīju to caur drēbi. Pēc viņa piezīmes es izņēmu revolveri no kabatas un ar uzvilktu gaili noliku sev priekšā uz galda. Viņš joprojām smaidīja, piemiedzis acis, bet kaut kas viņa ska- Ilenā lika man just prieku, ka ierocis man pie rokas.

«Jūs, acīm redzot, mani nepazīstat,» viņš sacīja.

«Gluži otrādi,» es atbildēju, «manuprāt, jums arī skaidrs, ka es jūs pazīstu. Lūdzu, apsēstieties! Ja jums ir kas sakāms, tad piecas minūtes varu jums veltīt.»

«Jūs jau esat visu uzminējis, kas man sakāms.»

«Tad jūs droši vien esat uzminējis arī manu atbildi.»

«Jūs stingri turaties pie sava nodoma?»

«Pavisam stingri.»

Viņš iebāza roku kabatā, un es paņēmu revolveri no galda. Taču viņš izvilka no kabatas tikai piezīmju grāmatiņu, kurā bija uzskrīpāti daži skaitļi.

«Jūs nostājāties man ceļā 4. janvārī,» viņš sacīja. «Tad jūs man sagādājāt nepatikšanas 23. janvārī; februāra vidū tās kļuva pavisam nopietnas; marta beigās jūs galīgi izjaucāt manus plānus, un tagad aprīļa beigās jūs ar savu nepārtraukto vajāšanu esat novedis mani tādā stāvoklī, ka man teju pat draud brīvības zaudēšana. Ilgi turpināties tā nevar!»

«Vai jums ir kādi priekšlikumi?» es apvaicājos.

«Metiet to visu pie malas, mister Holms,» viņš atbildēja, šūpodams galvu. «Jums tas noteikti jādara!»

«Pēc pirmdienas,» es atteicu.

«Nejokosimies! Cilvēks ar jūsu saprātu labi zina, ka ir tikai viena izeja. Jums nepieciešams atkāpties. Jūs pats esat tā visu ievirzījis, ka nekas cits neatliek. Es ar intelektuālu baudu vēroju jūsu cīņas metodes un justos patiesi sarūgtināts, ja jūs mani piespiestu lietot galējus līdzekļus. Jūs smaidāt, ser, bet es jums galvoju, ka briesmas ir nopietnas.»

«Briesmas ir nešķiramas no manas profesijas,» es piezīmēju.

«Tās vairs nebūs tikai briesmas, bet neatvairāma bojā eja,» viņš aizrādīja. «Jūs esat nostājies ceļā nevis atsevišķai personai, bet varenai organizācijai, kuras iespējas jūs ar visu savu gudrību neesat spējīgs aptvert. Jums jāatiet pie malas, mister Holms, pretējā gadījumā jūs samīs.»

«Baidos,» es sacīju pieceldamies, «ka aiz šās patīkamās sarunas varu palaist garām svarīgas darīšanas, kuras mani gaida citā vietā.»

Viņš ari piecēlās un klusēdams lūkojās manī, skumji šūpodams galvu.

«Labi, labi,» viņš beidzot noteica. «2ēl gan, bet es esmu darījis visu, ko varēju. Man zināms katrs gājiens jūsu spēlē. Līdz pirmdienai jūs nekā nevarat iesākt. Mēs cīnāmies divkaujā, mister Holms. Jūs cerat nosēdināt mani uz apsūdzēto sola. Es jums saku: es nekad tur nesēdēšu! Jūs cerat uzveikt mani. Es jums saku: jūs nekad mani neuzveiksiet! Ja jums pietiks gudrības, lai pazudinātu mani, tad es galvoju, ka jūs iesiet bojā reizē ar mani.»

«Jūs man esat izteicis vairākus komplimentus, mister Moriartij,» es atbildēju. «Es gribu atbildēt ar to pašu un sacīt, ka sabiedrības labā es ar prieku pieņemtu pēdējo iespēju, ja būtu pārliecināts par pirmo.»

«Pirmo es jums neapsolu, bet otro gan,» viņš ļauni at- ieza zobus, tad uzgrieza man uzkumpušo muguru un, pašķielējis ar samiegtajām acīm, izgāja no istabas.

Tik savdabīga saruna man bija ar profesoru Moriartiju. Jāatzīstas, tā mani visai nepatīkami ietekmēja. Viņa mierīgais, noteiktais runas veids liek ticēt viņa patiesīgumam, kāds nepiemīt parastiem noziedzniekiem. Protams, jūs teiksiet: «Kāpēc jūs negriežaties pie policijas?» Tāpēc, ka esmu pilnīgi pārliecināts: sitiens ķers tikai viņa aģentus. Man ir jau pietiekami daudz pierādījumu.

—    Vai jums jau uzbrukts?

—    Dārgo Votson, profesors Moriartijs nemēdz neko vilkt garumā. Ap pusdienas laiku man bija kārtojamas kādas darīšanas Oksfordstrītā. Bentinkstrītas un Velbek- strītas krustojumā, kur gāju pāri ielai, man zibens ātrumā drāzās virsū pārjūga ore. Es tikko paguvu uzlēkt uz ietves, vēl kāda sekundes daļa, un būtu par vēlu. Ore aizšāvās gar stūri un mirklī pazuda. Pēc tam, Votson, es nespēru soli nost no ietves, bet Virstrītā no kāda jumta nokrita ķieģelis un sašķīda druskās man pie kājām. Es piesaucu policistu un liķu pārmeklēt notikuma vietu. Uz jumta bija sakrauti ķieģeļi un šīfera plāksnes, acīm redzot, remontam, un man gribēja iegalvot, ka ķieģeli nopūtis vējš. Protams, es labāk zināju, kas un kā, bet pierādīt neko nevarēju. Paņēmu kebu un aizbraucu uz Pel- melu pie brāļa, kur pavadīju visu dienu. Kad nācu no viņa pie jums, man ceļā uzbruka kāds nelietis ar rungu. Notriecu viņu no kājas, un policija viņu aizturēja, bet varu jau iepriekš pateikt ar vislielāko pārliecību, ka neviens neatklās nekādu sakaru starp šo džentlmeni, pret kura priekšzobiem es atdauzīju savu dūri, un to atvaļināto matemātikas pasniedzēju, kurš droši vien risina šobrīd matemātikas uzdevumus uz tāfeles desmit jūdzes tālu no šejienes. Tāpēc nebrīnieties, Votson, ka, ieradies pie jums, es vispirms aizdarīju aizvirtņus un ka biju spiests lūgt jums atļauju aiziet nevis pa parādes durvīm, bet pa neuzkrītošāku ceļu.

Es biju bieži apbrīnojis sava drauga drosmi un šodien it sevišķi, kad viņš mierīgi uzskaitīja šās briesmīgās dienas notikumus, kuri nebūt nebija nejauši.

—   Vai pavadīsiet nakti pie manis? — es ievaicājos.

—    Nē, mans draugs, es varu izrādīties par bīstamu viesi. Mani plāni ir izdomāti, un viss būs kārtībā. Viss ievirzīts tādās sliedēs, ka arestu var izdarīt arī bez manis, jo mana klātbūtne būs nepieciešama tikai izmeklēšanā. Tās pāris dienas, kas vēl jānogaida, pirms policija aktīvi iejauksies, vislabāk pavadīt kaut kur ārpus Anglijas. Tāpēc man būtu liels prieks, ja jūs varētu doties uz kontinentu kopā ar mani.

—   Pacientu man patlaban nav daudz un mans kolēģis var mani atvietot. Es labprāt pavadīšu jūs.

—    Un jūs varat izbraukt rīt no paša rīta?

—    Varu, ja tas nepieciešams.

—    O jā, tas ir ļoti nepieciešami! Tagad uzklausiet manas instrukcijas, manu dārgo Votson, un es lūdzu izpildīt tās burtiski, jo mums abiem jācīnās ar pašu gudrāko nelieti un varenāko noziedznieku sindikātu Eiropā. Un nu uzklausiet mani! Savu bagāžu, neuzrādot ceļojuma gala punktu, nosūtiet šovakar pat ar uzticamu cilvēku uz Viktorijas staciju. No rīta sūtiet pēc keba, bet piekodiniet neņemt ne pirmo, ne otro, kas gadīsies ceļā. īesēstie- ties kebā un brauciet uz Strendu, uz Lousera pasāžu, adresi pasniedziet kučierim uz papīra strēmeles un piesakiet, lai viņš neizmet to zemē. Samaksājiet jau ceļā un, līdzko kebs apstāsies, metieties pasāžā iekšā, lai ceturksni pēc deviņiem būtu jau tās otrā galā. Pie pašas ietves jūs ieraudzīsiet nelielu ekipāžu. Braucējs būs biezā melnā apmetnī ar sarkani apmalotu apkakli. Kāpiet iekšā — un jūs sasniegsiet Viktorijas staciju īstā laikā, lai sēstos ekspresī, kas dodas uz kontinentu.

—   Kur es sastapšu jūs?

—   Stacijā. Mums būs otrā kupeja pirmās klases vagonā.

—    Tātad mēs satiksimies jau vagonā?

—    Jā.

Veltīgi es lūdzu Holmsu pavadīt nakti manā dzīvoklī. Bija skaidrs, ka viņš baidās sagādāt nepatikšanas namam, kas sniedzis viņam pajumti, un ka šis iemesls neļauj viņam te palikt. Vēl pāris steidzīgu norādījumu par rītdienu, un viņš iznāca kopā ar mani dārzā, pārkāpa pār sētu uz Mortimerstrītas, pasvilpa kebu, un es dzirdēju viņu aizbraucam.

Otrā rītā es precīzi izpildīju Holmsa rīkojumus. Kebs tika izraudzīts ar visu iespējamo piesardzību, lai neiekļūtu slazdos, un es tūliņ pēc brokastīm braucu uz Lou- sera pasāžu, kurai izsteidzos cauri, cik ātri vien varēju. Ekipāža mani gaidīja, un ražena auguma kučieris, ietinies melnā apmetnī, uzšāva zirgam, līdzko es iekāpu, un auļoja uz Viktorijas staciju. Tikko paspēju izkāpt, kad viņš apgrieza ekipāžu un aizjoņoja, pat aci nepametis uz manu pusi.

Tiktāl viss ritēja teicami. Bagāža jau bija priekšā, un es bez grūtībām atradu Holmsa minēto kupeju, jo tā bija vienīgā visā vilcienā ar uzrakstu: «Aizņemts!» Bažas sagādāja vienīgi tas, ka Holmss nekur nebija redzams. Pēc stacijas pulksteņa līdz vilciena atiešanai atlika tikai septiņas minūtes. Es veltīgi meklēju braucēju un pavadītāju pūlī sava drauga slaido augumu. No viņa nebija ne miņas. Es pavadīju dažas minūtes, palīdzēdams cienījamam itāliešu garīdzniekam, kurš lauzītā angļu valodā mēģināja ieskaidrot bagāžas nesējam, ka bagāža jāsūta tieši uz Parīzi. Vēlreiz pārlaidis skatienu visapkārt, es atgriezos vagonā un atklāju, ka nesējs novietojis manā kupejā jau pazīstamo sanīkušo itālieti, kaut arī viņam nebija attiecīgas biļetes. Es veltīgi nopūlējos ieskaidrot garīdzniekam, ka viņa klātbūtne nevēlama, jo manas itāliešu valodas zināšanas bija vēl trūcīgākas par viņa angļu valodas zināšanām. Sapīcis paraustīju plecus un joprojām bažīgi lūkojos pēc sava drauga. Baiļu tirpas pārskrēja man pār kauliem, iedomājoties, ka šonakt ar viņu notikusi kāda nelaime. Durvis jau bija ciet, svilpiens noskanējis, kad pēkšņi…

—   Manu dārgo Votson, — pazīstama balss ierunājās, — jūs pat neesat novēlējis man labu rītu.

Es atskatījos, nespēdams noslēpt izbrīnu. Pusmūža garīdznieks bija pagriezis uz manu pusi seju. Uz mirkli grumbas tanī izlīdzinājās, deguns atvilkās atpakaļ no zoda, apakšlūpa vairs nenokārās, mute nešļupstēja, blāvās acis atguva mirdzumu, sakumpušais stāvs izslējās. Nākošajā mirklī stāvs atkal saruka — un Holmss nozuda tikpat ātri, kā parādījies.

—      Dievs debesīs! — es izsaucos. — Kā jps mani nobiedējāt!

—      Piesardzība joprojām ir nepieciešama, — viņš atčukstēja. — Man iemesls domāt, ka viņi tikuši mums uz pēdām. Ahā, tur jau ir pats Moriartijs!

Vilciens patlaban bija sācis kustēties, kad Holmss izrunāja šos vārdus. Atskatījies es ieraudzīju gara auguma vīrieti nešpetni laužamies cauri ļaužu pūlim, mājot ar roku, it kā viņš gribētu apturēt vilcienu. Taču bija jau par vēlu, vilciena ātrums aizvien pieauga, un drīz vien stacija palika tālu aiz muguras.

—      Jūs redzat, ka ar visu piesardzību mēs gandrīz vai kritām viņu nagos, — Holmss smiedamies sacīja. Viņš piecēlās, nometa savu masku tērpu — melno sutanu un platmali un ielika somā. — Vai lasījāt šīrīta avīzes, Votson?

—   Nē.

—   Tad jūs nekā nezināt par Beikerstrītu?

—    Beikerstrītu?

—      Šonakt viņi pielaiduši uguni mūsu dzīvoklim. Nekāds liels posts nav nodarīts.

—   Žēlīgais dievs! Tas nav vairs izturams, Holms!

—      Viņi laikam galīgi nozaudējuši manas pēdas pēc tam, kad tika apcietināts viņu rungas varonis. Citādi viņi nebūtu iedomājušies, ka esmu atgriezies mājās. Bet tad, acīm redzot, viņi sākuši izsekot jūs, un tāpēc arī Moriartijs bija ieradies Viktorijas stacijā. Vai ceļā uz staciju jūs nepielaidāt kādu kļūdu?

—   Es rīkojos tieši tā, kā jūs man norādījāt.

—   Vai ekipāžu atradāt?

—   Jā, tā gaidīja uz mani.

—    Vai braucēju pazināt?

—   Nē.

—      Tas bija mans brālis Maikrofts. Šādās lietas nedrīkst uzticēties algotam cilvēkam. Bet nu mums jāizgudro, ko darīt ar Moriartij u.

—    Tā kā mēs braucam ar ekspresi un tvaikonis aties, līdzko ekspresis pienāks, tad, manuprāt, mēs esam pilnīgi atbrīvojušies no viņa.

—    Manu dārgo Votson, jūs, acīm redzot, nepievērsāt uzmanību maniem vārdiem, kad es sacīju, ka šis virs intelekta ziņā ir uz vienas pakāpes ar mani. Vai tad jūs domājat, ka tāds nieka šķērslis varētu mani aizkavēt, ja es būtu vajātāja vietā? Kas jums liek novērtēt viņu tik zemu?

—    Ko viņš var darīt?

—    To pašu, ko darītu es.

—    Un ko jūs darītu?

—    Pasūtītu speciālu vilcienu.

—    Bet tas tik un tā pienāks par vēlu.

—    Nebūt ne. Mūsu vilciens pietur Kenterberijā, bez tam kāds stundas ceturksnis vienmēr jāgaida uz tvaikoni. Tur viņš mūs panāks.

—    Izskatās tā, it kā mēs būtu noziedznieki, nevis viņš. Lieciet viņu apcietināt, līdzko viņš ierodas!

—    Tad viss mans triju mēnešu darbs būs vējā. Lielo zivi mēs notvertu, bet sīkās izspruktu no tikla uz visām pusēm. Pirmdien viņi visi būs mums rokās. Nē, arests patlaban nav pieņemams.

—    Ko tad lai darām?

—    Mums jāizkāpj Kenterberijā.

—    Un pēc tam?

—    Nu, mums jādodas uz Ņūhavenu un no turienes uz Djepu. Moriartijs atkal rīkosies tāpat, kā rīkotos es. Viņš Parīzē atzīmēs mūsu čemodānus un gaidīs divas dienas bagāžas noliktavā. Tikmēr mēs nopirksim pāri audekla somu, veicinot to zemju rūpniecību, kurām brauksim cauri, un mierīgā garā dosimies caur Luksemburgu un Bazeli uz Šveici.

Es esmu pārāk pieredzējis ceļotājs, lai bagāžas zaudēšana sagādātu man nopietnas raizes, taču jāatzīstas, mani kaitināja doma, ka mums jāvairās un jāslapstās no tāda cilvēka, uz kura birkas ir visādi neģēlīgi noziegumi. Taču man bija skaidrs, ka Holmss labāk par mani pārzina situāciju. Tāpēc mēs izkāpām Kenterberijā, bet izrādījās, ka vilciens uz Ņūhavenu atiet tikai pēc stundas. Es vēl skumji nolūkojos uz aši aizslīdošo bagāžas vagonu, kurā atradās visa mana garderobe, kad Holmss pavilka mani aiz piedurknes un pamāja uz dzelzceļa līniju.

—    Klāt, kā redzat, — viņš noteica.

Tālumā aiz Kentas mežiem pacēlās tieva dūmu strūkliņa. Pēc minūtes jau lokomotīve ar vienu vagonu šāvās pa klajo uzbērumu uz stacijas pusi. Mēs tikko paspējām noslēpties aiz bagāžas ķīpām, kad vilciens aurodams un dārdēdams padrāzās garām, iemezdams mums sejās karsta tvaika šalti.

—    Projām ir, — Holmss sacīja, vērodams, kā vagons svārstās un šūpojas uz sliedēm. — Kā redzat, mūsu drauga asredzlbai arī ir robežas. Tas būtu bijis coup-de-maitre ja viņš būtu nonācis pie tiem pašiem secinājumiem, pie kādiem nonācu es, un attiecīgi rīkojies.

—    Bet ko viņš būtu darījis, ja būtu mūs panācis?

—    Nav ne mazāko šaubu, ka viņš būtu mēģinājis mani nogalināt. Protams, arī es neturētu rokas klēpī. Bet tagad ir cits jautājums, proti, ēst lenču šeit vai riskēt ar to, ka varam nomirt badā, pirms sasniedzam Ņūhavenas bufeti.

To pašu nakti mēs iebraucām Briselē, pavadījām tur divas dienas un trešajā devāmies uz Strasburgu. Pirmdienas rītā Holmss telegrafēja uz Londonas policiju, un vakarā, ierodoties hotelī, atradām atbildi. Holmss atplēsa telegrammu un, izgrūdis lāstu, iemeta to kamīnā.

—   Es jau to zināju! — viņš novaidējās. — Viņš ir aizbēdzis!

—    Moriartij s?

—    Arestēta visa banda, bet viņš ir izsprucis. Protams, kad es aizbraucu, tad nepalika neviena, kas prastu viņu notvert. Un es taču biju pilnīgi mierīgs, jo visi pavedieni bija viņiem rokā. Zināt, Votson, jums labāk jāatgriežas Anglijā.

—    Kāpēc?

—    Es tagad esmu bīstams ceļa biedrs. Sis cilvēks ir visu zaudējis. Ja viņš ieradīsies Londonā, viņš ir pagalam. Ja es pareizi izprotu viņa raksturu, tad viņš liks lietā visu savu enerģiju, lai atriebtos man. To jau viņš pateica mūsu īsajā sarunā un, manuprāt, tā arī domāja. Es jums nopietni iesaku atgriezties Londonā pie saviem pacientiem.

Taču šādiem ieteikumiem nebija panākumu pie veca zaldāta un sena drauga. Mēs sēdējām Strasburgas viesnīcas

1 Meistarīgs cirtiens (Ir.) — duelantu termins.

restorānā un strīdējāmies kadu pusstundu, un to pašu nakti braucām tālāk uz Zenēvu.

Veselu nedēļu mēs aizrautīgi klaiņojām pa Ronas ieleju un tad, pagājuši garām Leikai, devāmies pāri Zemi vēl dziļu sniegu klātajai pārejai un cauri Interlakenai uz Meiringenas ciematu. Tas bija burvīgs gājiens: pavasara maigais zaļums lejā un šķīstais sniega baltums virs mums, taču man bija skaidrs, ka Holmss ne uz mirkli neaizmirsa draudīgo ēnu savā ceļā. Mājīgajos Alpu ciematiņos, tāpat kā vientuļajās kalnu takās, viņa ašais, ciešais skatiens vērīgi nopētīja katru ceļā sastapta gājēja seju, un tas liecināja par viņa stingro pārliecību, ka, lai kur mēs ejam, mēs netiksim vaļā no briesmām, kas seko mums uz pēdām.

Atceros, ka Zemi pārejā, kad mēs soļojām gar grūtsirdīgā Daubenas ezera krastu, liels akmens novēlās no klinšu grēdas mums pa labi un iegāzās ezerā aiz mums. Holmss mirklī uzskrēja klinšu smailē un sāka skatīties uz visām pusēm. Veltīgi mūsu pavadonis centās iegalvot, ka pavasara laikā akmeņu velšanās lejup šai vietā ir parasta parādība. Holmss nekā neteica, tikai uzsmaidīja man kā cilvēks, kurš jau paredzējis šādus gadījumus.

Un tomēr ar visu modrību viņš nekad nejutās nomākts. Gluži otrādi, es neatceros, ka būtu kādreiz redzējis viņu tik pacilātā omā. Atkal un atkal viņš atkārtoja, ka ar prieku izbeigtu savu darbību, ja būtu pārliecināts, ka sabiedrība atbrīvota no profesora Moriartija.

— Šķiet, man ir tiesības sacīt, Votson, ka neesmu aizvadījis savu mūžu, neatnesdams nekāda labuma, — viņš piemetināja. — Ja arī mans dzīves gājums izbeigtos šonakt, es tomēr varētu atskatīties uz to ar gandarījumu. Es esmu padarījis tīrāku Londonas gaisu. Esmu atrisinājis pāri par tūkstoš noziegumu un varu teikt, ka nekad neesmu izmantojis savas spējas, lai palīdzētu vainīgajiem. Pēdējā laikā mani gan vairāk valdzināja dabas mīklu pētīšana nekā tās daudz paviršākās problēmas, par kurām atbildīga mūsu nepilnīgā sabiedriskā iekārta. Jūsu memuāri noslēgsies todien, Votson, kad es vainagošu savu karjeru, notvēris vai iznīcinājis pašu bīstamāko un spējīgāko noziedznieku visā Eiropā.

Tagad pacentīšos īsi un precīzi pastāstīt to mazumiņu, kas vēl palicis nepateikts. Es labprāt nekavējos pie šā no

likuma, tomēr apzinos, ka mans pienākums neizlaist nevienu sīkumu.

Mēs ieradāmies Meiringenas ciematiņā 3. maijā un apmetāmies «Anglijas» viesnīcā, kas piederēja Peteram Štaileram, vecākajam. Viesnīcnieks bija prātīgs vīrs un teicami runāja angliski, jo gadus trīs bija strādājis par viesmīli Grosvenoras hotelī Londonā. Pēc viņa padoma mēs 4. maija pēcpusdienā divatā devāmies kalnos, nolēmuši pārgulēt nakti Rozenlauas ciemā. Mums vēl sevišķi piekodināja katrā ziņā apskatīt Reihenbahas ūdenskritumu, kurš atradās pusceļā uz kalniem, bet mazliet nomaļus.

Tā patiesi bija baismīga vieta. Kalnos kusa sniegs, un pārplūdusi upe gāzās iekšā šausmīgā bezdibenī, no kura šļakatas sitās augšup kā dūmi no degošas mājas. Aiza, kurā upe ieplūst, ir milzu iedobe, ko ielenc ogļu melnas, spīdošas klintis, neizmērojamā dziļumā tā sašaurinās, pār- vērsdamās putojošā, verdošā krāteri, kurš nepārtraukti pārplūst un sviež ūdeni atpakaļ uz izroboto malu. Zaļās ūdens strūklas, kas vienā laidā gāžas dārdēdamas lejup, un viļņojošā ūdens lāšu blīva, kas šņākdama nemitīgi šaujas augšup, pastāvīgā virpuļošana un nerimstošā rēkoņa apdullina cilvēku. Mēs stāvējām uz kraujas malas, vērdamies ūdenī, kurš vizmodams sašķīda dziļi lejā uz melnajiem akmeņiem, un klausījāmies tālīna pūļa klaigām līdzīgajā troksnī, kas reizē arļ šļakatām cēlās augšup no bezdibeņa.

Celiņš veidoja klintīs izcirstu pusloku, lai skatītājiem būtu ērtāk apskatīt ūdenskritumu, bet izbeidzās pie kraujas, un ceļiniekam bija jāgriežas atpakaļ. Mēs jau dzīrā- mies to darīt, kad pamanījām kādu šveiciešu zēnu, kurš skrēja šurp ar vēstuli rokā. Tai bija mūsu viesnīcas zīmogs, un izrādījās, ka viesnīcnieks sūtījis to man. Viņš rakstīja, ka dažas minūtes pēc mūsu aiziešanas viesnīcā ieradusies angļu lēdija pēdējā diloņa stadijā. Viņa pavadījusi ziemu Davosā un patlaban devusies pie draugiem uz Lucernu, bet ceļā viņai pēkšņi sākušas plūst asinis no mutes. Acīm redzot, viņa dzīvos tikai dažas stundas, bet viņai būtu ārkārtīgs mierinājums, ja pie viņas atrastos tautietis ārsts, un, ja nu es atgrieztos un tā tālāk. Lāga vīrs Stailers vēl piemetināja, ka es arī viņam izdarītu lielu pakalpojumu, jo lēdija kategoriski atsakās no vietējā ārsta pakalpojumiem un viņš, viesnīcnieks, jūt, ka uz viņu gulstas liela atbildība.

Sādu aicinājumu nevarēja pamest neievērotu. Bija neiespējami noraidīt tautietes lūgumu, kura mirst svešā zemē. Tomēr es ļoti baidījos pamest Holmsu vienu. Beidzot norunājām, ka pie viņa par pavadoni un ceļa biedru paliks jaunais šveicietis, kamēr es atgriezīšos Meiringenā. Mans draugs vēlējās palikt vēl kādu laiciņu pie ūdenskrituma un tad lēni doties pāri kalniem uz Rozenlauas ciemu, kur es vakarā viņam pievienošos. Kad atskatījos, tad redzēju Holmsu atspiedušos ar muguru pret klinti un sakrustotām rokām lūkojamies lejup ūdeņu virpulī. Toreiz es nezināju, ka man nekad vairs neizdosies ieraudzīt savu draugu.

Kad biju tuvu kalna pakājei, tad atskatījos vēlreiz. Ūdenskritumu nevarēja vairs redzēt, tikai līčloču taku, kura vijās gar kalna sānu. Pa šo taku aši soļoja kāds vīrs. Es skaidri redzēju viņa melno siluetu pret koši zaļo fonu. Ievēroju, ka viņš soļo neparasti ātri, taču man prātā bija mana slimniece, un es gājēju drīz piemirsu.

Apmēram pēc stundas es sasniedzu Meiringenu. Vecais Stailers stāvēja pie ieejas.

—   Nu, kas ir? — es teicu, pieskriedams klāt. — Ceru, ka viņai nav sliktāk?

Viņa sejā izpaudās izbrīns, uzacis pacēlās augšup. Sirds salēcās man krūtīs.

—    Vai jūs to neesat rakstījis? — es jautāju, izvilcis vēstuli no kabatas. — Vai viesnīcā nav slimas an- glietes?

—    Protams, ka ne! — viņš izsaucās. — Bet vēstulei manas viesnīcas zīmogs! A, to būs rakstījis tas garais anglis, kas ieradās drīz pēc jūsu aiziešanas. Viņš teica …

Es neklausījos uz viesnīcnieka paskaidrojumiem. Baiļu pārņemts, teciņiem skrēju pa ciemata ielu uz to pašu kalnu taku, pa kuru nesen biju kāpis lejup. To es biju izdarījis stundas laikā, taču, par spīti visām pūlēm, pie Reihenbahas ūdenskrituma es nokļuvu tikai pēc divām stundām. Holmsa alpīnista spieķis bija atsliets pret klinti, pie kuras es viņu pametu. Taču no paša Holmsa nebija ne vēsts, un es veltīgi saucu viņa vārdu. Vienīgā atbilde bija mana balss, kuru atbalss meta pret apkārtējām klintīm.

Uzmetis acis alpīnista spieķim, es sastingu. Tātad Holmss nebija aizgājis uz Rozenlauas ciemu. Viņš bija

palicis šeit, uz trīs pēdu platās takas ar stāvu klinti vienā pusē un stāvu krauju otrā, un viņa ienaidnieks bija viņu pārsteidzis. Arī jauno šveicieti nekur neredzēja. Moriartij s, acīm redzot, bija viņu uzpircis un viņš pametis pretiniekus divatā. Un kas tad bija noticis? Vai kāds varēja pateikt, kas bija noticis tad?

Es nostāvēju vairākas minūtes, pūlēdamies atjēgties, jo šausmas bija mani apdullinājušas. Tad es atcerējos paša Holmsa metodi un mēģināju pielietot to praksē, lai izskaidrotu šo traģēdiju. Ak vai! Šoreiz tas bija pārāk viegli! Mūsu sarunas laikā mēs nebijām nogājuši līdz takas galam, un alpīnista spieķis norādīja uz vietu, kur stāvējām. Nepārtrauktās ūdens šļakatas uzturēja melngano zemi vienmēr mīkstu, uz tās varētu saskatīt pat putna pēdas. Divas skaidri iespiestas solu rindas veda uz takas viņējo galu, projām no manis. Atpakaļ tās neatgriezās. Dažus jardus no takas gala zeme bija izmīdīta un pārvērtusies muklājā, bet kazenāji un papardes, kas auga gar aizas malu, izraustītas un notašķītas ar dubļiem. Es nogulos uz krūtīm un lūkojos lejup, kamēr šļakatas krita man visapkārt. Bija jau krēsla, un es varēju tikai šur tur saskatīt aiz slapjuma vizošās melnās klinšu sienas un dziļi lejā aizas galā neskaitāmo ūdens šļakatu dzirkstī- šanu. Es saucu, bet līdz manām ausīm atplūda tikai tās pašas pūļa murdoņai līdzīgās ūdenskrituma šalkas.

Taču liktenis bija nolēmis, lai es tomēr saņemu mana drauga un biedra pēdējo sveicienu. Es jau minēju, ka alpīnista spieķis bija atsliets pret klinti, kas nokārās pār taku. Klints augšā es pamanīju kaut ko spīdam un, pastiepis roku, atradu Holmsa sudraba cigarešu etviju, ko viņš mēdza nēsāt līdzi. Kad to satvēru, vai.rākas papīra lapiņas, kas atradās zem etvijas, pajuka un nokrita zemē. Es pacēlu tās. Holmss bija izplēsis no kabatas grāmatiņas trīs lapiņas un adresējis man. Tas bija viņam raksturīgi, ka adrese bija uzrakstīta tikpat salasāmi, rokraksts tikpat stingrs un noteikts, it kā Holmss būtu rakstījis savā kabinetā.

«Manu dārgo Votson,» — tā tur bija rakstīts, «rakstu šīs rindiņas, pateicoties mistera Moriartija laipnībai. Viņš gaida mani, lai mēs beidzot atrisinātu jautājumus, kas skar mūs abus. Viņš man aptuveni pastāstīja, ar kādiem paņēmieniem viņam izdevies izvairīties no Anglijas

policijas un iegūt ziņas par mūsu maršrutu, un tas apstiprina augsto novērtējumu, kāds man radies par viņa spējām. Man patīkami domāt, ka varu atbrīvot sabiedrību no turpmākajām viņa klātbūtnes izpausmēm, lai gan bīstos, ka tas panākams vienīgi par tādu maksu, kura sāpinās manus draugus un sevišķi Jūs, dārgo Votson. Esmu gan Jums jau paskaidrojis, ka mana karjera sasniegusi savus kalngalus un labāka noslēguma nemaz nevaru vēlēties. Un, ja gribu būt vaļsirdīgs, tad atzīšos: es nemaz nešaubījos, ka vēstule no Meiringenas ir slazdi, un, ļaudams Jums aiziet, biju pārliecināts, ka sekos kaut kas tamlīdzīgs. Pasakiet inspektoram Petersonam, ka bandas atmaskošanai vajadzīgie papīri atrodas galda atvilktnē ar burtu M, zilā aploksnē ar uzrakstu «Moriartijs». Pirms aizbraukšanas no Anglijas esmu devis nepieciešamos rīkojumus attiecībā uz savu īpašumu un atstājis tos pie sava brāļa Maikrofta. Lūdzu nodot manus sveicienus misis Votsonai. Ardievu, mans dārgais draugsl

Jūsu Šerloks Holmss.»

Pārējo var izteikt dažos vārdos. Ekspertu izdarītā vietas pārbaude neatstāja nekādu šaubu, ka abu pretinieku sadursme noslēgusies tā, kā tai bija jānoslēdzas šais apstākļos: abi nokrituši bezdibenī, neizlaizdami viens otru no rokām. Mēģinājums atrast līķus bija pilnīgi bezcerīgs, un tur nu šai dziļajā baismīgi verdošā ūdens un mutuļojošo putu krāterī paliks uz mūžu sava laika bīstamākā noziedznieka un talantīgākā taisnības aizstāvja līķi. Jauno šveicieti nekur nevarēja atrast, un nav šaubu, ka viņš bijis viens no neskaitāmajiem Moriartija rīcībā esošajiem aģentiem. Runājot par bandu, jādomā, ka sabiedrība atcerēsies, cik pilnīgi Holmsa savāktie materiāli sagrāva visu organizāciju un atklāja, cik dzelžaini turējis viņus savā varā Moriartijs. Prāvā viņu baismīgā šefa personība gandrīz nemaz netika apgaismota, un, ja biju spiests atklāt patiesību par viņa noziedzīgo darbību, tad tas ir viņa nekorekto aizstāvju nopelns, kuri centās nomazgāt viņa piemiņu ar uzbrukumiem tam, kuru es vienmēr uzskatīšu par cildenāko un gudrāko cilvēku, kādu jebkad esmu pazinis.

TUKŠAIS NAMS

Tas notika 1894. gada pavasarī, kad visa Londona bija dziļi ieinteresēta, bet augstākās aprindas satricinātas par grāfa Ronalda Adēra noslepkavošanu, turklāt pavisam neparastos un mīklainos apstākļos. Plašā publika toreiz dabūja iepazīties tikai ar atsevišķiem šā nozieguma momentiem, kuri noskaidrojās policijas izmeklēšanas gaitā, taču notikums bija tik nopietns, ka lielākā daļa faktu tika noklusēta. Vienīgi tagad, gandrīz pēc desmit gadiem, man iespējams aizpildīt robus šai dīvainajā faktu virtenē. Noziegums piesaistīja uzmanību jau pats par sevi, bet tā neiedomājamās sekas pārsteidza un satricināja mani vairāk par visu, ko esmu izbaudījis savā dēku pilnajā mūžā. Pat tagad pēc tik ilga laika sprīža es notrīcu, atcerēdamies šo notikumu, un atkal izjūtu neticību, izbrīnu un prieku, kas toreiz manī uzbangoja. Lai nu tie lasītāji, kuri izpauduši zināmu interesi par manām necilajām piezīmēm, kuras vēstī par izcila cilvēka domām un darbiem, piedod man, ka tūliņ nedalījos ar viņiem savos atklājumos, jo es gan būtu uzskatījis par svarīgāko pienākumu to darīt, ja nebūtu saistīts ar kategorisku aizliegumu, ko izsacīja tā paša cilvēka lūpas, kurš pagājušā mēneša trešajā datumā slēdzis tās uz mūžu.

Pilnīgi saprotams, ka mana tuvā draudzība ar Šerloku Holmsu pamodināja manī dziļu interesi par kriminālnoziegumiem un pēc Holmsa pazušanas es sevišķi vērīgi lasīju avīzēs visas ziņas par neatklātiem noziegumiem, un pat mēģināju sev par prieku atrisināt tos, pielietojot sava drauga metodi, taču man trūka viņa panākumu. Tomēr nekas mani tā nebija satricinājis kā Ronalda Adēra traģēdija. Izlasījis izmeklēšanas materiālus, kuros bija minēts tikai tas, ka «slepkavība izdarīta ar iepriekšēju nodomu, vainīgie — viena vai vairākas nezināmas personas», es vairāk nekā jebkad sapratu, cik smags zaudējums sabiedrībai ir Šerloka Holmsa nāve. Šai dīvainajā notikumā bija tādi apstākļi, kas noteikti būtu piesaistījuši viņa īpašu uzmanību, un šā labākā Eiropas detektīva asais prāts un izkoptās novērošanas spējas būtu palīdzējušas policijai tās darbā vai aizkavējušas vienu otru aplamu soli. Visu dienu, apbraukādams pacientus, es atkal un atkal domās atgriezos pie Adēra nāves, bet tik un tā nevarēju atrast neviena apmierinoša izskaidrojuma. Es gan riskēju atkārtot visiem zināmus faktus, tomēr gribu atgādināt to, ko darīja publikai zināmu, izmeklēšanu izbeidzot.

Sers Ronalds Adērs bija grāfa Meinūta — kāda mūsu Austrālijas koloniju gubernatora otrais dēls. Viņa māte bija ieradusies Anglijā izdarīt kataraktas operāciju un apmetusies kopā ar meitu Hildu un dēlu Ronaldu Pār- kleinā 427. Jauneklis uzturējās augstākajā sabiedrībā, viņam, acīm redzot, nebija ienaidnieku un nekādu sevišķu netikumu. Viņš bija saderinājies ar mis īditu Vudleju no Kārstersas, bet pirms dažiem mēnešiem abi bija nolēmuši atsaukt saderināšanos, un, spriežot pēc visa, tas nekādas dziļas pēdas viņos neatstāja. Vispār jaunekļa dzīve noritēja šaurā lokā, pēc dabas viņš bija nosvērts, ar vienkāršām parašām un nepārspīlētu gaumi. Un šo bezrūpīgo jauno aristokrātu bija pārsteigusi tik dīvaina un negaidīta nāve 1894. gada 30. marta naktī starp pulksten desmitiem un divdesmit minūtēm uz divpadsmitiem.

Ronalds Adērs bija spēlmanis, spēlēja pastāvīgi, taču nekad nepārkāpa saprāta robežas. Viņš bija triju klubu — Boldvina, Kevendišas un Bagateles — loceklis. Bija noskaidrots, ka savas nāves dienā pēc pusdienas Adērs spēlējis partiju vista pēdējā klubā, kur, starp citu, viņš spēlējis arī pirms pusdienas. Viņa partneri — misters Merejs, sers Džons Hārdijs un pulkvedis Morans — liecināja, ka spēlējuši tieši vistu un spēle beigusies gandrīz neizšķirti. Adērs paspēlējis varbūt mārciņas piecas, ne vairāk. Viņš bija pietiekami bagāts, un šāds zaudējums nekādi nevarēja viņu sarūgtināt. Viņš parasti mēdza spēlēt ik dienas un gandrīz vienmēr laimēt. No liecinieku izteikumiem noskaidrojās, ka apmēram pirms pusotra mēneša Adērs, spēlējot kopā ar pulkvedi Moranu, vienā vakarā laimējis no mistera Godfrija Milnera un lorda Balmorala četrsimt divdesmit mārciņas. Tas bija viss, kas zināms par viņa mūža pēdējām nedējām.

Liktenīgajā vakarā viņš bija atgriezies no kluba tieši desmitos vakarā. Māte un māsa bija viesos pie radiem, istabene apzvērēja, ka dzirdējusi Adēru ieejam istabā, kas atradās otrā stāvā ar logiem uz ielu un skaitījās viņa viesistaba. Pirms viņa pārnākšanas istabene bija tur iekurinājusi kamīnu, istabā saplūduši dūmi un viņa atvērusi logu. Nekādas skaņas nebija dzirdamas līdz divdesmit minūtēm uz divpadsmitiem, kad lēdija Meinūta ar meitu pārbraukušas mājās. Lēdija Meinūta gribējusi novēlēt dēlam labu nakti, bet durvis uz viņa istabu izrādījušās aizslēgtas no iekšpuses, un, par spīti klaudzināšanai un saucieniem, neviens nav atsaucies. Lēdija Meinūta uztraukusies un likusi durvis uzlauzt. Nelaimīgais jauneklis gulējis uz grīdas pie galda, viņa galva bijusi drausmīgi izkropļota ar revolvera lodi, bet nekāds ierocis tuvumā nav atrasts. Uz galda bijušas divas desmit mārciņu asignācijas un septiņpadsmit mārciņas, desmit šiliņi sudrabā un zeltā, sakrauti dažāda lieluma stabiņos, blakus tiem papīra lapa ar visādiem skaitļiem un vairāku Adēra kluba paziņu vārdiem. Varēja spriest, ka pirms nāves jauneklis nodarbojies ar aprēķināšanu, cik laimējis un cik paspēlējis kārtīs.

Pēc visu apstākļu rūpīgas pārbaudes notikums likās vēl mīklaināks. Pirmkārt nebija saprotams, kāpēc durvis aizslēgtas no iekšpuses. Tiesa, durvis varēja aizslēgt arī slepkava un pēc tam izlēkt pa logu, taču tas bija vismaz divdesmit pēdas no zemes, un ziedošo krokusu dobe zem loga nemaz nebija skarta — pat ne ziediņš nebija saliekts. Tāpat šaurajā maura strēmelē, kas šķīra namu no ceļa, nebija nekādu pēdu. Redzams, durvis bija aizslēdzis pats Ronalds Adērs. Bet kā viņam bija uzbrukusi nāve? Pa logu neviens nevarēja iekļūt neatstājis pēdas. Ja turpretī pieņem, ka slepkava šāvis caur logu, tad tam vajadzēja būt lieliskam šāvējam, jo nošaut cilvēku uz vietas ar revolveri no tāda atstatuma ārkārtīgi grūti. Bez tam Pārkleina ir pastāvīgi ļaužu pilna un kādus simt jardus no nama ir kebu stāvvieta, taču šāvienu neviens nebija dzirdējis. Un tomēr — noslepkavotais bija, un bija arī revolvera lode, kas izgājusi cauri galvai un, acīm redzot, bijusi nāves cēlonis. Tādos apstākļos bija notikusi šī noslēpumainā slepkavība Pārkleinā, slepkavība, kuras mīklainību vēl pastiprināja visiem saprotamu motīvu trūkums, jo, kā jau minēts, Adēram ienaidnieku nebija un nauda un vērtslietas, kas atradās istabā, nebija aiztiktas.

Visu dienu es pārcilāju prātā šos faktus, mēģinādams pielāgot tiem kādu teoriju, kas tos savstarpēji samierinātu, un atrast «mazākās pretestības punktu», kuru mans nabaga draugs uzskatīja par jebkuras izmeklēšanas izejas punktu. Jāatzīstas, ka man tas neizdevās. Vakarā es klaiņoju pa parku un ap pulksten sešiem pēkšņi attapos uz Pārkleinas un Oksfordstrītas stūra. Uz ietves stāvēja dīkdieņu pūlis, blenzdams uz vienu un to pašu logu, un es nopratu, ka šis ir tas nams, kas arī mani interesēja. Garš, izkāmējis vīrietis tumšās brillēs, manuprāt, pārģērbies slepenpolicists, attīstīja kaut kādu teoriju sakarā ar notikušo, pārējie klausījās, cieši saspiedušies ap viņu. Es pievirzījos tuvāk, bet viņa spriedelējumi man šķita tik muļķīgi, ka riebās klausīties, un es paspēru soli atpakaļ, lai tiktu ārā no pūļa. Nejauši pagrūdu kādu uzkumpušu večuku, kas stāvēja man aiz muguras, un viņam nokrita zemē vairākas grāmatas, kuras viņš turēja padusē. Palīdzēju pacelt tās un pamanīju vienas virsrakstu: «Koku kulta izcelšanās». Laikam kāds nabaga grāmatu mīļotājs, es nodomāju, kurš vai nu ar to pelnīdamies, vai aiz mīlestības uz mākslu vāc kopā retus izdevumus. Sāku jau atvainoties, bet laikam šīs grāmatas, ar kurām man bija nelaime apieties tik nepieklājīgi, bija ļoti dārgas to īpašniekam, jo viņš kaut ko pikti noburkšķēja, nicīgi novērsās, un drīz vien viņa uzkumpusī mugura un sirmā vaigu bārda nozuda pūlī.

Pārkleinas 427. naaia novērojumi man neko nepalīdzēja mīklas uzminēšanā. Namu šķīra no ielas pazems mūris ar dzelzs sētiņu uz tā, viss kopā tikko piecu pēdu augstumā, tātad dārzā katrs varēja viegli iekļūt. Toties logs bija pilnīgi nepieejams, tā tuvumā nebija ne noteku caurules, ne arī kāda izciļņa mūrī, tā ka uzlīst augšup pa nama sienu nevarētu pats izveicīgākais akrobāts. Vēl vairāk apmulsis, es devos atpakaļ uz Kensingtonu. Taču nebiju vēl uzkavējies kabinetā ne piecas minūtes, kad istabene pavēstīja, ka mani gribot satikt kāds cilvēks. Man par izbrīnu tas bija dīvainais vecais grāmatu kolekcionārs, tā bija viņa kalsnā, grumbainā seja un ērgļa deguns balto matu ietvarā, un zem labās rokas iežmiegti kādi desmit sējumi viņa dārgumu.

—   Jus esat pārsteigts, ieraugot mani, ser, — viņš teica rrmīgā, ķērkstošā balsī.

Es piekritu, ka tā tas ir.

—    Redzat, ser, es esmu cilvēks ar sirdsapziņu un, kad es tā kluburēju jums nopakaļ un redzēju jūs ieejam šinī namā, tad nodomāju, ka man jāiegriežas pie šā laipnā džentlmeņa un jāsaka viņam, ka, lai nu gan es uzvedos tā drusku parupji, taču tas nebija ļauni domāts un es esmu viņam pateicīgs, ka viņš pacēla manas grāmatas.

—   Nu, par tādiem niekiem nav ko runāt, — es atvai- rījos. — Bet atļaujiet vaicāt — kā jūs zinājāt, kas es esmu?

—    Iedrošinos aizrādīt, ser, ka esmu jūsu kaimiņš; mans mazais grāmatu veikaliņš atrodas Cērčstrītas stūrī, un es būšu ļoti priecīgs, ja jūs tur iegriezīsieties. Varbūt jūs pats esat kolekcionārs, ser: te man ir «Britānijas putni», «Katulls», «Svētais karš» — katrs no tiem vesela bagātība. Ar pieciem sējumiem jūs aizpildīsiet tukšo robu jūsu grāmatu skapja otrā plauktā. Tagad tam plauktam nav nekāda izskata, vai ne, ser?

Es pagriezu galvu, lai paskatītos uz pieminēto plauktu, un, kad atkal atskatījos, pie mana rakstāmgalda stāvēja un man uzsmaidīja Šerloks Holmss. Es uzslējos kājās, dažas sekundes vēros viņā mēmā pārsteigumā un tad laikam zaudēju samaņu pirmo un, cerams, pēdējo reizi mūžā. Atceros tikai, ka man acu priekšā savērpās kāds pelēks miglas mutulis un, kad tas izklīda, mana krekla apkakle bija atpogāta, un uz lūpām es jutu aso konjaka garšu. Holmss stāvēja ar blašķi rokā, noliecies pār mani.

—    Mans dārgais Votson, — sacīja tik labi pazīstamā balss, — tūkstoškārt lūdzu piedošanu. Nebiju gaidījis, ka tas jūs tā ietekmēs.

Es saķēru viņa roku.

—    Holms! — es izsaucos. — Vai tas esat jūs? Vai jūs patiešām dzīvs? Kā jums bija iespējams izkļūt no tā baigā bezdibeņa?

—    Pagaidiet vienu mirklīti! — viņš teica. — Vai jūs esat spējīgs runāt par šādām lietām? Mana pārāk dramatiskā ierašanās jūs stipri uztrauca.

—   Viss kārtībā, Holms, bet nudien es neticu savām acīm. Žēlīgais dievs! Vai patiešām tas esat jūs, kas te stāv manā kabinetā?

Es atkal satvēru viņa piedurkni un jutu zem auduma viņa tievo, stiegraino roku.

—    Nē, jūs neesat gars, par to man nav šaubu. Dārgais draugs, cik neizsakāmi laimīgs esmu, ka redzu jūs! Sēs- tieties un stāstiet — kā tikāt dzīvs ārā no šīs briesmīgās aizas?

Holmss nosēdās man iepretim un ar pazīstamo nevērīgo kustību aizsmēķēja cigareti. Viņam mugurā joprojām bija bukinista apnēsātie svārki, bet pārējie maskošanās piederumi — sirmu matu vīšķis un kaudze vecu grāmatu — gulēja uz galda. Šķita, Holmss vēl vairāk novājējis un skatiens kļuvis vēl caururbjošāks, bet asi veidotās sejas pelēcīgais bālums liecināja, ka viņa pašreizējais dzīves veids nav nācis viņa veselībai par labu.

—    Kāds prieks, ka varu izstiepties taisns, Votson, — viņš sacīja. — Tas nav nekāds joks, ja gara auguma vīram jāsaraujas par pēdu īsākam un tādā stāvoklī jāpaliek vairākas stundas. Un tagad, mans dārgais draugs, ja runājam par turpmāko, tad gribu lūgt jūsu palīdzību šonakt kādā grūtā un bīstamā pasākumā. Un varbūt atliksim stāstu par maniem piedzīvojumiem tik ilgi, kamēr šis pasākums būs laimīgi galā?

—   Es degu aiz nepacietības, Holms. Es tā gribētu dzirdēt visu tagad!

—   Vai nāksiet man līdzi šonakt?

—    Kad jūs gribat, un kurp jūs gribat.

—    Nudien, kā vecos labos laikos! Mēs laikam paspēsim pirms došanās ceļā mazliet iekost. Nu, un tagad par to pašu bezdibeni. Man nebija lielu grūtību tikt no tā ārā aiz tā vienkāršā iemesla,-ka es nemaz tanī nebiju.

—   Nebijāt?

—    Nē, Votson, nebiju. Taču mana vēstule jums bija rakstīta pilnīgā pārliecībā, ka tur nokļūšu. Kad nelaiķa profesora Moriartija baigais stāvs parādījās uz šaurās takas, noslēdzot vienīgo ceļu uz glābiņu, es biju pilnīgi pārliecināts, ka ar mani visam beigas. Viņa pelēkās acis pauda negrozāmu lēmumu. Mēs pārmijām dažus vārdus, un viņš bruņnieciskā laipnībā atļāva uzrakstīt tās pāris rindiņas, ko jūs pēc tam saņēmāt. Es noliku zīmīti kopā ar savu cigarešu etviju un spieķi uz klints izciļņa un devos pa taciņu uz priekšu, bet Moriartijs sekoja man uz pēdām. Taciņas galā es apstājos, jo tālāk nebija kur iet. Moriartijam nebija ieroča, bet viņš metās man virsū un sagrāba mani ar savām garajām rokām. Viņš apzinātās, ka viņa spēlīte beigusies, un gribēja tikai vienu — atriebties man. Neizlaizdami viens otru no rokām, mēs grīļojāmies uz kraujas malas. Taču man ir mazliet pazīstami japāņu cīņas «baritsu» paņēmieni, kas man šad tad noderējuši. Man izdevās atbrīvoties no viņa tvēriena, un viņš, šausmīgi iebrēkdamies, kādu mirkli svārstījās un kā neprātīgs tvarstīja gaisu abām rokām. Taču, par spīti visām pūlēm, viņam neizdevās atgūt līdzsvaru, un viņš nogāzās lejā. Noliecies pār krauju, es ilgi noskatījos, kā viņš lido lejup. Tad viņš atsitās pret klints izcilni, tas viņu pasvieda augšup, un viņš iekrita ūdenī, kas augstu uz- šļakstījās.

Es klausījos dziļā satraukumā Holmsā, kurš stāstīdams mierīgi kūpināja cigareti.

—    Bet pēdas! — es iesaucos. — Es pats ar savām acīm redzēju divējas pēdas, kas devās lejup pa taku, bet nevienas nenāca atpakaļ.

—    Tas notika tā. Tai mirklī, kad profesors nozuda bezdibenī, es pēkšņi sapratu, kādu neparastu izdevību sūta man liktenis. Es zināju, ka Moriartijs nebija vienīgais, kas nozvērējies iedzīt mani nāvē. Vēl palika vismaz trīs viņa sabiedrotie, kuru atriebes kāri var vēl vairāk iekveldināt viņu barveža nāve. Visi viņi bija ārkārtīgi bīstami. Vienam vai otram agrāk vai vēlāk katrā ziņā izdosies mani nobeigt. Taču, ja visa pasaule būs pārliecināta, ka esmu miris, viņi sāks rīkoties brīvāk, nebūs vairs tik piesardzīgi un savukārt man agrāk vai vēlāk izdosies viņus iznīcināt. Tad pienāks laiks paziņot, ka esmu vēl starp dzīvajiem. Cilvēka smadzenes strādā tik ātri, ka šis mans plāns bija jau gatavs, pirms profesors Moriartijs bija iegrimis Rei- henbahas ūdenskrituma dzīlēs.

Piecēlos un pārbaudīju klinšu sienu, kas slējās man aiz muguras. Jūs savā gleznainajā rakstā par manu bojā eju, ko pēc dažiem mēnešiem ar interesi izlasīju, apgalvojāt, ka siena bijusi pilnīgi stāva un gluda. Gluži tā gan nebija. Klintī ir vairāki mazi izciļņi, uz kuriem var nolikt kāju, un pēc dažām pazīmēm es nojautu, ka augstāk atrodas iedobe. Klints tik augsta, ka uzrāpties pašā augšā šķiet galīgi neiespējami, bet tikpat neiespējami iet pa mitro taku, neatstājot pēdas. Protams, es varēju apvilkt apavus ar papēžiem uz priekšu, kā esmu vienu otru reizi darījis, taču trejas pēdas vienā virzienā noteikti radītu aizdomas par tīšu krāpšanu. Tātad labāk riskēt kāpt augšup. Tas nemaz nebija patīkami, Votson. Lejā dārdēja un rībēja ūdenskritums. Man nav nekāda spilgtā iztēle, bet, goda vārds, man šķita, ka no bezdibeņa atskan Moriartij a balss. Katra kļūme varēja kļūt liktenīga. Vairākkārt, kad zāļu ceri, pie kuriem tvēros, notrūka vai kāja noslīdēja no slapjā klints izciļņa, es domāju, ka gals klāt. Tomēr es joprojām ķepurojos augšup un beidzot sasniedzu diezgan dziļu, ar mīkstu zaļu sūnu apaugušu plaisu, kur varēju izlaisties visā garumā un atpūsties, neviena neredzēts. Tur es arī gulēju, kamēr jūs, dārgais Votson, un tie, kurus atvedāt līdzi, visai aizkustinoši, bet nesekmīgi centāties izpētīt manas bojā ejas apstākļus.

Beidzot, nonākuši pie neizbēgamajiem un tomēr pilnīgi aplamajiem slēdzieniem par notikušo, jūs atgriezāties viesnīcā — un es paliku viens. Biju iedomājies, ka manas dēkas noslēgušās, bet kāds pilnīgi negaidīts notikums parādīja, ka priekšā pārsteigumu vēl papilnam. Milzīgs klints gabals, ar svilpienu šķeldams gaisu, pēkšņi no augšas pašāvās man garām, atsitās pret taku un nogāzās bezdibenī. Pirmajā mirklī es domāju, ka tā ir nejaušība, bet, palūkojies augšup, ieraudzīju rieta debess fonā vīrieša galvu, un gandrīz tai pašā momentā otrs akmens atsitās pret plaisas malu kādu pēdu no manas galvas. Stāvoklis bija skaidrs: Moriartijs nebija rīkojies viens. Viņa sabiedrotais — un jau pirmais acu uzmetiens rādīja, cik bīstams ir šis sabiedrotais, — bija stāvējis sardzē, kad profesors man uzbruka. Iztālēm, manis nepamanīts, viņš bija redzējis drauga nāvi un manu izglābšanos. Nogaidījis kādu laiciņu, viņš bija apmetis loku ap klinti, uzkāpis tās smailē no otras puses un nu mēģināja izdarīt to, kas Moriartijam nebija izdevies.

Man nebija laika ilgi domāt par to, Votson. Es atkal ieraudzīju virs klints nešpetno seju un nopratu, ka tā vēstī jaunu akmeni. Tad es šļūcu lejup uz taciņu. Nezinu, vai aukstasinīgā omā būtu bijis spējīgs to izdarīt. Nolaišanās bija tūkstoškārt grūtāka nekā ķepurošanās augšup. Taču prātot nebija laika, jo trešais akmens nosvilpa man garām, kad karājos, ar rokām ieķēries, plaisas malā. Pusceļā man kāja paslīdēja, bet galu galā es, kā par brīnumu, nonācu uz taciņas. Noplīsušām drēbēm, asiņains es metos skriet, cik jaudas, tumsā nogāju desmit jūdzes pāri kalniem un pēc nedēļas jau biju Florencē, pārliecinājies, ka neviens visā pasaulē nezina, kas ar mani noticis.

Viena uzticības persona man tomēr bija — mans brālis Maikrofts. Man daudzkārt jāatvainojas, dārgais Votson, bet bija ārkārtīgi svarīgi, lai mani uzskatītu par mirušu, jo jūs nekad nebūtu spējis uzrakstīt tik aizkustinošu ziņojumu par manu traģisko nāvi, ja zinātu, ka esmu dzīvs. Sais trijos gados es vairākas reizes ķēros pie spalvas, lai rakstītu jums, bet vienmēr mani atturēja bažas, ka jūsu sirsnīgā pieķeršanās man pamudinās jūs uz kādu pārsteidzīgu soli, kas atklās manu noslēpumu. Tāpēc es arī novērsos no jums šovakar, kad jūsu straujās kustības dēļ man izkrita grāmatas no azots. Tobrīd es atrados lielās briesmās un, ja jūs būtu izsaucies pārsteigumā vai priekā, tas liktu vienam otram ciešāk ielūkoties manī, un tad sekas būtu pārāk bēdīgas un nelabojamas. Maikroftam es biju spiests uzticēties, jo man bija nepieciešama nauda. Londonā notikumi nerisinājās tik gludi, kā biju cerējis, jo pēc Moriartija bandas notiesāšanas uz brīvām kājām palika divi paši bīstamākie bandīti — mani nāvīgie ienaidnieki. Tāpēc es divus gadus pavadīju, apceļojot Tibetu, iegriezos aiz ziņkāres Lhasā un dažas dienas uzturējos pie dalai-lamas. Jūs droši vien tikāt lasījis par norvēģa Sigersona sensacionālajiem atklājumiem, bet varu derēt, jums prātā nenāca, ka tā ir vēsts no jūsu drauga. Pēc tam izbraucu cauri Persijai, ielūkojos Mekā un iegriezos īsā, bet interesantā vizītē pie kalifa Hartumā. Atskaiti par šo vizīti es savlaicīgi iesniedzu ārlietu ministrijai. Atgriezies Eiropā, pavadīju dažus mēnešus Francijā, kur pētīju vielas, ko iegūst pie akmeņogļu pārtvai- cēšanas. Tas notika kādā laboratorijā Monpeljē. Sekmīgi pabeidzis pētījumus un dabūjis vēsti, ka Londonā palicis vairs tikai viens no maniem zvērinātajiem ienaidniekiem, sāku jau prātot par braukšanu uz mājām, kad vēsts par mīklaino slepkavību Pārkleinā piespieda mani pasteigties. Šis notikums interesē mani ne vien pats par sevi, tas, šķiet, sniegs iespēju nokārtot arī manas personiskās darīšanas. Tāpēc es nekavējoties ierados Londonā, personiski parādījos Beikerstrītā, sagādāju misis Hadzonai spēcīgu histērijas lēkmi un pārliecinājos, ka Maikrofts parūpējies, lai manas istabas un papīri paliek tādā pašā kārtībā kā agrāk. Tādā kārtā šodien pulksten divos es atrados savā vecajā istabā, vecajā atzveltnes krēslā, un vienīgais, kas man trūka, bija mans vecais draugs Votsons otrā krēslā, kuru viņš tik bieži rotājis ar savu personu.

Tāds bija pārsteidzošais stāsts, ko noklausījos tai aprīļa vakarā, un šim stāstam es neparko nebūtu ticējis, ja manas acis neapliecinātu, ka redzu savā priekšā garo, slaido stāvu un gudro, enerģisko seju, ko nebiju cerējis vairs ieraudzīt. Nezin kā Holmss bija jau paguvis uzzināt par manas sievas nāvi, bet viņa līdzjūtība izpaudās drīzāk balss noskaņā nekā vārdos.

—    Darbs ir labākā pretinde bēdām, dārgais Votson, — viņš sacīja, — un mūs šonakt gaida tāds darbs, ka cilvēks, kas to sekmīgi paveiks, varēs droši sacīt, ka nav veltīgi dzīvojis šai pasaulē.

Es gan lūdzos, lai viņš pasaka ko vairāk par šīs nakts uzdevumiem, bet viņš atbildēja:

—    Jūs pietiekami daudz ko redzēsiet un dzirdēsiet, pirms vēl pienāks rīts. Parunāsim par to, kas noticis šajos trīs gados, kad biju projām. Ar šo tēmu mums pietiks līdz pusdesmitiem, kad dosimies visai interesantā dēkā uz kādu tukšu namu.

Patiešām, viss atkal bija kā vecos labos laikos, tā es jutos, sēdēdams Holmsam blakus kebā, ar revolveri kabatā un strauji pukstošu sirdi neparastu notikumu gaidās. Holmss bija apvaldīts, nerunīgs un sadrūmis. Ielas lukturu gaismā redzēju, ka viņa uzacis savilktas un plānās lūpas cieši sakniebtas; viņš par kaut ko spraigi domāja. Es vēl nezināju, kādam plēsonim mums vajadzēs dzīties pakaļ Londonas noziedznieku pasaules tumšajos džungļos, taču no šā meistarīgā mednieka izturēšanās spriedu, ka dēka būs visai bīstama, bet dzēlīgais smīns, kas šad tad parādījās mana ceļa biedra askētiskajā sejā, nesolīja mūsu medījumam nekā laba.

Biju iedomājies, ka mēs braucam uz Beikerstrītu, bet Holmss apturēja kebu Kevendišskvēra stūrī. Izkāpjot viņš vērīgi palūkojās uz visām pusēm un turpmāk katrā ielas līkumā atskatījās, lai pārbaudītu, vai kāds neseko. Mēs gājām pa visai dīvainu ceļu. Mani vienmēr pārsteidza tas, cik labi Holmss orientējās visos Londonas nostūros, un arī šoreiz viņš ar žigliem un drošiem soļiem devās cauri visādām juceklīgi izmētātām zirgu novietnēm un iebraucamām vietām, par kurām man līdz šim nebija ne mazākās jausmas. Beidzot mēs iznācām šaurā ieliņā, ko ieslēdza nodzīvoti, drūmi nami, un tā mūs izveda uz Mančestrstrītu un pēc tam uz Blendfordstrītu. Te Holmss knaši iemetās šaurā pasāžā, no tās pa koka vārtiņiem pamestā pagalmā un atslēdza kāda nama sētas durvis. Kad iegājām iekšā, viņš tās atkal aizslēdza.

Mūs apņēma akla tumsa, un es tūliņ nopratu, ka nams li neapdzīvots. Kailā grīda čīkstēja un krakšķēja zem soļiem, un no sienas, kurai nejauši pieskāros, nokarājās sadriskātu tapešu lēvari. Holmsa tievie, saltie pirksti aptvēra manu roku, un mēs lēni virzījāmies uz priekšu pa garu gaiteni, kamēr tā galā blāvi atvizēja lodziņš virs parādes durvīm. Te Holmss spēji nogriezās pa labi, un mēs iegājām lielā, tukšā telpā. Kakti grima pilnīgā tumsā, bet telpas vidu mazliet iezīmēja ielas uguņu atblāzma. Luktura tuvumā nebija, un loga rūtis sedza bieza putekļu kārta. Pat pie loga nostājušies, mēs ar pūlēm varējām saskatīt viens otru. Mans ceļa biedrs uzlika roku man uz pleca un pieliecās pie pašas auss.

—   Vai zināt, kur atrodamies? — viņš čukstēja.

—   Tā taču laikam ir Beikerstrītā, — es atčukstēju, blenzdams caur netīro rūti.

—   Pareizi! Mēs atrodamies Kemdena namā, taisni pre- tīm mūsu agrākajam dzīvoklim.

—    Bet kāpēc mēs atnācām uz šejieni?

—    Tāpēc, ka no šejienes paveras lielisks skats uz šo izskatīgo ēku. Vai varu jūs palūgt, dārgais Votson, pieiet tuvāk pie loga, tikai uzmanīgi, lai jūs kāds neierauga, un paskatīties uz mūsu veco dzīvokli, izejas punktu tik daudzām interesantām dēkām? Gribas redzēt, vai šie trīs prombūtnes gadi nav mazinājuši manas spējas pārsteigt jūs.

Es piesardzīgi paspēru soli uz priekšu, uzmetu skatienu mūsu pazīstamajam logam un tikko novaldīju pārsteiguma izsaucienu. Aizkari bija nolaisti, telpa spilgti apgaismota, un cilvēks, kurš sēdēja atzveltnes krēslā istabas dibenā, meta krasi iezīmētu melnu ēnu loga gaišajā četrstūrī. Pieliektā galva, platie pleci, ērgļa profils — tas nepārprotami bija Holmss. Galva atgādināja melnos siluetus, kādus savā laikā zīmēja mūsu vecmāmuļas. Tas bija precīzs atdarinājums. Es biju tik pārsteigts, ka neviļus pastiepu roku, lai pārliecinātos, vai tas ir patiešām Holmss, kas stāv man blakus. Viņa augums trīcēja neskanīgos smieklos.

—   Nu? — viņš ievaicājās.

—    Žēlīgais dievs! Tas ir neticami!

—   Tātad gadi nav mazinājuši manas izdomas spējas un — ieradums nav tās notrulinājis, — viņš sacīja, un es dzirdēju viņa balsī prieku un lepnumu, ar kādu mākslinieks vēro savu labi izdevušos roku darbu. — Viņš izskatās pēc manis, vai ne?

—    Es varētu apzvērēt, ka tas esat jūs.

—    Izveidošanas gods piekrīt Oskaram Menjē no Gre- nobles. Viņš nostrādāja vairākas dienas, veidodams šo figūru no vaska. Pārējo es pieliku pats, kad šopēcpusdien iegriezos Beikerstrītā.

—    Bet kāpēc tas bija vajadzīgs?

—   Tāpēc, mans dārgais Votson, ka man ir dibināti iemesli vēlēties, lai daži ļaudis domā, ka atrodos savā istabā, kaut gan īstenībā esmu pavisam citā vietā.

—    Jūs domājat, ka jūsu dzīvokli uzmana?

—    Es zinu, ka tas tiek darīts.

—    Un kas to dara?

—    Mani senie ienaidnieki, Votson. Tā pievilcīgā kompānija, kuras barvedis atdusas Reihenbahas ūdenskritumā. Atceraties, ka viņi zina — un tikai viņi vien —, ka esmu dzīvs. Viņi pārliecināti, ka agrāk vai vēlāk es atgriezīšos vecajā dzīvoklī. Viņi nepārtraukti uzmanīja to un šorīt redzēja mani tur ieejam.

—    Kā jūs to zināt?

—    Paskatījies pa logu, es ieraudzīju viņu izlūku. Tas ir diezgan nekaitīgs dēlietis, Pārķers vārdā, garnadzis pēc profesijas un reizē lielisks ērģelnieks. Viņš mani neinteresē. Toties mani ārkārtīgi interesē tā baigā persona, kas slēpjas aiz viņa muguras, — Moriartija sirdsdraugs, kas meta akmeņus uz mani no klintsaugšas, — pats bīstamākais Londonas noziedznieks, rūdīts un slīpēts nelietis. Viņš dzen man pēdas šonakt, Votson, un nemaz nezina, ka mēs savukārt dzenam pēdas viņam.

Mana drauga plāni pamazām kļuva man skaidrāki. No mūsu ērtā slēpņa mēs varējām netraucēti novērot vērotājus un izsekot sekotājus. Stūrainais siluets logā bija ēsma, un mēs — mednieki. Mēs klusēdami stāvējām blakus tumsā un vērojām gājējus, kuri šurpu turpu steidzās pa ielu. Holmss nerunāja un nekustējās, bet es jutu, ka viņš ārkārtīgi sasprindzis un ka viņa acis neatlaidīgi seko garāmgājēju drūzmai. Nakts bija salta un nemīlīga, vējš spalgi svilpoja garajā ielā. Ļaužu bija daudz, visi soļoja aši, daudzi ierāvuši galvas mēteļu apkaklēs un šallēs. Pāris reižu man šķita, ka logam paiet garām viena un tā pati persona, un sevišķi aizdomīgi man likās divi vīri, kuri it kā slēpās no vēja kāda nama parādes durvīs netālu no mums. Gribēju pievērst tiem Holmsa uzmanību, bet viņš kaut ko nepacietīgi atburkšķēja un joprojām nenolaida acu no gājējiem. Laiku pa laikam viņš nervozi samīņājās vai pabungoja ar pirkstiem pa sienu. Sapratu ka viņu sāk mākt šaubas, vai viņa nodomi izdosies. Beidzot ap pusnakti, kad iela bija kļuvusi pavisam tukša, viņš sāka staigāt pa istabu, vairs neslēpdams satraukumu. Gribēju jau kaut ko piezīmēt, te negaidot pacēlu acis uz apgaismoto logu un atkal izjutu to pašu neseno pārsteigumu.

—   Figūra ir pakustējusies! — es teicu.

Patiešām, siluets bija pagriezies pret mums ar muguru.

Acīm redzot, gadi nebija mīkstinājuši Holmsa skarbo raksturu, un viņš tāpat iekaisa, sadurdamies ar sarunu biedra neattapību.

—    Skaidrs, ka tā ir kustējusies, — viņš sacīja. — Vai tad es esmu tāds stulbenis, Votson, ka nolikšu istabā nepārprotamu izbāzeni un cerēšu, ka tā apvedīšu ap stūri pašu viltīgāko Eiropas noziedznieku? Mēs esam šeit jau divas stundas, un tikmēr misis Hadzona ir mainījusi figūras stāvokli astoņas reizes, ik pa stundas ceturksnim. Viņa pieiet tai klāt tā, ka viņas pašas ēna nav redzama. Ahā!

Es dzirdēju viņu strauji ievelkam elpu un sastingstam. Viņš pastiepa kaklu uz priekšu un saspringa gaidās. Iela bija tukša; iespējams, ka tie abi vīri vēl slēpās parādes durvīs, bet es neko vairs nevarēju saskatīt. Viss bija tumšs un kluss, tikai spoži laistījās loga dzeltenais četrstūris ar melno siluetu centrā. Mēmajā klusumā es dzirdēju Holmsa svelpjošo elpu un nopratu, ka viņš ar pūlēm valda satraukumu. Pēkšņi viņš ievilka mani tumšākajā kaktā un brīdinot uzspieda man plaukstu uz mutes. Viņa pirksti drebēja. Nekad vēl nebiju redzējis savu draugu tik uzbudinātu. Taču tumšā iela man likās tikpat mēma un tukša kā līdz šim.

Tad pēkšņi es izdzirdēju to, ko mana drauga smalkā dzirde jau bija uztvērusi. Līdz manām ausīm atplūda zema, apspiesta skaņa, tikai tā nenāca no Beikerstrītas, bet no mūsu slēpņa — tukšā nama pagalma puses. Ieeļa durvis atvērās un aizvērās. Pēc mirkļa zaglīgi soļi tuvojās pa gaiteni — soļi, kuri centās būt klusi, taču tukšajā namā tie dobji atbalsojās. Holmss piekļāvās cieši pie sienas, es darīju to pašu, sažņaudzis rokā revolveri. Ielūkojies tumsā, es pamanīju neskaidru vīrieša siluetu, mazliet melnāku par pavērto durvju melno spraugu. Viņš brītiņu pastāvēja uz vietas, tad pieliecies zagās uz priekšu, katrā kustībā izpauzdams draudus. Šis baismīgais nācējs bija tikai dažu soļu atstatumā, un es sasprindzināju muskuļus, grasīdamies atsist uzbrukumu, bet tad sapratu, ka viņam nav jausmas par mūsu klātbūtni.

Viņš pagāja garām, gandrīz vai pieskardamies mums, pielavījās pie loga un ļoti piesardzīgi, bez trokšņa pacēla ietvaru kādu puspēdu uz augšu. Kad viņš noliecās pie šīs spraugas, gaisma no ielas, kuru vairs neapslēpa netīrā rūts, krita uz viņa sejas. Tā pauda galēju satraukumu. Acis drudžaini dega, vaibsti raustījās kā krampjos. Viņš bija pāri pusmūžam, ar plānu vanaga knābim līdzīgu degunu, augstu pieri, kas savienojās ar kailo pauri, un garām, sirmām ūsām. Cilindru viņš bija atstūmis uz pakauša, mētelis bija pavēries un atsedza vakara uzvalku un sniegbalto iestīvināto krūtežu. Melnūksnējo, drūmo seju vagoja dziļas grumbas. Rokā viņš turēja kaut ko spieķim līdzīgu, bet, atsizdamies pret grīdu, tas nošķinda. Tad viņš izvilka no mēteļa kabatas kādu paprāvu priekšmetu, brītiņu darbojās ap to, kamēr noskanēja skaļš, ass klikšķis — it kā bulta vai atspere būtu ielēkusi savā vietā. Nometies ceļos, viņš saliecās uz priekšu, uzgula ar visu savu svaru kaut kādai svirai, un mēs izdzirdējām gari vilktu, grandošu, griezīgu skaņu, vēl skaļāku par iepriekšējo. Viņš izslējās, un es redzēju, ka nu viņam rokās kaut kas līdzīgs bisei ar ērmīgu, tādu kā kroplīgu laidi. Viņš attaisīja aizslēgu, ielika tanī kaut ko, un tas atkal ar troksni aizcirtās,, Tad vīrs attupās, nolika stobra galu uz palodzes, pieliecās tā, ka garās ūsas pārkārās pār stobru, un viņa acis iedegās, urbdamās tumsā. Es dzirdēju viņu atviegloti nopūšamies, kad viņš pielika laidi pie pleca: tēmēklis bija acu priekšā, melns siluets gaiši dzeltenā fonā. Uz mirkli viņš sastinga, tad nospieda gaili. Kaut kas dīvaini, skaļi iedūcās, tad sudrabaini nošķinda stikla drumslas. Šai pašā mirklī Holmss kā tīģeris uzbruka šāvējam un nogāza viņu uz grīdas. Taču šāvējs bija tūliņ kājās un ar neticamu spēku nogrāba Holmsu aiz rīkles, bet es iesitu viņam ar revolvera rokturi pa galvu, un viņš

atkal pakrita gar zemi. Es uzgulos viņam virsū, mans draugs izvilka svilpi, un pēc spalgā svilpiena pa ietvi nodunēja soļi un istabā iedrāzās divi formā ģērbti policisti un viens slepenpolicists privātās drēbēs.

—    Jūs, Lestreid?! — Holmss viņam uzsauca.

—   Jā, mister Holms, es pats uzņēmos šo darbu. Prieks redzēt jūs atkal Londonā, ser!

—    Manuprāt, jums noderēs mūsu neoficiālā palīdzība. Trīs neatklātas slepkavības vienā gadā — tas mazliet par daudz, Lestreid. Taču notikumu Molsejā jūs atrisinājāt bez sava … tas ir, atrisinājāt tīri labi.

Mēs visi jau stāvējām kājās, mūsu gūsteknis smagi elpoja, divu brašu konsteblu turēts no abānf pusēm. Uz ielas jau lasījās kopā ziņkārīgie. Holmss aiztaisīja logu, aizdarīja aizvirtņus, Lestreids iededzināja divas līdzi paņemtās sveces, policisti atsedza slepenos lukturīšus, un beidzot es varēju aplūkot mūsu gūstekni.

Viņam bija neparasti vīrišķīga un reizē atbaidīga seja. Filozofa piere un baudkārs zods liecināja, ka šinī cilvēkā ieguldīti gan laba, gan ļauna pirmsākumi. Taču nežēlīgās tēraudzilās acis ar nokareniem smagiem plakstiem, ciniskais skatiens, plēsonīgais vanaga deguns un dziļās grumbas uz pieres un vaigiem rādīja, ka pati daba jau brīdinājusi sabiedrību no viņa. Viņš nelikās ne zinis par citiem, viņa skatiens bija kā piekalts Holmsam un dega neizsakāmā naidā un reizē izbrīnā.

—   Sātans! — viņš murmināja. — Slīpētais, rūdītais sātans!

—    Ak, pulkvedi, — Holmss sacīja, kārtodams saburzīto apkakli, — kas mīlējās, tos liktenis saved kopā, kā vecā lugā teikts. Liekas, man nav bijis prieks redzēt jūs pēc tās reizes, kad jūs pagodinājāt mani ar savu laipno ievērību, — atceraties, kad gulēju plaisā virs Reihenbahas ūdenskrituma?

Pulkvedis kā hipnotizēts nevarēja atraut skatienu no mana drauga sejas.

—   Sātans, īsts sātans! — viņš nebeidza murmināt.

—    Es taču jūs neesmu iepazīstinājis, — Holmss attapās. — Džentlmeņi, šis ir pulkvedis Sebastiāns Morans, bijušais viņas majestātes Indijas armijas virsnieks un pats labākais šāvējs lielu zvēru medībās mūsu austrumu kolonijās. Es laikam nekļūdīšos, pulkvedi, ja sacīšu, ka nogalināto tīģeru skaita ziņā jūs vēl aizvien esat nepārspēts.

Gūsteknis klusēja, tikai negantā naidā blenza Holmsā. Acis viņam dega, ūsas bija saslējušās; viņš pats atgādināja niknumā iedegušos tīģeri.

—   Brīnos gan, ka mana vienkāršā izdoma varēja pievilt tādu pieredzējušu mednieku, — Holmss turpināja.

—    Jums tas taču nav nekas jauns. Nezin cik reižu pats esat sējis pie koka kazlēnu, noslēpies zaros ar šauteni un gaidījis ierodamies tīģeri pēc ēsmas. Šis tukšais nams bija mans koks, un jūs izpildījāt mana tīģera lomu. Droši vien jums rezervē bija arī citi šāvēji, ja gadītos darīšanas ar vairākiem tīģeriem vai jūs pats nošautu garām. Redziet, šie džentlmeņi bija mani rezerves šāvēji! Salīdzinājums ir pareizs, vai ne?

Pulkvedis Morans ierēkdamies metās uz priekšu, bet abi konstebli viņu savaldīja. Viņa seja pauda tik zvērīgu naidu, ka baigi bija skatīties.

—    Atzīstos, ka jūs man sagādājāt nelielu pārsteigumu, — Holmss sacīja. — Man nenāca prātā, ka jūs iz- rāudzīsieties to pašu tukšo namu un šo ērto logu. Es domāju, ka jūs šausiet no ielas, kur jūs gaidīja mans draugs Lestreids un viņa brašie palīgi. Atskaitot šo sīkumu, viss pārējais ritēja kā pēc notīm.

Pulkvedis Morans pagriezās pret Lestreidu.

—   Vienalga, vai jums ir pamats mani apcietināt vai ne, — viņš'izšņāca caur zobiem, — bet es nevēlos klausīties šās personas ņirgāšanos. Ja es esmu likuma varā, tad lai viss iet pēc likuma.

—   To tā kā nevarētu apstrīdēt, — Lestreids teica.

—   Mister Holms, vai jums vēl kas sakāms, pirms aizejam no šejienes?

Holmss pacēla no grīdas milzigo gaisa bisi un pētīja tās mehānismu.

—   Apbrīnojams un vienreizējs ierocis, — viņš sacīja,

—    darbojas bez skaņas un ar baismīgu spēku. Es pazinu vācieti fon Herderu, aklu mehāniķi, kurš konstruēja šo bisi pēc profesora Moriartija pasūtījuma. Jau ilgi gadi, kopš man bija zināms par to, bet nu pirmo reizi gadījās Iepazīties ar šo ieroci. Ieteicu to jūsu sevišķai uzmanībai, Lestreid, tāpat arī tā lodes.

—   Neraizējieties, mister Holms, mēs ņemsim to savā ziņā, — Lestreids sacīja, kad visi sāka virzīties uz durvīm. — Vēl kaut kas?

—   Viens jautajums: kādu apvainojumu jus celsiet pret noziedznieku?

—   Kādu apvainojumu, ser? Nu, protams, mēģinājumu nonāvēt Šerloku Holmsu.

—   O nē, Lestreid, man nav ne mazākās vēlēšanās tikt iejauktam šinī lietā. Jums un vienīgi jums pienākas pateicība par šo meistarīgi izdarīto apcietinājumu. Jā, Lestreid, es jūs apsveicu! Jūs ar savu raksturīgo tālredzību un drosmi esat beidzot notvēris šo cilvēku.

—    Notvēris? Bet ko īsti notvēris, mister Holms?

—    To, ko bez panākumiem meklēja visa Londonas policija, — pulkvedi Sebastiānu Moranu, kas nošāva seru Ronaldu Adēru pagājušā mēneša trīsdesmitajā datumā ar sprāgstošu lodi no šās pašas gaisa bises caur vaļēju logu Pārkleinā 427. Tādam jābūt apvainojumam, Lestreid. Un nu, Votson, ja nebīstaties no caurvēja pa izsisto logu, tad pasēdēsim kādu pusstundiņu manā kabinetā un izsmēķēsim pa cigāram — tā būs patīkama izklaidēšanās.

Tiklab Maikrofts Holmss, kā misis Hadzona bija rūpējušies par to, lai mūsu dzīvoklī nekas netiktu mainīts. Tiesa, ieejot pazīstamajās telpās, es biju pārsteigts par neparasto kārtību un spodrību, taču visi man zināmie priekšmeti atradās savās vietās. «Ķīmijas stūrītī» joprojām stāvēja no priežu dēļiem sasists galds, kuru dažādas asas skābes bija saēdušas plankumainu. Uz plaukta rindojās milzu albumi ar avīžu izgriezumiem un rokasgrāmatas — daudz ko no šā plaukta dažs labs mūsu līdzpilsonis ar lielāko prieku iemestu ugunī! Diagrammas, vijoles kaste, plauktiņš ar dažādām pīpēm, pat tabaka persiešu rīta kurpē — visur manas acis sastapa vecus paziņas. Telpā atradās divi iemītnieki: misis Hadzona, kura staroja vien, mūs ieraugot, un ērmīgais manekens, kam piekrita tik svarīga loma šās nakts dēkā. Tas bija izkrāsots mana drauga krūšutēls, izveidots no vaska ar neparastu meistarību un pilnīgi līdzīgs oriģinālam, nolikts uz maza galdiņa un tik mākslinieciski ietērpts Holmsa vecajā halātā, ka, raugoties no ielas, ilūzija bija pilnīga.

—   Ceru, ka ievērojāt visus manus norādījumus, misis Hadzona? — Holmss apvaicājās.

—    Es līdu pie viņa rāpus, ser, kā jūs man likāt.

—   Lieliski! Jūs to visu izdarījāt teicami. Vai ievērojāt, kur lode viņu trāpīja?

—    Jā, ser. Baidos, ka tā sabojāja jūsu skaisto krūšutēlu, jo izgāja taisni cauri galvai un kļuva pavisam plakana, kad atsitās pret sienu. Te tā ir.

Holmss pasniedza to man.

—    Kā redzat, Votson, revolvera lode. Tas ir taisni ģeniāli — kas varētu iedomāties, ka tādu var izšaut no gaisa bises? Daudzkārt pateicos par jūsu palīdzību, misis Hadzona. Un nu, Votson, atlaidieties savā vecajā atzveltnī, jo man gribas apspriest ar jums dažus punktus.

Viņš bija nometis apvalkātos svārkus, atkal ietērpies pelēkajā halātā, ko noņēmis no sava dubultnieka, un manā priekšā stāvēja agrākais Holmss.

—    Vecā tīģeru mednieka nervi tikpat stipri un redze tikpat asa, kā bijusi, — viņš smiedamies sacīja, aplūkodams vaska figūras caururbto pieri. — Trāpīts pakauša vidū, lode izgājusi caur smadzenēm. Viņš bijis labākais šāvējs Indijā, un šaubos, vai Londonā ir kāds, kas var ar viņu sacensties. Vai esat kādreiz dzirdējis viņa vārdu?

—    Nē, nekad.

—    Jā, tāda ir slava! Bet jūs gan, cik atceros, nebijāt agrāk dzirdējis arī profesora Džeimsa Moriartija vārdu, lai gan profesoru var pieskaitīt pie mūsu gadsimta izcilākajiem prātiem. Pasniedziet, lūdzams, no plaukta rokasgrāmatu!

Ērti atlaidies atzveltnī un pūzdams -lielus dūmu mākoņus no cigāra, Holmss laiski šķirstīja lappuses.

—    Ar «M» burtu man savākta lieliska kolekcija, — viņš sacīja. — Pietiktu jau ar vienu Moriartiju, lai padarītu slavenu šo burtu, bet man te ir Morgans — indētājs, Meridjū, kas atstājis baismīgu piemiņu, Metjūzs, kas izdauzīja man kreiso dzerokli Čeringkrosas stacijas uzgaidāmajā telpā. Ahā, te beidzot ir mūsu šāsdienas draugs!

Viņš pasniedza man grāmatu, un es lasīju:

—    «Morans, Sēbastiāns, pulkvedis. Atvaļināts. Dienējis I Bengāles sapieru pulkā. Dzimis Londonā 1840. gadā. Tēvs sers Ogastess Morans, Pirts ordeņa kavalieris, bijušais Anglijas sūtnis Persijā. Mācījies Itonas koledžā un Oksfordas universitātē. Piedalījies Džovaki, Afganistānas, Čarasiabas, Šerpuras un Kabulas kampaņās kā sakarnieks. Grāmatu «Plēsīgo zvēru medības Rietumu Himalajos» (1881) un «Trīs mēneši džungļos» (1884) autors. Adrese: Konduītstrīta. Klubi: Anglo-Indijas, Tenkervilas un Bagateles kāršu spēlmaņu klubs.»

Lappuses malā ar Holmsa noteikto rokrakstu bija piezīmēts: «Bīstamākais vīrs Londonā pēc Moriartija.»

—   Spriežot pēc šīm ziņām, viņš ir godīgs karavīrs, — es teicu, atdodams Holmsam grāmatu.

— Pareizi, — viņš atbildēja. — Līdz zināmam laikam viņam nekā negodīga nevar pārmest. Viņš vienmēr daudzināts kā vīrs ar dzelzs nerviem, un Indijā joprojām stāsta leģendas, kā viņš pierāpies pa izžuvušu upes gultni pie ievainota tīģera un izglābis no tā nagiem cilvēku. Ir tādi koki, Votson, kuri sākumā aug normāli līdz zināmam augstumam un tad pēkšņi negaidīti izkropļojas. Tas bieži notiek arī ar cilvēkiem. Atbilstoši manai teorijai katrs indivīds atkārto savā attīstībā visu savu senču attīstības vēsturi, un ikvienam negaidītam pavērsienam uz labo vai Jauno pusi pamatā ir kāda spēcīga ietekme, kuras pirmsākums meklējams viņa ciltsrakstos. Viņa biogrāfijā atspoguļojas visas dzimtas biogrāfija miniatūrā.

—    Mazliet fantastiska teorija.

—    Negribu to nevienam uzspiest. Šā vai tā, bet pulkvedis Morans nogājis neceļos. Indijā viņam sameties par karstu, lai gan par kādu skaļu skandālu nav dzirdēts. Pametis armiju, viņš atgriezies Londonā un šeit tūliņ iemantojis sliktu slavu. Te viņu atklājis profesors Moriartijs, kuram viņš zināmu laiku bijis bandas pārzinis. Moriartijs neskopojies ar naudu, bet Morana palīdzību izmantojis tikai divas trīs reizes, kad radusies nepieciešamība veikt tādu darbu, kas parastam noziedzniekam nav pa spēkam. Vai atceraties, kādā dīvainā nāvē mira misis Stjūarte no Lauderas 1887. gadā? Nē? Esmu pārliecināts, ka Morans tur bija pielicis roku, bet pierādīt neko nevarēja. Pulkvedis rīkojās tik izveicīgi, ka pat tad, kad Moriartija banda stājās tiesas priekšā, viņa piederību pie bandas nekādi nevarēja pierādīt.

Vai atceraties to vakaru, Votson, kad ierados pie jums un aizdarīju aizvirtņus, baidīdamies, ka uz mani šaus ar šo gaisa bisi? Jūs, bez šaubām, domājāt, ka es pārspīlēju briesmas, taču es skaidri zināju, ko daru, jo biju jau ievācis ziņas par šo teicamo ieroci un zināju, ka tas atrodas tikpat teicama šāvēja rokās. Kad mēs devāmies uz Šveici, Moriartijs ar Moranu mums sekoja, un tas bija Morans, kas lika man pārdzīvot nepatīkamās minūtes, kad gulēju klints plaisā virs Reihenbahas ūdenskrituma.

Varat iedomāties, cik kāri es lasīju angļu avīzes, kad uzturējos Francijā, jo cerēju atrast kādu iespēju iesēdināt Moranu aiz restēm. Kamēr viņš bija Londonā uz brīvām kājām, par atgriešanos nebija ko domāt. Dienu un nakti viņš apdraudētu manu dzīvību un agrāk vai vēlāk sagaidītu izdevīgu mirkli. Ko es varēju darīt? Nošaut viņu es nedrīkstēju, jo tad pats nonāktu uz tiesas sola. Griezties pie mūsu varas orgāniem arī nebija nozīmes. Tie iejauktos tikai tad, ja man būtu pret viņu skaidri pierādījumi, nevis aizdomas. Es biju bezspēcīgs kaut ko uzsākt. Taču es neapnicis sekoju kriminālnotikumiem, pārliecināts, ka reiz pienāks tā diena, kad manās rokās būs fakti, neapgāžami fakti, kas viņu apvainos. Un tad tika nonāvēts Ronalds Adērs. Beidzot bija pienācis mans laiks! Zinādams visu to, par ko jums stāstīju, es nešaubījos ne mirkli, ka tas ir pulkveža Morana darbs. Viņš bija spēlējis kārtis ar jaunekli, sekojis viņam no kluba līdz mājām un nošāvis pa vaļējo logu. Par to nebija šaubu. Jau pati lode bija pietiekams pierādījums, lai pulkvedim Moranam uzmestu cilpu kaklā. Es nekavējoties ierados Londonā. Pulkveža izlūks pamanīja mani un, kā jau paredzēju, pavēstīja par to pulkvedim. Viņš saprata, ka mana negaidītā atbraukšana ir kādā sakarā ar viņa noziegumu, un, protams, stipri uztraucās. Es biju pārliecināts, ka viņš mēģinās nekavējoties dabūt mani pie malas un liks lietā savu slepkavīgo ieroci. Tāpēc es nostādīju savā logā dubultnieku, brīdināju policiju, ka man var ievajadzēties viņas palīdzība (pie reizes, Votson, jūsu skadrais skatiens tūliņ atklāja abus policistus parādes durvīs), un ieņēmu novērošanai piemērotu posteni, tomēr man prātā nenāca, ka viņš izvēlēsies to pašu posteni uzbrukumam. Tas ir viss, dārgais Votson, un man šķiet, jums tagad viss skaidrs.

—   Vēl ne, — es atbildēju. — Jūs man nepaskaidrojāt, kāpēc pulkvedis Morans nogalināja seru Ronaldu Adēru.

—    Ak, dārgais Votson, te mēs nonākam minējumu sfērā, kur ar loģiku vien nepietiek. Katrs uz zināmo faktu pamata var radīt savu pieņēmumu, un jūsējais var būt tikpat pareizs kā manējais.

—    Tātad jums jau ir kāds pieņēmums?

—    Manuprāt, izskaidrot faktus nav grūti. Izmeklēšanā konstatēts, ka nesen pulkvedis Morans un Ronalds Adērs kā partneri laimējuši spēlē prāvu summu. Morans, bez šaubām, blēdījās — es sen zināju, ka viņš ir krāpnieks. Droši vien Adērs to atklājis savā nāves dienā. Jādomā, viņš runājis ar pulkvedi zem četrām acīm un piedraudējis atklāt visu, ja pulkvedis labprātīgi neizstāsies no kluba un neapsolīsies pamest spēli uz visiem laikiem. Nav ticams, ka tāds zaļš jauneklis kā Adērs būtu iedrošinājies uz vietas sacelt publisku skandālu un apvainot cilvēku, kas daudz vecāks par viņu un ieņem redzamu stāvokli sabiedrībā. Manuprāt, Adērs rīkojies tā, kā es domāju. Mora- nam, kurš dzīvoja no summām, ko ieguva kāršu spēlē, izslēgšana no kluba nozīmētu izputināšanu. Tāpēc viņš arī nonāvēja Adēru, turklāt nonāvēja tai brīdī, kad jauneklis, nevēlēdamies iedzīvoties uz partnera negodīgās spēles rēķina, aplēsa, cik naudas jāatdod paspēlētājiem. Viņš aizslēdza durvis, lai neviens viņu nepārsteigtu un nesāktu iztaujāt, ko nozīmē naudas kaudzītes un pierakstītie uzvārdi. Vai šāds izskaidrojums der?

—    Domāju, ka esat trāpījis naglai uz galvas.

—    Tiesā galīgi noskaidrosies, vai man ir taisnība vai nav. Lai nu kā, bet pulkvedis Morans mūs vairs neapdraudēs, fon Herdera slavenā gaisa bise rotās Skotlendjarda muzeja kolekciju, un neviens vairs netraucēs misteram Šerlokam Holmsam veltīt savu mūžu to interesanto mazo problēmu atrisināšanai, ar kurām tik bagāta sarežģītā Londonas dzīve.

NORVUDAS BUVUZŅEMEJS

— No kriminālekspertu viedokļa, — sacīja Šerloks Holmss, — Londona kļuvusi galīgi neinteresanta kopš profesora Moriartija nāves.

—   Diezin vai atradīsiet daudz godīgu londoniešu, kas jums piekritīs, — es atbildēju.

—    Tiesa, tiesa, nevar jau domāt tikai par sevi, — viņš smaidīdams teica, pieceldamies no brokastgalda. — Ieguvusi ir visa sabiedrība, zaudētājs ir tikai nabaga bezdarbnieks speciālists, kuram nav pie kā piel-ikt roku. Kamēr Moriartijs bija dzīvs, rīta avīzes bija neizsmeļamu iespēju avots. Bieži vien tas bija tikko manāms mājiens, kāda nejauša frāze, un man bija skaidrs, ka šā dižā ļaundara smadzenes atkal kaut ko plāno; tā, redzot, ka nodreb zirnekļa tīkla mala, katrs var iedomāties neganto plēsoņu tīkla centrā. Sīkas zādzības, neizskaidrojamas slepkavības, šķietami bezjēdzīgi likuma pārkāpumi — tas viss iekļāvās šā vīra vienotajā noziedzīgajā iecerē. Tolaik cilvēkam, kurš nodarbojās ar kriminālpasaules augstāko aprindu darbības pētīšanu, neviena Eiropas galvaspilsēta nesniedza tik daudz materiāla kā Londona. Bet tagad … — Viņš paraustīja plecus liekuļotā sašutumā par savu pūliņu panākumiem.

Šī saruna notika dažus mēnešus pēc Holmsa atgriešanās. Pēc viņa lūguma es pārcēlos uz veco mājokli Beikerstrītā un pārdevu savu praksi Kensingtonā. Verners, jauns ārsts, nopirka to un bez vilcināšanās samaksāja augstāko cenu, kādu iedrīkstējos uzprasīt, — šis neticamais gadījums noskaidrojās tikai pēc dažiem gadiem, kad dabūju zināt, ka Verners ir attāls Holmsa radinieks un naudu pirkšanai saņēmis no Holmsa.

Kopā aizvadītie mēneši nebūt nebija tik nabagi ar nolikumiem, kā to attēloja Holmss. Pāršķirstot savas tālaika dienasgrāmatas, es atrodu piezīmes par izdaudzināto bijušā prezidenta Muriljo dokumentu zādzību un traģēdiju uz holandiešu kuģa «Frīzlande», kur mēs ar Holmsu tikko izglābāmies no nāves. Taču mana drauga lepnajam, noslēgtajam raksturam derdzās pūļa jūsmošana, un viņš lika man apsolīties, ka nekad vairs nerakstīšu ne par viņu, ne viņa metodēm, ne sasniegumiem. Kā jau minēju, no šā solījuma es atbrīvojos tikai nesen.

Šerloks Holmss, izsacījis savu dīvaino protestu, atlaidās pret krēsla atzveltni, paņēma avīzi un tikko sāka to laiski atlocīt, kad pēkšņi atskanēja skarbs zvans un spēcīgi dobji klaudzieni, it kā pa durvīm kāds lielā satraukumā sistu ar dūri. Tad kāds ar lielu troksni ieklupa priekšnamā, uz kāpnēm norībēja aši soļi un istabā ieskrēja bāls, izpūris, aizelsies jauns vīrietis ar degošām acīm, kuras satrauktas šaudījās no manis uz Holmsu, kamēr mūsu jautājošie skatieni lika viņam attapties, ka šāds iebrukums prasa atvainošanos.

—    Piedodiet, mister Holms, — viņš stostījās, — nenosodiet mani pārāk bargi! Esmu gluži kā bez prāta. Mister Holms, es esmu nelaimīgais Džons Hektors Makfārleins.

Viņš to izsacīja tā, it kā viņa vārds varētu izskaidrot gan apmeklējuma nolūku, gan ērmīgo izturēšanos, bet mana drauga seja rādīja, ka viņam tas neko neizsaka, tāpat kā man.

—    Ņemiet cigareti, mister Makfārlein, — Holmss sacīja, piestumdams viņam tuvāk etviju. — Mans draugs doktors Votsons, vērodams šādus simptomus, noteikti parakstītu jums kaut ko nomierinošu. Laiks pēdējās dienās arī ir pārāk karsts. Nu, ja esat drusku atvilcis elpu, tad, lūdzu, atsēstieties omulīgi šinī atzveltnī un pastāstiet mierīgā garā, kas jūs esat un ko vēlaties. Jūs minējāt savu vārdu tā, it kā man vajadzētu to zināt, bet diemžēl vienīgais, ko zinu par jums, ir — ka jūs esat vecpuisis, advokāts, masons un slimojat ar astmu.

Tā kā mana drauga metodes nebija man svešas, tad, vērīgāk aplūkojis jauno vīrieti, redzēju diezgan nevīžīgo apģērbu, dokumentu vīstokli kabatā, breloku pie pulksteņ- ķēdes un apgrūtināto elpošanu, vārdu sakot, faktus, uz kuriem dibinājās Holmsa slēdzieni. Mūsu apmeklētājs, protams, bija pārsteigts.

—         Jums pilnīga taisnība, mister Holms, un piedevām es esmu pats nelaimīgākais cilvēks Londonā. Dieva dēļ, nenoraidiet mani, mister Holms! Ja viņi ieradīsies apcietināt mani, pirms pabeigšu savu stāstu, lūdziet viņus pagaidīt, lai varu izstāstīt visu patiesību. Es iešu uz cietumu ar mierīgu sirdi, ja zināšu, ka neliegsiet man savu palīdzību.

—    Jums draud apcietināšana?! — izsaucās Holmss. — Tas taču patiešām lielis … patiešām briesmīgi. Par ko jūs apvaino?

—   Par mistera Džonasa Oldeikra nogalināšanu Nor- vudā.

Mana drauga izteiksmīgā seja pauda līdzjūtību, kura, manuprāt, nebija gluži brīva no gandarījuma.

—    Nudien, jābrīnās! — viņš teica. — Vēl pirms mirkļa es sūdzējos doktoram Votsonam, ka avīzēs vairs nav neviena sensacionāla notikuma.

Mūsu apmeklētājs pastiepa trīcošo roku un paņēma Daily Telegraph, kas joprojām gulēja uz Holmsa ceļgaliem.

—    Ja jūs būtu ielūkojies šai avīzē, ser, tad jums nevajadzētu jautāt, kāpēc esmu pie jums ieradies. Man šķiet, ka mans vārds un mana nelaime tagad ir visu mutē. — Viņš parādīja mums atlocīto lapu. — Ar jūsu atļauju, mister Holms, es izlasīšu to. Klausieties! Virsraksts: «Mīklains notikums Norvudā. Pazudis labi pazīstams būvuzņēmējs. Aizdomas uz slepkavību un tīšu uguns pielaišanu. Noziedznieks atstājis pēdas.» Šīm pēdām viņi tagad seko, mister Holms, un es zinu, ka drīz viņi būs klāt. Viņi man sekoja jau no Londonas Tilta stacijas, viņiem trūka vienīgi ordera arestam. Māte to nepārdzīvos, viņas sirds to neizturēs! — Viņš izmisumā lauzīja rokas, līgodamies uz priekšu un atpakaļ.

Es ar interesi vēroju cilvēku, ko apvaino tik briesmīgā noziegumā. Viņš bija gaišmatis, glītu seju, izplūdušiem vaibstiem, baiļu pilnām zilām acīm, gludi skūts, vāju, bērnišķu muti. Viņš varēja būt gadus divdesmit septiņus vecs, pēc apģērba un izturēšanās — džentlmenis; no gaišā vasaras mēteļa kabatas rēgojās dokumentu vīstoklis, kas apliecināja viņa profesiju.

—   Izmantosim atlikušo laiku lietderīgi, — Holmss ierosināja. — Votson, izlasiet, lūdzams, to rakstu!

Zem efektīgā virsraksta, kuru Makfārleins bija mums nolasījis, bija iespiests šāds ziņojums:

«Pagājušo nakti vai šorīt agri Lejas Norvudā atgadījies kaut kas tāds, kas liek domāt par nopietnu noziegumu. Misters Džonass Oldeikrs ir labi pazīstams šai apvidū, kur viņš gadiem ilgi vadījis dažādas būves. Viņš ir vecpuisis, piecdesmit divus gadus vecs, dzīvo Dīpdinhauzā, Saiden- hemas rajonā, ielā ar to pašu nosaukumu. Kaimiņi uzskata viņu par savādnieku, noslēgtu un nesabiedrisku cilvēku. Pirms dažiem gadiem viņš pārtraucis būvuzņēmēja darbu, kurš viņu padarījis par turīgu vīru. Tomēr neliela būvmateriālu noliktava viņam vēl palikusi, un pagājušo nakti ap pulksten divpadsmitiem ugunsdzēsējiem ziņots, ka aizdegusies kāda dēļu grēda. Ugunsdzēsēji drīz ieradušies, bet sausie dēļi bijuši jau tiktāl liesmu pārņemti, ka uguni nav izdevies apdzēst un grēda sadegusi galīgi. Pirmajā acu uzmetienā varēja likties, ka tas ir ikdienišķs notikums, bet tūliņ noskaidrojās apstākļi, kas norādīja uz nopietnu noziegumu. Pārsteidzoši jau bija tas, ka ugunsgrēka vietā neieradās pats noliktavas īpašnieks; viņu sāka meklēt, bet nevarēja nekur atrast. Ielūkojoties viņa istabā, izrādījās, ka gulēt viņš nav gājis, seifs vaļā, pa grīdu izsvaidīti dažādi dokumenti, vērojamas cīņas pēdas, uz grīdas asins traipi un kaktā ozolkoka nūja, kuras rokturis notriepts ar asinīm. Ir zināms, ka vēlu vakarā misters Džonass Oldeikrs pieņēmis guļamistabā apmeklētāju — jaunu Londonas advokātu Džonu Hektoru Makfārleinu, jaunāko kompanjonu firmā «Grehems un Makfārleins» Gre- šembildingzā 424, austrumos, centra rajonā. Noskaidrots, ka nūja ir šā advokāta īpašums. Pēc policijas domām, par nozieguma motīviem nevar būt šaubu. Mēs esam pārliecināti, ka drīz varēsim pavēstīt mūsu lasītājiem jaunus sensacionālus faktus.

Vēlākas ziņas:

Klīst baumas, ka misters Makfārleins jau apcietināts kā mistera Džonasa Oldeikra slepkava. Vismaz zināms, ka apcietināšanas orderis jau parakstīts. Izmeklēšanā gūti jauni pierādījumi, kas apstiprina pašas ļaunākās aizdomas. Nelaimīgā būvuzņēmēja istabā, kura atrodas apakšstāvā, stikla durvis uz dārzu bijušas līdz galam vaļā, no tām pāri pagalmam vilkts kāds smags priekšmets uz dēļu grēdu, un tās pelnos atrasti pārogļojušies kauli. Policija nākusi pie slēdziena, ka te darīšana ar baismīgu noziegumu: slepkava nositis savu upuri guļamistabā, izņēmis no seifa dokumentus, aizvilcis upuri pie dēļu grēdas un, lai slēptu nozieguma pēdas, aizdedzinājis dēļus. Izmeklēšana uzticēta pieredzējušam Skotlendjarda speciālistam inspektoram Lestreidam, kurš jau stājies pie darba ar viņam piemītošo enerģiju un asredzību.»

Šerloks Holmss noklausījās ziņojumu par šiem neparastajiem notikumiem, aizvēris acis un salicis pirkstgalus kopā.

—    Gadījums patiešām diezgan interesants, — viņš domīgi noteica. — Bet vispirms atļaujiet apvaicāties, mister Makfārlein, kāpēc jūs vēl joprojārņ esat brīvībā, kaut gan pierādījumu pret jums ir jau pietiekami daudz, lai jūs arestētu?

—    Es dzīvoju kopā ar vecākiem Toringtonlodžā, Blek- hītā, mister Holms, bet vakar darīšanas ar misteru Ol- deikru ievilkās līdz pusnaktij, tāpēc es pārnakšņoju Norvu- das viesnīcā un braucu uz darbu no turienes. Par notikušo es dabūju zināt tikai vilcienā, izlasījis avīzē ievietoto rakstu. Es tūliņ nopratu, kādas neiedomājamas briesmas man draud, un steidzos pastāstīt jums par to. Es nebūt nešaubos, ka mani jau būtu apcietinājuši, ja es būtu ieradies kantorī vai pavadījis nakti mājās. Man sekoja kāds cilvēks no pašas stacijas un… Žēlīgais dievs, kas tad tas?

Atskanēja skarbs zvans, tad smagi soļi uz kāpnēm, viesistabas durvis atvērās — un uz sliekšņa parādījās mūsu vecais paziņa Lestreids policistu pavadībā.

—    Mister Džon Hektor Makfārlein! \

Mūsu nelaimīgais klients piecēlās bāls kā līķis.

—   Jūs esat arestēts par mistera Džonasa Oldeikra noslepkavošanu ar iepriekšēju nodomu.

Makfārleins ar izmisīgu kustību pagriezās pret mums un atkal atslīga krēslā, it kā nespētu noturēties uz kājām.

—    Vienu mirkli, Lestreid, — Holmss iejaucās, — pusstunda šurp vai turp neko negrozīs. Ļaujiet šim džentlmenim pabeigt iesākto stāstu par šo visai interesanto notikumu. Tas var palīdzēt lietas noskaidrošanā.

—    Nu, to noskaidrot nemaz tik grūti nebūs, — Lestreids nīgri atteica.

—    Bet tomēr, ja jums nav iebildumu, es labprāt noklausītos visu līdz beigām.

—    Labi, mister Holms, man grūti jums atteikt; jūs esat sniedzis policijai vairākus pakalpojumus, un Skotlendjards ir jūsu parādnieks. Tomēr es palikšu pie apcietinātā un brīdinu viņu, ka viss, ko viņš sacīs, var tikt izmantots tiesā pret viņu.

—   Es vairāk neko nevēlos kā izstāstīt visu, — klients atsaucās. — Es tikai lūdzu, lai jūs noklausāties manī un dabūjat dzirdēt skaidru patiesību.

Lestreids ielūkojās pulkstenī:

—    Dodu jums pusstundu laika.

—    Vispirms man jāpaskaidro, — Makfārleins iesāka, — ka līdz iepriekšējam vakaram es nekā nezināju par misteru Džonasu Oldeikru. Viņa vārdu gan biju dzirdējis, jo mani vecāki viņu pazina, taču sen kopš neuzturēja pazīšanos. Tāpēc biju ļoti pārsteigts, kad vakar pulksten trijos viņš ieradās manā kantorī Sitijā. Vēl vairāk mani pārsteidza viņa apmeklējuma nolūks. Viņš atnesa vairākas no bloknota izplēstas lapiņas, uz kurām bija kaut kas uzskrīpāts, — te tās ir, — un nolika man uz galda. «Tas ir mans testaments,» viņš sacīja, «es jūs lūdzu, mister Makfārlein, noformēt to, kā pienākas, es tikmēr pagaidīšu tepat.» Es apsēdos, lai pārrakstītu testamentu, un — varat iedomāties manu izbrīnu — pēkšņi ieraudzīju, ka viņš gandrīz visu savu mantu novēl man. Es pacēlu acis un redzēju, ka šis dīvainais, nelielais, seskam līdzīgais vīrelis ar baltām skropstām nolūkojas manī ar tādu kā izsmieklu. Neticēdams pats savām acīm, es izlasīju testamentu līdz galam, un tad viņš sacīja, ka esot vecpuisis bez tuviniekiem, jaunībā pazinis manus vecākus, dzirdējis par mani cildinošas atsauksmes un pārliecināts, ka viņa nauda nonāks cienīgās rokās. Es varēju tikai izstostīt dažus pateicības vārdus, tik apmulsis es biju. Testamentu pienācīgi sastādīja, apzīmogoja un parakstīja mana kantorista klātbūtnē. Te tas ir uz šā zilā papīra, bet šīs lapiņas ir melnraksts. Tad misters Oldeikrs sacīja, ka viņam mājās esot daudz visādu dokumentu — darbuzņēmuma līgumi, dažādas prasības, hipotēkas, akcijas un tā tālāk, ar ko man jāiepazīstas. Viņš sacīja, ka viņa prāts nebūšot mierīgs, kamēr viss nebūšot pienācīgi noformēts, un lūdza mani ierasties pie viņa to pašu vakaru Norvudā, paņemot testamentu līdzi, lai nokārtotu formalitātes. «Tikai atcerieties, manu zēn: ne vārda jūsu vecākiem, pirms viss būs galā! Mēs sagādāsim viņiem mazu pārsteigumu,» — tā viņš daudzināja un pat nozvērināja mani klusēt.

Jūs sapratīsiet, mister Holms, ka es nevarēju viņam neko atteikt. Viņš bija mans labdaris, un es, protams, gribēju pēc labākās sirdsapziņas izpildīt visu, ko viņš vēlas. Aizsūtīju uz mājām telegrammu, ka man svarīgas darīšanas un nevaru pateikt, kad ieradīšos. Misters Oldeikrs ielūdza mani pie sevis vakariņās pulksten deviņos, jo tad viņš būšot atgriezies. Es ilgi meklēju viņa namu, un, kad beidzot piezvanīju pie durvīm, bija jau pusdesmit. Misters Oldeikrs …

—   Vienu mirkli! — Holmss pārtrauca. — Kas jūs ielaida iekšā?

—   Kāda pusmūža sieviete, cik sapratu, viņa saimniecības vadītāja.

—   Viņa droši vien apvaicājās pēc jūsu uzvārda un tad pieteica jūs?

—   Jā.

—    Lūdzu, turpiniet!

Misters Makfārleins noslaucīja nosvīdušo pieri un stāstīja tālāk:

—    Šī sieviete ieveda mani ēdamistabā, kur bija klāts visai pieticīgu vakariņu galds. Pēc tam mēs ar misteru Oldeikru iegājām guļamistabā, kur atradās smags seifs. No tā viņš izņēma veselu kaudzi dokumentu, kurus mēs kopīgi izskatījām. Bija jau tuvu pusnaktij, kad mēs beidzām. Viņš sacīja, ka negribot traucēt saimniecības vadītāju, un izlaida mani ārā pa guļamistabas stikla durvīm, kuras visu laiku bija vaļā.

—   Vai portjeras nebija nolaistas? — Holmss apvaicājās.

—    Skaidri neatceros, bet liekas, tikai līdz pusei. Jā, tagad atceros, viņš pacēla tās, kad laida mani ārā. Es nevarēju atrast savu nūju, bet viņš teica: «Nav liela nelaime, manu zēn, es ceru, ka mēs bieži tiksimies, un nākamreiz jūs varēsiet nūju pievākt.» Kad gāju projām, seifs palika vaļā un dokumenti uz galda. Bija pārāk vēls, lai dotos uz Blekhītu, tāpēc es pārgulēju Anerlīarmzas viesnīcā. Vairāk nekā es nezinu. Par šo briesmīgo notikumu dabūju zināt šorīt no avīzēm.

—    Vai jums vēl būtu kādi jautājumi, mister Holms? — apjautājās Lestreids, kurš, klausoties Makfārleinā, vairākas reizes bija skeptiski nogrozījis galvu.

—    Vēlāk, kad būšu apmeklējis Blekhītu.

—   Jūs gribējāt teikt — Norvudu, — Lestreids pārlaboja.

—    Jā, bez šaubām, es gribēju tā teikt, — Holmss atbildēja ar mīklainu smaidu. Lestreids jau daudzkārt bija dabūjis pārliecināties, ka Holmss ar savu aso, slīpēto prātu prot ieskatīties katrā notikumā nesalīdzināmi dziļāk, nekā tas iespējams šim Skotlendjarda aģentam, tāpēc viņš ar aizdomām palūkojās uz manu draugu.

—    Man gribētos parunāties ar jums, mister Holms, — viņš sacīja. — Nu, mister Makfārlein, divi mani kon- stebli gaida uz jums pie durvīm, un lejā uz ielas ir kebs.

Nelaimīgais jaunais cilvēks piecēlās un, uzmetis mums pēdējo lūdzošo skatienu, izgāja no istabas. Policisti sekoja viņam, Lestreids palika.

Holmss paņēma testamenta melnrakstu un sāka pētīt to ar vislielāko interesi.

—   Sis dokuments liek padomāt, Lestreid, vai ne? — viņš sacīja, pasniegdams ft> Lestreidam.

Varas pārstāvis apjucis paskatījās uz dokumentu.

—    Es varu salasīt tikai pirmās divas rindiņas, tad kaut ko otrās lappuses vidū un divas noslēguma rindas. Tanīs vietās rokraksts ir gandrīz vai kaligrāfisks, pārējais ir tikai uzskrīpājums, un dažus vārdus pat nemaz nav iespējams salasīt.

—    Un ko jūs domājat par to? — jautāja Holmss.

—    Bet ko j ū s par to domājat?

—    Manuprāt, testaments rakstīts vilcienā; salasāmais raksts izdarīts stacijās, sliktais, vilcienam ejot, bet nesalasāmais — kad vilciens uziet uz pārmijām. Eksperts tūliņ sacītu, ka testaments rakstīts piepilsētas vilcienā, jo tikai liepilsētas tuvumā pārmijas seko tik bieži cita citai. Ja pieņemam, ka viņš rakstījis visu ceļu, tad varam secināt, ka viņš braucis ar ekspresi, kurš starp Norvudu un Londonas Tilta staciju apstājies tikai vienu reizi.

Lestreids sāka skaļi smieties.

—   Jūsu teorijas manam prātam pārāk gudras, mister Holms. Un kāds tam sakars ar šo notikumu?

—    Tas zināmā mērā apstiprina Makfārleina stāstu un norāda, ka Džonass Oldeikrs rakstījis savu testamentu, braukdams uz Londonu. Vai nav dīvaini, ka cilvēks raksta tik svarīgu dokumentu tādos nepiemērotos apstākļos? Tas liek domāt, ka viņš nav piešķīris šim dokumentam praktisku nozīmi. Tā rīkotos cilvēks, kurš jau iepriekš zina, ka testaments nekad nestāsies spēkā.

—   Nu jā, bet tai pašā reizē viņš parakstījis savu nāves spriedumu, — Lestreids aizrādīja.

—    Vai jūs tā domājat?

—    Un jūs ne?

—    Iespējams jau tas ir, bet man šis notikums vēl nav gluži skaidrs.

—    Nav skaidrs? Kas tad vēl var būt skaidrāks? Jauns cilvēks negaidīti dabū zināt, ka pusmūža džentlmeņa nāves gadījumā viņš manto tā īpašumu. Ko viņš dara? Nevienam ne vārda neteicis, aiziet ar kaut kādu ieganstu pie šā sava klienta, nogaida, kamēr otrais mājas iemītnieks dodas pie miera, un, palicis ar labdari divatā, nogalina viņu, sadedzina līķi dēļu grēdā un mierīgā garā pārnakšņo vietējā viesnīcā. Asins plankumi uz grīdas un uz nūjas roktura tikko saskatāmi. Viņš varbūt iedomājas, ka ticis galā bez asins izliešanas, un cer, ka, sadedzinot līķi, izdzēsīs visas slepkavības pēdas, kuras varētu norādīt uz viņa vainu. Vai viss tas durtin neduras acīs?

—    Nelaime tā, manu dārgo Lestreid, ka tas mazliet par daudz duras acīs, — Holmss sacīja. — Diemžēl jūsu pārējām izcilajām īpašībām nav pievienota iztēle, bet tomēr pamēģiniet uz mirkli iedomāties sevi šā jaunā cilvēka vietā un tad sakiet — vai jūs izdarītu slepkavību tai pašā vakarā, kad noformējāt testamentu? Vai jums neienāktu prātā, ka šo abu notikumu tuvums ir bīstams? Un vai jūs izvēlētos slepkavībai tādu reizi, kad zināms, ka jūs atrodaties namā, jo kalpone jūs ielaidusi? Un, beidzot, vai jūs uzņemtos tādas lielas pūles, lai noslēptu līķi, un pēc tam atstātu istabā savu nūju par pierādījumu, ka noziedznieks esat jūs? Atzīstieties, Lestreid, ka tas neizklausās ticami!

—    Nu, mister Holms, jūs zināt tikpat labi kā es, ka noziedznieki uztraukumā bieži rīkojas tā, kā nekad nerīkotos normālā stāvoklī. Droši vien viņam bijušas bailes atgriezties istabā. Dodiet man citu teoriju, kura labāk izskaidrotu faktus nekā manējā.

—    Es jums varu dot vai pusduci, — Holmss pasmējās. — Lūdzu, te būs viens gluži ticams un iespējams variants, kuru varu jums uzdāvināt. Kāds klaidonis iet garām un redz pa logu, ka vecākais vīrietis rāda jaunākajam, acīm redzot, svarīgus dokumentus. Jaunākais vīrietis aiziet. Klaidonis ienāk, ierauga nūju, paķer to, nosit Oldeikru, sadedzina līķi un pazūd.

—    Kāpēc klaidonim jāsadedzina līķis?

—   Kāpēc tas jādara Makfārleinam?

—   Lai iznīcinātu pierādījumus par slepkavību.

—   Varbūt klaidonis arī gribējis radīt iespaidu, ka nekādas slepkavības nav bijis.

—   Kāpēc tad klaidonis neko nav paņēmis?

—   Viņš sapratis, ka ar šiem dokumentiem neko nevarēs iesākt.

Lestreids skeptiski pašūpoja galvu, lai gan man šķita, ka viņš nav vairs tik pašpārliecināts.

—    Labi, mister Holms, meklējiet savu klaidoni, mēs tikmēr turēsimies pie Makfārleina. Nākotne parādīs, kam taisnība. Tikai ņemiet vērā šādu apstākli: ciktāl zināms, neviens dokuments nav pazudis, un Makfārleins ir vienīgais cilvēks pasaulē, kuram neko nevajadzēja ņemt, jo viņš kā likumīgs mantinieks tik un tā dabūtu visu.

Šis aizrādījums šķita ietekmējam manu draugu.

—    Negribu noliegt, — viņš sacīja, — ka daži apstākļi runā jūsu teorijai par labu. Es tikai izsacīju domu, ka iespējamas arī citas teorijas. Tomēr jums taisnība, nākotne visu izšķirs. Uz redzēšanos! Ja jums nav iebildumu, tad šodien es ieradīšos Norvudā un paskatīšos, kā jums veicas.

Līdzko Lestreids bija projām, tā mans draugs uzlēca kājās un sāka steidzīgi posties ceļam kā cilvēks, kuru gaida iemīļots darbs.

—    Vispirms, Votson, — viņš teica, velkot svārkus, — es braukšu uz Blekhītu, kā jau sacīju.

—    Kāpēc ne uz Norvudu?

—    Tāpēc, ka šai notikumā ir divas dīvainas epizodes, kuras cieši seko viena otrai. Policija kļūdās, pievērsdama uzmanību tikai otrai, jo tai ir visas nozieguma pazīmes. Man turpretim skaidrs, ka loģika prasa citu pieeju, proti, vispirms noskaidrot visu, kas saistās ar šo dīvaino, tādā steigā sastādīto testamentu, kas ir mantiniekam tik negaidīts. Iespējams, ka tad būs labāk izprotama arī otra epizode. Nē, dārgais draugs, šodien jūs man neko nevarat palīdzēt. Nekādas briesmas nedraud, citādi jau es nedotos ceļā bez jums. Ceru, ka vakarā varēšu pastāstīt, ka man izdevies kaut ko izdarīt šā jaunekļa labā, kurš man uzticējis savu likteni.

Mans draugs atgriezās vēlu vakarā, un viņa satumsusī, noraizējusies seja rādīja, ka no šārīta cerībām nav nekas palicis pāri. Kādu stundu viņš spēlēja vijoli, lai nomierinātos, beidzot nolika instrumentu pie malas un izstāstīja man savas neveiksmes.

—   Slikti, Votson, nekā sliktāka pat izdomāt nevar. Lestreida priekšā jau es turējos braši, bet, goda vārds, tā vien šķiet, ka šoreiz viņš ir uz pareizā ceļa. Nojauta velk mani uz vienu pusi, fakti — uz otru, un man pietiekami daudz iemeslu baidīties, ka angļu tiesneši vēl nav sasnieguši tādu intelektuālu līmeni, ka dotu priekšroku manām teorijām, nevis Lestreida faktiem.

—    Vai jūs bijāt Blekhītā?

—   Jā, Votson, biju un tūliņ uzzināju, ka nelaiķis Oldeikrs bijis īsts nelietis. Makfārleina tēvs bija aizbraucis meklēt dēlu, mājās bija māte — maza, apaļīga, zilacaina baiļu un sašutuma pārņemta lēdija. Protams, viņa ne uz mirkli nepielaida domu, ka dēls vainīgs, taču Oldeikra liktenis neizraisīja viņā ne pārsteigumu, ne nožēlu. Gluži otrādi, runājot par nelaiķi, viņa lietoja tādus izteicienus, kas varēja tikai pastiprināt policijas hipotēzi, jo skaidrs: ja dēls tādus bieži dzirdētu, tad tie viņu noteikti noskaņotu uz naidu un varas darbiem.

«Tas nav cilvēks, tas ir ļaunprātīgs, viltīgs zvērs,» viņa daudzināja, «tāds viņš bijis kopš jaunām dienām.»

«Vai jūs viņu pazināt jau agrāk?» es apvaicājos.

«Pat ļoti labi, viņš bija mans pielūdzējs. Paldies dievam, ka man bija tik daudz prāta, lai noraidītu viņu un apprecētu godīgu, lai arī trūcīgāku cilvēku. Mēs bijām saderinājušies, mister Holms, kad es dabūju zināt, ka viņš ielaidis putniņu krātiņā kaķi, un šī nežēlība mani tā satrieca, ka es tūliņ atsaucu saderināšanos.» Viņa pameklējās atvilktnē un pasniedza man jaunas sievietes fotogrāfiju, kuras seja bija sadurstīta un sagraizīta ar nazi. «Šo manu fotogrāfiju viņš atsūtīja manā kāzu dienā reizē ar savu lāstu,» viņa piebilda.

«Nu, bet tagad viņš jums ir piedevis, ja jau novēlējis visu savu mantu jūsu dēlam,» es aizrādīju.

«Ne man, ne manam dēlam nekas nav vajadzīgs no Džonasa, Oldeikra, vienalga, dzīva vai miruša!» viņa iekaisusi izsaucās. «Tik tiešām dievs ir debesīs, mister Holms, viņš sodīja šo ļauno cilvēku, un, kad pienāks laiks, dievs pats pierādīs, ka mana dēla rokas ir tīras no Oldeikra asinīm!»

Es izmēģinājos gan šā, gan tā, bet neko nevarēju sameklēt mūsu hipotēzei par labu. Beidzot metu mieru un devos uz Norvudu.

Dīpdinhauza ir liela, moderna, no koši sarkaniem ķieģeļiem celta villa. Tā atrodas dārzā, ielas pusē ir plašs zāliens ar lauru krūmiem gar malām. Pa labi no villas un diezgan tālu no ceļa atrodas kokmateriālu laukums, kurā noticis ugunsgrēks. Es esmu uzskicējis plānu bloknotā. Stikla durvis kreisajā pusē ved Oldeikra guļamistabā, tā ka no ielas redzams, kas tanī notiek. Tas ir vienīgais nomierinošais fakts, ko šodien izdevās konstatēt. Lestreida tur nebija, viņa vietā rīkojās seržants. Viņa ļaudīm tikko bija nācis rokās varens atradums. Viņi šorīt, rakņādamies pa sadegušās dēļu grēdas pelniem, bija bez apdegušajiem kauliem vēl uzdūrušies uz vairākām nomelnējušām metāla ripiņām. Es tās rūpīgi aplūkoju un pārliecinājos, ka tās ir bikšu pogas. Uz vienas man pat izdevās saskatīt vārdu «Haiemss» — tas ir Oldeikra drēbnieks. Tad es izpētīju zālienu, vai tur nav kādas pēdas, taču šā mēneša sausums padarījis zemi cietu kā kramu. Nekas cits nav redzams, vienīgi tas, ka caur spraugu zemajā ligustru dzīvžogā, kurš nošķir būvmateriālu laukumu no dārza, ir vilkts kāds smagums uz dēļu grēdu. Tas, protams, saskan ar policijas teoriju. Es veselu stundu zem versmainās augusta saules norā- poju pa zālienu, bet gudrāks netiku ne par peniju.

Cietis sakāvi pagalmā, gāju pārmeklēt guļamistabu. Asins plankumi ļoti bāli, tikko saskatāmi, bet neapšaubāmi svaigi. Nūju policija pievākuši, bet arī tur plankumi bijuši bāli. Nūja noteikti pieder mūsu klientam, ko viņš arī nenoliedz. Uz paklāja ir tikai būvuzņēmēja un Makfārleina pēdu nospiedumi, nekādas trešās personas pēdu nav. Tas atkal runā policijai par labu. Vārdu sakot, svaru kausi stipri vien nosveras uz viņu pusi.

Viens cerību stariņš man tomēr ir, kaut arī visai niecīgs. Es pārbaudīju seifa saturu, kurš lielākoties bija izkrauts uz galda. Papīri bija ielikti aizzīmogotās aploksnēs, policija vairākas bija atvērusi. Cik varu spriest, tiem nav nekādas lielās vērtības, un arī mistera Oldeikra bankas noguldījumu grāmatiņa nerāda, ka viņam būtu pēdējā laikā sevišķi veicies. Man tomēr šķiet, ka vairāku svarīgu papīru trūkst. Sur tur gadījās norādījumi uz nopietnākām operācijām, kas saistītas ar prāvām summām, bet attiecīgo dokumentu nebija. Ja to varētu pierādīt, tad Lestreida argumenti vērstos pret viņu pašu — jo kāpēc gan cilvēks zags to, ko neapšaubāmi drīz mantos?

Beidzot, izmeklējis visus kaktus un nekā prātīga neatklājis, es izmēģināju laimi pie saimniecības vadītājas. Misis Leksingtone ir maza, īgna, nerunīga persona ar glūnīgām, aizdomu pilnām acīm. Manuprāt, viņa varētu gan kaut ko pastāstīt, ja vien gribētu, bet man neko neizdevās no viņas izspiest. Jā, viņa ielaidusi misteru Makfārleinu pusdesmitos. Kaut viņai roka būtu tobrīd nokaltusi, tad viņš nebūtu ticis iekšā! Gulēt viņa aizgājusi pusvienpadsmitos. Viņas istaba atrodas otrā mājas galā, nekādu troksni viņa nav dzirdējusi. Cik viņa atceras, platmali un nūju Makfārleins atstājis priekštelpā. Viņa pamodusies no kliedzieniem: «Deg, deg!» Protams, viņas nabaga dārgais saimnieks ir noslepkavots. Vai viņam bijuši ienaidnieki? Kam gan to nav, bet misters Oldeikrs dzīvojis visai noslēgti, un cilvēki viņu apmeklējuši tikai darīšanās. Par pogām viņa izsacījās, ka tās esot no uzvalka, kas misteram Oldeikram iepriekšējā dienā bijis mugurā. Dēļi grēdā bijuši ļoti sausi, jo veselu mēnesi nav lijis lietus. Tie uzliesmojuši mirklī kā pulveris, un, kad viņa noskrējusi ugunsgrēka vietā, tad liesmojusi jau visa grēda. Tiklab viņa, kā ugunsdzēsēji saoduši gruzdošas gaļas smaku. Par mistera Oldeikra papīriem vai personiskām darīšanām viņai nekas nav zināms.

Tāda ir mana atskaite par šodienas neveiksmēm, dārgais Votson. Un tomēr, tomēr … — Viņa smalkās, nervozās rokas sažņaudzās dūrēs, un viņš dedzīgā pārliecībā turpināja: — Es zinu, ka te ir darīšanas ar negodīgu spēli. Es to jūtu ar visu savu būtni. Kaut kas vēl nav atklāts, un Oldeikra saimniece to zina. Viņas izturēšanās ir tik nīgri stūrgalvīga kā cilvēkam ar netīru sirdsapziņu. Bet ko par to runāt, Votson! Ja mums nepalīdzēs kāds laimīgs gadījums, tad šī Norvudas lieta neietilps mūsu panākumu hronikā, ar kuru, kā jau paredzu, agri vai vēlu tiks pārbaudīta mūsu lasītāju pacietība.

—   Bet zvērinātie taču rēķināsies arī ar to, kādu iespaidu atstāj attiecīgais cilvēks, — es iebildu.

—    Uz ārieni bīstami paļauties, dārgais Votson. Atcerieties to baismīgo slepkavu, Bertu Stīvensu, kurš gribeja, lai mēs viņu paglābjam 1887. gadāl Viņš taču bija tik piemīlīgs un pieklājīgs kā īsts svētdienas skolas audzēknis.

—    Tiesa gan.

—   Ja mēs neatradīsim pietiekami nopietnus pierādī- mus, tad Makfārleinam nāve neizbēgama. Grūti atrast visā šinī lietā kaut ko tādu, kas nevērstos pret viņu, un, jo vairāk tanī iedziļinās, jo policijas pozīcija kļūst stiprāka. Tomēr bankas grāmatiņā es atklāju kādu interesantu faktu, kas var noderēt mums par izejas punktu tālākai izmeklēšanai. Visu pagājušo gadu misters Oldeikrs izmaksājis prāvas summas kādam misteram Kor- neliusam, tā ka īstenībā Oldeikrs patlaban ir gluži tukšā. Interesanti, kas ir šis Korneliuss, ar kuru bijušais būvuzņēmējs slēdzis tik solīdus darījumus? Varbūt tam ir kāds sakars ar pašreizējo notikumu? Korneliuss varētu būt mākleris, taču es neatradu nevienas kvīts par tik lielu summu saņemšanu. Vajadzēs ievākt ziņas .bankā par šo džentlmeni. Taču baidos, mans draugs, ka mūs gaida bēdīgs noslēgums: Lestreids pakārs mūsu klientu, un Skotlendjards beidzot svinēs uzvaru pār mums.

Nezinu, vai Šerloks Holmss vispār gulēja tonakt, jo, kad no rīta ierados brokastīs, viņš sēdēja aiz galda bāls un novārdzis, ar tumšiem lokiem ap drudžaini degošajām acīm. Ap krēslu uz paklāja mētājās cigarešu gali un rīta avīzes, bet uz galda — atplēsta telegramma.

—   Ko jūs teiksiet par to, Votson? — viņš jautāja, at- sviezdams to manā galda pusē.

Tā bija no Norvudas un skanēja šādi:

«Atrasti jauni svarīgi pierādījumi. Makfārleina vaina galīgi pierādīta. Ieteicu mest mieru izmeklēšanai. Lestreids.»

—    Tas skan visai nopietni, — es sacīju.

—   Mūsu Lestreids dzied kā gailis uzvaras priekā, — Holmss, rūgti pasmīnēdams, atbildēja. — Un tomēr mest mieru par agru. Jebkuram nopietnam pierādījumam ir sava otrā puse, un tā var dot izmeklēšanai pilnīgi pretēju virzienu. Brokastojiet, Votson, un brauksim abi uz Norvudu! Manuprāt, šoreiz man vajadzīga tiklab jūsu sabiedrība, kā jūsu morālais atbalsts.

Holmss brokastīm nepieskārās — šis apbrīnojamais cilvēks spraiga garīga darba brīžos nedomāja par ēšanu. Paļaudamies uz savu dzelžaino izturību, viņš neēda un negulēja, kaut gan bieži gadījās, ka viņš tikko turējās kājās aiz vārguma. «Patlaban es nevaru šķiest enerģiju gremošanai,» viņš mēdza atbildēt, kad es ar ārsta tiesībām uzstājos, lai viņš ēstu. Tāpēc es nebrīnījos, kad viņš pat acis nepameta uz brokastīm. Līdzko es paēdu, mēs devāmies uz Norvudu. Skaudru izjūtu cienītāji joprojām drūzmējās ap Dīpdinhauzu, kas izrādījās tieši tāda priekšpilsētas villa, kādu biju iztēlojies pēc Holmsa stāsta. Vārtos mūs ar priekā pietvīkušu seju gaidīja Lestreids; viņš izturējās kā īsts uzvarētājs.

—    Kas ir, mister Holms, vai pierādījāt, ka mēs esam kļūdījušies? — viņš smiedamies uzsauca. — Vai atradāt savu klaidoni?

—   Es vēl neesmu nācis pie galīga slēdziena, — mans draugs atbildēja.

—    Toties mēs esam, un šodien spīdoši pierādījies, ka mūsu slēdziens ir pareizs; jums nāksies atzīt, mister Holms, ka šoreiz mēs esam jūs apsteiguši.

—   Spriežot pēc jūsu izskata, laikam patiešām noticis kaut kas neparasts.

Lestreids palaida skaļu smieklu.

—    Jums nepatīk paspēlēt, mister Holms, vai ne? Ko lai dara, vienmēr jau nevar plūkt laurus. Kā jums šķiet, doktor Votson? Nāciet iekšā, džentlmeņi, es jums sniegšu neapstrīdamu pierādījumu, ka Makfārleins ir pastrādājis šo noziegumu.

Viņš ieveda mūs pa gaiteni tumšajā priekštelpā.

—    Te ienāca Makfārleins pēc savas cepures, kad bija pastrādājis noziegumu. Paskatieties šeit! — Ar teatrālu kustību viņš uzrāva sērkociņu, un mēs ieraudzījām uz baltās sienas tumšu plankumu. Tuvāk ielūkojoties, es redzēju, ka tas ir skaidri redzams asiņaina īkšķa nospiedums.

—    Paskatieties uz to ar lupu, mister Holms!

—    Es to daru.

—    Jums ir zināms, ka pasaulē nav divu vienādu īkšķa nospiedumu?

—   Esmu par to dzirdējis.

—   Tad esiet tik laipns, salīdziniet šo nospiedumu uz sienas ar nospiedumu vaskā, ko es šorīt pavēlēju noņemt no Makfārleina īkšķa.

Pat bez lupas bija redzams, ka abi nospiedumi pilnīgi vienādi. Es sapratu, ka mūsu nelaimīgais klients ir pazudis cilvēks.

—   Viss ir skaidrs, — Lestreids svinīgi noteica.

—   Jā, viss skaidrs, — man nevijus izlauzās.

—    Pavisam skaidrs, — Holmss sacīja.

Viņa balsī es saklausīju kaut ko neparastu un pacēlu galvu. Holmsa seja bija pilnīgi pārvērtusies. Tā trīsēja aizturētos smieklos, acis mirdzēt mirdzēja. Es nopratu, ka viņš valdās visiem spēkiem, lai nesāktu skali smieties.

—           Ak vai, ak vai! — viņš beidzot sacīja. — Kas to būtu domājis! Cik mānīga var būt āriene! Tāds patīkams jauns cilvēks! Tā būs mums mācība, lai nepaļaujamies uz saviem iespaidiem, vai ne, Lestreid?

—          Jā, viens otrs no mums jau kļuvis pārāk iedomīgs uz sevi, mister Holms, — Lestreids atbildēja.

Šā vīra nekaunība jau pārsniedza visas robežas, bet mums nebija ko iebilst.

—           Pats dievs, acīm redzot, parūpējies, lai šis jauneklis, ņemdams cepuri no pakaramā, piespiež labās rokas īkšķi pie sienas. Cik dabiska kustība, nudien! — Arēji Holmss šķita pilnīgi mierīgs, bet viņa augums bija sasprindzis kā atspere aiz apspiestā satraukuma. — Pie reizes, Lestreid, kas izdarīja šo vērtīgo atklājumu?

—          Saimniece, misis Leksingtone. Viņa parādīja šo plankumu konsteblam, kurš nakti dežurēja.

—    Kur atradās konstebls?

—          Savā postenī guļamistabā, kur tika izdarīts noziegums; viņš uzmanīja, lai tur nekas netiktu aizskarts.

—   Kāpēc policija nepamanīja šo nospiedumu vakar?

—          Mums nebija sevišķu iemeslu tik rūpīgi pārbaudīt priekštelpu. Bez tam plankums te nemaz tā neduras acīs.

—          Jā, jā, protams. Un jūs nešaubāties, ka šis plankums te bija arī vakardien?

Lestreids paskatījās uz Holmsu kā uz prātā jukušu. Jāatzīstas, ka mana drauga jautrā seja un ērmīgais jautājums pārsteidza arī mani.

—           Vai tad jūs domājat, ka Makfārleins nakts vidū iznācis no cietuma, lai pastiprinātu pierādījumus pret sevi? — Lestreids jautāja. — Visā pasaulē neatradīs tādu ekspertu, kurš mēģinātu noliegt, ka tas ir Makfārleina īkšķa nospiedums.

—   Tas ir neapšaubāmi viņa īkšķa nospiedums.

—    Nu, tad šai lietai varam pielikt punktu. Es esmu praktisks cilvēks, mister Holms, un, kad man ir fakti, tad es taisu slēdzienu. Ja jums vēl ko ievajadzētos no manis, tad es būšu viesistabā un rakstīšu atskaiti.

Holmss jau bija atguvis savu parasto aukstasinību, taču man šķita, ka viņa acīs vēl redzamas jautras dzirkstis.

—    Jā, tas ir visai bēdīgi, Votson, — viņš piezīmēja, — un tomēr Makfārleins varēs pateikties tieši šim gadījumam par savu glābiņu.

—    Man prieks to dzirdēt, — es līksmi atsaucos. — Es jau baidījos, ka viss pagalam.

—    Tāds secinājums būtu priekšlaicīgs, dārgais Votson. Sim pierādījumam, kuram mūsu draugs Lestreids piešķir tik lielu nozīmi, ir viens patiesi nopietns trūkums.

—    Patiešām, Holms? Un kāds tas ir?

—    Tāds: es zinu, ka vakar, kad pārmeklēju priekštelpu, šā nospieduma uz sienas nebija. Un tagad, Votson, iesim mazliet pastaigāties saulītē!

Samulsis, bet jau juzdams sirdī mostamies cerību, es devos kopā ar Holmsu dārzā. Viņš apgāja apkārt mājai, vērīgi aplūkodams to. Pēc tam mēs iegājām iekšā un izstaigājām visas telpas no pagraba līdz bēniņiem. Lielākā daļa istabu bija nemēbelētas, taču Holmss rūpīgi aplūkoja arī tās. Otrā stāva gaitenī, kurā atradās trīs neizmantotas guļamistabas, viņam atkal uznāca smieklu lēkme.

—    Šis gadījums zināmā mērā ir patiešām vienreizējs, — viņš sacīja. — Šķiet, pienācis laiks darīt zināmus mūsu atklājumus arī mūsu draugam Lestreidam. Viņš mazliet uzjautrinājās uz mūsu rēķina, un nu būs mūsu kārta viņam to atmaksāt, ja esmu šo mīklu pareizi atminējis. Jā, jā, tagad es zinu, ko tā visu izkārtot!

Skotlendjarda inspektors joprojām sēdēja viesistabā un rakstīja, kad Holmss viņu pārtrauca darbā.

—   Jūs laikam rakstāt atskaiti par šo gadījumu, — viņš uzrunāja Lestreidu.

—   Pilnīgi pareizi.

—   Vai jums nerādās, ka tas mazliet priekšlaicīgi? Man tā vien šķiet, ka izmeklēšana vēl nav galā.

Lestreids pārāk labi pazina manu draugu, lai palaistu viņa vārdus garām neievērotus. Viņš nolika spalvaskātu un ziņkāri palūkojās Holmsā.

—    Ko jūs gribat sacīt, mister Holms?

—   To, ka ir kāds svarīgs liecinieks, kuru jūs vēl neesat redzējis.

—   Vai jūs varat atgādāt viņu šurp?

—   Domāju, ka varu.

—    Tad dariet to!

—   Tūliņ. Cik jums ir konsteblu šai namā?

—   Trīs.

—          Lieliski! — Holmss noteica. — Ceru, ka tie ir braši, spēcīgi vīri ar skalām balsīm?

—    Domāju gan, tikai nesaprotu, kāda te nozīme viņu

balsīm.

—          Es jums palīdzēšu to noskaidrot un vēl šo to citu arī, — Holmss sacīja. — Esiet tik laipns un sasauciet jūsu vīrus kopā, tad varēsim sākt.

Pēc piecām minūtēm visi trīs konstebli bija klāt.

—           Šķūnī ir salmi, — Holmss viņus uzrunāja, — un es jūs lūgšu atnest pāris klēpju. Tas mums ļoti palīdzēs tikt pie nepieciešamā liecinieka. Liels paldies. Ceru, ka jums ir sērkociņi, Votson. Un nu, mister Lestreid, es lūgšu visus sekot man.

Kā jau sacīju, otrā stāvā bija plašs gaitenis un trīs tukšas guļamistabas. Šerloks Holmss aizveda mūs vienā gaiteņa galā. Policisti smīnēja, Lestreids blenza manā draugā. Inspektora sejā pārsteigums mijās te ar gaidām, te ar sašutumu. Holmss stāvēja mūsu priekšā kā burvju mākslinieks, kurš grasās rādīt trikus.

—           Esiet tik laipns, Lestreid, aizsūtiet vienu no saviem ļaudīm, lai atnes divus spaiņus ūdens. Sakraujiet salmus uz grīdas, tālāk no sienām. Tā, nu viss kārtībā!

Lestreida seja piesarka dusmās.

—          Vai gribat dzīt jokus ar mums, mister Šerlok Holms? — viņš nenocietās. — Ja jums kas zināms, tad to var pateikt arī bez šādām cirka izdarībām!

—           Es jums galvoju, mans mīļais Lestreid, ka man ir svarīgi iemesli tā rīkoties. Jūs droši vien atceraties, kā pirms dažām stundām āzējāt mani, kad laime uzsmaidīja jums, tāpēc neņemiet ļaunā šo manu mazo teātra izrādi. Lūdzu, Votson, atveriet logu un pielaidiet salmiem uguni!

Es izpildīju šo rīkojumu, vējš ielauzās gaitenī, sausie salmi uzliesmoja sprakšķēdami, un gaitenis pieplūda pilns ar ziliem dūmiem.

—          Tagad redzēsim, vai izdosies dabūt jums trūkstošo liecinieku, Lestreid. Vai varu lūgt jūs saukt visus reizē — «Deg»? Viens, divi, trīs .. .

—    Deg! — mēs ieaurojāmies.

—    Paldies. Velreiz, ludzu!

—    Deg!

—    Velreiz, džentlmeņi, visi kopa!

—          Deg! Deg! — Šie auri droši vien izskanēja pa visu Norvudu.

Kliedziens vēl nebija lāgā apklusis, kad notika kaut kas necerēts. Šķietami solīdajā sienā gaiteņa galā pēkšņi atsprāga vaļā durvis, un pa tām kā trusis no migas izspruka ārā neliels, nīkulīgs vīrelis.

—          Vareni! — Holmss aukstasinīgi noteica. — Votson, uzgāziet salmiem spaini ūdens. Pietiek! Lestreid, atļaujiet jūs iepazīstināt ar galveno iztrūkstošo liecinieku, misteru Džonasu Oldeikru.

Lestreids mēmā izbrīnā blenza jaunpienācējā. Tas mirkšķināja acis spilgtajā gaismā un dūmos, mezdams skatienus te uz mums, te uz kūpošajiem salmiem. Viņam bija ļoti nepievilcīga seja — blēdīga, ļauna, plēsonīga; zem baltajām skropstām šaudījās gaišpelēkas ačeles.

—          Ko tas nozīmē? — Lestreids beidzot atguva valodu. — Ko jūs tur darījāt visu laiku, ko?

Oldeikrs mulsi ieķiķinājās, bet tad sarāvās no niknumā piesarkušā inspektora zvērojošā skatiena.

—   Es nekā ļauna nedarīju.

—          Nekā ļauna! Jūs esat darījis visu iespējamo, lai nevainīgu cilvēku novestu pie karātavām. Nebijis te šā džentlmeņa, tad jums tas būtu ari izdevies.

Vīrelis sāka činkstēt:

—   Tad nē jel, ser, tas bija tikai tāds mazs joks!

—           Mazs joks, jā? Nu, mēs ar jums jokus vis nedzīsim. Aizvediet viņu uz viesistabu un apsargājiet, kamēr ieradīšos. Mister Holms, — viņš turpināja, kad policisti bija izgājuši, — es nevarēju runāt apakšnieku klātbūtnē, bet nu es teikšu, un lai doktors Votsons to ari dzird, — jūs izdarījāt brīnumu, kaut gan man vēl tagad nav skaidrs, kā jūs visu atklājāt. Jūs izglābāt nevainīga cilvēka dzīvību un novērsāt šausmīgu skandālu, kas būtu iznīcinājis manu reputāciju Skotlendjardā.

Holmss pasmaidīja un uzsita viņam uz pleca.

—          Iznīcinātas reputācijas vietā, dārgais ser, jūs gaida slavas kalngali. Palabojiet šo to atskaitē, un visi sapratīs, cik grūti apvest ap stūri inspektoru Lestreidu.

—    Un jūs negribat, lai atskaitē piemin jūs?

—    Nekādā gadījumā! Mans darbs ir reizē mans atalgojums. Varbūt kādreiz ari mani pieminēs ar labu vārdu, kad es Jaušu savam biogrāfam ķerties pie spalvas. Kā jums šķiet, Votson? Bet nu apskatīsim to alu, kur šī žurka slēpās!

Aiz šķietami biezā apmetuma atradās saplākšņu siena ar mākslīgi ierīkotām durvīm, kuras veda sešas pēdas garā kambarītī, kas bija atdalīts no masīvās ārsienas. Gaisma iespīdēja no bēniņiem pa siju spraugām. Telpā bija novietota gulta, krēsls un galdiņš, uz plaukta pārtikas krājumi, ūdens, dažas grāmatas un dažādi dokumenti.

—    Lūk, ko nozīmē būt būvuzņēmējam, — Holmss sacīja, kad iznācām ārā. — Šo mazo paslēptuvi, acīm redzot, zināja vienīgi viņa saimniece, kuru es jums, Lestreid, ieteiktu bez kavēšanās pievienot savām trofejām.

—   Labprāt pieņemu jūsu padomu, mister Holms. Bet kā jūs nācāt uz domām par slēptuvi?

—    Man bija aizdomas, ka šis tips slēpjas pats savā namā. Kad es pārliecinājos; ka otrā stāva gaitenis ir sešas pēdas īsāks par pirmā stāva gaiteni, tad man bija skaidrs, kur var atrasties slēptuve. Es biju pārliecināts, ka viņš neizturēs, dzirdēdams, ka namā ugunsgrēks. Protams, mēs būtu varējuši gluži vienkārši ieiet slēptuvē un apcietināt viņu, bet man gribējās mazliet paāzēt šo veco nelieti, lai viņš pats izlien dienas gaismā. Turklāt es negribēju palikt parādā jums, Lestreid, par jūsu šārīta zobgalībām.

—    Jūs man atmaksājāt ar uzviju, ser. Bet kā jūs vispār nācāt uz domām, ka viņš slēpjas šeit?

—    To man pateica īkšķa nospiedums, Lestreid. Atcerieties, jūs sacījāt, ka nu viss ir skaidrs; jums bija taisnība, tikai citā nozīmē. Es zināju, ka dienu iepriekš nekāda nospieduma uz sienas nebija. Es pievēršu lielu uzmanību dētajām, kā jūs jau būsiet ievērojis, un, rūpīgi aplūkojis priekštelpu, pārliecinājos, ka sienas pilnīgi tīras. Tātad nospiedums varēja parādīties tikai naktī.

—    Bet kā tas bija izdarāms?

—    Pavisam vienkārši. Kad Oldeikrs ar Makfārleinu lika papīrus aploksnēs un aizzīmogoja tās, varēja gadīties, ka jauneklis netīšām, pats nemanot, uzspiež pirkstu uz mīkstas lakas. Varēja gadīties arī, ka Oldeikrs tīšām pabāž viņam zem rokas aploksni ar svaigu laku. Vēlāk, sēdēdams savā midzenī, Oldeikrs aptvēra, ka ar šāda nospieduma palīdzību var sagādāt neapgāžamu pierādījumu pret Makfārleinu. Dabūt vaskā nospiedumu no lakas, iedurt pirkstā adatu, lai uzpilinātu pāris lāšu asiņu uz lakas, piespiest to pie sienas vai likt to izdarīt saimniecei — tas jau pārāk viegli. Ja pārbaudīsiet dokumentus, kurus Oldeikrs pievācis, varu derēt, ka atradīsiet aploksni ar īkšķa nospiedumu lakā.

—    Apbrīnojami! — Lestreids izsaucās. — Apbrīnojami! Kad jūs to tā izklāstāt, tad man viss skaidrs kā diena. Bet kāpēc viņam bija vajadzīgs šis teātris, mister Holms?

Es klusībā smējos, vērodams, kā Lestreids pamazām pārvērtās: uzpūtīga uzvarētāja vietā nu bija godbijīgs un bikls skolnieks.

—    To izskaidrot nav pārāk grūti. Šim džentlmenim, kas gaida mūs lejā, ir ļaunprātīgs, cietsirdīgs un atriebīgs raksturs. Vai jūs zināt, ka viņš kādreiz bildinājis Mak- fārleina māti un ticis noraidīts? Protams, ka nezināt! Es taču sacīju, ka vispirms jābrauc uz Blekhītu un tikai pēc tam uz Norvudu. Noraidījumu viņš uzskatījis par lielu apvainojumu, un visu mūžu viņa ļaunais, viltīgais prāts plānojis atriebību. Pēdējos pāris gados viņa labklājība sašķobījusies — laikam aiz kādām slepenām spekulācijām —, un viņš sapratis, ka no bankrota neizbēgs. Viņš nolemj apšmaukt savus kreditorus un izraksta čekus par lielām summām kādam misteram Korneliusam, kurš, pēc manām domām, ir viņš pats. Es vēl neesmu izsekojis šo čeku likteni, bet nešaubos, ka nauda pārskaitīta uz Kor- neliusa vārda kādā provinces pilsētiņas bankā un ka Oldeikrs laiku pa laikam tur ieradies. Viņš, pārmainīdams vārdu, būtu pievācis savu naudu, nozudis no šejienes un sācis dzīvi kaut kur citur.

—    Tas izklausās ticami.

—    Viņam būs ienācis prātā, ka, šādā veidā izbēgot no kreditoriem, viņš var arī pamatīgi atriebties senajai iecerētajai, ja izdosies radīt iespaidu, ka viņu nogalinājis bijušās līgavas vienīgais dēls. Tas ir neģēlības meistardarbs, un viņš to arī pienācīgi īstenojis. Izdoma par testamentu, kas būtu motīvs slepkavībai, apciemojums naktī, par ko pat vecāki nekā nezina, «aizmirstā» nūja, asinis, kaut kāda dzīvnieka atliekas un pogas pelnos — viss izstrādāts nevainojami. Tas bija tāds tīkls, no kura vēl pirms dažām stundām es nezināju, kā paglābt Makfār- leinu. Taču Oldeikram pietrūka īstam māksliniekam nepieciešamās mēra sajūtas, apziņas, kad jāpieliek punkts. Viņam iegribējās papildināt savu jau tā pilnīgo darbu, savilkt cilpu vēl ciešāk ap nelaimīgā upura kaklu, viņš pārcentās un sabojāja visu. Iesim lejā, Lestreid, man gribas viņam šo to vēl pajautāt.

Šis zemiskais radījums sēdēja savā viesistabā; abpus krēsla stāvēja policisti.

—    Tas bija joks, dārgais ser, tikai joks, nekas vairāk, — viņš atkal atsāka činkstēšanu. — Ticiet man, ser, es noslēpos tikai tāpēc, lai redzētu, kā mani draugi reaģēs uz manu nozušanu. Jūs taču nedomāsiet, ser, ka es būtu pieļāvis, lai nabaga Makfārleinam nodara pārestību.

—   To izšķirs tiesa, — Lestreids svarīgi sacīja. — Pagaidām jūs apcietina kā apvainotu sazvērestībā, ja ne tīšā slepkavībā.

—    Jūsu kreditori droši vien pieprasīs konfiscēt mistera Korneliusa tekošo rēķinu bankā, — Holmss ierunājās.

Vīrelis sarāvās un pievērsa naidā degošās acis manam draugam.

—    Redzu, ka par visu man lielākoties jāpateicas jums, — viņš izšņāca. — Varbūt kādreiz man izdosies nolīdzināt šo parādu,

Holmss iecietīgi pasmaidīja.

—    Domāju, ka tuvākajos gados jūs būsiet ļoti aizņemts. Pie reizes, ko jūs ielikāt dēļu grēdā kopā ar vecajām biksēm? Nosprāgušu suni, pāris trušu vai ko citu? Jūs negribat atbildēt? Cik tas nelaipni no jūsu puses! Man gan šķiet, ka ar diviem trušiem pilnīgi pietiek ir asins traipiem, ir kauliem. Ja kādreiz rakstīsiet par šo Norvudas lietu, Votson, tad varat droši minēt trušus.

MELNAIS PĪTERS

Nekad vēl nebiju redzējis savu draugu tādā ga- rigo un fizisko spēku plaukumā kā 1895. gadā. Viņa popularitāte auga augumā, prakse aizvien jo paplašinājās, bet aiz cieņas pret citu noslēpumiem es neuzskaitīšu visas tās izcilās personas, kuras spēra soli pār mūsu neievērojamā dzīvokļa slieksni Beikerstrītā. Jāpiemin, ka Holmss, kā visi lieli mākslinieki, strādāja vienīgi aiz mīlestības uz mākslu. Neesmu dzirdējis (atskaitot gadījumu ar Holder- nesas hercogu), ka viņš būtu pats pieprasījis atlīdzību par saviem nesamaksājamiem pakalpojumiem. Viņš bija tik nesavtīgs vai tik neatkarīgs, ka nereti atteicās sniegt palīdzību bagātiem un dižciltīgiem klientiem, ja nesaskatīja nekā interesanta viņu noslēpumu atrisināšanā, bet nedēļām ilgi cītīgi noņēmās ar kāda nabaga grūtdieņa lietu, ja tā bija tik mīklaina un satraucoša, ka spēja iesvelt viņa iztēli un dot viņam iespēju likt lietā savu meistarību.

Šai ievērības cienīgajā 1895. gadā Holmss atrisināja veselu virkni interesantu un savdabīgu problēmu, sākot ar kardināla Toskas pēkšņās nāves cēloņa noskaidrošanu (pēc Vatikāna īpašās vēlēšanās) un beidzot ar atklājumu, ka īstendas ļaunais gars, ko policija sensenis meklē, ir izdaudzinātais kanārijputniņu treneris Vilsons. Šiem abiem daudzkārt pieminētajiem gadījumiem sekoja traģēdija Vudmenslijā: kapteinis Pīters Kērijs bija gājis bojā visai baismīgos un noslēpumainos apstākļos. Manās piezīmēs par Šerloka Holmsa darbību rastos liels robs, ja tanīs trūktu stāsta par šo ļoti neparasto notikumu.

Jūlija pirmajā nedēļā mans draugs tik bieži un uz tik ilgu laiku sāka pamest mājas, ka es sapratu: viņš nodarbojas ar kaut ko visai nopietnu. Šinī laikā pie mums vairākkārt iegriezās visādi skarbi un neaptēsti vīri, meklēdami kapteini Bezilu. Es nopratu, ka Holmss, slēpdamies aiz kādas no savām neskaitāmajām maskām un izdomāta uzvārda, vāc dažādas svarīgas ziņas, kas nepieciešamas kāda jautājuma noskaidrošanai. Dažādās Londonas malās viņam bija vismaz piecas nomaļas vietiņas, kur viņš varēja netraucēts pārveidot izskatu. Holmss man nekā nebija stāstījis, ar ko tagad nodarbojas, un es neesmu tas cilvēks, kas par varītēm centīsies kaut ko izdibināt. Taču Holmss pilnīgi negaidīti lika man noprast, kādā virzienā strādā.

Viņš bija torīt izgājis no mājām pirms brokastīm, un es patlaban sēdos pie galda, kad viņš pēkšņi ienāca istabā ar cepuri galvā, turēdams padusē milzīgu harpūnu kā lietussargu.

—    Velns ar ārā, Holms! — es izsaucos. — Vai jūs patiešām staigājāt pa Londonu ar šādu rīku padusē?

—    Nē, es tikai aizbraucu pie miesnieka.

—    Pie miesnieka?

—    Jā, un atgriežos mājup ar varenu ēstgribu. Fiziski vingrinājumi pirms brokastīm ir ļoti derīgi, dārgais Votson, taču varu likt galvu ķīlā, ka jūs neparko neuzminēsiet, ar kādiem vingrinājumiem es nodarbojos.

—    Tad jau labāk necentīšos minēt.

Holmss ķiķinādams ielēja sev kafiju.

—    Būtu jūs ieskatījies telpā aiz Alardaisa veikala, tad jūs būtu redzējis pie griestiem pakārtu cūkas rumpi un kādu džentlmeni, kurš, nometis svārkus, ar sviedriem vaigā pūlas iztriekt harpūnu tam cauri. Šis enerģiskais vīrs biju es, un pārliecinājos, ka es to ar vienu triecienu nevaru izdarīt. Vai jums nav interese pamēģināt?

—   Ne par kādu naudu pasaulē! Bet kāpēc jūs ar to nodarbojāties?

—    Tam zināms sakars ar mīklaino notikumu Vudmen- slijā. A, Hopkins, es vakar vakarā saņēmu jūsu telegrammu un jau gaidīju jūs. Nāciet iekšā, mēs tūliņ ieturēsim brokastis!

Istabā ienāca slaids, kustīgs gadus trīsdesmit vecs vīrietis vienkāršā vadmalas uzvalkā, taču viņa stāja liecināja, ka viņš paradis nēsāt militāru formu. Es tūliņ pazinu Stenliju Hopkinsu, jaunu policijas inspektoru, uz kuru Holmss lika lielas cerības. Hopkinss savukārt uzskatīja sevi par slavenā detektīva mācekli un jūsmoja par Holmsa metodēm.

Hopkinsa seja bija sadrūmusi; viņš atsēdās klubkrēslā pavisam nošļucis.

—   Nē, pateicos, ser, esmu jau brokastojis. Gulēju pa nakti pilsētā, jo vakar iebraucu sniegt ziņojumu.

—    Par ko jums bija jāziņo?

—   Par neveiksmi, ser, pilnīgu neveiksmi.

—   Vai neesat ticis nevienu soli tālāk?

—   Neesmu.

—   Patiešām? Redzams, man pašam vajadzēs ķerties pie šīs lietas.

—    Dieva dēļ, dariet to, mister Holms! Man pirmo reizi uzticējuši tik svarīgu uzdevumu, un es nespēju to izpildīt. Es jūs lūdzu, palīdziet!

—    Labi, labi. Es sīki iepazinos ar visiem izmeklēšanas materiāliem. Pie reizes, ko jūs domājat par tabakas maku, kas atrasts nozieguma vietā? Vai tanī neslēpjas visa šā notikuma atslēga?

Likās, Hopkinss ir pārsteigts.

—    Tabakas maks pieder nogalinātajam, ser. Tanī iešūti viņa iniciāļi. Tas ir no roņādas, un visiem zināms, ka nelaiķis gadiem ilgi nodarbojies ar roņu medībām.

—    Bet pīpi jūs taču neatradāt.

—    Tiesa, ser, pīpi mēs neatradām — viņš patiešām smēķējis ļoti reti. Bet varbūt viņš turēja makā tabaku saviem draugiem?

—    Tas varētu būt. Es gan tikai tāpēc ieminējos par maku, ka tieši to būtu ņēmis par izejas punktu, ja pats nodarbotos ar šīs mīklas atrisināšanu. Bet mans draugs doktors Votsons nezina šo notikumu, un arī man nebūtu iebildumu noklausīties par to vēlreiz. Pastāstiet mums dažos vārdos pašu galveno!

Stenlijs Hopkinss izvilka no kabatas šauru papīra strēmeli.

—    Manā rīcībā ir daži dati par nelaiķi kapteini Pīteru Kēriju. Viņš dzimis 1845. gadā, tātad piecdesmit gadus vecs. Viņu uzskatījuši par drosmīgāko un veiksmīgāko roņu un valzivju mednieku. 1883. gadā viņš vadījis ar tvaiku dzītu medību kuģi «Jūras vienradzis», kas pierakstīts Dandijas ostā. Tai gadā viņam bijuši daudzi veiksmīgi reisi, bet nākamajā gadā viņš pateicis jūrai ardievas. Pec tam vairākus gadus ceļojis un beidzot nopircis nelielu viensētu Vudmensliju Saseksā, Forestrovas tuvumā. Tur viņš nodzīvojis sešus gadus un tur arī pirms nedēļas nomiris.

Viņš bijis liels savādnieks, nerunīgs, drūms un ikdienas dzīvē stingrs puritānis. Viņa ģimene ir sieva un divdesmit gadus veca meita. Māju apkopj divas kalpones; tās bieži mainījušās, jo dzīvot tur bijis grūti un dažkārt pat neizturami. Kērijs bieži dzēris un, kad viņam uznākusi dzeršanas liga, tad viņš kļuvis par īstu velnu. Bijušas tādas reizes, kad viņš nakts vidū izgrūdis pa durvīm sievu un meitu un, dūres vīstīdams, dzinies tām pakaļ pa visu parku. Nabadzītes tā kliegušas, ka tuvīnajā ciemā ļaudis trūkušies augšā no miega.

Reiz viņu saukuši pie tiesas, jo viņš piekāvis vecu garīdznieku, kas mēģinājis vest viņu pie prāta. īsi sakot, mister Holms, grūti atrast bīstamāku cilvēku par Pīteru Kēriju. Esmu dzirdējis, ka tāds viņš bijis arī tad, kad vēl komandējis kuģi. Jūrnieki viņu iedēvējuši par Melno Pīteru— ne tik daudz aiz viņa melnūksnējās sejas un kuplās melnās bārdas, kā aiz nešpetnā rakstura, kas iedvesis visiem šausmas. Kaimiņi nīduši viņu un griezuši ceļu pa gabalu; skaidrs, ka neviens nav ne ar vārdu nožēlojis viņa drausmīgo likteni.

Jūs droši vien, mister Holms, esat lasījis izmeklēšanas protokolā par šā vīra «kajīti», bet jūsu draugs varbūt nav par to dzirdējis. Netālu no dzīvojamās mājas kapteinis uzcēlis sev koka namiņu, ko dēvējis par kajīti; tanī viņš pavadījis naktis. Tā ir maza vienistabas mītne, sešpadsmit reiz desmit pēdas liela; atslēgu viņš nēsājis kabatā, pats klājis gultu, uzkopis istabu un nevienam nav ļāvis kāpt pāri namiņa slieksnim. Namiņam ir divi nelieli logi, viens no tiem ceļa pusē. Logi vienmēr bijuši aizsegti un nekad nav vērti vaļā. Šad tad namiņā visu nakti bijusi redzama gaisma, un garāmgājēji neizpratnē brīnījušies — ko gan Melnais Pīters tur dara. Šis logs ceļa pusē, mister Holms, sniedza mums dažas interesantas ziņas.

Jūs atceraties, ka mūrnieks Sleiters, kurš divas dienas pirms slepkavības izgājis no Forestrovas ap .vieniem naktī, apstājies pie kapteiņa īpašuma un palūkojies caur kokiem uz gaismas četrstūri. Viņš apzvēr, ka loga aizkarā skaidri iezīmējusies vīrieša profila ēna, tikai tas nav bijis viņam labi pazīstamais Pīters Kērijs, bet cits bārdains vīrietis ar īsāku un citāda veida bārdu. To mūrnieks apzvēr, bet jāpiebilst, ka pirms tam viņš divas stundas pavadījis

traktierī un atstatums no ceļa līdz logam nav mazais. Turklāt viņa liecība attiecas uz pirmdienu, bet slepkavība notikusi trešdien.

Otrdien Pīters Kērijs bijis pašā nelādzīgākajā omā, galīgi pilnā, nikns un bīstams kā meža zvērs. Viņš klaiņojis ap dzīvojamo māju, un sievietes, padzirdējušas viņa balsi, ieslēgušās savās istabās. Vēlu vakarā viņš beidzot devies, uz savu mītni. Ap pulksten diviem naktī meita, kas gulējusi pie vaļēja loga, dzirdējusi kajītes virzienā briesmīgu brēcienu, bet nav pievērsusi tam uzmanību, jo kapteinis dzērumā bieži skaļi aurojis un lādējies. Septiņos no rīta kalpone pamanījusi, ka namiņa durvis līdz galam vaļā, taču kapteinis visiem iedvesis tādas bailes, ka līdz pat pusdienai mājinieki nav iedrīkstējušies namiņam tuvoties. Kad viņi beidzot ieskatījušies pa vaļējām durvīm, tad ieraudzījuši tik šausmīgu ainu, ka tikko dzīvi aiz pārbīļa metušies skriet uz ciemu. Pēc stundas es jau biju tur un sāku izmeklēšanu.

Nervi man diezgan stipri, to jūs zināt, mister Holms, bet, goda vārds, man šermuļi pārskrēja pār kauliem, kad ieskatījos namiņā. Tas dūca kā harmonijs, jo telpā bija veseli mākoņi gaļas mušu, bet sienas un grīda atgādināja kautuvi. Ne par velti kapteinis dēvēja savu mitekli par kajīti: tur ieejot likās, ka esmu uz kuģa klāja. Vienā telpas galā lāviņa, blakus jūrnieka lāde, pie sienas jūras kartes, «Jūras vienradža» uzņēmums, uz plaukta blāķis kuģa žurnālu — viss, kas nepieciešams kapteiņa kajītē. Un visam vidū pats kapteinis — seja sašķobīta kā grēciniekam elles mocībās, iesirmā bārda izslieta pirmsnāves agonijā, platās krūtis pāršķēlusi tērauda harpūna. Tā iztriekta cauri ķermenim un dziļi iedūrusies koka sienā. Kapteinis bija piedurts pie tās kā vabole pie kartona. Viņš bija miris tai pašā mirklī, kad izgrūdis kliedzienu.

Es pazīstu jūsu metodi, ser, un tūliņ sāku to pielietot. Neļāvu neko izkustināt no vietas, ļoti rūpīgi apskatīju istabas grīdu un zemi ap namiņu, taču nekādu pēdu nebija.

—   Jūs gribat teikt, ka jūs tās nepamanījāt.

—   Es jums galvoju, ser, ka tur nebija nekādu pēdu.

—    Mans dārgais Hopkins, es esmu izmeklējis daudz noziegumu, bet ne reizi neesmu sastapis spārnotu noziedznieku. Ja noziedzniekam ir kājas, tad viņš noteikti atstās kaut kādas pēdas, kaut ko aizķers vai izgrūdis no

vietas. Cilvēks, kurš strādā ar zinātniskām izmeklēšanas metodēm, katrā ziņā atklās pašu sīkāko pārmaiņu apkārtējo priekšmetu izvietojumā. Nav ticams, ka šinī ar asinīm piešļakstītajā telpā nebūtu palikušas pēdas, kas varētu palīdzēt mums atrast noziedznieku. Tomēr no izmeklēšanas protokola redzams, ka šis tas jums paslīdējis pilnīgi garām.

Jaunais inspektors savilka uzacis; Holmsa dzēlīgā piezīme viņu aizvainoja.

—    Es rīkojos aplam, mister Holms, ka nepieaicināju jūs tūliņ. Tomēr tagad neko vairs nevar līdzēt. Jā, telpā bija daži priekšmeti, kas pelnīja sevišķu ievērību. Kaut vai tā pati harpūna, ar ko bija nonāvēts kapteinis. Kāds bija noņēmis to no sienas. Divas vēl karājās uz āķiem, trešās vieta ir tukša. Uz harpūnas roktura uzraksts — «Jūras vienradzis», Dandija. Tas liecina, ka noziegums, acīm redzot, izdarīts dusmu lēkmē un slepkava paķēris pirmo ieroci, kas pagadījies pie rokas. Un tas, ka Kērijs nav izģērbies, kaut gan slepkavība notikusi divos naktī, uzvedina uz domām, ka viņiem bijusi norunāta satikšanās; to apstiprina arī tas, ka uz galda atradās pudele ruma un divas netīras glāzes.

—    Jā, — Holmss noteica, — šos jūsu secinājumus var pieņemt. Vai telpā atradās arī citi alkoholiski dzērieni?

—    Jā, uz lādes bija paplāte ar konjaka un viskija karafēm. Bet tam nav nozīmes, karafes bija pilnas, tātad tām neviens nebija skāries klāt.

—    Tas arī ir svarīgi, ka tās vispār tur atradās, — Holmss piezīmēja. — Kādi vēl, pēc jūsu domām, nozīmīgi priekšmeti tur bija?

—    Uz galda gulēja tabakas maks.

— Kur tieši?

—    Pašā galda vidū. Maks taisīts no rupjas un cietas roņādas un apsiets ar siksniņu; iekšpusē tam burti «P. K.». Makā bija ap pusunces stipras tabakas, kādu mēdz smēķēt jūrnieki.

—    Jauki. Kas vēl?

Stenlijs Hopkinss izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu iedzeltenos vākos. Tie bija nelīdzeni un nobružāti, lappuses sadzeltējušas un sadēdējušas. Pirmajā lappusē bija burti «Dž. H. N.» un datums — 1883. gads. Holmss nolika grāmatiņu uz galda un šķirstīja to ar viņam piemītošo rūpību; mēs ar Hopkinsu lūkojāmies viņam pār plecu.

Otrajā lappusē mēs ieraudzījām burtus «K. K. DZ.», un tālāk vairākas lappuses pildīja dažādi skaitļi. Citās lappusēs bija vārdi «Argentīna», «Kostarika», «Sanpaolo», atkal skaitļu stabiņi un kaut kādas zīmes.

—   Ko jūs domājat par šīm piezīmēm? — Holmss apvaicājās. <

—   Acīm redzot, biržas akciju saraksts. Manuprāt, «D. H. N.» ir māklera iniciāļi, bet «K. K. DZ.» viņa klienti.

—   Vai «Kanādas Klusā okeāna dzelzceļš», — Holmss piezīmēja.

Stenlijs Hopkins nomurmināja lāstu un iesita sev ar dūri pa ceļgalu.

—    Nu, vai es neesmu muļķis! — viņš izsaucās. — Protams, jums pilnīga taisnība. Tagad mums tikai jāatšifrē burti «Dž. H. N.». Es jau izpētīju 1883. gada biržas sarakstus, bet neatradu neviena māklera ar tādiem-iniciāļiem. Un tomēr es esmu uz pareiza ceļa. Vai ne, mister Holms, ir taču pilnīgi iespējams, ka šie ir tā cilvēka iniciāļi, kurš nakti ieradās pie kapteiņa, — citiem vārdiem runājot, viņa slepkavas iniciāļi? Un šī grāmatiņa, kurā uzskaitīti tik daudzi vērtspapīri, varbūt atklās mums nozieguma motīvus.

Holmsa seja liecināja, ka jaunais atklājums pārsteidzis viņu negaidīti.

—    Man jāatzīst, ka jūsu secinājumi pareizi, — viņš sacīja. — Hm, šī piezīmju grāmatiņa, kas nemaz nebija pieminēta protokolā, spiež zināmā mērā mainīt manus pieņēmumus. Manā šā nozieguma teorijā tai nav vietas. Vai mēģinājāt uzmeklēt šeit minēto vērtspapīru īpašniekus?

—    Jā. Griezos ar pieprasījumiem dažādos kantoros, bet tās ir Dienvidamerikas uzņēmumu akcijas. Atbildi saņemšu laikam tikai pēc vairākām nedēļām.

Holmss joprojām pētīja grāmatiņas vākus ar lupas palīdzību.

—   Te neapšaubāmi ir bijis plankums, — viņš ieteicās.

—   Jā, ser, tās ir asiņu pēdas. Es taču sacīju, ka pacēlu grāmatiņu no grīdas.

—   Vai asins plankums bija virsū vai apakšā?

—    Tai pusē, kas gulēja uz grīdas.

—   Tātad grāmatiņa nokritusi uz grīdas jau pēc slepkavības.

—          Pareizi, mister Holms. Es domāju, slepkava izmetis

to, steigdamies ātrāk tikt projām. Tā atradās pie pašām durvīm.

—    Droši vien starp nelaiķa mantām netika atrasts neviens vērtspapīrs?

—    Nē, ser.

—    Vai ir pamats domāt, ka notikusi laupīšana?

—    Nē, ser. Cik redzams, nekas nav nolaupīts.

—    Nudien, tas ir patiešām interesants gadījums! Tur bija vēl nazis, vai ne?

—     Nazis atradās makstī, to nebija vēl paspējuši izvilkt. Tas gulēja pie noslepkavotā kājām. Misis Kērija teica, ka tas esot viņas vīra nazis.

Holmss iegrima domās.

—    Labi, — viņš noteica. — Man laikam vajadzēs aizbraukt pašam un paskatīties.

—    Pateicos jums, ser! — Stenlijs Hopkinss priecīgi izsaucās. — Jūs noveļat man lielu nastu no pleciem.

Holmss padraudēja viņam ar pirkstu.

—     Pirms nedēļas viss būtu bijis daudz vienkāršāk, taču arī tagad mans brauciens var nākt lietai par labu. Votson, ja neesat pašlaik stipri aizņemts, es labprāt brauktu kopā ar jums. Izsauciet kebu, Hopkins, pēc stundas ceturkšņa mēs brauksim uz Forestrovu.

Izkāpuši no vilciena mazā stacijā, mēs braucām vēl vairākas jūdzes pa tām milzu senmeža atliekām, kurš kādreiz bija apturējis sakšu iebrukumu; šis nepieejamais novads sešdesmit gadus tika kalpojis par Britānijas bastionu. Plaši meža gabali bija izcirsti, jo te bija dibinātas Anglijas pirmās čuguna lietuves un rūdas kausēšanai nepieciešama malka. Tagad rūpniecība pārcēlusies uz bagātākajiem ziemeļu rajoniem, un tikai izretinātās birztalas un izdangātā zeme atgādina pagātni. Nelielā laucītē paugura zaļajā nogāzē slējās gara no neapstrādātiem laukakmeņiem celta ēka; uz to veda līčloču celiņš, kas vīdēja starp tīrumiem. Tuvāk ceļam, no trim pusēm krūmu ielenkts, atradās mazais namiņš ar logu un durvīm uz mūsu pusi. Tanī tad arī bija notikusi slepkavība.

Stenlijs Hopkinss vispirms aizveda mūs uz dzīvojamo ēku un iepazīstināja ar kaulainu, sirmu sievieti, nelaiķa atraitni. Izģindusī seja, dziļās grumbas un šausmu pilnais iekritušo, apsarkušo acu skatiens pauda par ilgām ciešanām un sūru pārestību gadiem. Viņas meita, bāla gaišmate, izaicinoši nozibsnīdama acis, paziņoja, ka priecājas par tēva nāvi un svētī roku, kas izdarījusi nāvīgo triecienu. Pīters Kērijs bija radījis savā mājā baismīgu, nomācošu atmosfēru, un mēs jutāmies atviegloti, kad atkal iznācām saules gaismā un devāmies tālāk pa nelaiķa kapteiņa iemīto taciņu.

Namiņš izrādījās pavisam vienkārša koka ēciņa ar vien- slīpu jumtu un diviem logiem — viens līdzās durvīm, otrs blakus sienā. Stenlijs Hopkinss izņēma atslēgu no kabatas un jau pieliecās pie durvīm, bet tad pēkšņi izslējās; viņa seja pauda saspringtu uzmanību un izbrīnu.

—    Kāds mēģinājis uzlauzt durvis, — viņš sacīja.

Par to nevarēja būt šaubu. Durvis bija saskrāpētas, un baltās svītras spilgti atšķīrās no krāsas, it kā nule būtu uzvilktas.

—           Arī logu kāds mēģinājis atvērt, bet nav varējis. Laikam gluži nepieredzējis kramplauzis.

—          Tas ir ļoti dīvaini, — inspektors teica. — Varu apzvērēt, ka vakar šādu skrambu nebija.

—    Varbūt kāds ziņkārais no ciema? — es ieminējos.

—           Tas nav ticams. Maz būs tādu, kas iedrīkstēsies ienākt viensētas pagalmā, bet uzlauzt «kajīti» — tādu

pārdrošnieku te nav. Bet ko jūs par to domājat, mister Holms?

—   Domāju, ka mums laimējies.

—    Jums šķiet, ka šis cilvēks nāks vēlreiz?

—           Ļoti iespējams. Viņš mēģināja attaisīt durvis ar vienkāršu kabatas nazi. Tas viņam neizdevās. Kas viņam tagad atliek?

—    Ierasties nākamnakt ar piemērotāku instrumentu.

—          Pareizi. Tā būs mūsu vaina, ja mēs viņu nenotversim. Bet pagaidām atļaujiet man ielūkoties «kajītē»!

Traģēdijas pēdas bija jau izdzēstas, bet mēbeles mazajā telpā atradās turpat, kur slepkavības naktī. Holmss ar vislielāko interesi aplūkoja pa kārtai katru priekšmetu, bet viņa seja rādīja, ka meklējumiem nav panākumu. Tikai vienu reizi viņš pārtrauca rūpīgo pētīšanu ar jautājumu:

—    Vai jūs kaut ko paņēmāt no šā plaukta, Hopkins?

—    Nē, es tur neko neesmu aizticis.

—           Te kaut kas paņemts; šai plaukta stūrī putekļu mazāk. Varbūt te atradusies kāda grāmata vai lādīte. Liekas, te vairāk nav ko darīt. Iesim pastaigāties pa šīm brīnišķajām birztalām, Votson, veltīsim dažas stundas putniem un puķēm. Mēs satiksimies vēlāk šeit, Hopkins; varbūt mums izdosies tuvāk iepazīties ar džentlmeni, kas te viņnakt bijis.

Ap divpadsmitiem naktī mes apsēdamies slēpnī. Hopkinss gribēja atstāt «kajītes» durvis vaļā, bet Holmss viņu atrunāja, jo nepazīstamajam varēja rasties aizdomas. Atslēga bija ļoti vienkārša, vajadzēja tikai pietiekami stingra naža. Holmss arī ierosināja nepalikt «kajītē», bet ārā, krūmos, kas auga pie otra loga. Tad mums izdotos novērot šo cilvēku, ja viņš iededzinās lampu, un atklāt viņa ierašanās mērķi.

Sākās ilga, mokoša gaidīšana; mūs kratīja nervozi drebuļi. Tā dreb mednieks, noslēpies pie strauta un gaidīdams uz izslāpušu zvēru. Kāds plēsoņa zagsies uz šejieni pa tumsu? Negantais tīģeris, kurš laiž darbā asos zobus un nagus un uzveicams tikai pēc grūtas cīņas, vai gļēvais šakālis, kurš bīstams tikai vārgiem un neaizsargātiem?

Mēs sēdējām krūmos pilnīgā klusumā. Sākumā vēl līdz mums atplūda vēlīno gājēju soļi un balsis no tuvīnā ciema, bet pamazām visas skaņas apklusa un mūs apņēma mēma nakts. Tikai baznīcas pulksteņa sitieni tālumā atgādināja, ka laiks rit uz priekšu, un sīks lietutiņš čabinā- jās lapotnē, kura deva mums pajumti.

Nosita pustrīs; iestājās vistumšākā pirmsausmas stunda. Pēkšņi mēs nodrebējām, izdzirdējuši vārtiņu kluso, bet nepārprotamo čīkstoņu. Pa celiņu kāds tuvojās. Atkal ilgs klusums. Es jau nodomāju, ka trauksme bijusi veltīga, te uzreiz aiz namiņa atskanēja piesardzīgi soļi un pēc mirkļa metāla šķindas un žvankstoņa. Svešais pūlējās atlauzt durvis. Šoreiz viņš rīkojās prasmīgāk vai instruments bija labāks — drīz mēs dzirdējām durvis nokrakšķam un viras iečīkstamies. Tad uzliesmoja sērkociņš, un nākamajā mirklī sveces rāmā gaisma apspīdēja «kajītes» iekšieni. Caur plānajiem aizkariem mēs redzējām visu, kas tur notiek.

Nakts viesis bija izdilis slimīga izskata jauneklis. Melnās ūsiņas pasvītroja viņa sejas pelēcīgo bālumu. Viņam diezin vai bija vairāk par divdesmit gadiem. Vēl ne reizi nebiju redzējis cilvēku tik nožēlojamā stāvoklī: zobi viņam klabēja aiz bailēm, viņš drebēja pie visas miesas. Ģērbies viņš bija kā džentlmenis: Norfolkas svārki, īsas bikses, galvā drēbes naģene. Viņš meta biklus skatienus visapkārt, tad nolika sveci uz galda un ienira kādā kaktā. No turienes viņš iznesa biezu sējumu — vienu no tiem kuģa žurnāliem, kas bija grēdā sakrauti plauktā. Pārliecies pār galdu, viņš ātri šķirstīja lappuses, kamēr atrada meklēto vietu. Tad viņš nikni aizsita žurnālu ciet, atlika plauktā un nodzēsa sveci.

Viņš nepaspēja vēl pagriezties uz durvju pusi, kad Hopkinss jau nogrāba viņu aiz apkakles. Es izdzirdēju skaju pārbīļa kliedzienu: kramplauzis noprata, ka ir notverts. Sveci atkal aizdedzināja, un mēs ieraudzījām nelaimīgo gūstekni drebam un raustāmies detektīva rokās. Tad viņš noslīga uz lādes un bezpalīdzīgi skatījās uz mums.

—          Nu, mans dārgais, kas jūs tāds esat, un ko jums te vajag? — Stenlijs Hopkinss uzprasīja.

Jauneklis saņēmās un pūlējās izskatīties mierīgs.

—           Jūs droši vien esat detektīvi? — viņš jautāja. — Jūs laikam domājat, ka man kāds sakars ar kapteiņa Pītera Kērija nāvi? Ticiet man, ka neesmu tanī vainīgs!

—          To mēs vēl redzēsim, — Hopkinss atbildēja. — Vispirms, kā jūs sauc?

—    Džons Hoplijs Neligans.

Es pamanīju, ka Holmss un Hopkinss saskatās.

—    Ko jūs te meklējat?

—    Vai varu cerēt, ka neizpaudīsiet manu noslēpumu?

—    Katrā ziņā izpaudīsim!

—    Kāda man tad nozīme runāt?

—    Jums tiesā klāsies slikti, ja nekā neteiksiet.

Jauneklis nodrebēja.

—           Labi, es teikšu, — viņš sacīja. — Kāpēc lai neteiktu? Bet kā man riebjas doma, ka šis senais apkaunojošais notikums tiks atkal celts dienas gaismā! Vai esat kaut ko dzirdējuši par Dausonu un Neliganu?

Hopkinsa seja rādīja, ka viņam nekas nav zināms, bet Holmss sarosījās un prasīja:

—          Vai jūs runājat par Rietumu bankas īpašniekiem? Viņi bankrotēja par miljonu mārciņu, izputināja pusi Kornvelsas grāfistes, un Neligans pazuda.

—    Pilnīgi pareizi. Neligans bija mans tēvs.

Beidzot radās kāds noteikts pieturas punkts. Taču vesels bezdibenis šķīra aizbēgušo baņķieri un kapteini Pī- teru Kēriju, ko pienaglojusi pie sienas viņa paša harpūna. Mēs vērīgi klausījāmies jaunekļa stāstā.

—          Bankrots faktiski skāra tikai manu tēvu, Dausons jau agrāk bija izstājies no bankas. Man tolaik bija tikai desmit gadu, bet es biju pietiekami liels, lai izjustu visa notikušā negodu un šausmas. Visi runāja, ka mans tēvs nozadzis vērtspapīrus un aizbēdzis. Tie bija meli. Tēvs nelokāmi ticēja, ka varēs pilnīgi norēķināties ar visiem noguldītājiem, ja viņam dos laiku un iespēju realizēt vērtspapīrus. Viņš devās mazā jahtā uz Norvēģiju īsi pirms tam, kad tika izdota pavēle viņu arestēt. Atceros pēdējo nakti, kad viņš atvadījās no mātes. Viņš atstāja mums to vērtspapīru sarakstu, kurus paņēma līdzi, un zvērēja, ka atgūs savu labo vārdu un ka neviens no viņa kreditoriem necietīs. Kopš tā laika mēs par viņu nekā neesam dzirdējuši. Tiklab viņš, kā jahta — abi pazuduši bez vēsts. Mēs ar māti bijām pārliecināti, ka viņš atdusas jūras dzelmē kopā ar vērtspapīriem. Mums ir kāds uzticams draugs, kam sakari ar finansistu aprindām, un viņš nesen bija dabūjis zināt, ka daži tēva vērtspapīri parādījušies Londonas biržā. Varat iedomāties mūsu pārsteigumu! Es izšķiedu vairākus mēnešus laika, lai sadzītu papīriem pēdas, pārcietu daudz neveiksmju un grūtību, kamēr noskaidroju, ka tos pārdevis kapteinis Pīters Kērijs, šīs būdas īpašnieks.

Dabiski, ka es sāku ievākt ziņas par viņu. Dabūju zināt, ka viņš komandējis valzivju mednieku kuģi, kas atgriezies no polārajām jūrām taisni tolaik, kad tēvs devās uz Norvēģiju. Toruden bija slikts laiks, jūrā ilgi plosījās vētras. Droši vien tēva jahtu aizdzina uz ziemeļiem, ķur to sastapa kapteiņa Pītera Kērija kuģis. Bet, ja tā, kur tad palicis mans tēvs? Lai nu kā, taču, ja kapteinis palīdzētu man noskaidrot, kā šie vērtspapīri nokļuvuši biržā, es varētu pierādīt, ka tēvs nav tos pārdevis un ka viņš paņēmis tos līdzi bez savtīgiem nolūkiem.

Es atbraucu uz Saseksu, lai satiktu kapteini, bet tieši todien viņš gāja bojā tik briesmīgā nāvē. Izmeklēšanas protokolā es izlasīju viņa «kajītes» aprakstu, kurā bija minēts, ka šai «kajītē» atrodas kuģa žurnāli. Man ienāca prātā, ka es varētu kaut ko uzzināt par tēva mīklaino likteni, ja man laimētos atrast kādā žurnālā ierakstu par to, kas noticis uz «Jūras vienradža» klāja 1883. gada augustā. Pagājušo nakti es mēģināju tikt klāt pie šiem žurnāliem, bet nepratu attaisīt durvis. Šonakt es to izdarīju, bet lappuses, kurās runa par to mēnesi, ir no žurnāla izplēstas. Un tobrīd jūs mani saķērāt.

— Vai tas ir viss? — Hopkinss jautāja.

—    Jā, viss. — Jaunekļa acis nemierīgi šaudījās.

—    Jums vairāk nav ko teikt?

Viņš svārstījās.

—    Nav.

—    Jūs iepriekš neesat te bijis?

—    Nē.

—    Kā tad jūs izskaidrosiet šo? — Hopkinss iesaucās un parādīja viņam nelaimīgo piezīmju grāmatiņu ar mūsu gūstekņa iniciāļiem pirmajā lappusē un asiņaino plankumu uz vāka.

Nabaga jauneklis zaudēja savaldīšanos. Viņš drebēdams aizsedza seju ar rokām.

—     Kur jūs to ņēmāt? — viņš ievaidējās. — Es nemaz nezināju… Domāju, ka esmu to pazaudējis viesnīcā, un …

—    Pietiek! — Hopkinss viņu skarbi pārtrauca. — Ja jums ir vēl kaut kas sakāms, tad jūs to pateiksiet tiesā. Un tagad nāciet man līdzi uz policiju! Nu, mister Holms, esmu ļoti pateicīgs jums un jūsu draugam, ka ieradāties palīdzēt man, lai gan izrādās, ka šoreiz tas nebija nepieciešami. Es būtu ticis galā arī bez jums, tomēr esmu ļoti pateicīgs. Jums rezervētas istabas Brembltajas viesnīcā, tāpēc varam doties uz ciemu reizē.

—    Nu, Votson, kā jums tas viss patīk? — Holmss apvaicājās, kad otrā rītā braucām atpakaļ.

—    Redzu, ka jūs esat neapmierināts.

—    O nē, dārgais Votson, es jūtos pilnīgi apmierināts, bet tai pašā laikā esmu nemierā ar Stenliju Hopkinsu. Viņa metodes nekur neder. Esmu vīlies, jo gaidīju no viņa vairāk. Katram uzdevumam iespējams vēl otrs atrisinājums, un to nedrīkst izlaist no acīm. Tas ir kriminālizmek- lēšanas pirmais noteikums.

—    Kāds otrs atrisinājums šeit var būt?

—    Tāds, kāds atrodas manas izmeklēšanas metodes pamatā. Varbūt arī, ka tas nekā nedos, taču es turpināšu sākto ceļu līdz galam.

Beikerstrītā Holmsu gaidīja vairākas vēstules. Viņš paķēra vienu, atplēsa, izlasīja un uzvaras priekā iesmējās:

—    Brīnišķīgi, Votson! Otrais atrisinājums jau sāk nobriest. Vai jums ir telegrammu veidlapas? Uzrakstiet, lūdzams, pāris telegrammu! «Sammeram, tvaikoņu aģentam, Retklifhaivejā. Atsūtiet trīs vīrus, izbraukšana rīt pulksten desmitos. Bezils.» Tā es saucos tanīs aprindās. Otrā: «Inspektoram Stenlijam Hopkinsam, Lordstrīta 46, Brik- stona. īerodieties rit deviņos trīsdesmit uz brokastīm. Svarīgi. Telegrafējiet, ja nevarat būt. Holmss.» Nu, lūk,. Votson, šis sasodītais gadījums nedeva man miera veselas desmit dienas, tagad es gribu tikt ar to galā. Rīt, tā es ceru, mēs pieminēsim to pēdējo reizi.

Inspektors Stenlijs Hopkinss ieradās tieši norādītajā laikā, un mēs apsēdāmies pie misis Hadzonas gatavotajām teicamajām brokastīm. Jaunais detektīvs bija sajūsmā par saviem panākumiem.

—   Tātad jūs patiešām esat pārliecināts, ka jūsu izskaidrojums pareizs? — Holmss viņam jautāja.

—    Un kā vēl! Gadījums taču pilnīgi skaidrs.

—    Manuprāt, šī lieta vēl nebūt nav pabeigta.

—   Man brīnums par jums, mister Holms! Ko tad vēl var prasīt?

—    Vai jūsu izskaidrojums aptver visu?

—    Neapšaubāmi! Es noskaidroju, ka Neligans ieradies Brembltajas viesnīcā tieši todien, kad notikusi slepkavība. Viņš teicies atbraucam uz golfa sacīkstēm. Viņa istaba bijusi pirmajā stāvā, tāpēc viņš varēja pamest to nepamanīts. To pašu nakti viņš devās uz Vudmensliju, sastapās ar Pīteru Kēriju, sastrīdējās un nonāvēja viņu. Pēc tam, pārbijies par padarīto, aizbēga, izmezdams piezīmju grāmatiņu. To viņš bija paņēmis līdzi, lai apjautātos Pīteram Kērijam par vērtspapīriem. Jūs droši vien ievērojāt, ka dažiem sarakstā pievilkti krustiņi. Tie vērtspapīri pārdoti Londonas biržā, taču viss lielais vairums atradās pie Kē- rija. Jaunais Neligans pats atzinās, ka gribējis atgūt tos, lai nomaksātu tēva parādus. Sākumā viņš baidījās atgriezties, bet tad saņēmās, jo viņam bija nepieciešams ievākt attiecīgās ziņas. Vienkārši un skaidri, vai ne?

Holmss pasmaidīja un papurināja galvu.

—    Es redzu jūsu versijā vienu trūkumu, Hopkins: tā ir absolūti neticama! Vai esat mēģinājis izdurt harpūnu cauri ķermenim? Nē? Tad lūk, dārgais ser, jums vajadzēs pievērst sevišķu uzmanību šai detaļai. Mans draugs Vot- soņs varētu jums pastāstīt, kā es vingrinājos šai mākslā veselu rīta cēlienu. Tas nav tik viegli, tur vajag stipras un trenētas rokas. Trieciens kapteinim izdarīts ar tādu spēku, ka harpūna, izgājusi cauri viņa ķermenim, ir dziļi iedūrusies sienā. Vai var pieņemt, ka šis vārgulīgais jauneklis ir spējīgs to izdarīt? Un ka tieši viņš ir tas vīrs, kas pusnaktī dzēris rumu kopā ar Melno Pīteru? Un ka tieši viņa profils redzēts uz aizkara pirms divām dienām? Nē, nē, Hopkins, mums vajadzēs pameklēt kādu bīstamāku tipu!

Holmsam runājot, jaunā detektīva seja stiepās aizvien garāka. Viņa aprēķini un cerības bruka kopā, tomēr viņšļ negribēja padoties bez cīņas:

—           Jūs nevarat noliegt, mister Holms, ka Neligans to-! nakt bija «kajītē». To neapstrīdami pierāda viņa piezīmju grāmatiņa. Manuprāt, tiesai ar šiem faktiem pietiks, kaut arī, pēc jūsu domām, tanīs ir robs. Taču pats galvenais, mister Holms, ir tas, ka m a n s noziedznieks jau aizturēts, bet jūsu «bīstamāko tipu» es pagaidām nekur neredzu.

—           Man šķiet, ka viņš patlaban nāk augšā pa mūsu kāpnēm, — Holmss mierīgi atbildēja. — Liekas, Votson, ka labāk būs, ja turēsiet revolveri pie rokas. — Holmss piecēlās un nolika uz galdiņa pie kamīna aprakstītu papīra lapu. — Nu mēs varam sākt, — viņš piebilda.

Kļuva dzirdamas rupjas balsis, misis Hadzona pavēra durvis un sacīja, ka trīs vīrieši prasot pēc kapteiņa Bezila.

—    Laidiet viņus iekšā pa vienam, — Holmss izrīkoja.

Kā pirmais ienāca mazs, apaļš vīrelis ar sārtiem vaigiem un kuplu sirmu vaigu bārdu. Holmss izvilka no kabatas vēstuli.

—    Jūsu vārds?

—    Džeimss Lankasters.

—           Man ļoti žēl, Lankaster, bet vieta jau aizņemta. Te jums ir puse sovrina par veltīgu nākšanu. Ieejiet blakus istabā un mazliet pagaidiet tur!

Otrais bija garš izkaltis vīrietis gludiem matiem un bālu seju. Viņu sauca par Hjū Petinu. Arī viņš saņēma noraidījumu, pusi sovrina un pavēli pagaidīt.

Trešajam apmeklētājam bija acīs krītoša āriene. Viņa sirdīgo buldoga seju ietvēra pinkaini mati un bārda, zem sarainajām, noslīgušajām uzacīm dzirkstīja tumšas drosmīgas acis. Viņš padeva labdienu un palika stāvam, pēc jūrnieku parašas burzīdams rokās cepuri.

—    Jūsu vārds?

—    Patriks Kērns.

—    Harpūnu metējs?

—    Jā, ser. Divdesmit seši reisi.

—   No Dandijas, ja nemaldos?

—    Jā, ser.

—   Vai esat ar mieru braukt līdzi ekspedīcijas kuģim?

—    Jā, ser. Alga?

—    Astoņas mārciņas mēnesi. Varat braukt tūliņ?

—    Līdzko sagādāšu visu vajadzīgo.

—    Vai papīri jums klāt?

—    Jā, ser.

Viņš izvilka no kabatas nodriskātu un nosmulētu dokumentu saišķi. Holmss aplūkoja tos un atdeva atpakaļ.

—   Taisni tāds vīrs man vajadzīgs, — viņš sacīja. — Kontrakts ir tur uz galda. Parakstiet to, un lieta darīta!

Jūrnieks zvāļodamies pārgāja pāri istabai un ķērās pie spalvas.

—   Vai te jāparakstās? — viņš prasīja, noliecies pār galdu.

Holmss pārliecās pār viņa plecu un izstiepa rokas abpus viņa kakla.

—    Nu ir viss kārtībā, — viņš noteica.

Es izdzirdēju noklikšķam tēraudu, kam sekoja pārkaitināta vērša rēciens. Tai pašā mirklī Holmss un jūrnieks, ieķērušies viens otrā, novēlās uz grīdas. Jūrniekam bija milzu spēks; pat roku dzelži, ko Holmss viņam tik veikli bija uzlicis, nebūtu traucējuši viņam uzveikt manu draugu, taču mēs ar Hopkinsu metāmies palīgā. Tikai kad saltais revolvera stobrs piespiedās viņam pie deniņiem, viņš beidzot saprata, ka pretošanās veltīga. Mēs sasējām viņam kājas ar virvi un aizelsušies piecēlāmies.

—    Man jāatvainojas jums, Hopkins, — Šerloks Holmss sacīja. — Olu kultenis diemžēl jau atdzisis. Taču es domāju, ka šāds jūsu uzdevuma sekmīgs noslēgums ierosinās jums ēstgribu.

Stenlijs Hopkinss bija mēms aiz pārsteiguma.

—    Ko tur lai saka, mister Holms! — viņš beidzot izgrūda, tumši pietvīcis, — Redzams, es jau pašā sākumā esmu nošāvis greizi. Nedrīkst ne uz mirkli piemirst, ka jūs esat meistars un es tikai jūsu māceklis. Pat tagad, redzot jūsu darba rezultātus, es tomēr nesaprotu, kā jūs to paveicāt un ko tas nozīmē.

—    Labi, labi, — Holmss labsirdīgi attrauca, — mēs visi mācāmies no savām kļūdām. Bet nu jūs stingri iegaumējiet, ka nekad nedrīkst izlaist no acīm arī otro iespējamo atrisinājumu. Jūs bijāt tā aizrāvies ar jauno Neliganu, ka jums nemaz prātā neienāca Patriks Kērns, bet taisni viņš ir Pītera Kērija slepkava.

Jūrnieka aizsmakusi balss pārtrauca viņu:

—    Paklau, mister! Es nesūdzos, ka jūs tik varmācīgi izturējāties pret mani, taču sauksim lietas īstā vārdā. Jūs sakāt — «Pītera Kērija slepkava». Bet es saku: es biju spiests nonāvēt viņu. Tas nebūt nav viens un tas pats. Varbūt domājat, ka es melšu par tukšu?

—   Nebūt ne, — Holmss atbildēja. — Mēs labprāt uzklausīsimies visu, ko jūs mums teiksiet.

—    Es nerunāšu ilgi, bet zvēru, ka ik vārds būs patiesība. Es pazinu Melno Pīteru, un, kad viņš ķērās pie naža, es pakampu harpūnu, jo zināju, ka dzīvs paliks tikai viens. Tā viņš arī mira. Varbūt to sauc par slepkavību, bet es teikšu: man vienalga, kā mirt, taču labāk gan ar cilpu kaklā nekā ar Melnā Pītera nazi sirdī.

—    Kā jūs gadījāties pie viņa? — Holmss jautāja.

—     Es stāstīšu visu pa kārtai. Tikai ļaujiet apsēsties, tad vieglāk runāt. Tas viss sākās 1883. gada augustā. Pīters Kērijs bija «Jūras vienradža» saimnieks, bet es — rezerves harpūnu metējs. Mēs kūlāmies ārā no ledus blāķiem un braucām uz māju pusi, bet vējš pluinīja mūs, un vētra nerimās veselu nedēļu. Pēkšņi uzdūrāmies uz mazu kuģeli, kas tika dzīts uz ziemeļiem. Visa kuģeļa komanda — viens vienīgs cilvēks — un tas pats nebija jūrnieks. Pārējie nosprieduši, ka kuģelis noies dibenā, sasēdušies laivā un airējuši uz Norvēģijas krastiem. Jādomā, noslīkuši visi kā viens. Nu, tad šo vīru mēs uzņēmām uz sava kuģa. Viņi ar kapteini ilgi runājās kajītē. Visa viņa bagāža, kad uzņēmām viņu uz klāja, bija viena maza skārda lādīte. Cik man zināms, šā cilvēka vārdu neviens netika dzirdējis. Otrā naktī viņš pazuda, kā nebijis. Runāja, ka viņš pats meties pār bortu vai nevilšus pārkri- tis, — tonakt plosījās nikna vētra. Tikai viens cilvēks zināja, kas ar svešo noticis, un tas biju es. Tanī tumšajā nakts stundā, divas dienas pirms vēl bijām pabraukuši garām Skotijas salu bākām, es pats savām acīm redzēju, kā kapteinis paķēra viņu aiz kājām un iemeta jūrā.

Es neteicu nevienam ne pušplēsta vārda. Domāju, redzēsim, kas būs tālāk. Kad pārbraucām Skotijā, neviens par to nerunāja un netaujāja. Svešs cilvēks nejauši gājis bojā, kam tur kāda interese. Drīz vien Pīters Kērijs teica jūrai ardievas, un tikai pēc daudziem gadiem man izdevās saklaušināt, kur viņš apmeties. Es nopratu, ka viņš uzņēmies grēku uz sirdsapziņas tās skārda lādītes dēļ. Nu, es domāju, tagad viņš man samaksās, kā pienākas, lai turu muti.

Kāds jūrnieks, kas bija viņu saticis Londonā, pateica man, kur viņš dzīvo, un es atbraucu, lai ko izspiestu. Pirmajā nakti viņš uzvedās saprātīgi un apsolīja man tādu summu, ka es uz visu mūžu tiktu vaļā no jūras. Galīgā noruna tika nolikta pēc divām dienām. Atnācu — redzu, viņš jau pilnās burās un pavisam nelāga omā. Apsēdāmies, iedzērām, parunājām par veciem laikiem. Jo vairāk viņš dzēra, jo mazāk man patika viņa ģīmis. Pamanīju harpūnas pie sienas, domāju, kazi, vēl noderēs. Bet šim jau spruka dusmas vaļā: paķēra prāvu saliecamo nazi un brūk man virsū spļaudīdamies un lādēdamies. Es jau pēc visa matīju, uz ko viņam prāts nesas, tāpēc viņš nepaspēja ne lāgā atvāzt nazi, kad es ar harpūnu pienagloju viņu pie sienas. Ak kungs, kā viņš ieaurojās! Viņa ģīmis vēl tagad neļauj man naktīs gulēt. Asinis gāzās straumēm, bet es stāvēju un gaidīju. Taču viss bija klusu, un es nomierinājos. Apskatījos — redzu, plauktā stāv skārda lādīte. Man uz to tādas pašas tiesības kā Pīteram Kērijam. Paņēmu to un gāju projām. Tikai stulbā prātā piemirsu tabakas maku uz galda. Un nu es jums pastāstīšu pašu ērmīgāko šai notikumā. Līdzko tiku svaigā gaisā, te dzirdu soļus. Noslēpos krūmos. Skatos, būdai zogas klāt kāds cilvēks. Iegāja iekšā, iebļāvās kā nepilnā prātā un metās bēgt. Bet es visiem piešuvu bārdu: nogāju desmit jūdzes kājām, Tanbridžvelsā iesēdos vilcienā un atbraucu uz Londonu. Attaisīju lādīti, bet tanī no naudas ne vēsts. Tikai papīri, kurus neriskēju pārdot. Biju zaudējis varu pār Melno Pīteru un paliku Londonā uz sēkļa bez šiliņa kabatā. Man atlika vienīgi mans amats. Izlasīju sludinājumu, ka meklē harpūnu metējus pret labu atlīdzību, aizgāju pie kuģu aģentiem, un viņi mani atsūtīja šurp. Tas ir viss, kas man zināms. Un, kaut es arī esmu uzbeidzis Melno Pīteru, tiesai vajadzētu izsacīt man pateicību — es ietaupīju valdībai izdevumus par vienu kaņepāju virvi.

—   Visai pārliecinoša liecība, — Holmss sacīja pieceldamies, aizsmēķēdams pīpi. — Domāju, Hopkins, ka jums bez kavēšanās jānogādā arestētais uz drošāku vietu. Šī telpa nav kamerai piemērota, un misters Patriks Kērns aizņem pārāk lielu platību uz mūsu paklāja.

—    Nezinu, kā jums pateikties, mister Holms, —

Hopkinss teica. — Pat līdz šim vēl nesaprotu, kā jūs to visu atklājāt.

—    Gluži vienkārši — es no paša sākuma ķēros pie īstā pavediena. Ja būtu agrāk zinājis par piezīmju grāmatiņu, tad iespējams, ka tā mani tāpat samulsinātu kā jūs. Taču viss, ko dzirdēju par šo gadījumu, veda mani tikai vienā virzienā. Milzu spēks, prasme lietot harpūnu, pudele ruma, roņādas tabakas maks ar stipru tabaku — viss norādīja uz jūrnieku, turklāt valzivju mednieku. Es biju pārliecināts, ka iniciāļi «P. K.» ir tikai sagadīšanās. Tabakas maks nepiederēja Pīteram Kērijam, jo viņš reti smēķēja un viņa «kajītē» nebija pīpja. Atceraties, ka apvaicājos, vai tur bijis viskijs un konjaks, un jūs atbildējāt apstiprinoši? Bet kurš dzers rumu, ja var dabūt viskiju un konjaku? Tikai jūrnieks. Tāpēc es nospriedu, ka vainīgais ir jūrnieks.

—   Bet kā jūs viņu sameklējāt?

—    Dārgais ser, tas bija pārāk vienkārši. Jūrnieku vajadzēja meklēt starp tiem, kas braukājuši kopā ar Kēriju uz «Jūras vienradža». Cik zināms, kapteinis ar citu kuģi nav braucis. Es noņēmos trīs dienas, sūtīdams telegrammas uz Dandiju, kamēr noskaidroju «Jūras vienradža» komandas locekļus 1883. gadā. Kad dabūju zināt, ka starp harpūnu metējiem bijis Patriks Kērns, mani izmeklēšanas darbi bija tikpat kā galā. Es spriedu, ka šis vīrs droši vien atrodas Londonā un viņam nebūs iebildumu pamest uz kādu laiku Angliju. Pavadīju dažas dienas Istendā, izdomāju arktisku ekspedīciju, piedāvāju vilinošus noteikumus harpūnu metējiem, kas gribēs kalpot kapteiņa Be- zila komandā, — un te jums ir rezultāts.

—    Apbrīnojami! — Hopkinss izsaucās. — Taisni apbrīnojami!

—    Jums jāpacenšas iespējami ātrāk atbrīvot jauno Neliganu, — Holmss aizrādīja. — Domāju, jums vajadzēs atvainoties viņam. Skārda lādīti vajag viņam atdot, bet, protams, tie vērtspapīri, ko Pīters Kērijs pārdevis, ir zuduši uz visiem laikiem. Kebs jau klāt. Varat vest projām šo vīru, Hopkins. Ja tiesā ievajadzēsies manas vai Vot- sona klātbūtnes, sūtiet telegrammu uz Norvēģiju. Noteiktu adresi paziņošu vēlāk.

SARKANIE SKĀBARŽI

— Cilvēkam, kurš mīl mākslu pašas mākslas dēļ, — piezīmēja Šerloks Holmss, atsviezdams sānis The Daily Telegraph sludinājumu lappusi, — ļoti bieži sagādā vislielāko baudu mākslas nenozīmīgākās un vienkāršākās izpausmes. Man patīkami atzīmēt, ka jūs, Votson, esat tiktāl apguvis šo patiesību, ka stāstos par mūsu necilajiem veikumiem, kurus jūs aiz savas laipnības esat apņēmies iemūžināt un (esmu spiests piemetināt) šad tad izpušķot, pievēršat uzmanibu ne tik daudz ar mani saistītiem causes celēbres[4] un sensacionāliem procesiem, kā tiem notikumiem, kas paši par sevi nenozīmīgi, toties paver lielas iespējas deduktīvai domāšanai un loģiskai sintēzei, kas ir mana speciālā nodarbības joma.

—    Un tomēr, — es smaidīdams atbildēju, — man negribētos apgalvot, ka esmu pilnīgi brīvs no tieksmes pēc sensacionālā.

—    Iespējams, ka jūs rīkojaties aplam, — viņš sacīja, paņemdams knaiblēs kvēlošu oglīti un iesmēķēdams pie tās garo ķirškoka pīpi, kura aizstāja māla pīpi tais brīžos, kad viņš bija drīzāk noskaņots disputēt nekā pārdomāt, — iespējams, ka jūs rīkojaties aplam, pūlēdamies izpušķot un atdzīvināt savus stāstus. Jums vajag aprobežoties tikai ar cēloņu un seku objektīvu izklāstu, jo tas vienīgais var radīt interesi par vienu vai otru notikumu.

—    Šķiet, ka neesmu nekur mazinājis jūsu nopelnus, — es mazliet ērcīgi attraucu, jo mani kaitināja mana drauga pārākuma apziņa, kura, kā ne vienreiz vien dabūju pārliecināties, bija visai manāma viņa savdabīgā rakstura īpašība.

—     Nē, tā nav pašmlla vai iedomība, — viņš pēc savas parašas atbildēja drīzāk manām domām nekā vārdiem. — Ja es lūdzu veltīt pienācīgu vērību manai mākslai, tad tam nav nekāda sakara ar mani personiski, tā ir ārpus manis. Noziegums ir ikdienišķa, bet loģika — reti sastopama parādība. Jums vajag galvenokārt uzsvērt loģiku, nevis noziegumu, bet jūs pārvēršat nopietnu lekciju kursu par interesantu notikumu sēriju.

Bija salts agra pavasara rīts; mēs sēdējām pēc brokastīm pie kamīna jautrās uguns mūsu vecajā Beikerstrītas dzīvoklī. Starp pelēkbrūno namu rindām gulēja biezi miglas vāli, un tikai logi mums iepretim vīdēja kā blāvi, izplūduši plankumi tumši dzeltenajā miglā. Mūsu istabā dega lampa, apspīdot balto galdautu, metālu un porcelānu, — brokasta trauki vēl nebija novākti. Šerloks Holmss šorīt bieži klusēja, saspringti pētīja sludinājumus, kamēr, atteicies no meklēšanas un nonācis īgnā omā, nesāka lasīt man pamācības sakarā ar maniem spalvas izmēģinājumiem literatūrā.

—    Tai pašā reizē, — viņš pēc brīža turpināja, pakšķi- nādams garo pīpi un domīgi vērdamies ugunī, — jūs diezin vai var apvainot sensāciju meklēšanā, jo vairumam gadījumu, kuriem jūs tik laipni veltījāt uzmanību, nav sakara ar noziegumiem. Nenozīmīgais notikums ar Bo- hēmijas karali, dīvainās dēkas sakarā ar Mēriju Sazer- lendu vai cilvēku ar pāršķelto lūpu, vai dižciltīgo vecpuisi — tie nav tiesājami pārkāpumi. Es tikai baidos, ka jūs, vairīdamies no sensacionālā, esat nonācis pliekanības gūstā.

—    Var jau gadīties, — es piekritu, — taču metodes, par kurām stāstu, ir interesantas un savdabīgas.

—     Eb, mans dārgais, kāda daļa par analīzes vai dedukcijas smalkākajām nokrāsām plašajai, novērot nespējīgajai publikai, kura neprot pazīt audēju pēc zobiem vai burtlici pēc kreisās rokas īkšķa? Un, pat ja jūs esat banāls, es nevaru jūs vainot, jo lielu notikumu dienas ir pagājušas. Cilvēks vai vismaz noziedznieks ir zaudējis uzņēmību un oriģinalitāti. Un, ja runājam par manu necilo nodarbošanos, tad šķiet, es sāku pārvērsties par pēdu dzinēju nozaudētiem zīmuļiem vai par padomdevēju jaunām lēdijām no labāko aprindu pansionātiem. Beidzot man skaidrs, kam es deru. Šorīt saņemta vēstule skaidri norāda manu jauno darbības jomu. Lasiet! — Un viņš pasvieda man saburzītu lapiņu.

Vēstule bija izsūtīta iepriekšējā vakarā no Montegjū- pleisas un skanēja:

«Dārgais mister Holms!

Man ļoti gribas apspriesties ar Jums jautājumā — pieņemt vai nepieņemt piedāvāto mājskolotājas vietu. Ieradīšos pie Jums rīt pusvienpadsmitos, ja tas Jūs pārāk neapgrūtina.

Ar cieņu Vaioleta Hantere.»

—    Vai jus pazīstat šo jauno lēdiju? — es vaicaju.

—    Nē.

—    Ir jau pusvienpadsmit.

—    Jā, un tā droši vien ir viņa, kas zvana.

—           Sis gadījums var izrādīties interesantāks, nekā jūs domājat. Atcerieties notikumu ar zilo karbunkulu, kurš sākumā šķita vienkāršs pārpratums, bet vēlāk izrādījās nopietns noziegums. Tā var gadīties arī šoreiz.

—           Labi, cerēsim! Mūsu šaubas drīz vien izgaisīs, jo, ja nemaldos, tad tā ir gaidītā persona, kas nāk augšā pa kāpnēm.

Viņam tā runājot, durvis atvērās un istabā ienāca jauna lēdija. Viņa bija vienkārši, bet glīti ģērbusies, mūsainā seja pauda žirgtumu un saprātu, un enerģiskās kustības liecināja, ka viņai pašai nākas lauzt sev ceļu dzīvē.

—           Ļoti lūdzu atvainot, ka traucēju jūs, — viņa sacīja, kad mans draugs piecēlās sasveicināties, — bet man gadījās tik neparasts piedzīvojums, ka iedomājos lūgt jums padomu, jo man nav ne vecāku, ne arī kādu tuvinieku, pie kuriem griezties.

—          Lūdzu, sēstieties, mis Hantere! Būšu laimīgs, ja varēšu jums palīdzēt.

Redzēju, ka jaunās klientes izturēšanās un runas veids bija Holmsu labvēlīgi ietekmējuši. Viņš vēl pārlaida pētošu skatienu klientei, tad atsēdās, pievēra acis, salika kopā pirkstgalus un sagatavojās uz klausīšanos.

—           Es nostrādāju par mājskolotāju piecus gadus pulkveža Spensa Manro ģimenē, — viņa iesāka, — bet pirms diviem mēnešiem pulkvedi pārcēla uz Halifaksu, viņš

paņēma līdzi arī ģimeni, un es paliku bez darba. Ievietoju vairākus sludinājumus, arī atsaucos uz sludinājumiem, bet bez panākumiem. Beidzot mani nelielie ietaupījumi sāka izsīkt — un es vairs nezināju, ko darīt.

Vestendā ir kāds plaši pazīstams vietu apgādes kantoris, to sauc kantora īpašnieka vārdā par Vestveju, lai gan visas lietas kārto mis Stopere. Es tur mēdzu iegriezties reizi nedēļā. Mis Stopere sēž kabinetā, darba meklētājas gaida priekštelpā; viņas pa kārtai sauc iekšā, un mis Stopere, ielūkodamās savā pieprasījumu grāmatā, piedāvā vienu vai otru vietu.

Pagājušā nedēļā, kad mani iesauca kabinetā, mis Stopere nebija viena. Blakus sēdēja varen resns vīrs ar ļoti smaidīgu seju un platu zodu, kas nokarājās smagās krokās; viņa acis caur brillēm vērīgi aplūkoja darba meklētājas. Līdzko es ienācu, viņš vai salēcās un steigšus pagriezās pret mis Stoperi.

«Der!» viņš izsaucās. «Nekā labāka pat iedomāties nevar! Grandiozi! Grandiozi!»

Viņš likās sajūsmināts un aiz prieka berzēja rokas. Patīkami bija uz viņu skatīties, tik labsirdīgs un omulīgs viņš šķita.

«Vai meklējat darbu, mis?» viņš apjautājās.

«Jā, ser.»

«Mājskolotājas vietu?»

«Jā, ser.»

«Kādu algu jūs prasāt?»

«Mans pēdējais darba devējs, pulkvedis Spenss Manro, maksāja man četras mārciņas mēnesī.»

«Ko jūs sakāt? Izspiešana, skaidra izspiešana!» viņš sauca, vicinādams resnās dūres. «Kā var maksāt tik nožēlojamu summu lēdijai ar tādu ārieni un tādām dotībām?»

«Manas dotības, ser, var izrādīties mazākas, nekā jūs domājat,» es atbildēju. «Mazliet franču valodas, mazliet vācu, mūzika, zīmēšana …»

«Ko jūs sakāt!» viņš atkal izsaucās. «Tad tur vairs nav ko runāt. Galvenais ir tas: vai jums ir īstas lēdijas manieres un uzvedība? Tas šai gadījumā pats svarīgākais. Ja nav, tad jūs neesat piemērota, lai audzinātu bērnu, kam vienā jaukā dienā var piekrist nozīmīga loma Anglijas vēsturē. Ja ir, tad nevienam džentlmenim nav tiesību piedāvāt jums atalgojumu, mazāku par trīszīmju ciparu.

Pie manis, mem, jūs sākumā saņemsiet simt mārciņas gadā.»

Varat iedomāties, mister Holms, ka man šāds priekšlikums šķita pilnīgi fantastisks — es taču biju palikusi bez jebkādiem līdzekļiem. Taču džentlmenis, uztvēris manu neticīgo skatienu, izvilka naudas maku un sniedza man kredītbiļeti.

«Manos paradumos,» viņš teica, smaidīdams tik mīlīgi, ka viņa acis šķita divas mirdzošas plaisiņas sejas baltajās krokās, «ir izmaksāt jaunām lēdijām pusi algas uz priekšu, lai viņas varētu segt dažādus sīkus izdevumus brauciena'laikā un iegādāties vajadzīgo garderobi.»

Man ienāca prātā, ka vēl nekad neesmu sastapusi tik pievilcīgu un uzmanīgu cilvēku. Es jau biju iedzīvojusies parādos, un avanss nāca īstā laikā, taču šim piedāvājumam piemita kaut kas dīvains, un, pirms dot piekrišanu, es mēģināju uzzināt kaut ko vairāk par šo cilvēku.

«Vai drīkstu zināt, kur jūs dzīvojat, ser?» es apvaicājos.

«Hempširā. Skaists lauku apvidus. «Sarkanie Skābarži», piecas jūdzes no Vinčestras. Pati jaukākā vieta, mana dārgā jaunā lēdij, un apburoša lauku māja.»

«Un mani pienākumi, ser? Gribētos zināt, kādi tie ir.»

.«Viens bērns, burvīgs mazs nerātnis, sešus gadus vecs. Jums vajadzētu redzēt, kā viņš sit ar tupeli tarakānus! Plakš, plakš, plakš! Tu, cilvēks, nepaspēj ne aci pamirkšķināt, kad trīs jau apveļas!» Viņš smiedamies atgāzās krēslā, un viņa acis atkal pārvērtās par plaisiņām.

Mani mazliet pārsteidza šādas bērna izpriecas, bet tēva smiekli lika domāt, ka viņš joko.

«Tātad mans vienīgais pienākums būs nodarboties ar jūsu bērnu?» es jautāju.

«Nē, nē, mana dārgā jaunā lēdij, tas nebūs vienīgais!» viņš izsaucās. «Jūsu pienākums būs arī — un es ceru, ka jums nebūs iebildumu, — izpildīt vienu otru mazu uzdevumu, ko jums varētu dot mana sieva, protams, ja tas neaizskar jūsu pašcieņu. Tas taču nav nekas grūts, vai ne?»

«Būšu priecīga, ja izrādīšos noderīga.»

«Nu jā. Piemēram, apģērba ziņā. Mēs, zināt, esam ar dīvainībām, bet sirdis mums labas. Ja mēs lūgtu jūs apvilkt drēbes, ko mēs jums dotu, jums taču nebūtu iebildumu pret šādu mūsu untumu, vai ne?»

«Nē,» es atbildēju ļoti pārsteigta.

«Vai apsēsties tur, kur mums gribētos, — šādu lūgumu jūs taču neņemtu ļaunā?»

«Nē jel…»

«Vai apgriezt matus pirms ierašanās pie mums?»

Es gandrīz negribēju ticēt savām ausīm. Kā jūs redzat, mister Holms, man ir ļoti kupli mati ar reti sastopamu kastaņbrūnu nokrāsu. Visi uzskata tos par skaistiem. Man prātā nenāca upurēt tos ne aiz šī, ne aiz tā.

«Diemžēl tas pilnīgi neiespējami,» es atteicu. Viņa mazās actiņas saspringti vēroja mani, un es manīju ēnu pārlaižamies pār viņa seju.

«Tas ir obligāts noteikums,» viņš sacīja. «Tā ir maza manas sievas kaprīze, un dāmu kaprīzes, kā jūs pati zināt, ir jāizpilda. Tātad matus griezt nost jūs negribat?»

«Nē, ser, to es nevaru,» es stingri atbildēju.

«Nu, tad šis jautājums ir izsmelts. Ļoti žēl, jo, kas attiecas uz pārējo, tad jūs bijāt mums ļoti piemērota. Tādā gadījumā, mis Stopere, man vajadzēs iepazīties ar citām jaunajām lēdijām.»

Aģentūras vadītāja visu laiku sēdēja pie saviem papīriem un nebilda ne vārda, bet tagad uzmeta man tik sirdīgu skatienu, ka es nopratu: manas atteikšanās dēļ viņa zaudē prāvu starpniecības naudu.

«Vai gribat vēl palikt mūsu sarakstos?» viņa jautāja.

«Ja tas iespējams, mis Stopere.»

«Es gan domāju, ka tas būs veltīgi, ja jūs atsakāties no tik lieliska piedāvājuma,» viņa skarbi noteica. «Jūs taču nevarat prasīt, lai mēs lienam vai no ādas ārā, meklēdamas jums vēl otru tik labu vietu. Ardievu, mis Hantere!» Viņa piezvanīja, un zēns izvadīja mani ārā.

Nu, lūk, mister Holms, kad es atgriezos dzīvoklī un redzēju, ka bufete tukša, bet uz galda vairāki jauni rēķini, tad sāku pārdomāt, vai neesmu rīkojusies aplam. Kas par to, ka šiem cilvēkiem ir dīvainības un viņi grib, lai izpilda visādus negaidītus untumus, — viņi taču maksā par to. Vai Anglijā daudz mājskolotāju, kuras saņem simt mārciņu gadā? Un kāds labums man no maniem matiem? Daudzām sievietēm īsi mati labi piestāv, un varbūt es arī būšu to skaitā. Nākamā dienā es sliecos uz domām, ka esmu pieļāvusi kļūdu, un vēl pēc vienas dienas biju jau pārliecināta par to. Grasījos atmest lepnumu un iet uz aģentūru, lai apvaicātos, vai vieta vēl brīva, kad saņēmu vēstuli no šā džentlmeņa. Es izlasīšu jums to.

««Sarkanie Skābarži», pie Vinčestras.

Dārgā mis Hantere!

Mis Stopere bija tik laipna, ka iedeva man Jūsu adresi, un es rakstu Jums no mājām, lai apvaicātos, vai neesat pārdomājusi. Mana sieva ļoti vēlas, lai Jūs ierastos, jo Jūs pēc mana apraksta esat viņai ļoti iepatikusies. Mēs maksāsim Jums trīsdesmit mārciņas ceturksnī, tātad simt divdesmit mārciņas gadā, kā kompensāciju par tām neērtībām, kādas Jums var rasties no mūsu untumiem, kuri nemaz nav tik briesmīgi. Manai sievai ļoti patīk tēraudzila krāsa, un viņai gribētos, lai Jūs ģērbtos tādās drēbēs no rītiem.- Jums nav jātērējas, tās iegādājoties, jo mums šādu tērpu atstāja mana dārgā meita Alīse (tagad viņa Filadelfijā). Domāju, ka tas Jums būs piemērots. Tāpat lūgumu apsēsties noteiktā vietā vai izpildīt kādu citu sīku rīkojumu taču nevar uzskatīt par apgrūtinošu. Protams, man ļoti žēl Jūsu matu, jo pat mūsu īsās sarunas laikā es paspēju ievērot, cik tie skaisti, bet pie šās prasības man jāpaliek, vienīgi ceru, ka algas palielinājums atsvērs šo zaudējumu. Jūsu pienākumi attiecībā uz bērnu ir ļoti vienkārši. Lūdzu, brauciet šurp, es sagaidīšu Jūs ar divričiem Vinčestrā. Paziņojiet, ar kādu vilcienu ieradīsieties!

Jūsu Džero Rukāsls.»

Šādu vēstuli es saņēmu, mister Holms, un esmu stingri apņēmusies pieņemt piedāvājumu. Tomēr, pirms izšķiros par pēdējo soli, es gribētu uzklausīt jūsu domas.

—   Ja jūs esat apņēmusies braukt, mis Hantere, tad nav vairs ko runāt, — Holmss smaidīdams sacīja.

—    Vai jūs iesakāt man atteikties?

—    Atzīstos, ka šī vieta nav tāda, kādu es vēlētos savai māsai.

—    Bet ko tas nozīmē, mister Holms?

—   Man nav nekādu faktu, un es nekā nevaru pateikt. Varbūt jūs pati esat nākusi pie kādām domām?

—    Vienīgais iespējamais izskaidrojums man šķiet šāds: misters Rukāsls ir ļoti lādzīgs, mīkstsirdīgs cilvēks. Ļoti var būt, ka viņa sieva ir vājprātīga, bet viņš to slēpj aiz bailēm, ka sievu var ievietot trako namā, un, lai viņai neuznāktu lēkmes, tad izpilda visus viņas untumus.

—    Tas ir iespējams un šobrīd pat ticams izskaidrojums. Taču šā vai tā, bet tā nav atbilstoša mājvieta jaunai lēdijai.

— — Bet nauda, mister Holms, nauda!

—    Jā, protams, atalgojums ir labs, pat vairāk nekā labs. Tieši tas rada aizdomas. Kāpēc viņiem jāmaksā simt divdesmit mārciņas, ja viņi bez kādām pūlēm var dabūt mājskolotāju par četrdesmit mārciņām? Acīm redzot, viņiem ir kāds svarīgs iemesls.

—    Tāpēc es arī gribēju izstāstīt jums visu, lai nepieciešamības gadījumā jūs atļautu man lūgt jūsu palīdzību. Es jutīšos daudz drošāka, zinādama, ka man ir aizstāvis.

—    Ar to varat pilnīgi rēķināties. Šais pēdējos mēnešos jūsu mazā problēma ir pati interesantākā, kas man patrāpījusies. Tanī ir kaut kas noteikti savdabīgs. Ja jums rāsies aizdomas vai draudēs briesmas .. .

—    Briesmas! Kādas briesmas jūs paredzat?

—    Ja briesmas varētu iepriekš zināt, tad no tām nebūtu ko bīties, — Holmss nopietni atbildēja. — Vienalga, dienu vai nakti, sūtiet telegrammu, un es ieradīšos palīgā.

—    Tad viss kārtībā. — Viņa strauji piecēlās, bažīgā izteiksme sejā bija zudusi. — Tagad es ar vieglu sirdi došos uz Hempširu. Tūliņ aizrakstīšu misteram Rukāslam, vakarā upurēšu savus nabaga matus un rīt braukšu uz Vinčestru.

īsi pateikusies Holmsam, viņa atvadījās un steigšus devās projām.

—    Šķiet, viņa pieder pie tām jaunajām lēdijām, kuras prot parūpēties par sevi, — es piezīmēju, klausīdamies viņas noteiktajos, ašajos soļos.

—    Viņai vajadzēs to prast, — Holmss drūmi sacīja. — Nemaz nešaubos, ka jau drīzumā saņemsim no viņas kādu vēsti.

Mana drauga paredzējums piepildījās kā vienmēr. Visu nākamo nedēļu es bieži domāju par mūsu apmeklētāju un prātoju, kādos neceļos dzīve var novest šo vientuļo sievieti. Neparasti lielā alga, ērmīgie noteikumi, neapgrūtinošie pienākumi — viss norādīja uz kaut ko nenormālu, lai gan es absolūti nespēju izšķirties, vai te runa par kaprīzi vai ļaunu nodomu, vai misters Rukāsls ir filantrops vai nelietis. Holmss mēdza ilgi sēdēt, saraucis pieri, izklaidīgi vērdamies tukšumā, bet, kad gribēju viņu iztaujāt, tad atmeta ar roku.

—    Faktus, faktus, faktus! — viņš nepacietīgi sauca. — Ķieģeļus nevar iztaisīt, ja nav mālu. — Un tūliņ nomurmināja, ka savai māsai nekad nebūtu ieteicis pieņemt šādu vietu.

Telegramma pienāca vēlu vakarā, kad es jau dzīros iet gulēt, bet Holmss bija stājies pie eksperimentiem, pie kuriem bieži pavadīja visu nakti. Kad gāju uz savu istabu, viņš palika stāvam, noliecies pār retorti un mēģenēm, tai pašā stāvoklī atradu viņu, kad no rīta nonācu lejā brokastīs. Viņš atplēsa dzelteno aploksni, pārlasīja saturu un pasniedza telegrammu man.

—   Paskatieties vilcienu sarakstā, — viņš teica, atkal noliekdamies pie savām mēģenēm.

Telegrammas teksts bija īss un uzstājīgs:

«Gaidu jūs rīt pusdienas laikā Vinčestrā, «Melnā gulbja» viesnīcā. Atbrauciet! Nezinu vairs, ko darīt. Hantere.»

—   Vai pavadīsiet mani? — Holmss ievaicājās, paceldams galvu.

—   Labprāt.

—   Tad paskatieties, kad varam izbraukt!

—    Ir kāds vilciens, kas atiet pusdesmitos, — es teicu, pētīdams sarakstu. — Tas pienāk Vinčestrā pusdivpadsmitos.

—   Tas mums taisni kā piemērots. Tad es labāk atlikšu acetona analīzi, jo rītdien mums jābūt labā formā.

Otrā rītā vienpadsmitos jau bijām ceļā uz Anglijas seno galvaspilsētu. Holmss sēdēja, ieracies rīta avīzēs, bet, kad pārbraucām Hempširas robežu, aizsvieda tās un pievērsās ainavai. Bija skaista pavasara diena, pa gaiši zilajām debesīm vējš dzina vieglas baltas mākoņu šķiesnas uz austrumu pusi. Saule spīdēja spoži, gaiss dvesa možumu un spirgtumu. Gar visu ceļu līdz pat Olderšotas pakalnu virtenei caur košo pavasarīgo zaļumu vīdēja sarkanie un pelēkie fermu jumti.

—    Vai tas nav skaists un iepriecinošs skats!? — es jūsmīgi izsaucos, kā jau pilsētnieks, kas nule izkļuvis ārā no Beikerstrītas miglas.

Taču Holmss drūmi papurināja galvu.

—    Zināt, Votson, — viņš sacīja, — es visu uztveru ļoti subjektīvi, un tas ir īsts lāsts tādam domāšanas veidam kā manējais. Jūs raugāties uz šīm izkliedētajām mājiņām un jūsmojat par to skaistumu. Es, tās skatot, varu domāt tikai par to, cik tās vientuļas un cik nesodīti tanīs var izdarīt jebkuru noziegumu.

—    Ak kungs! — es izsaucos. — Kā var saistīt noziegumu ar šiem sirdij mīļajiem, senlaicīgajiem mājokļiem?

—    Man tie vienmēr iedveš bailes. Es esmu pārliecināts, Votson, un šī pārliecība balstās uz pieredzi, ka pašos pretīgākajos Londonas graustos nenotiek tik daudz baismīgu noziegumu kā šai valdzinoši skaistajā lauku apvidū.

—    Jūs mani biedējat!

—    Iemesls taču ir pārāk skaidrs. Ko nespēj izdarīt likums, to pilsētā paveic sabiedriskā doma. Nav neviena tik noslēpta kakta, kur spīdzināta bērna brēciens vai žūpas sitiens nemodinātu kaimiņu līdzjūtību un sašutumu un likuma vara ir tik tuvu, ka viens sūdzības vārds var iedarbināt tās mašinēriju, tāpēc starp noziegumu un tiesas zāli ir viens solis. Bet palūkojieties uz šīm vientuļajām fermām, kuras ieslēgušās savos tīrumos; lielākoties tās apdzīvo neizglītoti, trūcīgi ļaudis, kuri neko daudz nezina par likumiem. Varat iedomāties, kādi velnišķīgi nežēlīgi nodomi, kādas slepenas neķītrības te var zelt netraucēti gadu no gada. Ja lēdija, kura lūdza mūsu palīdzību, mājotu Vinčestrā, es nekad nebaidītos par viņu. Piecu jūdžu atstatums no pilsētas ir tas, kas iedveš man bailes. Un tomēr man skaidrs, ka briesmas nedraud viņai pašai.

—   Protams. Ja viņa var ierasties Vinčestrā uz satikšanos ar mums, tad jau viņai iespēja arī pamest turieni.

—    Pilnīgi pareizi. Sai ziņā viņas brīvība nav ierobežota.

—   Bet kas te īsti slēpjas? Vai jums nav nekāda izskaidrojuma?

—    Man ir septiņi dažādi izskaidrojumi, un katrs balstās uz mums zināmajiem faktiem, bet, kurš ir pareizs, to rādīs jaunās ziņas, kuras mēs drīzumā, bez šaubām, saņemsim. Ahā, katedrāles torni jau var redzēt. Drīz mēs dabūsim dzirdēt, ko mis Hantere grib mums teikt.

«Melnais gulbis» bija visai cienījama viesnīca Haistrītā, tuvu pie stacijas, un jaunā lēdija mūs jau gaidīja. Viņa sēdēja viesistabā, un lenčs jau atradās uz galda.

—    Man liels prieks, ka atbraucāt, — viņa nopietni sacīja. — Ļoti laipni no jums abiem, jo es patiešām nezinu, ko darīt. Jūsu padoms man ārkārtīgi nepieciešams.

—    Lūdzu, izstāstiet visu, kas noticis.

—    Tūliņ, jo man jāsteidzas, es apsolījos misteram Rukāslam būt mājās pirms trim. Viņš atļāva man šorīt braukt uz pilsētu, lai gan, protams, nezina, kādā nolūkā.

—    Stāstiet visu pa kārtai, — Holmss izstiepa garās, tievās kājas uz kamīna pusi un sagatavojās klausīties.

—    Vispirms man jāteic, ka nevaru sūdzēties par sliktu izturēšanos no saimnieku puses. Tas jāpiemin patiesības labad. Taču saprast es viņus nevaru, tāpēc man nav miera.

—    Ko īsti jūs nesaprotat?

—    Viņu uzvedības iemeslus. Taču labāk pa kārtai. Kad atbraucu, misters Rukāsls sagaidīja mani stacijā un aizveda divričos uz Sarkanajiem Skābaržiem. Apvidus, kā viņš sacīja, patiešām skaists, tikai ne pati māja: tās ir liels, balsināts kvadrātveida bloks, vienos plankumos aiz lietus un mitruma. No trim pusēm namu ielenc mežs, nama priekšā pļava, kas nosliecas līdz pat līkumotajai Sauthemptonas šosejai, kuru no galvenās ieejas šķir tikai kādi simt jardi. Pļava pieder misteram Rukāslam, bet meži ir lorda Sautertona īpašums. Pie lieveņa aug puduris sarkanu skābaržu, kas piešķīris mājai tās nosaukumu.

Mans darba devējs bija tikpat laipns kā vienmēr un to pašu vakaru iepazīstināja mani ar sievu un dēlu. Varbūtība, par ko mēs runājām Beikerstrītā, mister Holms, izrādījās nepieņemama. Misis Rukāsla nav vājprātīga. Viņa ir nerunīga, bāla sieviete, daudz jaunāka par vīru, apmēram trīsdesmit gadus veca, kamēr viņam noteikti jau ap četrdesmit pieci. No sarunām sapratu, ka viņi apprecējušies pirms septiņiem gadiem, ka viņš bijis atraitnis un vienīgais bērns no pirmās sievas ir meita, kura tagad atrodas Filadelfijā. Misters Rukāsls uzticēja man kā noslēpumu, ka meita jutusi neizskaidrojamu antipātiju pret savu pamāti un tāpēc pametusi ģimeni. Tā kā meitai vajadzētu būt jau ap divdesmit gadiem, tad varu iedomāties, ka viņa jutās neērti blakus tēva jaunajai sievai.

Misis Rukāsla man liekas pilnīgi bezkrāsaina tiklab iekšēji, kā ārēji. Viņa nemodina nekādu iespaidu. Gluži tukša vieta. Skaidri redzams, ka viņa dievina gan vīru, gan dēlu. Viņas gaišpelēkās acis tā vien šaudās no viena uz otru, pamana jebkuru sīkāko vēlēšanos un pēc iespējas jau aizsteidzas tām priekšā. Vīrs izturas pret viņu ar ierasto parupjo labsirdību, un visumā viņi šķiet laimīgs pāris; Un tomēr šai sievietei ir kādas slepenas bēdas. Viņa bieži iegrimst dziļās domās, un seja pauž ciešanas.

Vairākkārt esmu pamanījusi viņu raudam. Dažreiz šķiet, ka par iemeslu tam bērns, jo nekad neesmu redzējusi tik samaitātu un ļaunu puiku. Viņš ir maza auguma savam vecumam, ar nesamērīgi lielu galvu. Te viņam uznāk mežonīgu dusmu lēkmes, te uzbrūk drūms īgnums. Viņa vienīgā izprieca ir sagādāt sāpes vājākiem radījumiem, un taisni apbrīnojami, cik veikli viņš prot sagūstīt peles, putniņus vai kukaiņus. Bet pietiek runāt par viņu, mister Holms, jo ar manu stāstu viņam nav nekāda sakara.

—    Mani interesē katrs sīkums, — mans draugs aizrādīja, — vienalga, vai tas jums šķiet svarīgs vai ne.

—    Es papūlēšos nepalaist garām nekā patiešām svarīga. Pats nepatīkamākais, kas mani tūliņ pārsteidza, ir kalpotāju izturēšanās. Viņi ir divi, vīrs un sieva. Tollers — tā vīru sauc — ir rupjš, neaptēsts vīrietis ar sirmiem matiem un vaigu bārdu un pastāvīgi ož pēc alkohola. Divas reizes es redzēju viņu galīgi piedzērušos, bet misters Rukāsls izliekas nekā nemanām. Misis Tollere ir gara auguma spēcīga sieviete ar skābu seju; viņa tikpat nerunīga kā misis Rukāsla, bet vēl nelaipnāka. Ārkārtīgi nepatīkams pāris, tikai, par laimi, es lielāko daļu laika pavadu bērnu istabā vai savā istabā; abas atrodas blakus vienā ēkas galā.

Pirmās divas dienas Sarkanajos Skābaržos pagāja mierīgi, trešajā misis Rukāsla tūliņ pēc brokastīm nonāca lejā un kaut ko iečukstēja vīram.

«Jā,» viņš sacīja, pavērsie? pret mani, «mēs esam jums ļoti pateicīgi, mis Hantere, ka jūs esat tik iecietīga pret mūsu kaprīzēm un pat apgriezāt matus, kaut gan varu apgalvot, ka tas nemaz nav nācis jūsu izskatam par sliktu. Bet nu paskatīsimies, kā jums piestāv tēraudzils tonis. Savā istabā jūs atradīsiet tādu tērpu, un mēs būsim bezgala pateicīgi, ja apvilksiet to.»

Tērps, ko atradu uz savas gultas, bija īpatnējā zilā krāsā, no laba vilnas auduma, bet neapšaubāmi jau valkāts. Tas likās šūts taisni pēc mana izmēra. Tiklab misters Rukāsls, kā viņa sieva, ieraudzījuši mani šai tērpā, izpauda sajūsmu, bet man tā likās pārāk uzspēlēta. Viņi gaidīja mani viesistabā, ļoti plašā telpā (tā aizņem visu mājas priekšpusi) ar trim lieliem logiem, kuri sniedzas līdz grīdai. Pie vidējā loga ar atzveltni pret to bija nolikts krēsls. Tanī mani lūdza atsēsties, un misters Rukāsls sāka staigāt šurpu turpu pa istabu un stāstīt veselu virkni visādu smieklīgu atgadījumu. Jūs nevarat iedomāties, cik komiski viņš stāstīja, un es smējos vai līdz asarām. Misis Rukāslai, acīm redzot, nav ne mazākās humora izjūtas, viņa pat nepasmaidīja, tikai sēdēja ar bēdīgu un noraizējušos seju, salikusi rokas klēpī. Pēc kādas stundas misters Rukāsls pēkšņi paziņoja, ka laiks stāties pie dienas darbiem un ka es varu pārģērbties un doties pie mazā Ed- varda.

Pēc divām dienām šī izrāde atkārtojās. Man atkal vajadzēja uzvilkt zilo tērpu, atsēsties pie loga un smieties no visas sirds par tiem ērmīgajiem stāstiem, kuru manam darba devējam neizsmeļams krājums, turklāt viņš ir lielisks stāstītājs. Tad viņš pasniedza man kādu romānu dzeltenos vākos, pagrieza krēslu tā, lai ēna nekristu uz lappusēm, un lūdza mani lasīt skaļi. Es lasīju minūtes desmit, sākdama kaut kur nodaļas vidū, tad viņš pēkšņi mani pārtrauca, neļaudams pabeigt teikumu, un lika iet pārģērbties.

Jūs varat iedomāties, mister Holms, cik lielu ziņkāri manī pamodināja šī neparastā izrāde. Mani pastāvīgi nosēdināja ar muguru pret logu, un es nolēmu, ka noteikti jādabū zināt, kas notiek man aiz muguras. Sākumā tas likās pilnīgi neiespējami, bet es atradu izeju. Man saplīsa spogulītis, un reizē ar to ienāca prātā laimīga doma: es paslēpu gabaliņu kabatas lakatā un nākamreiz izdevīgā gadījumā pašā skaļāko smieklu mirklī pieliku reizē ar lakatu pie acīm; mazliet pielāgojusi spoguļa gabaliņu, es varēju redzēt, kas atrodas ārā. Jāatzīstas, ka biju vīlusies. Tur nebija nekā.

Tā likās pirmajā acu uzmetienā. Labāk ieskatījusies, ieraudzīju neliela auguma bārdainu vīrieti pelēkā uzvalkā uz Sauthemptonas šosejas. Šoseja ir īsta maģistrāle, un tur pastāvīgi valda liela kustība. Taču šis vīrietis bija atbalstījies pret mūsu žogu un nenolaida skatienu no nama. Es noliku kabatas lakatu klēpī un pamanīju misis Rukāslas pārbaudošo skatienu. Viņa nekā neteica, bet, manuprāt, noprata, ka man lakatiņā spogulis un ka esmu redzējusi, kas stāv mājas priekšā. Viņa tūliņ piecēlās.

«Džefro,» viņa uzrunāja vīru, «tur kāds vīrietis stāv uz ceļa un nepiedodamā kārtā blenž uz mis Hanteri.»

«Varbūt kāds jūsu paziņa, mis Hantere?» misters Rukāsls uzprasīja.

«Nē, es šeit neviena nepazīstu.»

«Pasaulīt, kāda bezkaunība! Laipni lūdzu, pagriezieties pret viņu un pamājiet ar roku, lai viņš iet projām!»

«Varbūt labāk nelikties ne zinis?»

«Nē, nē, tad viņš te vienmēr slaistīsies. Laipni lūdzu, pagriezieties un pamājiet viņam!»

Es izdarīju, ko man lika, un tai pašā mirklī misis Rukāsla nolaida logam aizkaru. Tas notika pirms nedēļas, kopš tās reizes neesmu vairs uzvilkusi zilo tērpu, ne arī sēdējusi pie loga un vīrieti uz ceļa arī neesmu vairs redzējusi.

—   Lūdzu, turpiniet, — Holmss sacīja. — Tas ir patiešām interesanti!

—    Baidos, ka stāstu diezgan nesakarīgi, un varbūt visiem šiem notikumiem maz kopīga. Pašā pirmajā dienā, kad ierados Sarkanajos Skābaržos, misters Rukāsls pieveda mani" pie maza būceņa aiz mājas pie virtuves durvīm. Kad mēs tuvojāmies, es izdzirdēju nožvankstam ķēdi un kādu lielu dzīvnieku kustamies.

«Iemetiet aci,» misters Rukāsls uzaicināja, norādīdams uz spraugu dēļos. «Vai nav skaistulis?»

Es ieskatījos pa spraugu, ieraudzīju tumsā gailējošas acis un neskaidru augumu un nodrebēju.

«Nebīstieties,» iesmējās mans darba devējs, redzēdams mani sarauj amies. «Tas ir mans suns Karlo. Es gan saku — mans, bet īstenībā tikai vecais Tollers iedrīkstas viņam tuvoties. Mēs viņu ēdinām vienreiz dienā un nedodam pārāk daudz, tāpēc viņš vienmēr ir nikns kā lauva. Tollers palaiž viņu vaļā katru nakti, un lai dievs stāv klāt tam, kas dabūs baudīt viņa zobus. Nekādā gadījumā nesperiet kāju pār slieksni naktī, ja jums dzīvība dārga!»

Tie nebija tukši vārdi, jo pēc dažām dienām es nejauši pavēros ap diviem naktī ārā pa logu. Mēness spoži spīdēja, un zāliens mājas priekšā laistījās kā sudrabots. Tā stāvot, jaukās ainas aizgrābta, es pamanīju kaut ko kustamies sarkano skābaržu ēnā. Tad tas iznāca mēnesnīcas gaismā, un es ieraudzīju milzu suni teļa augumā, ar nokārušos pakakli, melnu purnu un lieliem, izspiestiem kauliem. Suns lēni pārnāca pāri zālienam un nozuda aiz mājas. Man šķita, ka neviens laupītājs nebūtu uzdzinis man tādas bailes kā šis baismīgais mēmais sargs.

Un nu man jāpastāsta par visai dīvainu piedzīvojumu. Londonā, kā jūs zināt, es nogriezu matus un noglabāju mezglā savīto matu pīni koferī. Kādu vakaru, kad bērns jau gulēja, es sāku aplūkot savas istabas mēbeles un reizē izvietot mantas. Istabā bija veca kumode, abas augšējās atvilktnes vaļā un tukšas, bet apakšējā aizslēgta. Es piekrāvu augšējās pilnas ar veļu, bet, tā kā veļa palika vēl pāri, tad, dabiski, jutos sapīkusi, ka trešā atvilktne ciet. Nodomāju, ka tā aizslēgta aiz pārskatīšanās, un pamēģināju atslēgt to ar iedotajām atslēgām. Jau pirmā atslēga derēja, es atdarīju atvilktni un galvoju, ka jūs neuzminēsiet, kas tanī atradās. Mana matu pīne!

Paņēmu to un aplūkoju. Tā pati īpatnējā krāsa, tāds pats kuplums. Bet tad es aptvēru, ka tas taču nav iespējams — kā gan mani mati varēja te iekļūt? Ar trīcošām rokām attaisīju koferi, izmetu visu ārā un apakšā atradu savu pīni. Saliku abas kopā, un varat man ticēt, ka tās bija pilnīgi vienādas. Vai tas nebija dīvaini? Lai kā lauzīju galvu, šo mīklu es nevarēju atrisināt. Atliku svešo matu pīni atvilktnē un neteicu Rukāsliem ne vārda, jo jutos vainīga, ka esmu atdarījusi atvilktni, ko viņi aizslēguši.

Esmu diezgan laba novērotāja, kā jūs jau būsiet pamanījis, mister Holms, un mājas plāns drīz vien man bija galvā. Viens ēkas spārns liekas neapdzīvots. Durvis, kas ved uz turieni, ir iepretī Tolleru mājokļa durvīm, bet pastāvīgi aizslēgtas. Kādu dienu, ejot augšup pa kāpnēm, redzēju, ka no turienes iznāk misters Rukāsls ar atslēgām rokā, taču viņš ne ar ko neatgādināja to apaļo, omulīgo vīru, ko biju paradusi redzēt. Vaigi viņam bija pietvīkuši, piere dusmās saraukta, dzīslas uz deniņiem pietūkušas. Viņš aizslēdza durvis un paskrēja man garām, ne vārda neteicis.

Es kļuvu ziņkāra un, kad izgāju dārzā ar savu audzēkni, tad pastaigājos tanī mājas galā un aplūkoju logus. Veseli četri stiepās rindā, trīs bija gluži vienkārši netīri, bet ceturtais aizdarīts ar aizvirtņiem. Acīm redzot, telpas bija neapdzīvotas. Kad es tā staigāju šurpu turpu, šad tad pamezdama uz tiem acis, misters Rukāsls iznāca pie manis jautrs un omulīgs kā vienmēr.

«Ahā!» viņš iesaucās, ieraudzījis mani. «Neuzskatiet mani par nepieklājīgu, ka šorīt paskrēju jums garām, mana dārgā jaunā lēdij, nebildis ne vārda. Biju ļoti aizņemts ar darīšanām.»

Es apgalvoju, ka neesmu ņēmusi to ļaunā.

«Starp citu,» es sacīju, «jums laikam augšā daudz tukšu telpu, jo vienam logam pat aizvirtņi priekšā.»

Viņš izskatījās pārsteigts un, kā man likās, pat mazliet uztraucies.

«Mana vājība ir fotografēšana,» viņš atbildēja, «un es esmu tur ierīkojis sev tumšu telpu. Bet, pasaulīt, kas jums par vērīgu aci, mana jaunā lēdij! Kas to būtu domājis! Kas to būtu varējis domāt!»

Viņš runāja kā jokojot, bet viņa acīs es lasīju aizdomas un pat dusmas.

Līdzko es sapratu, ka šais telpās no manis kaut ko slēpj, tā degtin degu aiz vēlēšanās tikt tur iekšā. Tā nebija tikai ziņkāre, kaut arī tā nav man sveša. Drīzāk tā bija pienākuma sajūta — man šķita, ka es izdarīšu kaut ko labu, ja iekļūšu tur. Mēdz runāt par sieviešu instinktu; varbūt šis instinkts radīja manī tādu pārliecību. Šā vai tā, bet es tagad neatlaidīgi meklēju iespēju tikt iekšā pa šīm aizslēgtajām durvīm.

Šāda iespēja radās tikai vakardien. Starp citu, šinīs telpās bez mistera Rukāsla nezin kāpēc iet iekšā arī Tollers un viņa sieva, un reiz es pat redzēju, ka Tollers iznesa no turienes prāvu melnu maisu. Pēdējā laikā viņš stipri dzer un vakardien bija galīgi pilnā. Uznākusi augšā, es ieraudzīju, ka durvīs ir atslēga. Man nebija šaubu, ka to pametis viņš. Misters un misis Rukāsli bija lejā, bērns atradās pie viņiem, tātad ilgi gaidītā izdevība bija klāt. Es klusām pagriezu atslēgu, atvēru durvis un iegāju iekšā.

Aiz durvīm bija neliels gaitenis kailām sienām, bez grīdceliņa. Gaiteņa līkumā atradās trejas durvis, pirmā un trešā atvērtas uz tukšām, putekļainām istabām. Vienai istabai bija divi logi, otrai viens ar tik netīrām rūtīm, ka novakara gaisma tikko spiedās cauri. Vidējās durvis bija ciet, un tām bija aizlikts priekšā plats stienis, acīm redzot, dzelzs gultas sānmala; viens stieņa gals iebāzts sienā iestiprinātā riņķī, otrs piesiets pie roktura ar resnu virvi. Pašas durvis bija aizslēgtas, atslēgas tanīs nebija. Šīs aiz- barikādētās durvis pilnīgi atbilda ar aizvirtņiem aizdarītajam logam, bet tomēr es saskatīju iekšā blāvu gaismiņu, laikam no bēniņu lūkas. Kad es tā stāvēju un prātoju, kādu noslēpumu glabā šīs baigās durvis, es sadzirdēju soļus aiz tām un palsajā gaismas strēlē, kas spiedās pa durvju apakšu, redzēju kustamies kādu ēnu. Mani pārņēma neprātīgas bailes, mister Holms. Saspringtie nervi neizturēja, es apsviedos un metos skriet tā, it kā šausmīga roka jau ķertu mani ciet aiz drēbēm. Izskrēju gaitenī, tad ārā pa durvīm un ieskrēju taisni misteram Rukāslam rokās.

«Tad jūs tā bijāt!» viņš smaidīdams sacīja. «Es jau tā domāju, kad ieraudzīju, ka durvis vaļā.»

«Ak, kā es pārbijos!» es izdvesu.

«Mana dārgā jaunā lēdij! Mana dārgā jaunā lēdij! Kas jūs tā nobiedēja, mana dārgā jaunā lēdij?»

Jūs nevarat iedomāties, cik mīlīga un nomierinoša bija viņa balss. Taču tā skanēja pārāk mīlīgi. Viņš pārcentās. Es tūliņ attapos.

«Es aiz muļķības ieklīdu neapdzīvotajā spārnā,» es atbildēju. «Tur tāds tukšums, pamestība un krēsla, ka es nobijos un skrēju ārā. O, tur izskatās baismīgi!»

«Tas ir viss, kas jūs nobiedēja?» viņš prasīja, cieši vērdamies manī.

«Kas tad cits?»

«Kā jūs domājat, kāpēc es turu tās durvis aizslēgtas?»

«Kā lai es zinu?»

«Lai sveši nebāztu tur savu degunu! Saprotat?»

Viņš joprojām smaidīja vismīlīgāko smaidu.

«Ja es būtu zinājusi…»

«Nu, tad tagad jūs to zināt. Un, ja vēlreiz spersiet kāju pāri tam slieksnim,» te viņa smaids pēkšņi pārvērtās niknā grimasē, un viņš man uzmeta taisni velnišķīgu skatienu, «es uzrīdīšu jums suni.»

Biju tik pārbijusies, ka neapzinājos, ko daru. Laikam biju paskrējusi viņam garām un iedrāzusies savā istabā. Atjēdzos jau gultā un trīcēju no galvas līdz kājām. Tad es iedomājos pār jums, mister Holms. Es vairs nevarēju iztikt bez padoma. Mani biedēja šis nams, vīrs, sieva, kalpotāji un pat bērns. Viņi iedvesa man šausmas. Ja es būtu varējusi izsaukt jūs, viss būtu kārtībā. Protams, es varēju bēgt projām, bet mana ziņkāre ir tikpat stipra kā manas bailes. Drīz vien es izlēmu, kā rīkoties. Aizsūtīšu jums telegrammu. Paņēmu cepuri un mēteli, aizgāju līdz pastam, kas no mums kādu pusjūdzi, un atgriezos mājās daudz mierīgāka. Kad tuvojos durvīm, man gan lika nodrebēt doma, ka varbūt suns palaists vaļā, bet atcerējos, ka Tol- lers piedzēries līdz nemaņai un viņš ir vienīgais, kas iedrīkstas tuvoties mežonīgajam dzīvniekam un palaist viņu no ķēdes. Laimīgi tiku iekšā un pavadīju nomodā pusi nakts, priecādamās, ka sastapšu jūs. Mani labprāt atlaida šorīt uz Vinčestru, tikai trijos man noteikti jābūt mājās, jo misters un misis Rukāsli brauc viesos uz visu vakaru, tāpēc man jāuzrauga bērns. Nu esmu jums izstāstījusi savus piedzīvojumus, mister Holms, un būtu ļoti priecīga, ja jūs pateiktu, ko tas viss nozīmē un galvenais — kas man darāms.

Mēs ar Holmsu, elpu aizturējuši, noklausījāmies šo dīvaino stāstu. Mans draugs piecēlās un, iebāzis rokas kabatās, sāka staigāt pa istabu. Viņa seja bija ļoti nopietna.

—    Vai Tollers joprojām piedzēries? — viņš prasīja.

—   Jā. Viņa sieva šorīt sūdzējās misis Rukāslai, ka nezinot, ko ar viņu iesākt.

—    Tas ir labi. Un Rukāslu šovakar nebūs mājās?

—    Nē.

—    Vai ir kāds pagrabs, kam laba, stipra atslēga?

—    Jā, vīna pagrabs.

—   Jūs esat rīkojusies ļoti drosmīgi un saprātīgi, mis Hantere. Kā jums šķiet, vai varēsiet veikt vēl vienu uzdevumu? Es nelūgtu to, ja neuzskatītu jūs par neikdienišķu sievieti.

—    Es mēģināšu. Kas tas būtu?

—   Mēs ar draugu ieradīsimies Sarkanajos Skābaržos pulksten septiņos. Tikmēr Rukāsli būs projām, un cerēsim, ka Tollers mums ceļā nestāsies. Atliek vienīgi misis Tol- lere, kura var sacelt traci. Ja jūs varētu ar kādu ieganstu ievilināt viņu pagrabā un ieslēgt, tad jūs stipri atvieglotu mūsu uzdevumu.

—    To es izdarīšu.

—    Lieliski! Tad mēs izpētīsim šo gadījumu, kā pienākas. Ir tikai viens iespējams izskaidrojums. Jūs esat ataicināta tēlot kādas citas personas lomu, un šī persona ir ieslēgta augšas istabā. Tur nav nekādu šaubu. Tāpat nav šaubu, ka šī persona ir mistera Rukāsla meita Alise, kura it kā esot aizbraukusi uz Ameriku. Jūs atgādināt viņu ar augumu, stāvu un matu krāsu, tāpēc arī jūs izraudzījās šai lomai. Viņai mati nogriezti laikam slimības dēļ, tāpēc jums nācās upurēt jūsējos. Jums nejauši laimējās atrast viņas matpīni. Vīrietis uz ceļa ir neapšaubāmi kāds viņas draugs, varbūt līgavainis, un, tā kā jūs bijāt viņas drēbēs, tātad atgādinājāt viņu, tad jaunekli jūsu smiekli un mājiens pārliecināja, ka mis Rukāsla ir laimīga un vairs neilgojas pēc viņa. Suni naktīs palaiž vaļā, lai jauneklim neizdotos sastapties ar mis Alisi. Tiktāl viss skaidrs. Pats svarīgākais šai namā ir bērns.

—   Kāds viņam sakars ar šo gadījumu? — es iesaucos.

—    Dārgais Votson, jūs esat ārsts, un jums jāzina, ka bērna rīcību var izprast, iepazīstoties ar viņa vecāku raksturu, un tāpat otrādi — pēc bērna var spriest par vecākiem. Es bieži esmu guvis pirmo ieskatu vecāku raksturā, iepazīdamies ar viņu bērniem. Šis bērns ir nenormāli nežēlīgs, un vai nu viņš mantojis nežēlību no sava smaidīgā tēva, kā man liekas, vai no mātes, šī īpašība ir vienādi bīstama nabaga meitenei, kas atrodas viņu varā.

—    Jums taisnība, mister Holms! — izsaucās mūsu kliente. — Man tagad nāk prātā tūkstošiem visādu sīkumu, kas apstiprina jūsu domas. O, lūdzu, nezaudēsim ne mirkli, palīdzēsim tai nabaga būtnei!

—    Mums jābūt piesardzīgiem, jo mums darīšanas ar visai slīpētu cilvēku. Pirms septiņiem mēs neko nevaram iesākt, bet tad mēs būsim pie jums un pacentīsimies atklāt šo noslēpumu.

Mēs turējām vārdu, un tieši septiņos, atstājuši divričus ceļmalas traktierī, ieradāmies Sarkanajos Skābaržos. Arī ja mis Hantere nebūtu smaidīdama stāvējusi uz lieveņa, mēs būtu pazinuši māju no kokiem, kuru tumšās lapas laistījās kā sarkans varš rietošās saules staros.

—    Vai jums izdevās? — Holmss uzprasīja.

Kaut kur lejā skanēja dobji rībieni.

—    Misis Tollere ārdās pagrabā, — mis Hantere paskaidroja. — Viņas vīrs guļ krākdams virtuvē uz grīdas. Te ir viņa atslēgas, tādas pašas kā misteram Rukāslam.

—    Labi nostrādāts! — Holmss sajūsmā izsaucās. — Tagad rādiet mums ceļu, un pēc dažiem mirkļiem viss būs noskaidrots.

Mēs uzgājām pa kāpnēm, atslēdzām durvis un gājām pa mis Hanteres aprakstīto gaiteni līdz aizbarikādētajām durvīm. Holmss pārgrieza virvi un atbīdīja stieni. Tad viņš izmēģināja atslēgas, taču neviena nederēja. Iekšā viss bija klusu, un Holmsa seja apmācās.

—    Ceru, ka nebūsim par vēlu, — viņš sacīja. — Manuprāt, mis Hantere, būs labāk, ja mēs ieiesim tur vieni. Nu, Votson, lieciet plecu klāt, un pamēģināsim tikt iekšā!

Vecās ļodzīgās durvis padevās mūsu kopējam grūdienam, un mēs iebrukām istabā. Tā bija tukša. Pie sienas stāvēja maza, cieta gultiņa, galdiņš un grozs ar veļu, Bēniņu lūka bija vaļā un gūstekne nozudusi.

—          Te noticis kāds noziegums, — Holmss teica. — Šis skaistulis būs uzminējis mis Hanteres nodomus un aizvācis savu upuri.

—    Bet kā viņš to izdarījis?

—   Caur lūku. Tūliņ paskatīsimies, kā tas noticis. — Holmss uzkāpa uz galda un palūkojās ārā. — Nu jā, — viņš iesaucās, — te ir atslietas garas, vieglas kāpnes. Pa tām viņš ticis lejā.

—    Tas ir neticami, — atsaucās mis Hantere, — jo, kad Rukāsli brauca projām, nekādu kāpņu te nebija.

—    Viņš ir atgriezies un pielicis tās. Es jau sacīju, ka viņš ir rūdīts un bīstams cilvēks. Nemaz nebrīnīšos, ja tie izrādīsies viņa soļi, ko dzirdu tuvojamies. Ņemiet pie laika revolveri rokā, Votson!

Viņš tikko paguva izteikt šos vārdus, kad uz sliekšņa parādījās ļoti resns un plecīgs vīrs ar smagu rungu rokā. Mis Hantere iekliedzās un piespiedās pie sienas, bet Šer- loks Holmss apņēmīgi aizstājās viņai priekšā.

—   Nelieti, kur ir jūsu meita? — viņš uzsauca.

Resnis pārlaida acis pār telpu un tad pamanīja vaļējo lūku.

—    Tas man jāprasa jums, jūs zagļi! — viņš iebrēcās. — Spiegi un zagļi! Nu jūs man esat rokā! Nekur jūs nespruksiet! Es jums rādīšu! — Viņš apsviedās un metās projām, cik ātri varēdams.

—   Viņš aizskrēja pēc suņa! — iesaucās mis Hantere.

—   Nekas, man ir revolveris, — es viņu mierināju.

—    Labāk aizslēgsim ieejas durvis! — Holmss uzsauca, un mēs visi traucāmies ārā un pa kāpnēm lejā. Tikko nokļuvām priekšnamā, kad izdzirdējām suni iekaucamies, tad šausmīgu sāpju pilnu kliedzienu un baismīgus, dobjus rēcienus. Pusmūža vīrs ar sarkanu seju un drebošiem locekļiem izkluburēja pa blakus durvīm.

—    Žēlīgais dievs! — viņš izšļupstēja. — Kāds palaidis suni vaļā. Suns divas dienas nav dabūjis ēst. Atri, ātri, citādi būs par vēlu!

Mēs ar Holmsu izskrējām pagalmā, tad gar mājas stūri, un Tollers sekoja mums. Milzīgais nobadinātais nezvērs bija iekodies saimniekam kaklā, kamēr Rukāsls raustījās un brēca. Es pieskrēju klāt un iešāvu sunim galvā, tas pakrita, asos, baltos ilkņus iecirtis taukā kakla krokās. Ar lielām pūlēm mēs atbrīvojām Rukāslu un ienesām viņu, vēl dzīvu, bet drausmīgi sakropļotu, namā. Viņu noguldīja viesistabā uz dīvāna, atžilbušo Tolleru aizsūtīja pēc Rukāsla sievas, bet es darīju, ko varēju, lai atvieglotu ievainotā ciešanas. Mēs visi stāvējām pie dīvāna, kad durvis atvērās un ienāca kaulaina, gara auguma sieviete.

—    Misis Tollere! — mis Hantere Izsaucās.

—    Jā, mis. Misters Rukāsls izlaida mani ārā, pirms devās augšā pie jums. Ak, mis, žēl gan, ka jūs nepastāstījāt man, ko esat nodomājusi darīt. Es jūs būtu brīdinājusi, lai nepūlaties veltīgi.

—    Ahā! — Holmss noteica, cieši lūkodamies uz viņu. — Skaidrs, ka misis Tollere zina par šo lietu vairāk nekā jebkurš cits.

—    Jā, ser, tā ir, un es varu pastāstīt to, ko zinu.

—   Tad, lūdzu, apsēstieties, un mēs paklausīsimies, jo šis tas man vēl nav īsti saprotams.

—    Drīz jums viss būs saprotams, — viņa sacīja, — un būtu bijis jau ātrāk, ja vien es būtu tikusi laukā no pagraba. Bet, ja būs darīšanas ar policiju, tad neaizmirstiet, ka es esmu stāvējusi jūsu pusē un palīdzējusi mis Alīsei. Viņai, nabadzītei, jau bija bēdu dienas, kad tēvs apprecējās otrreiz. Viņu pavisam atstūma pie malas, nekur viņai nebija nekādas teikšanas, bet pavisam traki bija, kad viņa pie draudzenes iepazinās ar misteru Fau- leru. Cik man zināms, mis Alīsei bija mātes testamentā novēlēta nauda, bet viņa jau bija tik lēnīga un pacietīga, ka nebilda ne vārdiņa un atstāja visu mistera Rukāsla ziņā, tā ka viņam naudas netrūka. Bet, kad viņa vīkšās precēties, misters Rukāsls saprata, ka znots var pieprasīt to, kas viņa sievai pēc likuma pienākas, tāpēc gribēja, lai mis Alīse paraksta papīru, ka nauda paliek tēva rīcībā, vienalga, vai viņa precas vai ne. Viņa nebija ar mieru, bet misters Rukāsls tikmēr spiedās viņai virsū, kamēr viņa saslima ar smadzeņu iekaisumu un sešas nedēļas bija par matu no nāves. Viņa gan atlaba, bet tikko turējās uz kājām, pat viņas skaistos matiņus vajadzēja nogriezt, taču jaunais cilvēks to neņēma pie sirds un palika viņai uzticīgs, kā īstam vīram klājas.

—    Tas, ko jūs mums tik laipni pastāstījāt, daudz ko noskaidroja šai lietā, — Holmss sacīja, — un pārējo mēs jau varam piedomāt paši. Tātad misters Rukāsls bija uzskatījis par pareizāku turēt savu meitu ieslodzījumā?

—    Jā, ser.

—   Un atvest mis Hanteri no Londonas, lai atbrīvotos no mistera Faulera neatlaidības?

—   Jā, ser.

—    Bet misters Faulers, būdams nelokāma rakstura kā visi krietni jūrnieki, aplenca šo namu un, iepazinies ar jums, prata ar skanošiem vai citāda veida argumentiem pierādīt, ka jums abiem ir kopējas intereses.

—   Misters Faulers ir devīgs džentlmenis un labi prot pierunāt, — misis Tollere atbildēja pilnīgā mierā.

—    Un viņam izdevās visu tā nokārtot, ka jūsu lāga vīram netrūka dzeramā un arī kāpnes bija pie rokas, līdzko saimnieka nebija mājās.

—    Taisni tā viss arī bija, ser.

—    Manuprāt, mums jāatvainojas misis Tollerei par pārpratumu un jāpateicas, jo viņa patiešām noskaidroja visu, kas mums vēl nebija īsti saprotams, — Holmss sacīja. — Ahā, misis Rukāsla arī klāt kopā ar vietējo ārstu, tāpēc es domāju, Votson, ka mums jāpavada mis Hantere līdz Vinčestrai, jo mūsu stāvoklis šeit kļūst diezgan šaubīgs.

Tā tika atklāts Sarkano Skābaržu — šā drūmā nama — noslēpums. Misters Rukāsls palika dzīvs, bet ir galīgs invalīds, kura dzīvība pilnīgi atkarīga no uzticamās sievas rūpēm. Viņi joprojām dzīvo kopā ar vecajiem kalpotājiem, kuri laikam zina tik daudz par Rukāsla agrāko dzīvi, ka atlaist tos nav nemaz tik vienkārši. Misters Faulers un mis Rukāsla salaulājās Sauthemptonā jau otrā dienā pēc bēgšanas; tagad viņš ir valdības ierēdnis Svētā Mau- rikija salā. Diemžēl mans draugs Holmss man par lielu nepatiku neveltīja vairs ne mazāko uzmanību mis Vaiole- tai Hanterei, līdzko tika atrisināta problēma, kuras centrā viņa bija, un tagad viņa ir kādas privātskolas vadītāja Volsolā. Esmu pārliecināts, ka viņa veic savu darbu ar labiem panākumiem.

OTRAIS PLANKUMS

Es jau domāju, ka man vairs nenāksies rakstīt par mana drauga Serloka Holmsa atklātajiem noziegumiem. Ne jau tāpēc, ka man trūktu materiāla. Gluži otrādi, es glabāju piezīmes par simtiem gadījumu, kurus vēl neesmu pieminējis, tāpat arī nevar sacīt, ka lasītājiem būtu zudusi interese par šā izcilā cilvēka savdabīgo personību un neparastajiem darba paņēmieniem. īstais iemesls ir tas, ka Šerloks Holmss neparko negribēja, lai presē joprojām parādās stāsti par viņa piedzīvojumiem. Kamēr viņš vēl nebija atteicies no savas nodarbošanās, atskaitēm par viņa panākumiem bija viņa acīs praktiska nozīme, bet, kad viņš galīgi pameta Londonu un nodevās bišu dzīves pētīšanai un bišk6pībai Saseksas pakalnos, popularitāte kļuva viņam neciešama, un viņš kategoriski pieprasīja, lai viņam liek mieru. Tikai pēc tam, kad es atgādināju, ka esmu kādreiz solījies publicēt šo stāstu, man izdevās viņu pārliecināt, ka būtu īsti vietā un laikā noslēgt stāstu ciklu ar tik svarīgu epizodi no starptautiskās politikas jomas, un es saņēmu viņa atļauju publicēt šo tik stingrā noslēpumā turētā notikuma aprakstu. Ja ari daži sīkumi šai stāstā lasītājiem liksies neskaidri, viņi sapratīs, ka manai atturībai ir pietiekami svarīgi iemesli.

Kādu rudeni otrdienas rītā (gadu un pat gadu desmitu labāk neminēsim) mūsu necilajā Beikerstrītas dzīvoklī ieradās divas visā Eiropā pazīstamas personas. Pirmais, stingrs, augstprātīgs, valdonīgu skatienu, bija izdaudzinātais lords Belindžers, kas jau otro reizi ieņēma Lielbritānijas premjerministra posteni. Otrs, elegants tumšmatis ar pareiziem sejas vaibstiem, vēl šaipus pusmūža, apveltīts ne vien ar skaistumu, bet arī ar izsmalcinātu prātu, bija Trelonijs Houps, Anglijas pērs un Eiropas lietu ministrs, pats daudzsološākais valsts darbinieks mūsu zemē. Apmeklētāji nosēdās līdzās uz dīvāna, kas bija apkrauts ar papīriem. Viņu uztrauktās un nogurušās sejas skaidri liecināja, ka viņus uz šejieni atvedušas steidzošas un visai svarīgas darīšanas. Premjera kalsnās rokas, uz kurām bija skaidri saskatāmas zilganās vēnas, krampjaini žņaudza lietussarga ziloņkaula rokturi, un viņa kaulainā askētiskā seja drūmi vērsās te uz Holmsa, te uz manu pusi. Eiropas lietu ministrs nervozi plūkāja ūsas un vārstīja brelokus pie pulksteņa ķēdes.

—    Līdzko es atklāju, kas pazudis, mister Hojms, — un tas notika šorīt pulksten astoņos, — es tūliņ ziņoju to premjerministram, un viņš ierosināja atnākt abiem pie jums.

—   Vai policijai jūs paziņojāt?

—    Nē, ser! — atteica premjerministrs ierasti strauji un enerģiski. — Neziņojām un nekad neziņosim. Ziņot policijai nozīmē visu nodot atklātībai, bet tieši no tā mēs gribam izvairīties.

—   Bet kāpēc, ser?

—    Dokuments, par ko runa, ir tik svarīgs, ka tā nodošana atklātībai var viegli novest un, iespējams, pašreizējā momentā arī novedīs pie starptautiska konflikta Eiropā. Varu bez pārspīlēšanas sacīt, ka no šā dokumenta atkarīgs jautājums par karu vai mieru. Ja tā meklēšana nav izdarāma pilnīgā slepenībā, tad labāk pavisam atteikties no tās, jo šo dokumentu piesavinājušies tieši tādēj, lai iespējami plaši darītu zināmu tā saturu.

—    Saprotu. Un tagad, mister Trelonij Houp, es būšu jums ļoti pateicīgs, ja jūs visos sīkumos izstāstīsiet, kādos apstākļos šis dokuments pazudis.

—    Tas izsakāms dažos vārdos, mister Holms. So dokumentu — kāda ārzemju valdnieka vēstuli — es saņēmu pirms sešām dienām. Vēstule ir tik svarīga, ka es neuzdrošinājos atstāt to ministrijas seifā un ik vakaru nesu uz mājām, uz Vaitholterasi, un noglabāju guļamistabā, slēgtā šķirstiņā, kur turu oficiālus papīrus. Dokuments atradās tur vakar vakarā, par to esmu pārliecināts. Kad pārģērbos pusdienām, vēlreiz atslēdzu šķirstiņu un redzēju, ķa dokuments ir savā vietā. Bet šorīt vēstule ir nozudusi. Šķirstiņš bija pie spoguļa uz mana tualetes galdiņa visu nakti. Man ir modrs miegs, sievai tāpat. Mēs abi varam

apzvērēt, ka nakti neviens istabā nav ienācis, un tomēr dokuments ir nozudis.

—    Cikos jūs ēdāt pusdienas?

—    Pusastoņos.

—    Kad gājāt gulēt?

—           Mana sieva bija teātrī. Es gaidīju viņu atgriežamies. Mēs iegājām guļamistabā ap pusdivpadsmitiem.

—    Tātad četras stundas šķirstiņš bija bez uzraudzības?

—           Guļamistabā atļauts ieiet tikai apkopējai no rītiem un manam kambarsulainim vai sievas kameristei pārējā laikā. Šie divi ir uzticami kalpotāji un sen jau dzīvo pie mums. Bez tam neviens no viņiem nevarēja zināt, ka šķirstiņā atrodas kas vērtīgāks par parastajiem dienesta papīriem.

—    Kas zināja, ka jums ir šāda vēstule?

—    Manā namā — neviens.

—    Bet jūsu sieva, jādomā, taču zināja?

—          Nē, ser. Es nekā neteicu savai sievai līdz pat šim rītam, kad atklāju, ka vēstule nozudusi.

Premjers atzinīgi pamāja ar galvu.

—           Es vienmēr zināju, cik liela ir jūsu pienākuma sajūta, ser, — viņš sacīja. — Nešaubījos, ka arī tik svarīgā un slepenā lietā tā izrādīsies stiprāka par visciešākajām ģimenes saitēm.

Eiropas lietu ministrs palocījās.

—          Pilnīgi pareizi, ser. Līdz šim rītam es nebiju sievai teicis ne vārda par vēstuli.

—    Vai viņa pati varēja ko nojaust?

—           Nē, mister Holms, viņa nevarēja neko nojaust un arī neviens cits nevarēja.

—    Vai agrāk jums ir pazuduši kādi dokumenti?

—    Nē, ser.

—    Kas Anglijā kaut ko zināja par šo vēstuli?

—           Vakar par vēstuli tika pastāstīts visiem kabineta locekļiem. Taču prasību glabāt noslēpumu, kādu atkārto ikvienā kabineta sēdē, šoreiz pastiprināja svinīgs brīdinājums no premjerministra puses. Ak dievs, un kad es iedomājos, ka pēc pāris stundām pats šo vēstuli pazaudēju!

Izmisums izvaibstīja Trelonija Houpa skaisto seju. Viņš saķēra galvu. Uz mirkli mums visiem atklājās šā straujā, dedzīgā un dziļi iejūtīgā cilvēka īstā daba. Taču tūliņ viņa seju nosedza ierastā augstprātības maska, un viņš turpināja jau mierīgā balsī:

—    Bez kabineta locekļiem par vēstuli zina vēl divi vai

trīs departamenta ierēdņi — un vairāk neviens visā Anglijā, to es varu galvot, mister Holms.

—    Un ārzemēs?

—    Esmu pārliecināts, ka ārzemēs šo vēstuli redzējis tikai tas, kas viņu uzrakstījis. Esmu stingri pārliecināts, ka pat viņa ministri… tas ir, es gribēju teikt, ka vēstule nav gājusi parasto oficiālo ceļu.

Holmss brīdi padomāja un tad sacīja:

—   Tagad, ser, man nepieciešamas tuvākas ziņas, kas tas ir par dokumentu un kāpēc tā pazušanai var būt tik nopietnas sekas.

Abi valstsvīri pārmija ašus skatienus, un premjers savilka pinkainās uzacis.

—    Mister Holms, vēstule atradās garā, šaurā gaišzilā aploksnē. Uz sarkanā lakas zīmoga attēlots uzbrukumam saslējies lauva. Adrese rakstīta ar prāviem, stingriem burtiem . ..

—    Šie sīkumi, protams, loti interesanti un būtiski, — Holmss pārtrauca, — bet man jāzina vēstules saturs. Par ko vēstulē runa?

—    Tas ir ļoti svarīgs valsts noslēpums, un baidos, ka nevarēšu to atklāt, un turklāt neredzu nepieciešamību to darīt. Ja jūs ar savām, kā stāsta, neparastajām spējām atradīsiet nule aprakstīto aploksni kopā ar tās saturu, jūs izpelnīsieties visas valsts pateicību un saņemsiet jebkuru atlīdzību, kādu mēs spējam sniegt.

Šerloks Holmss smaidīdams piecēlās:

—    Jūs piederat pie visvairāk aizņemtajiem cilvēkiem Anglijā, bet arī mana necilā profesija prasa man daudz laika. Ļoti nožēloju, ka nevaru būt jums noderīgs, un uzskatu, ka turpināt mūsu sarunu nozīmē veltīgi šķiest laiku.

Premjerministrs uztrūkās kājās. Viņa dziļi iegrimušajās acīs pazibēja tā nešpetnā uguns, kas nereti lika kabineta locekļu sirdīm sažņaugties bailēs.

—   Es neesmu paradis, ser .., — viņš iesāka, bet apvaldi jās un apsēdās.

Labu brīdi mēs sēdējām klusēdami. Tad vecais valstsvīrs paraustīja plecus.

—    Mēs esam spiesti pieņemt jūsu noteikumus, mister Holms. Jums noteikti taisnība, un no mūsu puses nebūtu prātīgi gaidīt no jums palīdzību, ja mēs neuzticētos jums pilnīgi.

—    Es piekritu jums, ser, — sacīja jaunais diplomāts.

—    Labi, es izstāstīšu jums visu, bet es pilnīgi paļaujos uz jūsu, kā arī uz jūsu kolēģa doktora Votsona godprātību. Es apelēju pie jūsu patriotisma, džentlmeņi, jo nevaru iedomāties lielāku nelaimi mūsu zemei kā šī noslēpuma izpaušanu.

—    Jūs varat pilnīgi pajauties uz mums.

—    Vēstuli rakstījis kāds ārzemju valdnieks, kurš nobažījies par to, ka mūsu valsts nesen paplašināja savas kolonijas. Vēstule rakstīta sašutuma brīdī, un atbildība par to gulstas pilnīgi uz rakstītāja pleciem. Ziņu ievākšana liecina, ka viņa ministriem par to nav ne jausmas. Turklāt vēstules tonis nelaimīgā kārtā stipri ass, un daži teikumi skan tik izaicinoši, ka vēstules publicēšana noteikti satrauktu Anglijas sabiedrisko domu. Teikšu pat vēl vairāk, ser: varu apgalvot bez svārstīšanās, ka gadījumā, ja mēs publicētu šo vēstuli, mūsu valsts jau pēc nedējas būtu ierauta liela mēroga karā.

Holmss uzrakstīja kādu vārdu uz papīra lapiņas un parādīja premjerministram.

—    Pilnīgi pareizi, tas ir viņš. Un tieši šī vēstule, kura, iespējams, izraisīs miljoniem lielus izdevumus un simtiem tūkstošiem cilvēku bojā eju, ir tik mīklainā kārtā nozudusi.

—    Vai jūs to paziņojāt vēstules autoram?

—    Jā, ser, mēs aizsūtījām šifrētu telegrammu.

—   Bet varbūt viņš ir cerējis, ka vēstule tiks publicēta?

—    Nē, ser! Mums ir pilnīgs pamats domāt, ka viņš jau izpratis savas rīcības pārsteidzību un neuzmanību. Vēstules publicēšana būtu viņam un viņa valstij vēl lielāks trieciens nekā mums.

—   Ja tā, tad kā interesēs būtu atklāt vēstules saturu? Kas var vēlēties to nozagt vai publicēt?

—    Jūs, mister Holms, spiežat mani skart augstas starptautiskas politikas jautājumus. Ja jūs paturēsiet prātā pašreizējo situāciju Eiropā, tad jums nebūs grūti saprast nozieguma motīvus. Eiropa patlaban ir bruņota nometne. Pastāv divas savienības ar vienādu militāro spēku. Lielbritānija ietur neitralitāti. Ja mūs ierautu karā ar vienu savienību, tas nodrošinātu otras savienības pārākumu, vienalga, vai tā piedalās karā vai ne. Vai saprotat?

—          Man viss pilnīgi skaidrs. Tātad zādzībā un vēstules satura izpaušanā ieinteresēti šā valdnieka ienaidnieki, kuri grib savest naidā viņa zemi ar mums?

—    Jā, ser.

—   Bet kam varēja nosūtīt šo dokumentu, ja tas nokļuvis ienaidnieka rokās?

—    Jebkurai Eiropas valdībai. Pilnīgi iespējams, ka patlaban tas traucas pretī savam mērķim ar tādu ātrumu, kādu vien var attīstīt tvaikonis.

Misters Trelonijs Houps nokāra galvu un smagi nopūtās. Premjers laipni uzlika roku viņam uz pleca.

—    Jums uzbrukusi nelaime, dārgais draugs. Neviens neiedrīkstēsies jūs apvainot — jūs esat spēris visus piesardzības soļus … Tagad, mister Holms, jums zināms viss. Ko jūs ieteicat mums darīt?

Holmss bēdīgi pagrozīja galvu:

—    Vai jūs domājat, ser, ka karš neizbēgams, ja šo dokumentu nedabūs atpakaļ?

—    Domāju, ka tas ir pilnīgi iespējams.

—    Tad, ser, gatavojieties uz karu!

—    Tie ir nežēlīgi vārdi, mister Holms!

—    Rēķinieties ar faktiem, ser! Es nepieļauju domu, ka vēstule nozagta pēc pusdivpadsmitiem naktī, jo no tās stundas līdz momentam, kad atklāja vēstules pazušanu, misters Houps un viņa sieva atradās guļamistabā. Tātad vēstule nozagta vakar starp pusastoņiem un pusdivpadsmitiem — drīzāk ap pusastoņiem, jo zaglis zināja, kur tā atrodas, un, protams, papūlējās tikt pie tās pēc iespējas ātrāk. Un tagad, ser, ja tāds svarīgs dokuments nozagts jau vakar, tad kur tas var atrasties šobrīd? Zaglim nav nekāda aprēķina to glabāt. Drīzāk ticams, ka vēstule jau nodota ieinteresētajai personai. Kādas mums tagad izredzes to atgūt vai uztikt uz tās pēdām? Tā mums nav vairs sasniedzama.

Premjerministrs piecēlās no dīvāna.

—    Jūs spriežat pilnīgi loģiski, mister Holms. Es redzu, ka te patiešām nekas nav darāms.

—   Pieņemsim, piemēram, ka dokumentu nozagusi istabene vai sulainis . . .

—    Viņi abi ir seni un uzticami kalpotāji.

—    Cik es sapratu, guļamistaba atrodas otrā stāvā un tanī nevar iekļūt tieši no ielas, bet no priekšnama tanī nevar neviens ieiet nepamanīts. Tātad vēstuli nozadzis kāds no mājiniekiem. Kam zaglis varēja to nodot? Kādam no starptautiskajiem spiegiem un slepenajiem aģentiem, kuru vārdi man labi zināmi. Ir trīs cilvēki, kuri, tā sakot, stāv šīs grupas priekšgalā. Sākšu ar to, ka pacentīšos uzzināt, ar ko ikviens no tiem pašlaik nodarbojas. Ja kāds no viņiem patlaban aizbraucis, it sevišķi, ja viņš aizbraucis vakar vakarā, mēs tūliņ zināsim, kur dokuments palicis.

—    Bet kāpēc viņam jābrauc? — ieprasījās Eiropas lietu ministrs. Viņš tikpat labi varēja aiznest vēstuli uz attiecīgu sūtniecību tepat Londonā.

—   Nedomāju vis. Šie aģenti strādā pilnīgi patstāvīgi un bieži atrodas diezgan saspīlētās attieksmēs ar sūtniecībām.

Premjerministrs ar galvas mājienu apstiprināja to:

—    Manuprāt, jums taisnība, mister Holms. Viņš personiski nogādās tādu vērtīgu mantu vajadzīgajā vietā. Jūsu darbības plāns man šķiet absolūti pareizs. Tomēr, Houp, mums neklājas šās likstas dēļ aizmirst mūsu pārējos pienākumus. Ja šodien gadīsies kaut kas jauns, mēs paziņosim jums to, mister Holms, un jūs, protams, informēsiet mūs par savu meklējumu rezultātiem.

Ministri palocījās un ar cieņu izgāja no Holmsa kabineta.

Kad mūsu augstie viesi bija aizgājuši, Holmss klusēdams aizsmēķēja pīpi un uz kādu laiku iegrima dziļās pārdomās. Es atlocīju šārīta avīzi un sāku lasīt par sensacionālo noziegumu, kas pastrādāts Londonā iepriekšējā vakarā, kad pēkšņi mans draugs ar skaļu izsaucienu pietrūkās kājās un nolika pīpi uz kamīna dzegas.

—   Jā, — viņš sacīja, — nekāda labāka ceļa nav. Stāvoklis ir visai nopietns, bet nav bezcerīgs. Tagad nepieciešams vismaz dabūt zināt, kas ir šis zaglis, — varbūt vēstule vēl atrodas viņa rokās. Galu galā šos ļaudis interesē tikai nauda, bet manā rīcībā taču ir Britānijas valsts kase. Ja vēstuli pārdos, es to nopirkšu … pat ja valdībai vajadzētu palielināt par peniju ienākumu nodokli. Iespējams, ka šis cilvēks joprojām tur vēstuli pie sevis: viņam taču jāzina, kādu maksu piedāvās šeit, pirms viņš izmēģina laimi aiz robežas. Ir trīs vīri, kas spējīgi ielaisties šādā pārdrošā spēlē: Oberšteins, La Rotjers un Eduards Lūkass. Es apmeklēšu visus.

Es ieskatījos šārīta avīzē:

—   Eduards Lūkass no Godolfinstrītas?

—    Jā.

—    Viņu jūs vairs nevarat satikt.

—    Kāpēc?

—    Vakar vakarā viņš savā namā nogalināts.

Mans draugs tik bieži lika man brīnīties mūsu kopējo piedzīvojumu laikā, kā es izjutu uzvaras prieku, ieraudzījis, kā viņu pārsteidza mana vēsts. Viņš izbrīnā blenza manī, tad izķēra avīzi man no rokām. Tā skan šis raksts, ko es lasīju tobrīd, kad Holmss piecēlās no krēsla:

«Slepkavība Vestminsterā.

Vakar vakarā Godolfinstrītā Nr. 16 pastrādāts noslēpumains noziegums. Godolfinstrītā ir viena no tām senlaicīgajām klusajām ielām starp upi un Vestminsteras abatiju gandrīz vai parlamenta ēkas lielā torņa paēnā. Vairums Godolfinstrītas namu celti XVIII gadsimtā. Kādā no tiem, mazā, bet izcili glītā savrupmājā vairākus gadus no vietas mita misters Eduards Lūkass, sabiedrībā labi pazīstams pievilcīgs cilvēks, viens no labākajiem amatieriem tenoriem Anglijā. Lūkass bija vecpuisis, trīsdesmit četrus gadus vecs; viņa saimi sastādīja pusmūža saimniecības vadītāja misis Pringla un sulainis Mitons. Saimniecības vadītāja vakaros nestrādā un jau laikus dodas uz savu istabu nama augšējā stāvā. Sulainis tovakar gājis apmeklēt paziņu Hemersmitā. No pulksten desmitiem vakarā misters Lūkass bijis dzīvoklī viens pats. Pagaidām vēl nav noskaidrots, kas noticis šinī laika sprīdī, bet bez ceturkšņa divpadsmitos konstebls Berets, iedams apgaitā pa Godol- finstrītu, ievērojis, ka nama Nr. 16 ieejas durvis ir pusviru. Viņš pieklauvējis, bet nav saņēmis atbildi. Ieraudzījis, ka pirmajā stāvā ir apgaismota istaba, viņš iegājis namā un pieklauvējis pie tās durvīm, bet arī šoreiz neviens nav atsaucies. Tad viņš atvēris durvis un iegājis iekšā. Istabā bijusi briesmīga nekārtība: mēbeles sagrūz- tas pie vienas sienas, istabas vidū apgāzts krēsls. Pie šā krēsla, joprojām žņaugdams rokā tā kāju, gulējis nelaimīgais nama īpašnieks. Viņš bijis nogalināts ar naža dūrienu taisni sirdī, nāve, acīm redzot, iestājusies momentā. Ierocis, ar kūru pastrādāta slepkavība, ir līks Indijas kinžals, paņemts no austrumu ieroču kolekcijas, kas rotā vienu istabas sienu. Slepkavība, kā redzams, nav notikusi laupīšanas nolūkā, jo vērtīgie priekšmeti palikuši neskarti.

Misters Eduards Lūkass bija tik populārs un iecienīts, ka ziņu par viņa varmācīgo un mīklaino nāvi viņa neskaitāmie draugi uzņēmuši ar dziļām sāpēm un nedalītu līdzjūtību.»

—   Nu, Votson, ko jūs par to domājat? — Holmss ievaicājās pēc diezgan ilgas klusēšanas.

—   Apbrīnojama sakrišana!

—    Sakrišana? Viens no trim cilvēkiem, kurus mēs uzskatām par šīs drāmas iespējamiem dalībniekiem, nomirst varmācīgā nāvē tai pašā stundā, kad šī drāma norisinās. Kas tā par sakrišanu! Nē, nē, mans dārgais Votson, šie abi notikumi ir saistīti, noteikti saistīti. Un mūsu uzdevums — atrast šo saiti.

—   Bet tagad policija pati visu atklās.

—    Nebūt ne. Policija zina tikai to, ko redzējusi Godol- finstrītā. Tā nezina un neko nedabūs zināt par Vaithol- terasi. Vienīgi mums zināmi abi gadījumi, un vienīgi mēs varam atrast to sakarību. Ir viens acīm redzams apstāklis, kas jebkurā gadījumā pamodinātu manas aizdomas pret Lukasu. Godolfinstrīta Vestminsterā atrodas tikai dažu soļu atstatumā no Vaitholterases. Pārējie slepenie aģenti, kurus pieminēju, dzīvo viņā Vestendas galā. Tāpēc šķiet dabiski, ka Lūkasam bija daudz vienkāršāk nekā pārējiem uzņemt sakarus un dabūt ziņas no Eiropas lietu ministra nama. Šis nenozīmīgais apstāklis var izrādīties ļoti svarīgs, ja ņemam vērā, ka notikumi attīstījušies tik lielā ātrumā. Ahā! Nāk jaunas ziņas!

Parādījās misis Hadzona, nesdama uz paplātes dāmu vizītkarti. Holmss uzmeta tai acis, savilka uzacis augšup un pasniedza vizītkarti man.

—    Lūdziet lēdiju Hildu Houpu ienākt, — viņš sacīja.

Pēc mirkļa mūsu necilajam dzīvoklim otrreiz tika parādīts gods, jo šoreiz tanī ieradās pati apburošākā sieviete Londonā. Biju bieži dzirdējis runājam par hercoga Bel- minstera jaunākās meitas skaistumu, bet neviens apraksts un neviena bezkrāsaina fotogrāfija nevar attēlot viņas smalkās sejas pārsteidzošo, maigo valdzinājumu un liegās krāsas. Taču šai rudens rītā tas nebija viņas skaistums, kas mūs pirmā acu uzmetienā pārsteidza. Viņas seja bija daiļa, bet bāla aiz uztraukuma; acis mirdzēja drudžainā spožumā, izteiksmīgā mute bija cieši sakniebta, jo lēdija pūlējās savaldīties. Bailes, nevis skaistums — lūk, kas pārsteidza mūs, kad mūsu apburošā viešņa parādījās vaļējās durvīs.

—    Vai mans vīrs bija pie jums, mister Holms?

—    Jā, milēdij.

—   Mister Holms, es jūs lūdzu, nesakiet viņam, ka esmu šeit bijusi!

Holmss dzestri palocījās un piedāvāja lēdijai sēdekli.

—    Jūs nostādāt mani visai kutelīgā stāvoklī, milēdij. Lūdzu, apsēdieties un pastāstiet, ko jūs vēlaties, bet baidos, ka nekādus noteiktus solījumus es iepriekš dot nevaru.

Viņa pārsoļoja pāri visai istabai un apsēdās ar muguru pret logu. Viņa bija īsta karaliene — stalta, gracioza un ļoti sievišķīga.

—    Mister Holms, — viņa iesāka, un runājot viņas baltajos cimdos tērptās rokas nepārtraukti te sažņaudzās, te atlaidās, — es būšu vaļsirdīga un ceru, ka tas liks jums būt vaļsirdīgam pret mani. Starp manu vīru un mani nav nekādu noslēpumu, vienīgi politika. Šai ziņā viņš klusē un nestāsta man neko. Tomēr es dabūju zināt, ka vakar vakarā mūsu namā atgadījies kaut kas visai nepatīkams. Man zināms, ka nozudis kāds dokuments. Taču, tā kā šeit iejaukta politika, vīrs atsakās man kaut ko uzticēt. Bet tas ir ļoti svarīgi. .. ticiet, ļoti svarīgi… lai es zinātu visu, kas ar to saistīts. Atskaitot valdības locekļus, jūs esat vienīgais, kam zināma patiesība. Es jūs lūdzu, mister Holms, paskaidrojiet man, kas noticis un kādas var būt sekas! Izstāstiet man visu, mister Holms! Lai jūsu klienta intereses nespiež jūs klusēt! Es galvoju, ka rīkojos viņa interesēs, un, ja vien viņš to saprastu, tad droši vien pilnīgi uzticētos man. Kas tas bija par papīru, ko nozaga?

—    Milēdij, jūs prasāt no manis neiespējamo.

Viņa dziļi nopūtās un aizsedza seju ar rokām.

—    Papūlieties mani saprast, milēdij. Ja jūsu vīrs domā, ka jums labāk palikt neziņā par šo notikumu, tad kā es, kuram likuši apsolīties glabāt noslēpumu, varu atklāt jums to, ko viņš vēlējies slēpt? Jums pat nav tiesību iztaujāt mani — jums jāvaicā vīram.

—    Es jautāju viņam. Es ierados pie jums, lai izmantotu pēdējo iespēju. Bet, ja pat jūs negribat sacīt nekā noteikta, tad būšu jums ļoti pateicīga, ja jūs atbildēsiet uz vienu jautājumu.

—    Kādu, milēdij?

—   Vai šā gadījuma dēļ var ciest mana vīra politiskā karjera?

—   Redzat, milēdij, ja šo lietu nenokārtos, tad sekas, protams, var būt visai bēdīgas.

—    O!

Viņa smagi nopūtās kā cilvēks, kam šaubas zudušas.

—    Vēl viens jautājums, mister Holms. No mana vīra vārdiem, kurus viņš izmeta tūliņ pēc notikušās nelaimes, es nopratu, ka vēstules pazušana draud ar smagām sekām visai zemei.

—   Ja viņš tā sacījis, es, protams, nemēģināšu to noliegt.

—   Bet kādas var būt šīs sekas?

—   Ak, milēdij, jūs atkal uzdodat man jautājumu, uz kuru es nespēju atbildēt!

—    Ja tā, tad vairāk neuzkavēšu jūs. Nevaru jums pārmest, mister Holms, ka atteicāties būt vaļsirdīgs pret mani, un ceru, ka nedomāsiet par mani ļauni, jo es no sirds vēlos dalīties sava vīra rūpēs pat pret viņa gribu. Vēlreiz lūdzu jūs, nesakiet viņam nekā par manu apmeklējumu.

Uz sliekšņa viņa atskatījās, un es atkal redzēju skaisto, satraukto seju, baiļpilnās acis un cieši sakniebtās lūpas. Tad viņa nozuda.

—    Nu, Votson, daiļais dzimums ir jūsu kompetencē, — Holmss smaidīdams sacīja, kad parādes durvis aizcirtās un zīda svārku švīkoņa vairs nebija dzirdama. — Kādu spēli spēlē šī skaistā dāma? Kas viņai īstenībā vajadzīgs?

—   Viņa taču visu ļoti ticami paskaidroja, un viņas bažas ir pilnīgi dabiskas.

—    Hm! Atcerieties viņas sejas izteiksmi, tikko novaldāmo uztraukumu, viņas nemieru, uzstājību, ar kādu viņa centās mani iztaujāt! Neaizmirstiet, ka viņa pieder pie kastas, kas prot slēpt savas jūtas!

—   Viņa bija ļoti uztraukta.

—    Atcerieties arī, cik dedzīgi viņa centās mūs pārliecināt, ka rīkojas vienīgi vīra interesēs un ka tāpēc viņai jāzina viss. Ko viņa gribēja ar to sacīt? Un jūs droši vien pamanījāt, Votson, ka viņa pacentās nosēsties ar muguru pret gaismu. Viņa negribēja, lai redzam viņas seju.

—    Jā, viņa izraudzījās tieši to vietu.

—    Sievietes vispār grūti saprast. Vai atceraties vienu Mārgeitā, ko es sāku turēt aizdomās uz šāda pamata? Vēlāk izrādījās, ka viņas uztraukuma iemesls bijis tikai nenopūderētais deguns. Kā var uzstādīt pieņēmumus uz tik nedroša materiāla pamata? Aiz sievietes pašas parastākās izturēšanās var slēpties vesels romāns, bet viņas apjukumam bieži vien par iemeslu matadata vai matu cirto- jamās knaibles … Uz redzēšanos, Votson!

—   Jūs aizejat?

—    Jā, es pavadīšu šo rītu Godolfinstrītā kopā ar mūsu kolēģiem no policijas. Mūsu problēmas atrisinājums meklējams Eduarda Lūkasa noslepkavošanā, kaut gan, jāatzīstas, nevaru pat iedomāties, kādā veidā šis atrisinājums izpaudīsies. Radīt teoriju bez faktiem ir rupja kļūda. Palieciet sardzē, dārgais Votson, un pieņemiet manā vietā apmeklētājus! Es atgriezīšos uz lenču, ja man izdosies.

Tiklab šajā, kā arī abās nākošajās dienās Holmss bija stūrgalvīgi nerunīgs, kā sacītu viņa draugi, un drūms, kā sacītu visi pārējie. Viņš te pārnāca, te aizgāja, nepārtraukti smēķēja, spēlēja uz vijoles dažādu melodiju fragmentus, bieži iegrima domās, pārtika vienīgi no sviestmaizēm ēšanai nepiemērotās reizēs un nelabprāt atbildēja uz jautājumiem, kad es laiku pa laikam griezos pie viņa. Es sapratu, ka pagaidām viņa meklējumi palikuši bez panākumiem. Viņš nekā nestāstīja man, un tikai no avīzēm es dabūju zināt par izmeklēšanas gaitu un par Lūkasa sulaiņa Džona Mitona arestu un drīzo atbrīvošanu.

Izmeklēšana konstatēja parasto «slepkavību ar iepriekšēju nodomu», bet slepkavu nevarēja atrast. Neizdevās noskaidrot arī nozieguma motīvus. Telpā atradās daudz vērtīgu mantu, tomēr nekas nebija paņemts. Nelaiķa papīri bija palikuši neskarti. Tos rūpīgi izpētīja un nāca pie slēdziena, ka nelaiķis cītīgi sekojis starptautiskajai politikai, nenogurstoši vācis visādas baumas un tenkas, bijis izcils lingvists un ar daudziem sarakstījies. Viņš bijis tuvu pazīstams ar vairāku zemju redzamākajiem politiskajiem darbiniekiem. Taču starp dokumentiem, kas piepildīja rakstāmgalda atvilktnes, neatrada nekā sensacionāla. Viņa attieksmes ar sievietēm, acīm redzot, bijušas nejauša rakstura un paviršas. Starp sievietēm viņam bijis daudz paziņu, bet maz draugu, un nevienā viņš nav bijis iemīlējies. Viņam bijušas nemainīgas parašas, viņš dzīvojis noslēgti un mierīgi, un viņa nāve bija neatrisināma mīkla, kuru tā arī nevarēja uzminēt.

Sulaini Džonu Mitonu policija bija arestējusi aiz izmisuma, lai kaut kā noslēptu savu galējo nevarību. Pret

viņu nevarēja izvirzīt nekādus apvainojumus. Tovakar viņš bija viesojies pie draugiem Hemersmitā. Alibi bija neapšaubāms. Tiesa, viņš bija devies uz mājām agri un būtu varējis atgriezties Vestminsterā vēl pirms nozieguma atklāšanas, bet viņš paskaidroja, ka daļu ceļa nācis kājām, un tam varēja ticēt, jo vakars bija jauks. Viņš bija pārnācis pulksten divpadsmitos, un, acīm redzot, negaidītā traģēdija bija viņu pārsteigusi. Mitona attieksmes ar saimnieku vienmēr bijušas labas. Dažas nelaiķim piederošas mantas, piemēram, kārba ar bārdas nažiem, tika atrastas sulaiņa čemodānos, bet viņš izteicās, ka bijušais saimnieks tās viņam dāvinājis, un saimniecības vadītāja to apstiprināja. Mitons bija nokalpojis pie Lūkasa trīs gadus. Interesanti, ka Lūkass nekad nebija ņēmis Mitonu līdzi uz kontinentu. Dažreiz Lūkass bija palicis Parīzē mēnešus trīs, bet Mitonu atstājis uzraudzīt Godolfinstrītas namu. Saimniecības vadītāja nozieguma vakarā neko nebija dzirdējusi. Ja arī saimnieku bija kāds apmeklējis, tad, acīm redzot, viņš pats bija apmeklētāju ielaidis.

Tātad, spriežot pēc avīzēm, noslēpums jau trīs dienas bija palicis neatrisināts. Bet Holmss, ja ari zināja vairāk par avīzēm, tomēr nekā nestāstīja, tikai kā garām ejot piezīmēja, ka inspektors Lestreids turot viņu kursā, un tāpēc es sapratu, ka viņš labi zina visu, kas nāk klāt no jauna. Ceturtajā dienā avīzēs parādījās gara telegramma, kas likās atrisinām šo jautājumu.

«Parīzes policija,» — tā rakstīja Daily Telegraph, «izdarījusi atklājumu, kas atsedz iemeslus mistera Eduarda Lūkasa traģiskajai bojā ejai, — viņš mira varmācīgā nāvē pagājušās pirmdienas vakarā Godolfinstrītā, Vestminsterā. Mūsu lasītāji atcerēsies, ka nelaiķa džentlmeni atrada viņa istabā ar nazi krūtīs un ka aizdomas krita uz sulaini, kuram izdevās pierādīt savu nevainību. Vakar Furnē kundzes kalpotāji paziņojuši policijai, ka viņu saimniece, kura dzīvo Parīzē, Austerlicas ielā, zaudējusi prātu. Medicīniskā izmeklēšana konstatēja, ka Furnē kundze patiešām slimo ar bīstamu un hronisku vājprātību. Policija savā izmeklēšanā atklāja, ka Furnē kundze pagājušo otrdien atgriezusies no brauciena uz Londonu un ir iemesls domāt, ka braucienam ir kāds sakars ar noziegumu Vestminsterā. Fotogrāfiju salīdzināšana deva iespēju konstatēt, ka Furnē kundzes vīrs un misters Eduards Lūkass ir viena un tā pati persona un ka nelaiķis aiz

nezināmiem iemesliem dzīvojis divējādu dzīvi — Londonā un Parīzē. Furnē kundze, kreoliete pēc izcelšanās, ir ārkārtīgi karstas dabas, viņai bijušas greizsirdības lēkmes, kas novedušas viņu līdz ārprātam. Domā, ka vienā šādas lēkmes brīdī viņa pastrādājusi briesmīgo noziegumu, kas satraucis visu Londonu. Līdz šim nav noskaidrots, ko viņa darījusi pirmdienas vakarā, tikai zināms, ka viņai līdzīga sieviete otrdienas rītā piesaistījusi cilvēku uzmanību Če- ringkrosas stacijā ar savu neprātīgo izskatu un ērmīgajām kustībām. Tāpēc iespējams, ka noziegums pastrādāts ārprāta lēkmē vai tā ietekmējis nelaimīgo sievieti, ka viņa zaudējusi prātu. Patlaban viņa nav spējīga pastāstīt par notikušo, bet ārsti nedod cerības, ka viņa atgūs saprātu. Ir ziņas, ka pirmdienas vakarā kāda sieviete, iespējams, Furnē kundze, vairākas stundas stāvējusi Godolfin- strītas nama tuvumā.»

—    Ko jūs domājat par to, Holms?

Es lasīju viņam rakstu skaļi, kamēr viņš brokastoja.

—    Mans dārgais Votson, — viņš sacīja, pieceldamies no galda un sākdams staigāt pa istabu, — jums ir eņģeļa pacietība, bet es visas šīs trīs dienas nestāstīju jums nekā gluži vienkārši tāpēc, ka man nebija ko stāstīt. Pat tagad šīs vēstis no Parīzes man maz palīdz.

—    Bet šā cilvēka nāve tagad ir pilnīgi noskaidrota.

—    Šā cilvēka nāve ir vienkārša epizode, sīks gadījums salīdzinājumā ar mūsu tiešo uzdevumu — uzmeklēt vēstuli un paglābt Eiropu no katastrofas. Šinīs trīs dienās bijis tikai viens ievērības cienīgs notikums, proti, ka nekas nav noticis. Gandrīz ik stundas es saņemu ziņas no valdības un zinu, ka nekur visā Eiropā nav nekādu nemiera pazīmju. Ja vēstule nozudusi… nē, tā nevarēja nozust… Bet, ja tā nav nozudusi, kur tad tā ir? Pie kā? Kāpēc to slēpj? Šis jautājums dun manās smadzenēs kā āmura sitieni. Un vai tā ir vienkārša sagadīšanās, ka Lūkass nonāvēts tieši tanī vakarā, kad vēstule pazuda? Vai tā vispār bijusi viņa rīcībā? Ja bijusi, kāpēc to neatrada viņa papīros? Vai to nav aiznesusi līdzi Lūkasa vājprātīgā sieva? Ja aiznesusi, vai vēstule atrodas pie viņas Parīzē? Un kā es varu to tur meklēt, nemodinot Parīzes policijas aizdomas? Šai gadījumā, dārgais Votson, likumība mums tikpat briesmīga kā tās pārkāpšana. Viss nostājies pret mums, bet uz kārts liktas kolosālas intereses. Ja man izdosies sekmīgi atrisināt šo gadījumu, tas, protams, cienīgi vainagos manu karjeru … Ahā, pēdējās ziņas no priekšējām pozīcijām! — Viņš aši pārlaida acis ienestajai zīmītei. — Lestreids laikam atklājis kaut ko interesantu. Ņemiet cepuri, Votson, dosimies uz Vestminsteru!

Es pirmo reizi ieraudzīju to vietu, kur bija noticis noziegums: augstu, neizskatīgu namu ar šauru fasādi; klīrīgs, oficiāls un masīvs tas atgādināja gadsimtu, kad ticis celts. Lestreida buldoga seja palūkojās ārā pa logu, un, kad prāva auguma konstebls atvēra durvis, Lestreids mūs laipni apsveica.

Istaba, kurā mēs ienācām, bija tā pati, kur noticis noziegums, bet no tā nebija vairs nekādu citu pēdu, tikai neglīts, izplūdis plankums uz paklāja. Paklājs, neliels biezas vadmalas četrstūris, sedza tikai istabas vidu, ap to plaši izpletās spoži novaskota skaista, senlaicīga parketa četrstūrainās plāksnes. Virs kamīna atradās bagātīga ieroču kolekcija; no tās arī bija ņemts kinžals tanī traģiskajā vakarā. Pie loga bija lepns rakstāmgalds, un visi priekšmeti istabā — gleznas, paklāji, portjeras — liecināja par īpašnieka gandrīz vai pārmērīgi izsmalcināto gaumi.

—   Vai dzirdējāt vēstis no Parīzes? — Lestreids apvaicājās. ,

Holmss apstiprinot pamāja ar galvu.

—    Šoreiz mūsu franču draugi trāpījuši naglai uz galvas. Slepkavība neapšaubāmi notikusi tā, kā viņi apgalvo. Viņa pieklauvē pie durvīm — manuprāt, negaidīts apmeklējums, jo pie viņa neviens nemēdza ierasties. Viņš ielaiž — nevar taču turēt sievieti uz ielas! Viņa izstāsta, kā izsekojusi vīru, apber viņu ar pārmetumiem. Un, tā kā kinžals tepat pie rokas, tad gals klāt. Protams, tas nav noticis vienā mirklī, jo visi krēsli bija sagrūzti kopā un viens viņam pat rokās, it kā viņš būtu gribējis aizsargāties. Mēs varam to iztēloties tik skaidri, it kā paši būtu visu noskatījušies.

Holmss savilka uzacis augšup.

—    Un tomēr jūs sūtījāt pēc manis?

—    Ak jā, bet tas ir pavisam kas cits — neliels sīkums, kādi mēdz jūs interesēt: aizdomīgs un, kā jūs teiktu, dīvains. Pirmajā acu uzmetienā tam ar visu šo notikumu nav nekā kopēja.

—    Kas tad tas ir?

—         Jūs zināt, ka pēc nozieguma atklāšanas mēs rūpīgi uzmanām, lai visi priekšmeti paliktu savās vietās. Te nekas netika aiztikts. Dienu un nakti dzīvoklī dežurēja policists. Šorīt, kad noslepkavotais apbedīts un istabas pārmeklēšana pabeigta, mēs nolēmām savest to mazliet kārtībā. Un re, paklājs … Jūs redzat, tas nav piestiprināts, bet gluži vienkārši uzklāts uz grīdas. Mēs nejauši pacēlām paklāju un ieraudzījām …

—          Nu? Ko jūs ieraudzījāt? — Holmsa seja pauda vislielāko interesi.

—          Oho, esmu pārliecināts, ka jūs pat simt gados neuzminētu, ko mēs ieraudzījām! Vai redzat šo plankumu uz paklāja? Caur to taču vajadzēja izsūkties cauri krietnam daudzumam asiņu, vai ne?

—   Neapšaubāmi.

—          Un nu iedomājieties, ka tai vietā uz parketa nav ne mazākā plankuma.

—    Nav plankuma? Bet tam jābūt!

—    Jā, jūs tā domājat. Un tomēr nav.

Viņš pacēla paklāja malu, un mēs pārliecinājāmies, ka viņam taisnība.

—           Bet paklāja apakšējā puse arī notraipīta tāpat kā augšējā. Uz parketa vajadzēja palikt plankumam!

Redzēdams izdaudzinātā speciālista izbrīnu, Lestreids sāka ķiķināt aiz prieka:

—          Nu, tagad es paskaidrošu, ko tas nozīmē. Otrais plankums ir, bet tas nesakrīt ar pirmo. Paskatieties pats!

To teikdams, viņš pacēla otro paklāja galu, un patiešām, uz gaišā parketa četrstūra, tuvāk senlaicīgajām durvīm, mēs ieraudzījām lielu tumšsarkanu plankumu.

—    Ko jūs teiksiet par to, mister Holms?

—          Tas izskaidrojams ļoti vienkārši. Abi plankumi sakrīt, bet paklāju apgriezuši otrādi. Tā kā paklājs četrstūrains un nav piestiprināts pie grīdas, tad tas bija viegli izdarāms.

—           Mister Holms, policijai nevajag jūsu paskaidrojuma, ka paklājs bijis apgriezts otrādi. Tas ir pilnīgi skaidrs: ja paklāju noliek šādi, tad abi plankumi sakrīt. Es jums jautāju, kas pacēlis paklāju un kāpēc?

Pēc Holmsa nekustīgās sejas es redzēju, ka viņš ar pūlēm apvalda satraukumu.

—          Paklau, Lestreid, — viņš teica, — vai tas policists gaitenī visu laiku te dežurējis?

—   Jā.

—    Tad ieteicu jums kārtīgi noklaušināt viņu. Tikai ne mūsu klātbūtnē, mēs pagaidīsim tepat. Ievediet viņu blakus istabā. Divatā ar jums viņš ātrāk atzīsies. Prasiet viņam, kā viņš iedrīkstējies laist te kādu iekšā un atstāt vienu pašu šai istabā. Neprasiet, vai viņš to darījis, pieņemiet, ka pierādījumi nav vairs vajadzīgi. Sakiet, jūs zināt, ka te ir kāds bijis, un piedraudiet viņam. Sakiet, ka tikai vaļsirdīga atzīšanās var izpirkt viņa vainu. Izdariet visu tā, kā teicu.

—    Zvēru, es izspiedīšu no viņa visu, ja viņš kaut nieku zina! — Lestreids izsaucās. Viņš izskrēja priekšnamā, un pēc mirkļa mēs jau dzirdējām, kā viņš brēc blakus istabā.

—    Ašāk, Votson, ašāk! — Holmss iesaucās, drebēdams nepacietībā.

Viss šā cilvēka pārdabiskais, zem apātijas maskas slēptais spēks izlauzās pēkšņā enerģijas uzliesmojumā. Viņš atsvieda paklāju sānis un, aši nometies ceļos, sāka aptaustīt katru parketa plāksni. Viena plāksne, kad viņš tai pieskārās, atsprāga sānis. Tā kalpoja par kastītes vāciņu; zem tās atradās mazs, tumšs iedobums. Holmss nepacietīgi iebāza tur roku, bet, izvilcis to, ievaidējās aiz dusmām un rūgtas vilšanās. Kastīte bija tukša.

—    Ātrāk, Votson, ātrāk! Nolieciet paklāju vietā!

Mēs tikko paspējām to izdarīt, kad gaitenī kļuva dzirdama Lestreida balss. Kad viņš ienāca, Holmss stāvēja, nevērīgi atslējies pret kamīnu, ar visu izskatu pauzdams galēju apnicību, un šķitās tikko valdām žāvas.

—    Piedodiet, ka aizkavēju jūs, mister Holms. Redzu, ka jums šī lieta apnikusi līdz nāvei. Beidzot viņš atzinās! Nāciet iekšā, Makferson! Lai džentlmeņi arī dzird par jūsu nepiedodamo uzvešanos.

Istabā sāniski iespraucās pietvīkušais un apmulsušais milzīga auguma konstebls.

—    Ticiet man, ser, es nekā ļauna nedomāju. Tā jaunā sieviete iegriezās te vakar vakarā; teica, ka esot samainījusi namus. Mēs pārmijām pāris vārdu. Garlaicīgi taču stāvēt vienam augu dienu.

—   Nu, un kas tad notika?

—    Viņa gribēja paskatīties, kur notikusi slepkavība, par kuru lasījusi avīzēs. Ļoti pieklājīga jauna sieviete, ser, un tik tekoši runāja. Es nodomāju, ka nekas ļauns taču nenotiks, ja ļaušu viņai iemest te aci. Taču, ieraudzījusi plankumu uz paklāja, viņa pakrita uz grīdas un gulēja kā beigta. Es ieskrēju virtuvē, atnesu ūdeni, bet nevarēju dabūt viņu pie samaņas. Tad es aizšāvos tepat aiz stūra uz traktieri «Efejas zars» pēc brendija, bet, kamēr es tur biju, jaunā sieviete bija atžilbusi un aizgājusi.,. viņai laikam bija kauns rādīties man acīs.

—    Vai paklājam neviens nēpieskārās?

—   Redzat, ser, kad es atgriezos, paklājs bija pabīdīts mazliet sānis. Viņa taču pakrita uz tā, un tas nav piestiprināts pie grīdas. Es to pēc tam atvilku vietā.

—   Tā jums turpmāk būs mācība, konstebl Makferson, lai jūs nedomājat mani krāpt, — noteica Lestreids svarīgā tonī. — Jūs droši vien domājāt, ka šo kārtības pārkāpumu neviens neatklās, bet man pietika uzmest acis paklājam — un es tūliņ sapratu, ka istabā kāds ir bijis. Jūsu laime, mans mīļais, ka nekas nav pazudis, citādi jums klātos plāni. Man žēl, mister Holms, ka ataicināju jūs tāda nieka dēļ, bet es domāju, ka jūs ieinteresēs šis otrais plankums, kas nesakrīt ar pirmo.

—   Protams, tas ir ļoti interesanti… Konstebl, vai šī sieviete ienāca te tikai vienreiz?

—    Jā, ser, tikai vienreiz.

—    Un kā viņu sauc?

—    Nezinu, ser. Viņa sacīja, ka meklē mašīnrakstītājas darbu, bet pārskatījusies un ienākusi citā namā; ļoti patīkama, pieklājīga jauna sieviete, ser.

—   Gara auguma? Glīta?

—    Jā, ser, diezgan gara auguma jauna sieviete. Var pat teikt, ka glīta. Iespējams, pat ļoti glīta. «O, virsniek, atļaujiet man tikai paskatīties!» viņa teica. Viņai bija tādas patīkamas, taisni piemīlīgas manieres, un es nodomāju, ka lielas nelaimes nebūs, ja ļaušu viņai ieskatīties pa durvīm.

—    Kā viņa bija ģērbusies?

—    Ļoti vienkārši, ser: garā apmetnī līdz pat grīdai.

—    Kādā laikā tas notika?

—   Taisni tad, kad sāka satumst. Kad nācu atpakaļ no traktiera ar brendiju, ielās jau aizdedzināja lukturus.

—   Ļoti labi, — noteica Holmss. — Iesim, Votson, mūs gaida svarīgas darīšanas citur.

Kad mēs gājām ārā, Lestreids palika istabā, bet nožēlu pārņemtais konstebls metās atvērt mums ārdurvis. Holmss uz sliekšņa atskatījās un parādīja kaut ko Makfersonam. Konstebls ieskatījās šai priekšmetā.

—    Ak dievs, ser! — viņš pārsteigts izsaucās.

Holmss pielika pirkstu pie lūpām, noglabāja šo priekšmetu svārku iekšējā kabatā un, kad mēs izgājām uz ielas, skaļi iesmējās.

—    Lieliski! — viņš teica. — Iesim, dārgais Votson! Priekškars pacelts, sākas pēdējais cēliens. Varat būt mierīgs: kara nebūs, augsti cienījamā lorda Trelonija Houpa spožā karjera necietīs, pārsteidzīgais valdnieks netiks nosodīts par savu neapdomību, un premjerministram nevajadzēs nodarboties ar sarežģījumu atšķetināšanu Eiropā. Mums vajag tikai zināma taktiskuma un atjautības, un tad viss šis gadījums, kas draudēja ar tik nepatīkamām sekām, nebūs ne penija vērts.

Varēju tikai jūsmot par šo apbrīnojamo cilvēku.

—    Jūs atrisinājāt šo uzdevumu! — es izsaucos.

—   Pagaidām vēl ne, Votson. Ir vēl daži apstākļi, kas ir tikpat nesaprotami kā iepriekš. Bet mums jau zināms tik daudz, ka būtu taisni nepiedodami, ja mēs nedabūtu zināt visu. Mēs dosimies taisnā ceļā uz Vaitholterasi un nove- dīsim visu līdz galam.

Kad mēs ieradāmies Eiropas lietu ministra namā, Šer- loks Holmss paziņoja, ka vēlas runāt ar lēdiju Hildu Houpu. Mūs ieveda pieņemamā istabā.

—   Mister Holms, — lēdija teica, un viņas seja sašutumā pietvīka, — tas ir negodīgi un neglīti no jūsu puses. Es taču jau sacīju, ka gribu, lai par manu ierašanos pie jums neviens nezinātu, citādi vīrs nodomās, ka es iejaucos viņa darīšanās. Un tagad jūs kompromitējat mani, ierazdamies šeit, un liekat domāt, ka mums ir kādas kopējas darīšanas.

—   Diemžēl, milēdij, man nebija citas izejas. Man uzdots atrast šo izcili svarīgo dokumentu, tāpēc esmu spiests lūgt jūs, milēdij, nodot to man.

Lēdija uzlēca kājās; sārtums skaistajā sejā mirklī pazuda. Acis apdzisa, viņa sagrīļojās. Man šķita, ka viņa paģībs, bet viņa, saņēmusi visus spēkus, savaldījās, un viņas seja iedegās pārsteigumā un dusmās.

—    Jūs .. . Jūs apvainojat mani, mister Holms!

—    Saprotiet, milēdij, tas ir veltīgi. Atdodiet vēstuli!

Viņa metās pie zvana:

—    Namzinis izvadīs jūs ārā.

—    Nezvaniet, lēdij Hilda! Ja jūs to darīsiet, visas manas nopietnās pūles izbēgt no skandāla būs veltīgas. Atdodiet man vēstuli, un viss būs atkal kārtībā. Ja jūs klausīsiet man, es jums palīdzēšu. Ja jūs negribēsiet man uzticēties, es būšu spiests jūs nodot.

Viņa stāvēja mūsu priekšā lepna un valdonīga. Viņas acis vērās Holmsā, it kā gribēdamas izpētīt, kas viņam prātā. Rokas viņai bija uz zvana pogas, bet viņa nezvanīja.

—    Jūs pūlaties mani iebiedēt. Tas nav visai cildeni, mister Holms, — ierasties, lai draudētu sievietei! Jūs sakāt, ka jums kaut kas zināms. Kas īsti?

—   Lūdzu, apsēdieties, milēdij! Jūs sasitīsieties, ja kri- tīsiet. Es nerunāšu, pirms nebūsiet apsēdusies. Pateicos!

—   Dodu jums piecas minūtes laika, mister Holms.

—    Pietiks arī ar vienu, lēdij Hilda. Es zinu, ka jūs bijāt pie Eduarda Lūkasa un atdevāt viņam dokumentu, zinu, ka vakar vakarā jūs ar viltību iekļuvāt viņa istabā otrreiz un izņēmāt vēstuli no slepenās glabātuves zem paklāja.

Lēdijas Hildas seja bija pelnu pelēka. Viņa divas reizes pavēra lūpas, pirms sāka runāt.

—   Jūs esat zaudējis prātu, mister Holms… Jūs esat zaudējis prātu! — viņa beidzot izsaucās.

Holmss izņēma no kabatas mazu kartona gabaliņu. Tā bija sievietes fotogrāfija.

—    Es paķēru to līdzi, jo domāju, ka tā var noderēt, — viņš paskaidroja. — Policists pazina jūs.

Viņa ar pūlēm ievilka elpu; viņas galva atkrita pret krēsla atzveltni.

—    Uzklausieties, lēdij Hilda … Vēstule ir pie jums, bet to visu var vēl nokārtot. Man nav ne mazākās vēlēšanās sagādāt jums nepatikšanas. Mani pienākumi beigsies, kad atdošu pazudušo vēstuli jūsu vīram. Paklausiet manu padomu un esiet vaļsirdīga pret mani — tas ir jūsu vienīgais glābiņš.

Viņas drosme bija apbrīnojama. Pat šādā mirklī viņa neatzina sevi par uzvarētu.

—   Es vēlreiz atkārtoju, mister Holms: jūs atrodaties kādas aplamas iedomas varā.

Holmss piecēlās.

—   Man žēl jūsu, lēdij Hilda. Esmu darījis jūsu labā visu iespējamo, bet tagad redzu, ka tas bijis veltīgi.

Viņš piespieda zvana pogu. Ienāca namzinis.

—    Vai misters Trelonijs Houps mājās?

—   Viņš būs pēc piecpadsmit minūtēm, ser.

Holms paskatījās pulkstenī.

—          Vēl piecpadsmit minūtes, — viņš teica. — Labi, es pagaidīšu.

Tikko namzinis bija izgājis, te lēdija Hilda, izstiepusi rokas, metās Holmsam pie kājām; viņas skaistā seja bija pārplūdusi ar asarām.

—           O, saudzējiet mani, mister Holms! Saudzējiet mani! — viņa vaimanāja izmisuma lēkmē. — Dieva dēļ, nesakiet vīram nekā! Es tā mīlu viņu! Man sāpīgi sagādāt viņam kaut mazākās nepatikšanas, bet šī vēsts satrieks viņa cēlo sirdi, to es zinu.

Holmss piecēla viņu.

—          Pateicos, milēdij, ka jūs atjēdzāties, kaut arī pēdējā brīdī. Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli. Kur vēstule?

Viņa metās pie rakstāmgalda, atslēdza to un izņēma iegarenu zilu aploksni.

—          Te tā ir, mister Holms. Kaut es to nekad nebūtu redzējusi!

Kā lai mēs to atliekam atpakaļ? — Holms prātoja. — Ātrāk, ātrāk, mums jāatrod kāda izeja! … Kur šķirstiņš ar dokumentiem?

—    Vēl vienmēr guļamistabā:

—    Cik labi! Ātrāk, milēdij, nesiet to šurp!

Pēc mirkļa viņa atsteidzās atpakaļ ar sarkanu plakanu lādīti.

—          Ar ko jūs to viņreiz attaisījāt? Jums ir otra atslēga? Nu, protams, ir. Slēdziet vaļā!

Lēdija Hilda izvilka no ņiebura mazu atslēdziņu. Šķirstiņu atslēdza, tas bija pilns ar papīriem. Holmss iebāza vēstuli pašā vidū, starp kāda cita dokumenta lapām. Šķirstiņu aizslēdza un aiznesa atpakaļ uz guļamistabu.

—          Nu mēs mierīgi varam gaidīt lordu, — Holmss sacīja. — Mums vēl paliek desmit minūtes. Es esmu uzņēmies ļoti lielu atbildību, lai izpestītu jūs, lēdij Hilda. Par to jums šai atlikušajā laikā godīgi jāizstāsta man šis dīvainais atgadījums.

—          Es jums izstāstīšu visu, mister Holms! — lēdija izsaucās. — O, mister Holms, man vieglāk nocirst sev labo roku nekā sagādāt viņam kaut mirkli ciešanu! Visā Londonā nav otras sievietes, kas tā mīlētu savu vīru kā es, un tomēr, ja viņš dabūtu zināt, ko esmu izdarījusi, ko esmu bijusi spiesta izdarīt, viņš nekad man nepiedotu. Viņš tik augsti tur savu paša godu, ka nav spējīgs aizmirst vai piedot otra negodīgo rīcību. Palīdziet man, mister Holms! Mana laime, viņa laime — visa mūsu dzīve ir likta uz kārts!

—    Ātrāk, milēdij, laiks iet uz priekšu!

—    Pirms precēšanās, mister Holms, es uzrakstīju neapdomīgu, muļķīgu vēstuli, kādas mēdz rakstīt viegli iespaidojamas, iemīlējušās meitenes. Vēstulē nebija nekā slikta, bet mans vīrs uzskatītu to par nepiedodamu. Ja viņš dabūtu izlasīt šo vēstuli, tad vairs neuzticētos man. Kopš tā laika, kad rakstīju šo vēstuli, pagājuši daudzi gadi. Es domāju, ka viss aizmirsts. Pēkšņi šis cilvēks, Lūkass, paziņoja man, ka vēstule nokļuvusi viņa rokās un ka viņš nolēmis parādīt to manam vīram. Es lūdzu viņu saudzēt mani. Viņš apsolījās atdot man vēstuli, ja atnesīšu kādu dokumentu, kas, pēc viņa vārdiem, glabājas vīra depešu šķirstiņā. Lūkasam kāds spiegs ministrijā bija pavēstījis, ka šāds dokuments vispār ir. Lūkass iegalvoja man, ka manam vīram tas nekaitēs. Iedomājieties sevi manā vietā, mister Holms! Ko lai es būtu darījusi?

—    Jums vajadzēja izstāstīt visu vīram.

—    Es nevarēju, mister Holms, nevarēju! No vienas puses, man draudēja neizbēgama bojā eja, no otras, kaut man arī likās briesmīgi piesavināties vīram piederošu dokumentu, es tomēr lāgā nevarēju iedomāties, kādas šim solim var būt sekas starptautiskās politikas jomā, turpretim attiecībā uz mūsu mīlestību un savstarpējo uzticību man viss likās skaidrs. Un es izdarīju zādzību, mister Holms. Es aiznesu Lūkasam atslēgas nospiedumu, un viņš lika pagatavot otru atslēgu. Es atslēdzu šķirstiņu, izņēmu dokumentu un aiznesu uz Godolfinstrītu.

—    Un kas tur notika, milēdij?

— Es pieklauvēju, kā bija norunāts. Lūkass ielaida mani. Mēs iegājām viņa istabā, un es atstāju durvis pusviru, jo man bija bail palikt vienatnē ar šo cilvēku. Atceros, ka tad, kad gāju namā iekšā, uz ielas stāvēja kāda sieviete. Mūsu saruna bija īsa. Mana vēstule atradās uz viņa rakstāmgalda. Es atdevu dokumentu, un viņš pasniedza man vēstuli. Tobrīd aiz durvīm atskanēja troksnis, gaitenī bija dzirdami soļi. Lūkass aši atsvieda paklāju sānis, ielika dokumentu kādā slepenā glabātuvē un atvilka paklāju vietā. Tas, kas notika vēlāk, atgādināja baismīgus murgus. Es ieraudzīju melnūksnēju, neprātīgu seju, dzirdēju sievieti franciski saucam: «Es neesmu gaidījusi veltīgi! Beidzot es tevi pieķēru!» Norisinājās baismīga scēna. Es redzēju, ka viņš saķēra krēslu, sievietei rokā pazibēja kinžals. Es metos bēgt, izskrēju ārā un tikai otrā rītā dabūju dzirdēt par briesmīgo slepkavību. Tovakar es biju laimīga, jo mana vēstule atradās manās rokās, un es vēl neapzinājos, kas mani gaida nākotnē.

Taču otrā rītā es sapratu, ka, no vienas nelaimes bēgdama, esmu nonākusi otrā. Mani satricināja vīra izmisums, kad viņš dabūja zināt, ka dokuments pazudis. Es tikko novaldījos, lai nekristu viņam pie kājām un neizstāstītu, ko esmu izdarījusi. Bet tad man būtu vajadzējis atklāt arī to, kas noticis agrāk. To rīt es ierados pie jums, un tad man kļuva pilnīgi skaidra mana rīcība. Kopš tā mirkļa es par to vien lauzīju galvu, kā atdot vīram šo dokumentu. Tam vajadzēja atrasties tur, kur to nolika Lūkass pirms tās briesmīgās sievietes ierašanās. Ja nebijis viņas, es nekad nebūtu uzzinājusi, kur atrodas slēptuve. Kā iekļūt viņa istabā? Veselas divas dienas es uzmanīju šo namu, bet ne reizi durvis nepalika vaļā. Vakar es izdarīju pēdējo mēģinājumu. Jūs jau zināt, ka man izdevās atdabūt dokumentu. Es atnesu to mājās un nospriedu sadedzināt, jo nevarēju izdomāt, kā atdot to vīram, nekā nepastāstot… Ak dievs, es dzirdu viņa soļus uz kāpnēm!

Eiropas lietu ministrs stiprā uztraukumā iesteidzās istabā.

—   Kas no jauna, mister Holms, kas no jauna? — viņš iesaucās.

—   Man radušās nelielas cerības.

—    Paldies dievam! — Viņa seja iemirdzējās. — Premjerministrs ēdīs lenču kopā ar mani; vai varu viņu iepriecināt? Viņam ir tērauda nervi, bet es zinu, ka viņš gandrīz nemaz nav gulējis, kopš notika šī briesmīgā nelaime … Džeikobs, palūdziet premjerministru uznākt augšā. Jums, mana dārgā, diezin vai sarunas par politiku būs interesantas. Pēc dažām minūtēm mēs piebiedrosimies jums ēdamistabā.

Premjerministrs prata labi savaldīties, bet viņa acu spīdums un sausnējo roku drudžainās kustības liecināja, ka viņš ir satraukts tāpat kā viņa gados jaunais kolēģis.

—          Cik saprotu, mister Holms, jūs grasāties mums ko pavēstīt?

—           Pagaidām tikai negatīvas vēstis, — mans draugs atbildēja. — Ievācu ziņas visur, kur vien varēju, un pārliecinājos, ka uztraukumam nekāda pamata nav.

—          Ar to vien nepietiek, mister Holms. Mēs nevaram mūžīgi dzīvot uz vulkāna, mums jāzina kaut kas noteikts.

—          Es ceru atrast šo vēstuli, tāpēc arī ierados šeit. Jo vairāk es domāju par šo notikumu, jo vairāk pārliecinos, ka vēstule nav atstājusi šo namu.

—    Mister Holms!

—    Ja tā būtu nolaupīta, to jau sen būtu publicējuši.

—    Bet kāda jēga paņemt to un paslēpt šai pašā namā?

—          Es esmu pārliecināts, ka to vispār nemaz nav paņēmuši.

—    Kā tad tā nozudusi no šķirstiņa?

—          Es neesmu pārliecināts, ka tā vispār nozudusi no šķirstiņa.

—          Mister Holms, pašreiz nav piemērots laiks jokiem. Es jums apgalvoju, ka vēstules tur nav.

—    Vai esat ieskatījies šķirstiņā kopš otrdienas?

—    Nē. Tas ir pilnīgi bezmērķīgi.

—    Jūs varējāt to arī nepamanīt.

—    Klausieties, tas ir neiespējami!

—           Kas to var zināt? Tādi gadījumi nav retums. Tur droši vien ir arī kādi citi dokumenti. Vēstule varēja ieklīst starp tiem.

—    Vēstule atradās virs tiem.

—          Kāds varēja sakratīt šķirstiņu, un vēstule mainīja vietu.

—    Nē, nē, es izņēmu ārā visus dokumentus.

—          To taču viegli pārbaudīt, Houp, — premjerministrs ieteicās. — Lieciet, lai ienes šķirstiņu.

Eiropas lietu ministrs nospieda zvana pogu.

—           Džeikobs, ienesiet šķirstiņu, kur es glabāju papīrus … Mēs pilnīgi veltīgi šķiežam laiku, bet, ja tas jūs apmierina, varam pārbaudīt. Paldies, Džeikobs, nolieciet to šeit. .. Atslēga man vienmēr karājas pie pulksteņa ķēdes. Te ir visi papīri, skatieties! Lorda Merova vēstule/ sera Čārlza Hārdija ziņojums, Belgradas memorandums, ziņas par krievu-vācu labības nodokļiem, vēstule no Mad- rides, lorda Flauersa iesniegums… Ak dievs! Kas tad tas? Lord Belindžerl Lord BelindžerI

Premjers izķēra zilo aploksni viņam no rokām.

—          Jā, tā viņa ir. Un vēstule iekšā… Apsveicu jūs, Houp!

—           Pateicos jums! Pateicos! Kāds smagums novēlās no maniem pleciem! Bet tas ir neaptverami… neiespējami … Mister Holms, jūs esat brīnumdaris, jūs esat burvis! Kā jūs zinājāt, ka vēstule ir šeit?

—    Es zināju, ka nekur citur tā nevar būt.

—           Es nespēju ticēt savām acīm! — Viņš aši izsteidzās no istabas. — Kur mana sieva? Man jāpasaka viņai, ka viss labi beidzies. Hilda! Hilda! — mēs dzirdējām viņa balsi uz kāpnēm.

Premjers, piemiedzis acis, vērās Holmsā.

—          Klausieties, ser, — viņš teica, — te slēpjas vēl kaut kas. Kā vēstule varēja atkal nonākt šķirstiņā?

Holmss smaidīdams novērsās, lai noslēptos no šo skadro acu pārbaudošā skatiena.

—          Arī mums ir savi diplomātiski noslēpumi, — viņš sacīja un, paņēmis cepuri, devās uz durvīm.

saturs

Par Šerloku Holmsu. Korneļs Čukovskis………………………………………………… 5

Rudo apvienība……………………………………………………………………………………….

Raibā lenta……………………………………………………………………………………………. 39

Dzeltenā seja

Mesgreivu dzimtas rituāls…………………………………………………………………….

Piecas apelsīnu sēkliņas………………………………………………………………………

Notikums internātā…………………………………………………………………………….

Sudraba Pakavs……………………………………………………………………………………… 144

Seši Napoleoni…………………………………………………………………………………

Dižciltīgais vecpuisis……………………………………………………………………………….

Boskomas ielejas noslēpums……………………………………………………………………. 205

Cilvēks ar pāršķelto lūpu ………………………………………………………………………..

Skandāls Bohēmijā c ……………………………………………………………………………… 250

Zilais karbunkuls…………………………………………………………………………………. 273

Pēdējā problēma…………………………………………………………………………………… 292

Tukšais nams ……………………………………………………………………………

Norvudas būvuzņēmējs = ………………………………

Melnais Pīters ………………………………………………………

Sarkanie Skābarži……………………………………………………………………………………

Otrais plankums……………………………………………………………………………………..

[1] dedukcija — loģiskas domāšanas metode.

[1] Viss nezināmais šķiet dižens (lai.).

[2] cilvēks nav nekas, padarītais darbs ir viss (Ir.),

[3] slavens angļu pag. gadsimta aktieris.

[4] izdaudzināti notikumi flr.).

Content

Konans Doils Arturs Stāsti par Šerloku Holmsu

ARTURS KONANS DOILS STĀSTI PAR ŠERLOKU HOLMSU

Kornels Čukovskis PAR ŠERLOKU HOLMSU

RUDO APVIENĪBA

RAIBA LENTA

DZELTENA SEJA

MESGREIVU DZIMTAS RITUĀLS

PIECAS APELSĪNU SĒKLIŅAS

NOTIKUMS INTERNĀTA

SUDRABA PAKAVS

VESEKSAS KAUSS

SEŠI NAPOLEONI

DIŽCILTĪGAIS VECPUISIS

BOSKOMAS IELEJAS NOSLĒPUMS

CILVĒKS AR PĀRŠĶELTO LŪPU

SKANDALS BOHEMIJĀ

ZILAIS KARBUNKULS

PĒDĒJĀ PROBLĒMA

TUKŠAIS NAMS

NORVUDAS BUVUZŅEMEJS

MELNAIS PĪTERS

SARKANIE SKĀBARŽI

OTRAIS PLANKUMS

saturs