Horovics Entonijs

Zīda nams

Entonijs Horovics

Zīda nams

.

Priekšvārds

Bieži esmu kavējies domās par neparasto apstākļu sakritību, kuras rezultātā sākās mana ilgā draudzība ar vienu no mana laikmeta savdabīgākajiem un izcilākajiem cilvēkiem. Filozofiskā noskaņojumā es varētu apcerēt jautājumu, cik lielā mērā jebkurš no mums spēj noteikt savu likteni un vai mēs jebkad varam paredzēt turpmākās sekas rīcībai, kura attiecīgajā brīdī var likties gluži nenozīmīga.

Piemēram, mans brālēns Arturs, kas ieteica mani par ķirurga palīgu Piektajā Nortamberlendas strēlnieku pulkā, jo uzskatīja, ka tā man būs noderīga pieredze, nekādi nevarēja zināt, ka pēc mēneša mani nosūtīs uz Afganistānu. Tobrīd sadursme, kas vēlāk kļuva pazīstama ar nosaukumu Otrais angļu-afgāņu karš, vēl nebija pat sākusies. Un ko lai saka par ghazi karotāju, kurš Maivandā ar vienu pirksta kustību raidīja lodi, kas trāpīja man plecā? Todien nāvē aizgāja deviņi simti britu un indiešu vīru, un šāvēja nodoms neapšaubāmi bija iekļaut starp viņiem arī mani. Taču mana pretinieka tēmējums bija kļūmīgs, un, kaut gan ievainojums bija smags, mani izglāba Džeks Marejs, mans uzticamais un krietnais raitnieks, kas iznesa mani no ienaidnieka teritorijas un, pārvarēdams vairāk nekā divas jūdzes, nogādāja atpakaļ britu pusē.

Marejs nomira tā gada septembri Kandahārā, tāpēc nekad neuzzināja, ka ievainojuma dēļ esmu atbrīvots no dienesta un nosūtīts uz mājām un ka vairākus mēnešus pēc tam niecīgs cieņas apliecinājums viņa pūliņiem manā labā! aizvadīju diezgan bezsaturīgā eksistencē Londonas sabiedrības pamalē. Pēc šī perioda es nopietni apcerēju iespēju pārcelties uz dienvidu piekrasti: tādu nepieciešamību man uzspieda skarbā realitāte strauji dilstošo naudas līdzekļu dēļ. Turklāt biju dzirdējis ierosinājumu, ka jūras gaiss varētu būt labvēlīgs manai veselībai. Tomēr vairāk mani vilināja otra iespēja, proti, lētāka apmešanās vieta turpat Londonā, un es gandrīz jau apmetos pie kāda biržas aģenta Jūstonroudā. Saruna ar saimnieku nebija veiksmīga, un tūlīt pēc tās es pieņēmu lēmumu pārcelties uz Heistingsu. Dzīve šajā piejūras pilsētā varbūt nebūs tik aizraujoša kā Braitonā, toties tā būs uz pusi lētāka. Sakravāju savas personiskās mantas. Biju gatavs doties ceļā.

Bet tad es sastapu Henriju Stamfordu, kas nebija man tuvs draugs, bet paziņa, kas savulaik bija mans palīgs un slimnieku kopējs Svētā Bartolomeja slimnīcā. Ja viņš nebūtu vēlu iepriekšējā vakarā dzēris, viņam nebūtu sāpējusi galva, un, ja viņam nebūtu sāpējusi galva, viņš, iespējams, nebūtu paņēmis brīvdienu ķīmijas laboratorijā, kas tolaik bija viņa darbavieta. Brīdi pakavējies Pikadili laukumā, viņš nolēma pa Rīdženstritu aizstaigāt līdz Artura Libertija Austrumindijas tirdzniecības namam, lai nopirktu dāvanu sievai. Savādi: ja viņš būtu devies pretējā virzienā, mēs nebūtu satikušies pie Criterion bāra, no kura es tobrīd nācu ārā, un rezultātā es varbūt nekad nebūtu iepazinies ar Šerloku Holmsu.

Jo, kā esmu jau rakstījis iepriekš, tieši Stamfords bija tas, kurš man ierosināja noīrēt kopīgu dzīvokli ar cilvēku, ko uzskatīja par analītisko ķīmiķi un kas strādāja tajā pašā slimnīcā, kur viņš. Stamfords iepazīstināja mani ar Šerloku Holmsu, kas tobrīd eksperimentēja ar asins plankumu noteikšanas metodi. Mūsu pirmā tikšanās bija dīvaina, mulsinoša un neapšaubāmi tāda, kas paliek atmiņā… Tā skaidri iezīmēja turpmāko notikumu gaitu.

Šis bija lielais pagrieziena bridis manā dzīvē. Man nekad nebija piemitušas literāras noslieces. Ja kāds būtu teicis, ka varu kļūt par rakstnieku, kura darbi tiek publicēti, es nudien būtu sirsnīgi pasmējies par tādu domu. Tomēr šobrīd es, šķiet, varu godīgi un bez pašslavināšanas sacīt, ka esmu iemantojis itin plašu atzinību, iemūžinot šī dižā cilvēka piedzīvojumus, un jutos ļoti pagodināts, kad mani uzaicināja uz viņa piemiņas pasākumu Vestminsteras abatijā, kaut arī es ar cieņu noraidīju šo uzaicinājumu. Holmss nereti bija smīkņājis par manu stāstnieka stilu, un es nespēju atvairīt domu, ka arī pie runātāja pults būtu jutis viņu stāvam man aiz muguras un iecietīgi smīnam par visu, ko es varu sacīt no kapa pretējās malas.

Viņš vienmēr uzskatīja, ka es pārspīlēju viņa spējas, viņa spožo prātu un neparasto asredzību. Viņš smietos par to, kā es veidoju savu stāstījumu, atstādams uz beigām izšķirošo risinājumu, kas viņam, kā Holmss pats apzvērēja, bijis skaidrs jau pašā sākumā. Ne vienreiz vien viņš tika pārmetis man vulgāru romantismu un uzskatīja mani par tikpat nožēlojamu skribentu kā visi Grabstrītas censoņi. Tomēr kopumā es domāju, ka viņa vērtējums bija netaisns. Visā mūsu ilgajā pazīšanās laikā es nekad netiku redzējis Holmsu lasām kādu daiļliteratūras sacerējumu vienīgais izņēmums bija skandalozākā rakstura sensāciju gabali un, kaut gan negribu īpaši lepoties ar savu tēlojuma prasmi, esmu gatavs apgalvot, ka tā panāca iecerēto mērķi un viņš pats to nebūtu izdarījis labāk. Patiesībā arī Holmss to atzina gandrīz atklāti, kad beidzot paņēma rakstāmspalvu un papīru, nolēmis saviem vārdiem aprakstīt dīvaino gadījumu ar Godfriju Emsvortu. Šis stāsts nāca klajā ar virsrakstu "Bālsejainā karavīra piedzīvojums", un tāds nosaukums, pēc manām domām, jau pats par sevi ir tālu no pilnības, jo vārds "bālsejains" drīzāk atbilst dižciltīgas jaunavas aprakstam.

Kā jau sacīju, mani literārie centieni ir vainagojušies ar zināmu atzinību, taču tas, protams, nav galvenais. Caur dažādajiem likteņa samezglojumiem, kurus esmu izklāstījis, es kļuvu par izredzēto, kuram lemts izcelt gaismā pasaules dižākā detektīva un izmeklēšanas padomdevēja sasniegumus un aprakstīt tos aizrautīgajai lasītāju publikai vismaz sešdesmit dažādos stāstos. Taču vēl vērtīgāka dāvana man pašam bija ilgā draudzība ar šo ievērojamo cilvēku.

Ir pagājis gads, kopš Šerloks Holmss tika atrasts miris savā Daunzas namā, kur gulēja kluss un nekustīgs, un viņa dižais prāts bija apklusis uz visiem laikiem. Kad saņēmu šo ziņu, es aptvēru, ka esmu zaudējis ne vien savu tuvāko biedru un draugu, bet daudzējādā ziņā ari savas eksistences dziļāko jēgu. Protams, divas laulības, trīs bērni, septiņi mazbērni, veiksmīga medicīnas karjera un ordenis "Par nopelniem", ko man 1908. gadā piešķīra Viņa Majestāte karalis Edvards VII, varētu likties pietiekams dzīves piepildījums ikvienam cilvēkam. Tomēr par sevi es to nevaru sacīt. Man viņa pietrūkst līdz šai dienai, un dažreiz nomoda brīžos man šķiet, ka es joprojām dzirdu pazīstamos vārdus: "Spēle ir sākusies, Vatson!" Tie ir tikai atgādinājums, ka man nekad vairs nebūs lemts ienirt Beikerstritas tumsā un virmojošajā miglā ar uzticamo dienesta revolveri rokā. Es bieži domāju par Holmsu, kas gaida mani viņā pusē tai lielajai ēnai, kura agri vai vēlu ieradīsies pie mums visiem, un patiesībā es ilgojos viņam piebiedroties. Es esmu viens. Mans senais ievainojums nebeidz atgādināt par sevi, un tagad, kad Eiropas kontinentā trako baiss un bezjēdzīgs karš, es jūtu, ka vairs nespēju saprast pasauli, kurā dzīvoju.

Tad kāpēc es vēl pēdējo reizi ņemu rokā rakstāmspalvu, lai uzjundītu atmiņas, ko labāk būtu nodot aizmirstībai? Varbūt mani vada savtīgi iemesli. Iespējams, ka es, tāpat kā daudzi veci vīri, kuriem dzīve jau aiz muguras, meklēju sev kādu mierinājumu. Kopējas, kas mani aprūpē, apgalvo, ka rakstīšanai piemītot ārstniecisks spēks un tā neļaušot man ieslīgt drūmajās noskaņās, kādām es palaikam sliecos pakļauties. Tomēr man ir vēl kāds iemesls.

Notikumi, kas aprakstīti stāstos "Vīrietis žokejcepurē" un "Zīda Nams", dažā ziņā bija paši sensacionālākie piedzīvojumi

Šerloka Holmsa darbības laikā, taču toreiz es tos nevarēju nodot atklātībai, un iemesli drīz jums kļūs pilnīgi saprotami. Tas apstāklis, ka abi tie neatšķetināmi savijās kopā un saplūda viens ar otru, nozīmēja, ka tos nav iespējams pasniegt atsevišķi. Taču es vienmēr esmu jutis vēlmi tos izklāstīt, lai godam pabeigtu Holmsa sasniegumu apkopojumu. Tajā ziņā es esmu kā ķīmiķis, kas cenšas atklāt formulu, vai varbūt kā retu marku kolekcionārs, kas nespēj pilnībā lepoties ar savu katalogu, jo zina, ka divi vai trīs vērtīgi eksemplāri nav kļuvuši par viņa guvumu. Es nespēju sevi apturēt. Man tas ir jāizdara.

Agrāk tas nebija iespējams un šeit es nerunāju par Holmsa labi pazīstamo vēlmi vairīties no publicitātes. Nē, notikumi, kurus es grasos aprakstīt, vienkārši bija pārāk briesmīgi, pārāk satriecoši, lai tie parādītos iespiestā veidā. Tādi tie ir joprojām. Es nepārspīlēšu, teikdams, ka tie var sadragāt pašus sabiedrības pamatus, un ar kaut ko tādu, it īpaši kara laikā, es neuzdrošinos riskēt. Kad būšu beidzis proti, ja man pietiks spēka šim uzdevumam, es likšu šo rokrakstu iesaiņot un nosūtīt uz Cox and Co. bankas slēgtajām telpām Čeringkrosā, kur glabājas citi mani privātie dokumenti. Es tam pievienošu norādījumu, ka šo saini nedrīkst atvērt agrāk kā pēc simt gadiem. Šobrīd nav iespējams iztēloties, kāda tad būs pasaule un kādu progresu cilvēce būs sasniegusi, bet varbūt nākotnes lasītāji būs vairāk norūdīti pret skandāliem un korupciju, nekā mani tagadējie lasītāji. Viņiem es atstāju mantojumā savu pēdējo mistera Šerloka Holmsa portretu un notikumus, kas skatīti līdz šim nepazītā gaismā.

Bet savām bažām es esmu iztērējis jau pietiekami daudz enerģijas. Man būtu jau vajadzējis atvērt Beikerstrītas 221b nama durvis un ieiet istabā, kurā sākušies neskaitāmi piedzīvojumi. Tagad es redzu, kā aiz loga spīd lampa un septiņpadsmit pakāpieni aicina mani kāpt augšup. Cik tie šķiet tāli, cik sens šķiet laiks, kad biju tur pēdējo reizi! Jā. Tur viņš sēž, turēdams rokā pīpi. Viņš pagriežas pret mani. Viņš smaida. "Spēle ir sākusies…"

PIRMĀ NODAĻA vimbldonas mākslas darbu tirgotājs

-      Gripa nav nekas patīkams, Šerloks Holmss teica, bet jums ir pilnīga taisnība: ar jūsu sievas palīdzību bērns drīz izveseļosies.

-     Ļoti gribas tā cerēt, es atbildēju, bet tad apklusu un izbrīnījies paskatījos uz viņu. Noliku līdz pusei pacelto tējas tasi atpakaļ uz galda tik enerģiski, ka tase un apakštase gandrīz aizgāja katra savu ceļu. Dieva dēļ, Holms! es iesaucos. Jūs lasāt manas domas gluži kā grāmatā! Varu apzvērēt, ka neesmu teicis neviena vārda ne par bērnu, ne par viņa slimību. Jūs zināt, ka mana sieva ir projām to jūs varējāt secināt no tā, ka es atrodos šeit. Bet es vēl neesmu pat pieminējis viņas prombūtnes iemeslu un pavisam skaidri zinu, ka manā uzvedībā nav bijis nekā tāda, kas varētu dot jums kādu pavedienu!

Šī saruna notika 1890. gada novembra pēdējās dienās. Londonu bija pārņēmusi nežēlīga ziema, ielas bija tik aukstas, ka pat gāzes lampas šķita stingas un sasalušas, un to vārgo starojumu aprija nebeidzama migla. Cilvēki slīdēja pa ietvēm kā rēgi, noliekuši galvu un aizseguši seju, un zirgi, kas vilka grabošās karietes, vēlējās drīzāk nokļūt mājās. Es jutos laimīgs, ka varu sēdēt istabā pie rūcošas kamīna uguns, elpot pazīstamo tabakas smaržu un par spīti juceklim un nekārtībai, kāda allaž apņēma manu draugu, izjust, ka viss atrodas savā vietā

Biju atsūtījis telegrammu, kurā izteicu vēlēšanos apmesties savā vecajā istabā un neilgu laiku padzīvot kopā ar Šerloku Holmsu, un ļoti nopriecājies, saņemdams viņa piekrītošo atbildi. Mana prakse kādu laiku varēja iztikt bez manis. Uz zināmu laiku biju palicis viens un biju nolēmis mazliet pieskatīt savu draugu, līdz būšu pārliecinājies, ka viņš ir pilnīgi atguvis veselību. Jo Holmss bija apzināti badojies trīs dienas un trīs naktis, atteicies gan no ēdiena, gan no ūdens, lai pārliecinātu kādu sevišķi cietsirdīgu un atriebīgu ienaidnieku, ka viņš ir tuvu nāvei. Viltība bija teicami izdevusies, un vīrietis tagad atradās prasmīgā Skotlendjarda inspektora Mortona rokās. Tomēr es joprojām raizējos par slodzi, ko Holmss bija uzkrāvis savai veselībai, un spriedu, ka derētu paturēt viņu acīs, līdz viņam pilnībā atjaunosies normāla vielmaiņa.

Tāpēc es ļoti nopriecājos, redzot viņu labpatikā tiesājam misis Hadsonas sarūpēto maltīti: viņa mums abiem uz paplātes bija atnesusi lielu šķīvi maizīšu ar vijolīšu medu un krējumu, kā arī prāvu kūku un tēju. Šķita, ka Holmsa stāvoklis patiešām uzlabojas; viņš bija omulīgi atlaidies savā lielajā atpūtas krēslā, ģērbies rītasvārkos un izstiepis kājas pretī kamīnam. Viņš vienmēr bija bijis ļoti kalsns, gluži vai kaulains, un aso acu skatienu pastiprināja ērgļa deguns, bet tagad viņam vismaz bija veselīgāka sejas krāsa, un balsī un izturēšanās veidā bija nepārprotami jaušama viņa agrākā esība.

Holmss bija sirsnīgi apsveicis manu ierašanos, un, kad apsēdos viņam pretī, mani pārņēma dīvaina sajūta, it kā es mostos no sapņa. Jutos gluži tā, it kā pagājušo divu gadu nemaz nebūtu bijis, it kā es nekad nebūtu saticis savu mīļoto Mēriju, apprecējis viņu un pārcēlies uz mūsu Kensingtonas māju, ko bijām nopirkuši par Agras pērļu ienākumiem. It kā es joprojām būtu vecpuisis un dzīvotu šeit kopā ar Holmsu, kopā ar viņu izjustu pēdu dzīšanas satraukumu un pacilātību par vēl viena noslēpuma atšķetināšanu.

Un es aptvēru, ka viņam tas droši vien būtu paticis vislabāk. Holmss reti runāja par manu tagadējo dzīves un ikdienas kārtību. Manu kāzu laikā viņš bija aizceļojis uz ārzemēm, un man jau toreiz bija radušās aizdomas, ka tā varbūt nebija tīrā sagadīšanās. Netaisni būtu sacīt, ka visa mana laulības dzīve būtu aizliegtais temats, tomēr mūsu starpā pastāvēja neizteikta vienošanās, ka sīkāk mēs par to nerunāsim. Holmss labi redzēja, cik esmu laimīgs un apmierināts, un bija pārāk augstsirdīgs, lai man to nenovēlētu. Kad pēc apprecēšanās biju pirmoreiz atnācis šurp, viņš bija apvaicājies pēc misis Vatsonas, taču neko sīkāk nebija jautājis, un es, protams, neko sīkāk nebiju mēģinājis stāstīt. Tieši tāpēc viņa tagadējie izteikumi šķita vēl jo mīklaināki.

-Jūs skatāties uz mani tā, it kā es būtu burvju mākslinieks, Holmss iesmiedamies piebilda. Es spriežu, ka esat atmetis ar roku Edgara Alana Po darbiem?

-     Vai jūs runājat par viņa detektīvu Dipēnu? es jautāju.

-     Viņš izmantoja metodi, ko bija nosaucis par loģiskā prāta darbību. Pēc viņa domām, bija iespējams izlasīt cilvēku slēptākās domas, neliekot viņiem pat runāt. To visu varēja izdarīt, vienkārši vērojot viņu kustības, pat tikko jaušamu uzacs savilkšanos. Tolaik mani šī doma ļoti aizrāva, taču es atceros, ka jūs uz to skatījāties diezgan nicīgi…

-     Un tagad man, protams, par to būs jāmaksā, es noteicu. Bet vai jūs, Holms, visā nopietnībā gribat man iestāstīt, ka varat dedukcijas ceļā uzzināt par bērna slimību, ja šo bērnu nekad neesat pat redzējis, vienkārši izdibināt to no mana izturēšanās veida pie tējas un maizīšu šķīvja?

-      Jā, un vēl vairāk, Holmss atbildēja. Varu pateikt, ka jūs nupat esat atgriezies no Holbornas Viadukta stacijas. Ka esat izgājis no mājas steigā, tomēr nokavējis vilcienu. Varbūt vainojams ir tas apstāklis, ka jums pašlaik nav istabenes.

-     Nē, Holms! es iekliedzos. Es to nevaru klausīties!

-     Vai es maldos?

-     Nē. Jums ir taisnība visos sīkumos. Bet kā tas iespējams?

-     Tas ir vienkāršs novērošanas un dedukcijas jautājums, kur viens papildina otru. Ja es jums to paskaidrotu, viss izklausītos līdz aizvainojumam bērnišķīgi.

-     Un tomēr man jāuzstāj, lai jūs to paskaidrojat.

-    Nu labi, tā kā jūs esat bijis tik laipns un nolēmis mani apciemot, man laikam pieklājas jums izdabāt, Holmss nožāvādamies atbildēja. Sāksim ar apstākļiem, kuri jūs atveda šurp. Ja atmiņa mani neviļ, jūs tuvojaties savai otrajai kāzu gadadienai, vai ne?

-     Taisnība, Holms. Tā diena būs parīt.

-    Tad jāteic, ka tas ir diezgan neparasts laiks, lai to pavadītu šķirti no sievas. Kā jūs pats tikko teicāt, tas apstāklis, ka esat nolēmis ilgāku laiku pavadīt šeit kopā ar mani, liek domāt, ka viņai bija nopietns iemesls jūs atstāt un doties projām. Un kāds iemesls tas varētu būt? Cik atceros, mis Mērija Morstona kā viņu savulaik sauca ieradās Anglijā no Indijas un viņai šeit nebija ne draugu, ne tuvinieku. Viņa sāka strādāt par guvernanti un rūpējās par kādas kundzes misis Sesilas Foresteras dēlu Kambervelā, un tieši tur jūs, protams, ar viņu iepazināties. Misis Forestera ļoti labi izturējās pret viņu, it sevišķi tajā laikā, kad mis Morstona cieta trūkumu, un viegli varu iedomāties, ka starp viņām ir saglabājušās ciešas draudzības saites.

-     Tā tas patiešām ir.

-    Tātad, ja kāds varētu aizsaukt jūsu sievu projām no mājām, tad, visticamāk, tā būtu viņa. Tālāk rodas jautājums, kāds var būt šāda izsaukuma iemesls, un šajā aukstajā laikā vispirms prātā nāk bērna slimība. Varu iedomāties, ka saslimušajam zēnam agrākās guvernantes klātbūtne varētu būt liels mierinājums.

-     Zēnu sauc Ričards, un viņam ir deviņi gadi, es teicu. Bet kā jūs varējāt justies pārliecināts, ka tā ir tieši gripa, nevis kaut kas nopietnāks?

-    Ja tas būtu kaut kas nopietnāks, jūs noteikti būtu gribējis apskatīt zēnu pats.

-     Tiktāl jūsu prātojumi ir visādā ziņā neapstrīdami, es teicu. Tomēr tas neizskaidro, kā jūs zinājāt, ka es tieši tajā brīdī domāju par viņiem.

-Jūs mani atvainosiet, ja teikšu, ka esat man tikpat kā atvērta grāmata, mans mīļais Vatson, un ik brīdi jūs atverat jaunu lappusi! Kamēr jūs sēdējāt šeit un malkojāt tēju, es ievēroju, ka jūsu skatiens aizklīda pie avīzes uz galda jums tieši blakus. Jūs uzmetāt skatienu treknajam virsrakstam, tad pastiepāties un pagriezāt to uz leju. Kāpēc? Varbūt jūs uztrauca raksts par Nortonas Ficvorenas vilcienu sadursmi, kas notika pirms dažām nedēļām. Šodien bija publicēti pirmie izmeklēšanas rezultāti par desmit bojā gājušajiem pasažieriem, un saprotams, ka jums nepavisam negribējās kaut ko tādu lasīt pēc tam, kad bijāt stacijā atvadījies no sievas.

-    Tas man patiešām lika atcerēties viņas ceļojumu, es piekritu. Bet bērna slimība?

-     No avīzes jūsu skatiens pārslīdēja uz paklāju, kas atrodas blakus rakstāmgaldam, un es skaidri redzēju, ka jūs pasmaidāt pie sevis. Tieši tajā vietā jūs parasti turējāt savu medicīnas piederumu somu, un šī asociācija noteikti atgādināja jums par sievas brauciena iemeslu.

-     Tie visi ir tīrie minējumi, Holms! es nepiekāpos. Jūs, piemēram, nosaucāt Holbornas Viaduktu. Bet tikpat labi tā varēja būt jebkura cita Londonas stacija.

-     Jūs zināt, ka es neesmu draugos ar minēšanu. Reizēm ir nepieciešams savienot dažādas liecības ar iztēles palīdzību, taču tas nav gluži viens un tas pats. Misis Forestera dzīvo Kambervelā. Londonas Četemas un Duvras vilcieni regulāri atiet no Holbornas Viadukta. To es būtu uzskatījis par loģisko sākuma punktu pat tad, ja jūs nebūtu man palīdzējis, atstādams pie durvīm savu čemodānu. No šīs vietas es skaidri redzu Holbornas Viadukta bagāžas glabātavas zīmi, kas piestiprināta tam pie roktura.

-     Un pārējais?

-     Tas, ka jums pašlaik nav istabenes un ka esat izgājis no mājas steigā? Gan par vienu, gan otru skaidri liecina melnā zābaksmēra traips uz jūsu kreisās aproces. Jūs pats spodrinājāt apavus un darījāt to diezgan nevērīgi. Vēl vairāk, jūs steigā aizmirsāt cimdus…

-     Manu mēteli paņēma misis Hadsona. Viņa varēja paņemt arī cimdus.

-     Kāpēc lai tādā gadījumā jūsu roka, ko sasveicinoties paspiedu, būtu bijusi tik auksta? Nē, Vatson, visa jūsu būtne vēsta par nekārtību un haosu.

-     Viss, ko jūs teicāt, ir taisnība, es atzinu. Bet paliek vēl viena mīkla, Holms. Kā jūs varējāt zināt, ka mana sieva nokavēja vilcienu?

-     Līdzko jūs ieradāties, es jutu no jūsu drēbēm strāvojam stipru kafijas smaržu. Kāpēc lai jūs dzertu kafiju tieši pirms tam, kad bijāt sagatavojies nākt pie manis uz tēju? Secinājums ir viens: jūs nokavējāt vilcienu un bijāt spiests gaidīt kopā ar sievu ilgāk, nekā paredzēts. Jūs nodevāt čemodānu bagāžas glabātavā un abi ar sievu aizgājāt uz kafejnīcu. Varbūt tā bija Lokharta kafejnīca? Esmu dzirdējis, ka tajā esot sevišķi laba kafija.

īsu brīdi valdīja klusums, un tad es ļāvu vaļu smiekliem. Ko lai saka, Holms? es teicu. Redzu, ka man nebija iemesla raizēties par jūsu veselību. Jūs esat tikpat izcils kā vienmēr!

-     Tas bija pavisam vienkārši, detektīvs atbildēja, nevērīgi atmezdams ar roku. Bet iespējams, ka pašlaik tuvojas kaut kas interesantāks. Ja nemaldos, nupat noklaudzēja ārdurvis…

Un tiešām: nākamajā brīdī vēlreiz ienāca misis Hadsona, šoreiz vezdama līdzi kādu kungu, kas iesoļoja istabā tā, it kā parādītos uz Londonas teātra skatuves. Viņa apģērbs bija ļoti oficiāls: tumša fraka, stīvināta stāvapkaklīte un balts tauriņš, melns apmetnis ap pleciem, veste, cimdi un lakādas kurpes. Vienā rokā viņš turēja baltos pirkstaiņus, otrā palisandra spieķi ar sudraba galu un rokturi. Atnācēja tumšie mati bija neparasti gari, dl sukāti atpakaļ no augstās pieres, un viņam nebija ne bārdas, ne usu. Viņa āda bija bāla un seja pārāk iegarena, lai to varētu n.iukt par īsti pievilcīgu. Es spriedu, ka apmeklētājam varētu būt ipmēram trīsdesmit pieci gadi, taču ļoti nopietnā izturēšanās un iCimredzamā neomulība par atrašanos šeit šķietami darīja viņu vecāku. Viņš man tūlīt atsauca atmiņā dažus pacientus, kuri bija meklējuši manu padomu, tos, kuri bija atteikušies ticēt savas •.limības iespējai līdz brīdim, kad simptomi pārliecināja viņus par pretējo. Tieši viņus slimība vienmēr bija skārusi vissmagāk. Mūsu viesis stāvēja mums pretī ar ļoti līdzīgu nolieguma izteiksmi sejā. Hažīgi skatīdamies apkārt, viņš gaidīja pie durvīm, līdz misis ll.idsona iedeva Holmsam viņa vizītkarti.

-      Misters Kārstērzs, Holmss izlasīja. Lūdzu, sēdieties!

-      Man jālūdz piedošana, ka ierados šādi… negaidīts un iepriekš nepieteicis savu apmeklējumu. Viņa runas veids bija i ads kā aprauts un sauss. Skatiens joprojām vairījās sastapt mūsu acis. Patiesībā man nemaz nebija nodoma nākt šurp. Es dzīvoju Vimbldonā, netālu no ciemata zāliena, un atbraucu uz pilsētu, lai noskatītos operu tiesa, man šobrīd nav Vāgneram atbilstoša noskaņojuma. Nupat nāku no kluba, kur tikos ar savu rēķinvedi, ar vīru, ko esmu pazinis daudz gadu un ko tagad uzskatu par savu draugu. Kad pastāstīju viņam par savām nepatikšanām, par nomāktību, kas man sasodīti apgrūtina dzīvi, viņš minēja jūsu vārdu un ieteica aprunāties ar jums. Sagadīšanās pēc mans klubs atrodas netālu no šīs vietas, tāpēc nolēmu nākt taisnā ceļā pie jums.

-     Ar prieku veltīšu jums visu uzmanību, Holmss teica.

-     Un šis kungs? Apmeklētājs pagriezās pret mani.

-    Tas ir doktors Vatsons. Viņš ir mans tuvākais padomdevējs, un varu jums droši apgalvot: itin visu, kas jums sakāms, varat teikt viņa klātbūtnē.

-     Nu labi. Kā jau redzējāt, mani sauc Edmunds Kārstērzs, un pēc nodarbošanās es esmu mākslas darbu tirgotājs. Man pieder galerija "Kārstērzs un Finčs" Albemarlstritā, un tā darbojas nu jau sešus gadus. Mūsu specializācija ir izcilo meistaru gleznas, galvenokārt no pagājušā gadsimta beigām un šī gadsimta sākuma: mūsu pārziņā ir tādi mākslinieki kā Geinsboro, Reinoldss, Konstebls un Tērners. Viņu darbi jums noteikti ir pazīstami, un tiem ir ļoti augsta cena. Šonedēļ vien esmu pārdevis privātam klientam divus Van Deika portretus par 25 000 mārciņām. Mūsu bizness ir sekmīgs, un mēs esam labi nopelnījuši, kaut arī apkārtējās ielās cita pēc citas uznirst jaunas un es teiktu, zemāka līmeņa galerijas. Gadu gaitā mēs esam sev izveidojuši pārdomātas darbības un uzticamības reputāciju. Mūsu klientu vidū ir daudz aristokrātu, un mēs esam redzējuši savas gleznas rotājam dažu greznāko savrupmāju sienas.

-     Un jūsu partneris misters Finčs?

-     Tobiass Finčs ir vecāks par mani, kaut gan mēs esam līdzvērtīgi partneri. Vienīgā nesaskaņa starp mums ir tāda, ka viņš ir piesardzīgāks un konservatīvāks nekā es. Man, piemēram, ir liela interese par dažiem jaunajiem darbiem, kas šeit ieplūst no Eiropas kontinenta daļas. Es runāju par gleznotājiem, kuri kļuvuši pazīstami ar apzīmējumu impressionistes, tādi kā Monē un Degā. Vēl tikai pirms nedēļas man piedāvāja Pisaro jūrmalas ainavu, kas man šķita ļoti pievilcīga un krāsaina. Diemžēl mans partneris bija citādās domās. Viņš uzskata, ka tādas gleznas ir tīrais smērējums, un, kaut gan patiešām nevar noliegt, ka daži apveidi tuvā skatījumā šķiet diezgan izplūduši, es nespēju viņu pārliecināt, ka viņš neredz galveno. Tomēr nevēlos jūs, kungi, nogurdināt ar lekciju par mākslu. Mēs esam tradicionāla galerija un pagaidām tādi ari paliksim.

Holmss pamāja ar balvu. Lūdzami, turpiniet!

-     Mister Holms, pirms divām nedēļām es sapratu, ka mani kāds novēro. Ridžveihola tāds ir manas mājas nosaukums atrodas vienā pusē šauram ceļam, un gabalu tālāk slejas nespējnieku nama ēkas. Tie ir mūsu tuvākie kaimiņi. Visapkārt mums plešas kopienas zeme, un pa savas ģērbistabas logu es redzu ciemata zālienu. Tieši tur es otrdienas rītā pamanīju vīrieti, kas stāvēja, izpletis kājas un sakrustojis rokas uz krūtīm, un mani tūlīt pārsteidza viņa neparastais nekustīgums. Viņš atradās pārāk tālu, lai es viņu skaidri saskatītu, tomēr man šķita, ka viņš ir svešzemnieks. Mugurā viņam bija garš mētelis ar polsterētiem pleciem, un griezums noteikti nebija tipisks angļu apģērbam. Pagājušajā gadā es biju Amerikā, un, ja vajadzētu minēt, es laikam teiktu, ka vīrietis ieradies tieši no tās zemes. Tomēr visvairāk mani pārsteidza tas un iemeslus es drīz paskaidrošu -, ka viņam galvā bija žokejcepure, tāda, ko reizēm dēvē par "siera nazi".

Tieši šī cepure un tas, kā viņš stāvēja, pirmām kārtām piesaistīja manu uzmanību un satrauca mani. Varu apzvērēt, ka putnubiedēklis nespētu stāvēt vēl nekustīgāk. Todien smidzināja sīks lietus un pāri zālienam pūta vējš, taču viņš šķita to nemanām. Viņa acis bija piekaltas manam logam. Varu piebilst, ka tās bija ļoti tumšas un šķita urbjamies tieši manī. Raudzījos pretī apmēram minūti, varbūt mazliet ilgāk, tad devos lejā brokastot. Tomēr, pirms sēdos pie galda, aizsūtīju virtuves zēnu paskatīties, vai svešais vēl ir turpat. Viņa vairs nebija. Zēns atnāca ar ziņu, ka zāliens esot tukšs.

-      Savdabīgs gadījums, Holmss piezīmēja. Bet es esmu pārliecināts, ka Ridžveihola ir skaista celtne. Un gluži labi var saprast, ja iebraucējs no citas zemes grib veltīt tai ilgāku uzmanību.

-     Arī es sev tā teicu. Bet pēc dažām dienām redzēju to pašu cilvēku vēlreiz. Tajā reizē es biju Londonā. Mēs ar sievu nupat nācām ārā no teātra bijām noskatījušies izrādi Savojā -, un tur viņš atkal bija, pretējā ielas pusē, tajā pašā mētelī un ar to pašu žokejcepuri galvā. Varbūt es nebūtu viņu pamanījis, mister Holms, bet viņš tāpat kā iepriekšējā reizē bija pilnīgi nekustīgs. Cilvēku pūļi virzījās viņam gar abām pusēm, bet viņš izskatījās gluži kā klints ātri plūstošā upē. Tomēr ari tajā reizē es diemžēl nespēju saskatīt viņu skaidrāk, jo, kaut gan viņš bija nostājies tieši zem laternas, pār seju viņam krita ēna, un tā bija gluži kā tumšs plīvurs. Bet varbūt tieši tāds bija viņa nolūks.

-     Vai jūs esat pārliecināts, ka tas bija tas pats cilvēks?

-     Par to nav nekādu šaubu.

-     Un vai jūsu sieva viņu redzēja?

-    Nē. Un es negribēju to pieminēt, lai viņu lieki neuztrauktu. Mūs gaidīja divriču ekipāža, un mēs tūlīt braucām projām.

-     Tas ir ļoti interesanti, Holmss sacīja. Šī cilvēka uzvedība izklausās gluži bezjēdzīga. Viņš stāv ciemata zāliena vidū un zem ielas laternas. Itin kā dara visu, lai viņu pamanītu. Un tomēr nemēģina jums tuvoties.

-    Viņš to darīja, Kārstērzs paskaidroja. Patiesībā jau nākamajā dienā, kad es agri atgriezos mājās. Mans draugs Finčs galerijā strādāja pie Semjuela Skota zīmējumu un gravīru kataloga. Es viņam nebiju vajadzīgs, turklāt joprojām jutos neomulīgi pēc šīs divkārtējās saredzēšanās. Ridžveiholā es ierados īsi pirms pulksten trijiem un labi vien bija, jo tur atkal ieraudzīju šo blēdi, kas tobrīd tuvojās mana nama ārdurvīm. Pasaucu viņu, un viņš pagriezies ieraudzīja mani. Viņš tūlīt metās man pretī, un es biju pārliecināts, ka viņš man sitīs. Es pat pacēlu spieķi, lai aizsargātos. Tomēr vardarbība nebija viņa nolūks. Viņš pienāca man pavisam klāt, un es pirmoreiz redzēju viņa seju: plānas lūpas, tumšbrūnas acis un zilganpelēka rēta uz labā vaiga, acīmredzot nesena lodes ievainojuma sekas. Viņš bija dzēris par to liecināja viņa elpa. Viņš neteica ne vārda, tikai pavicināja gaisā vēstuli un iespieda to man plaukstā. Pēc tam viņš skriešus metās projām, pirms es paguvu viņu aizkavēt.

-     Un kur ir šī vēstule? Holmss jautāja.

-     Tā ir šeit, pie manis.

Mākslas darbu tirgotājs izvilka papīra lapu, kas bija salocīta četrās daļās, un pasniedza to Holmsam. Holmss to uzmanīgi atlocīja. Esiet tik laipns, Vatson, padodiet man lupu! Kad

iedevu viņam palielināmo stiklu, viņš pieversās Kārstērzam.

Vai tā nebija ielikta aploksnē?

-     Nē.

-     Tas, manuprāt, izsaka visvairāk. Bet paskatīsimies…

Uz lapas bija tikai pieci lieliem iespiedburtiem rakstīti vārdi.

"SVĒTĀS MARIJAS BAZNĪCA. RĪT. PUSDIENLAIKĀ."

-      Papīrs ir angļu ražojums, Holmss atzīmēja, kaut arī rakstītājs varbūt nebija anglis. Vai ievērojāt, Vatson, ka viņš ir rakstījis ar lielajiem burtiem? Kā jūs domājat, kāds varēja būt viņa nolūks?

-     Noslēpt savu rokrakstu, es teicu.

-     Tas ir iespējams. Kaut gan jāņem vērā, ka šis cilvēks nekad agrāk nebija rakstījis misteram Kārstērzam un diezin vai grasījās rakstīt vēl kādreiz, tāpēc varētu uzskatīt, ka rokrakstam nav nozīmes. Vai tad, kad viņš jums iedeva šo vēstuli, mister Kārstērz, lapa bija salocīta?

-     Nē. Man šķiet, ka nebija. Es vēlāk to salocīju pats.

-     Stāvoklis kļūst ar katru brīdi skaidrāks. Tagad par baznīcu, ko viņš piemin: par Svētās Marijas baznīcu. Cik noprotu, tā atrodas Vimbldonā?

-      Jā, Hothausleinā, Kārstērzs atbildēja. Dažu minūšu gājiena attālumā no manas mājas.

-      Tādai uzvedībai trūkst arī loģikas, vai jūs tā nedomājat? Cilvēks grib ar jums runāt. Tāpēc viņš ieliek jums rokā vēstuli. Bet viņš nerunā. Nepasaka neviena vārda.

-     Mans minējums ir tāds, ka viņš gribēja runāt ar mani divatā. Bet tieši tajā brīdī no mājas iznāca mana sieva Ketrina. Viņa bija stāvējusi ēdamistabā, pa kuras logu var redzēt piebraucamo ceļu, tāpēc bija visu redzējusi. "Kas tas bija?" viņa man jautāja.

"Man nav ne jausmas," es atbildēju.

"Ko viņš gribēja?"

Es parādīju viņai vēstuli. "Acīmredzot tas vīrs grib naudu," viņa teica. "Es nupat redzēju viņu pa logu izskatījās rupjš tips.

Pagājušajā nedēļā kopienas zemē bija ieklīduši čigāni. Laikam viens no tiem. Edvard, neej uz turieni!"

"Vari būt pavisam mierīga, mīļā!" es teicu. "Man nav nodoma tikties ar viņu."

-     Sievu jūs nomierinājāt, Holmss nomurmināja. Tomēr norādītajā laikā aizgājāt uz baznīcu.

-     Tieši tā es darīju, turklāt līdzi paņēmu revolveri. Bet viņa tur nebija. Uz šo baznīcu nenāk daudz cilvēku, un tajā bija nepatīkami auksts. Apmēram stundu es staigāju pa akmens plātnēm un pēc tam gāju mājās. Kopš tā laika es to cilvēku vairs neesmu manījis, taču nevaru izmest viņu no prāta.

-    Jūs to cilvēku pazīstat, Holmss teica.

-     Jā, mister Holms. Jūs trāpījāt mērķī. Es tiešām domāju, ka zinu tā indivīda personību, tomēr, jāatzīst, nesaprotu, kādi prātojumi noveda jūs pie šī secinājuma.

-     Tas man šķiet skaidri redzams, Holmss atbildēja. Jūs esat redzējis viņu tikai trīs reizes. Viņš aicināja jūs satikties, bet norunātajā vietā neieradās. Nekas no jūsu teiktā neliecina, ka šis vīrs jūs varētu apdraudēt, bet jūs sākāt savu stāstu, izklāstot bažas un nomāktību, kas jūs atvedušas šurp, un pat neuzdrīkstējāties iet uz tikšanos ar viņu bez ieroča. Un jūs vēl neesat pastāstījis, kāda loma šeit ir žokejcepurei.

-    Es zinu, kas viņš ir. Es zinu, ko viņš grib. Un esmu satriekts, ka viņš ir man sekojis līdz pat Anglijai.

-     No Amerikas? "Jā-

-     Mister Kārstērz, jūsu stāsts ir ļoti interesants, un, ja jums vēl ir diezgan laika līdz operas sākumam vai varbūt esat ar mieru izlaist uvertīru, domāju, ka jums vajadzētu izstāstīt visu šī notikuma priekšvēsturi. Jūs minējāt, ka pirms gada esot bijis Amerikā. Vai tur jūs sastapāt šo cilvēku ar žokejcepuri?

-     Es nekad neesmu ticies ar viņu. Taču Amerikā es biju tieši viņa dēļ.

-     Tad varbūt jūs neiebildlsiet, ja es piepildīšu savu pīpi? Nē? Nu tad aizvediet mūs līdzi pagātnē un izstāstiet par saviem darīlumiem viņā okeāna pusē! Es teiktu, ka mākslas darbu tirgotājs nav no tiem, kuri mēdz iemantot ienaidniekus. Tomēr šķiet, ka iteši tas ar jums ir noticis.

-     Taisnība. Manu ienaidnieku sauc Kīlans O'Donahjū, un es no visas sirds vēlos, kaut nekad nebūtu dzirdējis šo vārdu.

Holmss pasniedzās pēc persiešu kurpes, kurā glabāja tabaku, un sāka piepildīt pīpi. Tikmēr Edmunds Kārstērzs dziļi ievilka elpu un sāka savu stāstu.

OTRĀ NODAĻA Žokejcepuru banda

Pirms astoņpadsmit mēnešiem es iepazinos ar ļoti neparastu cilvēku, vārdā Kornēlijs Stilmens, kas gara Eiropas ceļojuma beigās bija ieradies Londonā. Viņa mājas bija Amerikas Austrumu krastā, un viņš bija no tiem, ko dēvē par Bostonas braminiem tas nozīmē, ka viņš piederēja pie turieniešu augstāko un godājamāko aprindu ģimenes. Viņš bija ieguvis bagātību no Kalumetas un Heklas raktuvēm un bija ieguldījis līdzekļus dzelzceļu un telefonu kompānijās. Jaunībā viņš acīmredzot bija vēlējies kļūt par mākslinieku, un viens no viņa ceļojuma iemesliem bija apmeklēt Parīzes, Florences, Romas un Londonas muzejus un galerijas.

Tāpat kā daudziem amerikāņiem, viņam piemita pilsoniskas atbildības izjūta, kas dara viņam godu. Viņš bija nopircis zemi Bostonas Beka līča apkaimē un jau uzsācis būvēt mākslas galeriju, ko sauca par Partenonu un ko vēlējās piepildīt ar izsmalcinātākajiem mākslas darbiem, kurus iegādātos savos ceļojumos. Es iepazinos ar viņu saviesīgās vakariņās un pārliecinājos, ka šis cilvēks ir neparastas enerģijas un aizrautības iemiesojums, īsts vulkāns. Viņa āriene bija visai vecmodīga apģērbs, bārda, monoklis -, taču izrādījās, ka viņam ir apbrīnojami plašas zināšanas un viņš brīvi runā franciski un itāliski un mazliet prot arī sengrieķu valodu. Arī viņa zināšanas par mākslu un estētiskā izsmalcinātība atšķīra viņu no daudziem līdzcilvēkiem. Neuzskatiet mani par pārliecīgu šovinistu, mister Holms! Viņš pats man stāstīja par daudziem kultūras dzīves trūkumiem, pie kuriem laika gaitā bija pieradis, piemēram, par to, ka izcili mākslas darbi tiek izstādīti blakus tādām dabas ērmibām kā varavas un punduri. Viņš bija redzējis Šekspīra darbu izrādes, kuru starplaikos publiku izklaidējuši virves dejotāji un akrobāti, lāds tolaik bija stāvoklis Bostonā. Partenons būšot citāds, viņš leica. Atbilstoši savam nosaukumam tas kļūšot par mākslas un i ivilizācijas templi.

Jutos bezgala iepriecināts, kad misters Stilmens piekrita apmeklēt manu galeriju Albemarlstrītā. Mēs abi ar misteru Finču pavadījām vairākas stundas viņa sabiedrībā, iepazīstinājām viņu ar mūsu katalogu un parādījām vairākus darbus, ko nesen bijām nopirkuši izsolēs dažādās Anglijas malās. Viss beidzās ar to, ka viņš no mums nopirka Romnija, Stabsa un Lorensa darbus un turklāt vēl četras Džona Konstebla ainavas, kas bija mūsu kolekciias lepnums. Tās bija Ezeru rajona ainas, kas gleznotas 1806. gada un ļoti atšķīrās no mākslinieka pārējiem darbiem. Tajās izpaudās apbrīnojamas noskaņas un dvēseliskuma izjūta, un misters Stilmens apsolīja, ka novietošot tās lielā un labi apgaismotā telpā, kas būšot veidota tieši šīm gleznām. Mēs šķīrāmies ļoti draudzīgi. Un, ņemot vērā to, kas notika vēlāk, man jāpiebilst, ka es šajā pasākumā nopelnīju ievērojamu naudas summu. Misters l inčs pat atzīmēja, ka šis esot bijis veiksmīgākais darījums mūsu dzīvē.

Tagad vajadzēja tikai nosūtīt gleznas uz Bostonu. Tās tika rūpīgi iesaiņotas, ieliktas kastē un nosūtītas no Liverpūles uz Ņujorku ar "Baltās zvaigznes" kompānijas kuģi. Un tad mūs piemeklēja likteņa untums, kādi attiecīgajā brīdī parasti neko nenozīmē, toties mēdz neglābjami vajāt vēlāk: mēs gribējām sūtīt tās taisnā ceļā uz Bostonu. Tāds maršruts bija paredzēts karaliskajam pasta kuģim "Ceļotājs", bet mēs nokavējām tā izbraukšanu par dažām stundām un bijām spiesti izvēlēties citu kuģi. Mūsu aģents, spējīgs jauns cilvēks, vārdā Džeimss Devojs, sagaidīja kravu Ņujorkā un kopā ar to iekāpa Bostonas un Olbani maršruta vilcienā. Paredzētais ceļojums bija simt deviņdesmit jūdžu garš.

Taču gleznas nesasniedza galamērķi.

Bostonā tajā laikā darbojās daudzas bandas, kas visaktīvāk bija apsēdušas pilsētas dienviddaļu Čārlztaunu un Somervilu. Vairākām bandām bija dīvaini nosaukumi, piemēram, "Beigtie truši", "Četrdesmit zagļi", un tajās darbojās īru izcelsmes noziedznieki. Ar skumjām jāpiebilst, ka viņi, atraduši laipnu patvērumu šajā izcilajā zemē, atbildēja uz to ar nelikumībām un vardarbību, taču tā tas bija, un policija nespēja viņus apturēt un nodot taisnīgai tiesai. Viens no aktīvākajiem un bīstamākajiem grupējumiem bija pazīstams ar nosaukumu "Žokejcepuru banda", kuras vadoņi bija divi īru dvīņi: Rorks un Kīlans O'Donahjū, kas bija nākuši no Belfāstas. Centīšos pēc iespējas pilnīgāk aprakstīt jums abus šos mežoņus, jo tie ieņem galveno vietu manā stāstā.

Viņi vienmēr turējās kopā. Kaut gan abi piedzima vienādi, Rorks bija lielāks, platiem pleciem, masīvu rumpi un smagām dūrēm, ko vienmēr bija gatavs laist darbā. Klīda runas, ka viņš esot piekāvis kādu vīru līdz nāvei pie kāršu galda, būdams tikai sešpadsmit gadu vecs. Otrs dvīnis vairāk turējās viņa ēnā, bija mazāks un klusāks. Patiesībā viņš runāja pat ļoti maz, un daži mēļoja, ka viņš vispār nespējot parunāt. Rorks nēsāja bārdu, Kīlanam bija gludi skūta seja. Abi valkāja žokejcepures, un no turienes nācis bandas nosaukums. Turklāt visi runāja, ka viņiem katram uz rokas esot ietetovēti otra dvīņa iniciāļi, un viņu dzīve bija nešķirama gandrīz visās jomās.

Pārējo bandas dalībnieku vārdi un iesaukas par viņiem pasaka tieši tik daudz, cik gribat zināt. Viņu vidū bija Frenks Kelijs jeb "Trakais Suns" un Patriks Maklīns, saukts "Žilete". Vēl viens bandas dalībnieks bija pazīstams ar vārdu "Spoks", un cilvēki no viņa baidījās gluži kā no pārdabiska rēga. Banda iesaistījās visos iespējamos ielu noziegumu veidos, laupīšanā, zādzībās un protekcionismā. Un tomēr viņus atzinīgi vērtēja daudzi Bostonas trūcīgie iedzīvotāji, kas acīmredzot nespēja saprast, kāda ļauna sērga viņi neapšaubāmi ir sabiedrībai. Viņus uzlūkoja par apspiestajiem, kas cīnās pret vienaldzīgo varas sistēmu. Diez vai man jums jāatgādina, ka dvīņi mitoloģijā bijuši pazīstami jau kopš civilizācijas pirmsākumiem. Bija Romuls un Rems, Apollons un Artemīda, Kastors un Polluks, un Dvīņu zvaigznājs nakts debesis uz visiem laikiem tos ir darījis nemirstīgus. Kaut kas no tā pielipa arī O'Donahjū brāļiem. Valdīja pārliecība, ka viņus nav iespējams notvert un viņi tiks cauri sveikā jebkuros apstākļos.

Kad nosūtīju gleznas uz Liverpūli, es neko nezināju par Žokejcepuru bandu nekad nebiju par viņiem pat dzirdējis -, bet bēdīgas sagadīšanās dēļ viņi tajā pašā laikā bija dabūjuši ziņu, ka no Amerikas Banknošu kompānijas Ņujorkā uz Masačūsetsas Pirmo Nacionālo banku pēc dažām dienām tiks sūtīta liela naudas summa. Minētais daudzums bija simttūkstoš dolāru, un to bija paredzēts vest ar Bostonas un Olbani maršruta vilcienu. Daži stāsta, ka Rorks esot bijis bandas pasākuma smadzenes. Citi domā, ka spožāko prātu daba bija devusi Kīlanam. Lai nu kā, viņi par abiem izdomāja plānu, kā apturēt vilcienu, pirms tas sasniedzis pilsētu un nogādājis naudu drošā vietā.

Amerikas rietumu robežas tuvumā, Kalifornijā un Arizonā, vilcienu aplaupīšana joprojām bija itin pazīstama parādība, taču augstāk attīstītajā Austrumu krastā tāda doma šķita gandrīz neiespējama, tāpēc vilciens izbrauca no Ņujorkas Lielās Centrālās stacijas ar vienu vienīgu pasta vagonā norīkotu sargu. Banknotes glabājās seifā. Un nolādētas sakritības dēļ arī gleznas bija ievietotas tajā pašā kastē un tajā pašā vagona nodalījumā. Mūsu aģents Džeimss Devojs brauca otrās klases vagonā. Viņš vienmēr centīgi pildīja savu pienākumu un bija apsēdies tik tuvu pasta vagonam, cik vien iespējams.

Žokejcepuru banda uzbrukumam bija izvēlējusies teritoriju Pitsfīldas tuvumā. Tur sliežu ceļš veda stāvā pacēlumā un pēc tam šķērsoja Konektikutas upi. Tur bija tunelis, kas stiepās divtūkstoš pēdu garumā, un lokomotīves vadītājam atbilstoši dzelzceļa noteikumiem pirms izbraukšanas no tā bija jāpārbauda bremzes. Tāpēc izbraukšanas brīdī vilciens kustējās ļoti lēni, un Rorkam un Kīlanam O'Donahjū nebija nekādu grūtību uzlēkt uz kāda no vagonu jumtiem. No turienes viņi pārrāpās pāri tenderim un, par lielu pārsteigumu vadītājam un bremžu operatoram, piepeši parādījās lokomotīves telpā ar paceltiem šaujamieročiem.

Viņi pavēlēja apturēt vilcienu meža klajumā. Visapkārt slējās kalnu priedes, veidojot dabisku aizsegu, aiz kura viegli pastrādāt noziegumu. Kelijs, Maklīns un pārējie bandas dalībnieki gaidīja, sēdēdami zirgos un apbruņojušies ar dinamītu, ko bija nozaguši kādā celtniecības teritorijā. Visi bija apbruņoti. Vilciens apstājās, un Rorks apdullināja lokomotīves vadītāju, iesizdams viņam ar revolvera sānu. Kīlans, kas nebija bildis ne vārda, izvilka virvi un piesēja bremžu operatoru pie metāla statņa. Tikmēr vilcienā jau bija sakāpuši pārējie bandas dalībnieki. Pavēlējuši pasažieriem palikt savās vietās, viņi devās uz pasta vagonu un sāka izvietot pie durvīm spridzekļus.

Džeimss Devojs redzēja notiekošo un bija izmisis par gaidāmajām uzbrukuma sekām. Droši vien viņš saprata, ka laupītāji šeit atrodas nejau Konstebla gleznu dēļ. Par tām galu galā zināja tikai nedaudzi cilvēki, un pat tad, ja laupītājiem pietiktu saprāta vai izglītības, lai tie pazītu vecmeistara darbus, viņi neatrastu nevienu, kam šīs gleznas pārdot. Kamēr pārējie pasažieri, bailēs trīcēdami, sēdēja savās vietās, Devojs piecēlās un izkāpa no vagona, cerēdams vienoties ar bandu. Vismaz es esmu pārliecināts, ka tāds bija viņa nodoms. Taču viņš nepaspēja pateikt ne vārda, jo Rorks O'Donahjū pavērsa pret viņu šautenes stobru un izšāva. Devoju ķēra trīs lodes, un viņš nomira pats savu asiņu peļķē.

Sargs pasta vagona iekšienē bija dzirdējis šāvienus, un varam tikai iedomāties šausmas, ko viņš izjuta, dzirdēdams ārpusē darbojamies bandas dalībniekus. Vai viņš būtu atvēris durvis, ja bandīti to pieprasītu? To mēs nekad neuzzināsim. Pēc brīža j;aisu satricināja apdullinošs sprādziens, un vagona siena sašķīda druskās. Sargs gāja bojā uz vietas. Seifs ar naudu bija atklāts un pieejams.

Pietika ar vēl vienu mazāku spridzekli, lai to dabūtu vaļā, un tad bandīti pārliecinājās, ka saņemtās ziņas nav bijušas patiesas. Uz Masačūsetsas Pirmo Nacionālo banku tika vesti tikai divi tūkstoši dolāru, kas šiem neliešiem varbūt nozīmēja veselu bagātību, tomēr tā bija daudz mazāka summa par cerēto. Tomēr viņi sagrāba laupījumu ar sajūsmas saucieniem un auriem, nebūt nebēdādami par to, ka atstājuši aiz sevis divus nogalinātos un pilnībā iznīcinājuši četras gleznas, kuru vērtība bija divdesmit reižu lielāka par to, ko viņi ieguvuši. Gan tie, gan pārējie darbi bija un paliek neaizstājams zaudējums britu kultūrai. Pat tagad man sev jāatgādina, ka to dēļ bojā gāja jauns un centīgs cilvēks, tomēr es jums melotu, ja nepiebilstu tiesa, kauns atzīties -, ka ne mazāk sēroju par zaudētajām gleznām.

Manu draugu Finču un mani šīs ziņas pilnīgi satrieca. Sākumā mēs sliecāmies ticēt, ka gleznas ir nozagtas, un tas mums būtu paticis labāk, jo tādā gadījumā kādam tomēr būtu iespēja šos darbus novērtēt un varbūt ar laiku tos laimētos atgūt. Bet šī bija pilnīga nelaime neveiksmīga laika sagadīšanās, satriecošs vandalisms, un tas viss necila naudas žūkšņa dēļ! Mēs gauži nožēlojām izvēlēto maršrutu un vainojām sevi notikušajā. Tas nozīmēja arī finansiālus sarežģījumus. Misters Stilmens par gleznām bija iemaksājis prāvu summu, bet saskaņā ar līgumu mēs bijām pilnībā atbildīgi par tām, līdz tās tiks nogādātas viņa rokās. Par laimi, mēs bijām noslēguši apdrošināšanu Londonas Loida firmā, citādi būtu izputināti, jo man nebūtu nekādas izvēles un naudu vajadzētu atdot. Jādomā bija arī par Džeimsa Devoja ģimeni. Es vēlāk uzzināju, ka viņam ir sieva un mazgadīgs bērns. Kādam bija jāuzņemas rūpes par viņiem.

Visu šo iemeslu dēļ es nolēmu braukt uz Ameriku un gandrīz tūlīt devos projām no Anglijas. Vispirms es ierados Ņujorkā, sameklēju misis Devoju un apsolīju, ka viņa saņems kompensāciju. Viņas dēlam bija deviņi gadi, un grūti iedomāties vēl jaukāku un glītāku puisēnu. Pēc tam es devos uz Bostonu un no turienes uz Providensu, kur Kornēlijs Stilmens bija uzcēlis sev vasaras māju. Jāteic, ka pat daudzās stundas, ko biju pavadījis viņa sabiedrībā, nebija sagatavojušas mani tam, ko tur ieraudzīju. Šepardpointa bija ļoti plašs nams, ko franču vasaras pils stilā bija projektējis slavenais arhitekts Ričards Moriss Hants. Dārzi pletās trīsdesmit akru tālumā, un iekštelpu greznība pārspēja jebkādas iedomas. Stilmens pats vēlējās man visu izrādīt, un šo ceļojumu es nekad neaizmirsīšu. Krāšņās koka kāpnes, kas ieņēma galveno vietu Lielajā hallē, bibliotēka ar piectūkstoš sējumiem, šaha komplekts, kas reiz piederējis Frederikam Lielajam, kapela ar senām ērģelēm, uz kurām spēlējis Pērsels… Līdz brīdim, kas nokāpām pagrabā ar peldbaseinu un ķegļu zāli, es jutos jau gluži paguris. Un mākslas darbi! Es redzēju Ticiāna, Rembranta un Velaskesa darbus jau ceļā uz atpūtas istabu. Un, kamēr skatīju visu šo bagātību un domāju par milzīgajiem līdzekļiem, ko mans namatēvs acīmredzot var atļauties, manī nobrieda kāda doma.

Vakariņu maltītes laikā mēs sēdējām pie liela viduslaiku banketu galda, un ēdienu mums pienesa melnādaini kalpotāji, ģērbušies, varētu teikt, koloniālajā stilā, es ierunājos par misis Devoju un viņas dēlu. Stilmens apgalvoja: kaut gan šie cilvēki neesot bostonieši, viņš mudināšot pilsētas tēvus gādāt par viņiem. Tas mani iedrošināja, un es sāku stāstīt par Žokejcepuru bandu. Apvaicājos, vai viņam nav kāda iespēja nodot tos taisnai tiesai, jo Bostonas policija joprojām nebija guvusi nekādus panākumus. Varbūt iespējams, es ierosināju, piedāvāt ievērojamu atlīdzību par informāciju attiecībā uz bandas atrašanās vietu un vienlaikus nolīgt privātdetektīvu aģentūru, kas mūsu uzdevumā mēģinātu viņus izsekot. Tādējādi mēs atriebtu Džeimsa Devoja nāvi un reizē sodītu laupītājus par Konstebla ainavu zaudējumu.

Stilmens ar sajūsmu pārtvēra manu domu. "Jums taisnība, Karstērz!" viņš iesaucās un smagi uzsita ar dūri pa galdu. "Tieši t a mēs darīsim! Es likšu tiem klaidoņiem nožēlot dienu, kad viņi sadomāja apvest ap stūri Kornēliju T. Stilmenu!" Tas nebija viņa parastais runas veids, bet mēs par abiem bijām iztukšojuši pudeli izcila sarkanvīna un pārgājuši pie portera, un mans namatēvs bija atraisījies vairāk nekā citkārt. Viņš pat vēlējās no savas kabatas segt visas detektīvu izmaksas un izsolīto atlīdzību, kaut gan es biju piedāvājis savu daļu. Par vienošanās zīmi mēs paspiedām viens otram roku, un Stilmens uzaicināja mani palikt pie viņa, līdz tiks paveikti visi priekšdarbi; šo uzaicinājumu es ar prieku pieņēmu. Māksla ir bijusi visa mana dzīve gan kā kolekcionāram, ^an kā tirgotājam, un Stilmena vasaras mājā bija tik daudz šīs bagātības, ka es būtu varējis to apbrīnot mēnešiem ilgi.

Taču notikumi risinājās daudz straujāk. Misters Stilmens sazinājās ar Pinkertona aģentūru un nolīga vīru, vārdā Bils Makpārlends. Uz tikšanos ar viņu viesmīlīgais namatēvs mani neaicinājaKornēlijs Stilmens bija tāds cilvēks, kam viss jādara vienam un pēc sava prāta. Taču es pietiekami labi zināju Makpārlenda reputāciju un nešaubījos, ka viņš ir izcils detektīvs, kas nerimsies, līdz nebūs notvēris Žokejcepuru bandu. Tajā pašā laikā Boston Daily Advertiser publicēja sludinājumus, kas piedāvāja 100 dolāru atlīdzību iespaidīga summa! par informāciju, kas palīdzētu arestēt Rorku un Kīlanu O'Donahjū un visus bandas līdzdalībniekus. Biju iepriecināts, redzot, ka misters Stilmens zem sludinājuma blakus savam vārdam ir ierakstījis arī manējo, kaut gan atlīdzību dzīrās maksāt tikai viņš.

Dažas nākamās nedēļas es pavadīju Šepardpointā un Bostonā, kas ir visnotaļ pievilcīga un strauji augoša pilsēta. Vairākas reizes aizbraucu arī uz Ņujorku un izmantoju iespēju pavadīt dažas stundas Metropoles Mākslas muzejā, diezgan bēdīga projekta ēkā, kas tomēr glabā izcilu kolekciju. Apciemoju arī misis Devoju un viņas dēlu. Būdams Ņujorkā, es saņēmu no Stilmena telegrammu, kas skubināja mani atgriezties. Augstās atlīdzības solījums bija sasniedzis mērķi. Makpārlends bija saņēmis informāciju. Tīkls ap Žokejcepuru bandu neglābjami savilkās.

Es tūlīt atgriezos Bostonā un apmetos kādā Skūlstrītas viesnīcā. Un tieši tur es tās pašas dienas vakarā no Kornēlija Stilmena uzzināju par notikušo.

Slepenā ziņa bija nākusi no kāda kroga īpašnieka Amerikā viņi krogus sauc par bāriem vai salūniem -, un viņa krogs atradās Sautendā, ne pārāk labvēlīgā Bostonas daļā, turklāt tādā, kur jau mājoja liels skaits īru imigrantu. O'Donahjū dvīņi bija apmetušies šaurā īres namā tuvu pie Čārlza upes tumšā, netīrā trīsstāvu mājā ar daudzām cieši saspiestām istabām bez priekštelpām un tikai vienu ateju katrā stāvā. Gaiteņos pludoja notekūdeņi, un smaku apslāpēja tikai kokogļu izgarojumi, kas vēdīja no daudzām mazām krāsniņām. Šis bēdīgais kakts bija pilns brēcošiem bērniem, piedzērušiem vīriem un pusjukušām sievietēm, kas kaut ko nesakarīgi murmināja, bet mājas aizmugurē bija atsevišķi pievienota, primitīva piebūve, pārsvarā no koka ar nelielu ķieģeļu piedevu, un to dvīņi bija ņēmuši savā ziņā. Vienā istabā bija apmeties Kīlans. Otrā dzīvoja Rorks un divi citi vīri. Trešajā istabā mitinājās pārējie bandas dalībnieki.

Vilcienā nolaupītā nauda bija jau iztērēta, izšķiesta alkoholam un azartspēlēm. Tovakar saulrieta laikā visi sēdēja ap krāsni, dzēra džinu un spēlēja kārtis. Sardzē neviens nestāvēja. Neviens no mājas iemītniekiem nebūtu uzdrošinājies viņus nodot, un viņi bija pārliecināti, ka Bostonas policija sen zaudējusi interesi par divtūkstoš dolāru zādzību. Tāpēc viņi nepamanīja Makpārlendu, kas kopā ar duci apbruņotu vīru tuvojās īres namam.

Pinkertona aģentiem bija pieteikts saņemt bandītus dzīvus, ja vien tas iespējams, jo Stilmens ļoti cerēja ieraudzīt viņus tiesas zālē, turklāt tuvējā apkārtnē dzīvoja daudz nevainīgu cilvēku, tāpēc no atklātas apšaudes vajadzēja izvairīties visiem spēkiem. Kad viņa vīri bija ieņēmuši vajadzīgās pozīcijas, Makpārlends izvilka līdzpaņemto skaļruni un pavēstīja brīdinājumu. Bet, ja viņš bija cerējis, ka Žokejcepuru banda rātni padosies, tādas ilūzijas jau nākamajā brīdī sadragāja šāvienu troksnis. Dvīņi bija ļāvuši sevi pārsteigt negaidot, taču viņi negrasījās padoties bez cīņas, un pār ielu nobira ložu krusa, kas lidoja nevis vienkārši pa logiem, bet pa sienās izurbtiem caurumiem. Divi Pinkertona vīri gāja bojā, un Makpārlends pats guva ievainojumu, bet pārējie sparīgi stājās bandītiem pretī un iztukšoja savus sešpatronu revolverus tieši ēkas piebūvē. Turpmākās norises ir grūti iztēloties, jo cauri plānajam kokam triecās simtiem ložu. Nekas šos neliešus vairs nespēja glābt. Bandai nebija kur paslēpties.

Kad viss bija beidzies, uzbrucēji piedūmotajās telpās atrada guļam piecus vīrus, ko bija sacaurumojušas daudzas lodes. Viens bija aizbēdzis. Pirmajā brīdī tas šķita pilnīgi neiespējami. Makpārlenda ziņotājs bija apgalvojis, ka tajā laikā mājās būšot sapulcējusies visa banda, un cīņas laikā Makpārlendam bija licies, ka šāvienus pretī raida seši vīri. Pēc rūpīgas istabu izpētes beidzot atausa skaidrība. Viens no grīdas dēļiem bija vaļīgs. Kad to atvilka nost, zem grīdas atklājās šaurs notekgrāvis, kas stiepās upes virzienā. Kīlans O'Donahjū bija aizbēdzis pa šo eju, kaut gan tas šķita neticami grūti: pa tik šauru grāvi, šķiet, izlīst varēja tikai bērns, un saprotams, ka neviens no Pinkertona vīriem nevēlējās to mēģināt. Makpārlends aizveda dažus vīrus līdz upei, bet tobrīd jau bija sabiezējusi tumsa, un viņi saprata, ka meklējumi būtu bezcerīgi. Žokejcepuru banda bija iznīcināta, taču viens no tās vadoņiem bija ticis projām.

Tādi bija notikumi, ko Kornēlijs Stilmens tovakar aprakstīja man viesnīcas istabā, taču ar to stāsts nebūt vēl nebeidzās.

Es uzkavējos Bostonā vēl vienu nedēļu, klusībā cerēdams, ka Kīlanu O'Donahjū varbūt vēl izdosies notvert. Jo mani bija pārņēmušas zināmas bažas. Varbūt tās kremta mani jau kopš paša sākuma, bet tikai tagad sāku tās skaidri apjaust. Tās izraisīja sasodītais sludinājums, kuru pieminēju jau iepriekš un kurā bija rakstīts mans vārds. Stilmens bija publiski darījis zināmu, ka esmu piedalījies atlīdzības izsludināšanā un uzsūtījis Žokejcepuru bandai policijas vienību. Tajā brīdī es biju juties gandarīts, jo domāju tikai par pienākumu sabiedrības priekšā un droši vien arī lepojos par savu saistību ar tādu izcilu vīru kā Stilmens. Taču tagad sapratu: ja nogalināts ir viens no dvīņiem, bet otrs palicis dzīvs, es varu kļūt par atriebības mērķi, it sevišķi tādā vidē, kur pat ļaunākie noziedznieki var paļauties uz daudzu draugu un apjūsmotāju atbalstu. Tagad es ikreiz gāju ārā no viesnīcas un atgriezos tajā, lielas nervozitātes pārņemts. Centos nestaigāt pa nomaļākajām pilsētas vietām. Un, protams, nekad negāju uz ielas tumšajā laikā.

Kīlanu O'Donahjū policija nenotvēra, un radās pat zināmas šaubas, vai viņš vispār ir palicis dzīvs. Viņš varēja būt ievainots un nomirt no asins zaudējuma kā žurka pazemē. Viņš varēja noslīkt. Katrā ziņā mūsu pēdējā tikšanās reizē Stilmens šķita par to pilnīgi pārliecināts, taču viņš bija cilvēks, kas nekad negribēja atzīt neveiksmi. Es biju nopircis biļeti atpakaļceļam uz Angliju ar Kjūnarda kompānijas kuģi "Katalonija". Man bija žēl, ka neesmu varējis atvadīties no misis Devojas un viņas dēla, taču man nebija laika atgriezties Ņujorkā. Devos projām no viesnīcas. Un atceros, ka tieši tajā bridī, kad biju nokļuvis līdz kuģa trapam, uzzināju jaunumu. To izkliedza avīžu zēns, un tā bija izklāstīta pirmajā avīzes lapā.

Kornēlijs Stilmens bija nošauts pastaigas laikā pa rožu dārzu savā Providensas namā. Drebošu roku es paņēmu avīzi un izlasīju, ka uzbrukums noticis iepriekšējā dienā un liecinieki redzējuši no notikuma vietas aizbēgam jaunu cilvēku rievota auduma žaketē; ap kaklu tam bijusi šalle un galvā žokejcepure. Slepkavas tvarstīšana bija jau sākusies, un tā aptvēra visu Jaunangliju, jo nogalinātais bija Bostonas labāko aprindu cilvēks, un netika žēlotas pūles, lai vainīgo notvertu un sauktu pie atbildības. Saskaņā ar avīzes ziņām Bils Makpārlends palīdzēja policijai, un tā bija zināma likteņa ironija, jo neilgi pirms Stilmena nāves abiem viriem bija radušās nesaskaņas. Stilmens bija aizturējis pusi no l'inkertona aģentam paredzētās samaksas, uzskatīdams, ka darbs nav padarīts, iekams nav atrasts pēdējā vaininieka līķis. Nu, lūk, un izrādījās, ka šis līķis ir dzīvs un vesels, jo par Stilmena uzbrucēja identitāti nebija ne mazāko šaubu.

Es izlasīju avīzi un uzkāpu uz kuģa. Devos taisnā ceļā uz savu kabīni un paliku tur līdz pulksten sešiem vakarā, kad "Katalonija", skaļi taurēdama, atrāvās no piestātnes un izpeldēja no ostas. Tikai tad es atgriezos uz klāja un noraudzījos, kā Bostona pazūd tālumā. Jutu milzīgu atvieglojumu, ka esmu no turienes projām.

Tāds, kungi, ir mans stāsts par zudušajām Konstebla gleznām un par manu Amerikas ceļojumu. Es, protams, pavēstīju notikušo savam partnerim misteram Finčam un izstāstīju to ari sievai. Taču vairāk nevienam es to neesmu stāstījis. Tas notika pirms vairāk nekā gada. Un līdz brīdim, kad vīrietis žokejcepurē parādījās pie manas mājas Vimbldonā, es domāju un lūdzu Dievu -, ka man vairs nekad par to nebūs jādomā.

Holmss bija izsmēķējis savu pīpi jau krietnu laiku pirms tam, kad mākslas darbu tirgotājs nokļuva līdz stāsta beigām, un bija to noklausījies, sakļāvis kopā slaidos pirkstus un lūkodamies apmeklētājā ar saspringtu uzmanību sejā. Iestājās ilgs klusums. Uz kamīna restēm nokrita ogles gabals, un iesprikstējās dzirksteles. Šīs skaņas, šķiet, izrāva Holmsu no dziļajām pārdomām.

Kādu operu jūs šovakar gribējāt skatīties? viņš jautāja.

Tas bija visneticamākais jautājums, kādu es būtu varējis gaidīt. Uz visu dzirdēto apstākļu fona tas šķita tik maznozīmīgs, ka man radās bažas, vai viņš necenšas tīši būt neiejūtīgs.

Edmunds Kārstērzs acīmredzot domāja to pašu. Viņš soli atkāpās, paskatījās uz mani un tad atkal uz Holmsu. Es eju uz Vāgnera izrādi… bet vai tas, ko es stāstīju, uz jums neatstāja nekādu iespaidu? viņš noprasīja.

-      Gluži otrādi, man tas šķita ārkārtīgi interesanti, un man jāizsaka jums kompliments par to, cik jūs skaidri to izstāstījāt, pievēršot uzmanibu visiem sīkumiem.

-     Un vīrietis žokejcepurē?

-Jūs acīmredzot esat pārliecināts, ka tas ir Kllans O'Donahjū. Jūs domājat, ka viņš ir sekojis jums uz Angliju, lai īstenotu atriebību?

-     Vai tam ir iespējams vēl kāds cits skaidrojums?

-     Bez lielas domāšanas es varu piedāvāt vismaz duci. Esmu sen ievērojis, ka līdz pierādījumu iegūšanas brīdim ir iespējama ļoti daudzveidīga notikumu virknes interpretācija un pat tad, kad pierādījumi ir rokā, ar secinājumiem jābūt ļoti piesardzīgam. Šajā gadījumā jā, pilnīgi iespējams, ka jaunais cilvēks ir šķērsojis Atlantijas okeānu un atradis ceļu uz jūsu Vimbldonas namu. Tomēr var rasties jautājums, kāpēc viņš gaidījis ilgāk nekā gadu, lai veiktu šo ceļojumu, un kāds bija viņa nolūks, aicinot jūs uz tikšanos Svētās Marijas baznīcā. Kāpēc viņš nevarēja jūs vienkārši nošaut uz vietas, ja tāds bija viņa nolūks? Un vēl dīvaināk ir tas, ka viņš neieradās satikšanās vietā.

-     Viņš mēģina mani terorizēt.

-     Un dara to veiksmīgi.

-     Tā ir. Kārstērzs nolieca galvu. Vai gribat sacīt, ka jūs nevarat man palīdzēt, mister Holms?

-     Pašreizējā brīdī es neredzu daudz iespēju kaut ko darīt. Lai kas būtu jūsu nevēlamais viesis, viņš nav atstājis mums nevienu pavedienu, nevienu liecību par to, kur mēs varētu viņu meklēt. Tomēr, ja viņš parādītos vēlreiz, es labprāt jums palīdzēšu, ciktāl tas būs iespējams. Bet vienu es varu jums sacīt pavisam droši, mister Kārstērz. Jūs varat skatīties operas izrādi pilnīgā mierā. Es neticu, ka tas cilvēks grasās jums kaut ko nodarīt.

Tomēr Holmss maldījās. Vismaz tā šķita jau nākamajā dienā. Jo tieši tad cilvēks ar žokejcepuri galvā raidīja nākamo cirtienu.

TREŠĀ NODAĻA ridžveihola

Telegramma pienāca nākamajā rītā, kad mēs kopā ēdām brokastis.

"O'DONAHJŪ ATKAL IERADĀS PAGĀJUŠAJĀ NAKTĪ. UZLAUZTS MANS SEIFS UN IZSAUKTA POLICIJA. VAI VARAT

ATBRAUKT?"

Zem tās bija paraksts: Edmunds Kārstērzs.

-     Nu, ko jūs par to sakāt, Vatson? Holmss jautāja, nometis papīru uz galda.

-     Viņš laikam ir atgriezies drīzāk, nekā jūs domājāt, es atbildēju.

-      Nebūt ne. Es kaut ko ļoti līdzīgu biju paredzējis. Man no paša sākuma šķita, ka šo vīrieti žokejcepurē vairāk interesē Ridžveihola nekā tās saimnieks.

-Jūs bijāt paredzējis ielaušanos? es sastomījos. Bet, Holms, kāpēc jūs tādā gadījumā godīgi nebrīdinājāt misteru Kārstērzu? Jūs varējāt vismaz ieminēties par tādu iespēju.

-     Jūs dzirdējāt, ko es teicu, Vatson. Iekams nav iegūtas turpmākas liecības, es ne uz ko nevarēju cerēt. Taču tagad mūsu neaicinātais nakts viesis ir augstsirdīgi nolēmis mums palīdzēt. Droši vien viņš ir atlauzis logu. Droši vien viņš ir gājis pāri zālienam, stāvējis puķu dobē un atstājis dubļainas pēdas uz paklāja. Līdz ar to mēs uzzināsim vismaz viņa garumu, svaru, profesiju un iespējamās gaitas īpatnības. Varbūt viņš būs bijis tik laipns, ka kaut ko nometis vai atstājis aiz sevis. Ja viņš ir nozadzis dārglietas, no tām vajadzēs atbrīvoties. Ja paņemta nauda, arī tai iespējams izsekot. Lai nu kā, viņš tagad ir atstājis pēdas, kam mēs varam sekot. Vai jūs varētu pasniegt man marmelādi? Uz Vimbldonu iet daudzi vilcieni. Ceru, ka jūs man piebiedrosieties?

-     Protams, Holms. Es ļoti gribētu to darīt.

-    Lieliski! Reizēm es šaubos, vai spētu atrast enerģiju un gribasspēku ķerties pie jaunas izmeklēšanas, ja nebūtu drošs, ka pēc zināma laika par to visos sīkumos varēs lasīt plašāka sabiedrība.

Es biju pieradis pie tāda melnā humora un uzņēmu to kā apliecinājumu mana drauga labajam garastāvoklim, tāpēc neko neatbildēju. Mazliet vēlāk, kad Holmss bija izsmēķējis savu rīta pīpi, mēs uzvilkām mēteļus un izgājām no mājas. Attālums līdz Vimbldonai nebija liels, tomēr mūsu ierašanās brīdī pulkstenis rādīja jau gandrīz vienpadsmit, tāpēc es nodomāju, ka varbūt misters Kārstērzs ir jau paguvis atmest mums ar roku.

Mans pirmais iespaids par Ridžveiholu bija tāds, ka šis nams ir īsta dārglietu krātuve un ļoti piemērota dzīvesvieta mākslas kolekcionāram, jo viņš neapšaubāmi vēlas izvietot tajā daudz vērtīgu mantu. No kopējā ceļa to nošķīra lieli vārti, pa vienam katrā fasādes pusē, un no tiem uz parādes durvīm veda grantēts piebraucamais ceļš, veidojot pakavu apkārt teicami koptam zālienam. Vārtus ietvēra krāšņi pilastri, un uz katra no tiem tupēja akmens lauva ar paceltu ķepu, it kā brīdinot apmeklētājus pirms ienākšanas apstāties un padomāt. Abus vārtus savienoja zems mūris. Pats nams atradās dziļāk. Es to dēvētu par villu, kas būvēta klasiskā Džordža laikmeta stilā; tā bija balta kvadrātveida ēka, un katrā galvenās ieejas pusē rindojās simetriski izvietoti eleganti logi. Šī simetrija ietvēra pat kokus, kuru vidū bija daudz lielisku eksemplāru, taču tie bija iestādīti tā, ka dārza viena puse bija gandrīz vai otras puses spoguļattēls. Un tomēr visu to pēdējā brīdī sabojāja itāliešu strūklaka: pati par sevi tā bija skaista, izrotāta ar draiskiem akmens amoriem un delfīniem, un uz plānās ledus virskārtas dzirkstīja spoži saules stari, taču tās novietojums mazliet satricināja simetrisko kopiespaidu. Katrs acu uzmetiens radīja neatvairāmu vēlēšanos to pacelt un pārvietot divus vai trīs jardus pa kreisi.

Izrādījās, ka policija ir šeit jau bijusi un aizgājusi. Durvis mums atvēra eleganti ģērbies drūma izskata sulainis. Mēs sekojām viņam pa platu gaiteni, kam abās pusēs rindojās istabas un pie sienām karājās gleznas, gravīras, senlaicīgi spoguļi un gobelēni. Uz maza galdiņa ar izliektām kājām bija novietota skulptūra, kas atveidoja uz nūjas atspiedušos ganuzēnu. Gaiteņa tālākajā galā slējās balti zeltīts pulkstenis elegantā stāvkastes ietvarā, un tā tikšķi neuzkrītoši atbalsojās visā namā. Sulainis ieveda mūs atpūtas istabā, kur sēdēja Edmunds Kārstērzs, atlaidies zvilnī, un sarunājās ar dažus gadus jaunāku sievieti. Mugurā viņam bija gari, melni svārki un sudraba krāsas veste, un kājās lakādas kurpes. Garie mati bija rūpīgi atsukāti atpakaļ. Paskatoties uz viņu, varēja nodomāt, ka šis cilvēks cietis zaudējumu bridža spēlē. Grūti bija iedomāties, ka varētu būt noticis kaut kas nopietnāks. Tomēr, ieraugot mūs, viņš tūlīt pielēca kājās.

Ā! Jūs esat ieradušies! Vakar jūs teicāt, ka man neesot iemesla baidīties no cilvēka, kurš, manuprāt, ir Kīlans O'Donahjū. Un tomēr pagājušajā naktī viņš ielauzās šajā namā! Paņēma piecdesmit mārciņas un dārglietas no mana seifa. Tā kā manai sievai ir caurs miegs, viņa pārsteidza šo vīru tieši zādzības brīdī, citādi, kas zina, ko vēl viņš būtu izdarījis!

Es pievērsu uzmanību sievietei, kas sēdēja Kārstērzam blakus. Viņa bija maza un ļoti pievilcīga būtne, apmēram trīsdesmit gadus veca, un mani tūlīt piesaistīja viņas vērīgā, gudrā seja un pašpaļāvīgā izturēšanās. Viņai bija gaiši, atsukāti un mezglā savīti mati, un tāds sakārtojums, šķiet, apzināti izcēla viņas vaibstu izsmalcinātību un sievišķību. Bija jaušams, ka viņā, par spīti pārciestajam uztraukumam, mājo attapība un humora izjūta: tā dzirkstīja acīs, kam piemita neparasta zilganzaļa nokrāsa, un vīdēja lūpās, kurās pastāvīgi kavējās tikko manāms smaids. Viņas vaigus rotāja neuzkrītoši vasarraibumi. Mugurā viņai bija vienkārša kleita ar garām piedurknēm, bez īpašiem rotājumiem un izskaistinājumiem, un ap kaklu mirgoja pērļu kaklarota. Kaut kas šajā sievietē gandrīz tūlīt man atgādināja manu mīļoto Mēriju. Jau tad, kad viņa vēl nebija pat ierunājusies, es jutos pārliecināts, ka viņai ir līdzīga daba: neatkarīgs raksturs un reizē dedzīga pienākuma apziņa pret vīrieti, kuru viņa izvēlējusies apprecēt.

-      Varbūt vispirms jūs varētu mūs iepazīstināt? sacīja Holmss.

-     Protams! Tā ir mana sieva Ketrina.

-     Un jūs noteikti esat misters Šerloks Holmss. Esmu jums ļoti pateicīga, ka tik drīz atsaucāties uz mūsu telegrammu. Es pati lūdzu Edmundu to nosūtīt. Biju pārliecināta, ka atbrauksiet.

-     Cik saprotu, jums ir bijis ļoti nepatīkams pārdzīvojums, Holmss teica.

-     Taisnība. Viss notika tā, kā stāstīja mans vīrs. Pagājušajā naktī es pamodos un redzēju, ka pulkstenis ir divdesmit minūtes pāri trijiem. Logā spīdēja pilns mēness. Pirmajā brīdī es nodomāju, ka mani pamodinājis kāds putns vai pūce, bet tad izdzirdēju citas skaņas, kas nāca no mājas iekšienes, un sapratu, ka esmu maldījusies. Piecēlos no gultas, uzvilku rītakleitu un nokāpu lejā.

-     Tas bija ļoti nesaprātīgi, mīļā! Kārstērzs piebilda. Tu varēji ciest!

-     Es neiedomājos, ka man varētu draudēt briesmas. Godīgi sakot, man pat neienāca prātā, ka mājā varētu atrasties svešinieks. Nodomāju, ka tas varbūt ir misters Kērbijs vai viņa sieva, vai varbūt Patriks. Vai zināt, es tam zēnam īsti neuzticos. Lai nu kā, es pametu skatienu atpūtas istabā. Tur viss bija kārtībā. Un tad nez kāda iemesla dēļ es nolēmu ieskatīties kabinetā.

-     Vai gaismekļa jums nebija līdzi? jautāja Holmss.

-    Nē. Pietika ar mēnesgaismu. Es atvēru durvis un ieraudzīju uz palodzes salīkušu cilvēka siluetu, kas kaut ko turēja rokā. Viņš mani ieraudzīja, un mēs abi sastingām, skatīdamies viens uz otru katrs no savas paklāja malas. Pirmajā brīdī es neiekliedzos. Biju pārāk apstulbusi. Pēc tam viņš itin kā atmuguriski izvēlās pa logu, nokrita zālē, un tajā pašā brīdī es izrāvos no sastinguma. Iekliedzos un sacēlu trauksmi.

-     Mēs tūlīt pārbaudīsim seifu un visu kabinetu, Holmss teica. Bet pirms tam es gribētu atzīmēt: no jūsu akcenta, misis Kārstērza, es noprotu, ka jūs esat amerikāniete. Vai jūs jau sen esat precējušies?

-     Mēs ar Edmundu esam precējušies gandrīz pusotru gadu.

-    Man laikam vajadzēja paskaidrot, kā es iepazinos ar Ketrinu, Kārstērzs teica. Jo tas ir cieši saistīts ar manu vakardienas stāstu. Es to neminēju vienīgi tāpēc, ka neredzēju tur nozīmīgu sakarību.

-     Sakarība ir visur, sacīja Holmss. Es nereti esmu pārliecinājies, ka šķietami nesvarīgākais apstāklis lietas risinājumā var izrādīties pat ļoti svarīgs.

-     Mēs iepazināmies uz "Katalonijas" klāja tajā pašā dienā, kad kuģis izbrauca no Bostonas, Ketrina Kārstērza teica. Viņa pasniedzās un saņēma vīra roku savējā. Es ceļoju viena, protams, ja neņem vērā meiteni, ko biju nolīgusi par savu ceļabiedreni. Edmundu es ieraudzīju, līdzko viņš uznāca uz klāja, un tūlīt sapratu, ka viņš ir piedzīvojis kaut ko briesmīgu. Tas bija skaidri redzams viņa sejā, viņa izbiedētajās acīs. Tovakar mēs uz klāja pagājām viens otram garām. Abi bijām vientuļi ceļotāji. Un liktenīgas veiksmes dēļ mēs pie vakariņu galda sagadījāmies viens otram blakus.

-     Es nevaru iedomāties, kā būtu pārcietis šo braucienu pāri okeānam, ja nebūtu bijis Ketrinas! Kārstērzs turpināja. Man vienmēr ir bijusi nosliece uz nervozitāti, un tagad šis gleznu zaudējums, Kornēlija Stilmena nāve un atbaidošā vardarbība… tas gāja pāri maniem spēkiem. Es biju gauži bēdīgā stāvoklī, un mani kratīja drudzis. Bet Ketrina jau kopš pirmā tikšanās brīža rūpējās par mani, un, attālinoties no Amerikas krasta, es jutu, ka manas jūtas pret viņu arvien pieņemas spēkā. Atzīšos, ka vienmēr esmu smīkņājis par tādu frāzi kā "mīlestība no pirmā skatiena", mister Holms. Esmu to lasījis bulvāru romānos, bet nekad neesmu tai ticējis. Un tomēr tieši tas notika ar mani. Pirms sasniedzām Anglijas krastus, es skaidri zināju, ka esmu saticis sievieti, ar kuru kopā vēlos pavadīt savu atlikušo mūžu.

-     Un vai drīkstu vaicāt, kāds iemesls bija jūsu ceļojumam uz Angliju? Holmss jautāja, pievērsdamies Kārstērza sievai.

-     Es Čikāgā neilgu laiku biju precējusies, mister Holms. Mans virs strādāja nekustamo īpašumu jomā, un, kaut gan biznesa pasaulē viņu labi ieredzēja un viņš kārtīgi apmeklēja baznīcu, pret mani viņš nekad nebija labs. Viņš bija ļoti nesavaldīgs, un reizēm es nopietni baidījos par savu drošību. Man bija maz draugu, un vīrs darīja visu, lai to nebūtu vairāk. Mūsu pēdējos laulības mēnešos viņš mani burtiski turēja mājas gūstā, varbūt baidīdamies, ka es varētu stāstīt citiem kaut ko sliktu par viņu. Bet tad viņš negaidot saslima ar tuberkulozi un nomira. Diemžēl viņa māju un lielāko daļu īpašuma mantoja abas viņa māsas. Man bija maz naudas, maz draugu un nebija nekāda iemesla palikt Amerikā. Un es devos projām. Braucu uz Angliju, lai sāktu jaunu dzīvi. Viņa nolaida acis un itin kā nokaunējusies piebilda: Nebiju gaidījusi, ka varēšu sākt to tik drīz, un nepavisam nebiju cerējusi atrast laimi, kas jau sen bija zudusi no manas dzīves.

-    Jūs pieminējāt kādu meiteni, ceļojuma biedreni, kas pavadīja jūs "Katalonijas" braucienā, Holmss atgādināja.

-    Es viņu nolīgu Bostonā. Agrāk mēs nebijām pazīstamas, un viņa aizgāja no mana dienesta ļoti drīz pēc tam, kad nokļuvām galā.

Ārpusē, nama gaiteni, atskanēja pulksteņa sitieni. Holmss strauji pielēca kājās ar man tik labi pazīstamo smaidu, enerģiju un pacilātību sejā. Mēs nedrīkstam ilgāk tērēt laiku! viņš iesaucās. Es gribu apskatīt seifu un istabu, kurā tas atrodas. Jūs sakāt, ka paņemtas piecdesmit mārciņas. Apsverot visus apstākļus, tā nav pārāk liela naudas summa. Paskatīsimies, vai zaglis kaut ko nav pametis aiz sevis!

Bet pirms mēs paguvām sakustēties, istabā ienāca vēl kāda sieviete, un es tūlīt ievēroju, ka viņa, pēc visa spriežot, ir mājas iemītniece, tomēr pilnīgi atšķirīga no Ketrinas Kārstērzas. Ienācēja bija neizskatīga un nopietna, ģērbusies pelēkās drānās, un viņas tumšie mati bija savīti ciešā kamolā zem pakauša. Kaklā viņai karājās sudraba krustiņš, un plaukstas bija sakļautas kopā kā lūgšanā. Tumšās acis, bālā āda un lūpu apveidi liecināja, ka viņa ir no Kārstērzu dzimtas. Viņā nebija jaušams nekas no Edmunda Kārstērza teatralitātes, un viņa drīzāk atgādināja suflieri, kas vienmēr turas ēnā un gatavojas brīdim, kad aktieris aizmirsis savas rindas.

-     Kas tad nu atkal? sieviete noprasīja. Vispirms manā istabā iebrūk policisti un uzdod muļķīgus jautājumus, uz kuriem es nekādi nevaru zināt atbildes! Un ar to vēl nav diezgan? Vai mums jāaicina visa pasaule nākt un lauzties mūsu privātajā dzīvē?

-    Tas ir misters Šerloks Holmss, Elīza, Kārstērzs sastomīdamies teica. Es tev stāstīju, ka vakar biju pie viņa konsultēties.

-     Liels gan no tā bija labums! Viņš tikpat neko nevarēja palīdzēt un pateica tev to pavisam skaidri. Brīnišķīga konsultēšanās, Rdmund, vai ne? Mūs visus varēja miegā nogalināt.

Kārstērzs veltīja viņai sirsnīgu skatienu, kurā tomēr jautās tāds kā izmisums. Tā ir mana māsa Elīza, viņš paskaidroja.

-     Vai jūs dzīvojat šajā namā? Holmss viņai jautāja.

-     Jā, mani te piecieš, Kārstērza māsa atbildēja. Man ir bēniņu istaba, kurā es cenšos uzturēties un nerādīties ārā, un šķiet, ka visiem tas ir pa prātam. Es šeit dzīvoju, bet nepiederu pie ģimenes. Tikpat labi jūs varētu runāt ar kalpotājiem.

-    Tu taču zini, ka tas ir netaisni, Elīza! sacīja misis Kārstērza.

Holmss pievērsās Kārstērzam: Varbūt jūs man pastāstītu,

cik cilvēku dzīvo šajā mājā.

-    Tātad mēs abi ar Ketrinu, un Elīza, kas dzīvo augšstāvā. Kērbijs ir mūsu virssulainis, kura pārziņā ir dažādi pienākumi. Viņš bija tas, kurš jūs ieveda namā. Viņa sieva ir mūsu saimniecības vadītāja, un viņi abi dzīvo apakšstāvā. Nesen pie mums apmetās viņu jaunais brāļadēls Patriks no Īrijas, viņš strādā par virtuves zēnu un dara dažādus sīkus darbiņus, un vēl ir virtuvene Elsija. Mums ir ari kučieris un zirgu puisis, bet viņi dzīvo ciematā.

-     Liela un rosīga saimniecība, Holmss noteica. Bet mēs gribējām iet apskatīt seifu.

Elīza Kārstērza palika turpat. Mēs pārējie izgājām no istabas un pa gaiteni aizgājām līdz Kārstērza kabinetam, kas atradās pašā mājas aizmugurē. No tā pavērās skats uz dārzu, un attālāk bija redzams dekoratīvs dīķis. Kabinets bija ērta, mērķtiecīgi iekārtota telpa ar rakstāmgaldu, kam abās pusēs slējās logi ar samta aizkariem, pievilcīgu kamīnu un vairākām ainavām pie sienām; no spilgtajiem toņiem un gandrīz vai juceklīgā krāsas izmantojuma es sapratu, ka tās pārstāv impresionistu skolu, par ko bija runājis Kārstērzs. Cienīgi masīvais seifs bija novietots istabas kaktā. Tas joprojām bija atvērts.

-     Vai tādā stāvoklī jūs to atradāt? Holmss jautāja.

-    Seifu apskatīja policija, sacīja Kārstērzs. Bet man šķita pareizāk atstāt to vaļā līdz jūsu atnākšanai.

-     Ļoti pareizi! Holmss atzina. Viņš pārlaida īsu skatienu seifam. Izskatās, ka slēdzene nav atlauzta, tātad iebrucējs, domājams, izmantojis atslēgu, viņš secināja.

-    Atslēga ir tikai viena, un tā visu laiku atrodas pie manis, teica Kārstērzs. Tiesa, es apmēram pirms pusgada liku Kērbijam sagādāt otru eksemplāru. Ketrina seifā glabā savas rotaslietas un vēlējās, lai tad, kad esmu projām jo es bieži braucu uz izsolēm dažādās Anglijas malās un reizēm ari uz Eiropu -, viņai būtu pašai sava atslēga.

Misis Kārstērza bija ienākusi mums līdzi kabinetā un apstājusies pie rakstāmgalda. Viņa sakļāva kopā plaukstas. Es to pazaudēju, viņa teica.

-     Kad tas notika?

-     īsti nevaru pateikt, mister Holms. Varbūt pirms mēneša, varbūt senāk. Mēs ar Edmundu par to jau runājām. Pirms dažām nedēļām es gribēju atvērt seifu un nevarēju atrast atslēgu. Pēdējo reizi es to lietoju savā dzimšanas dienā, un tā bija augustā. Man nav ne jausmas, kas ar to notika pēc tam. Parasti es neesmu tik neuzmanīga.

-     Vai kāds varēja atslēgu nozagt?

-     Es to glabāju atvilktnē pie savas gultas, un manā guļamistabā neviens neiet, vienīgi kalpotāji. Es drīzāk domāju, ka atslēgai jābūt kaut kur tepat mājā.

Holmss pievērsās Kārstērzam: Jūs nenomainījāt seifa slēdzeni.

-     Es vairākkārt grasījos to darīt. Taču man šķita: ja atslēga ir izkritusi kaut kur dārzā vai pat ciematā, neviens taču nevar zināt, ko tieši ar to var atslēgt. Bet, ja tā būtu kaut kur starp manas sievas mantām un tāda iespēja šķita ticamāka tad diez vai tā varētu nonākt svešās rokās. Lai nu kā, mēs nevaram droši apgalvot, ka seifs tika atslēgts tieši ar manas sievas atslēgu. Kērbijs varēja likt izgatavot otru eksemplāru.

-     Cik ilgi viņš strādā pie jums?

-     Sešus gadus.

-     Vai jums nav bijis iemesla par viņu sūdzēties?

-     It nekāda.

-     Un ko jūs varat teikt par savu virtuves zēnu Patriku? Jūsu sieva teica, ka neuzticoties viņam.

-    Manai sievai Patriks nepatīk, jo viņš ir nekaunīgs un reizēm arī viltīgs. Viņš šeit ir nodzīvojis tikai dažus mēnešus, un mēs viņu pieņēmām tikai misis Kērbijas dēļ, jo viņa lūdza, lai mēs palīdzot viņam sameklēt darbu. Viņa ir gatava galvot par zēnu, un man nav iemesla domāt, ka viņš ir negodīgs.

Holmss bija izņēmis savu lupu un pētīja seifu, pievērsdams īpašu uzmanību slēdzenei. Jūs teicāt, ka nozagtas dārglietas, viņš sacīja. Vai tās piederēja jūsu sievai?

-     Nē. Patiesībā tā bija safīra kaklarota, kas piederēja manai nelaiķa mātei. Trīs safīra kopas zelta ietvarā. Domāju, ka zaglim tas nebija liels finansiāls ieguvums, bet man tā nozīmēja lielu emocionālu vērtību. Māte dzīvoja šeit, kopā ar mums, bet pirms dažiem mēnešiem… Viņa balss aizlūza, un misis Kārstērza piegāja pie vīra un uzlika roku viņam uz pleca. Notika negadījums, mister Holms! Viņas guļamistabā bija gāzes krāsniņa. Liesma nez kā bija nodzisusi, un viņa miegā nosmaka.

-     Vai viņai bija ievērojams vecums?

-     Sešdesmit deviņi gadi. Viņa vienmēr gulēja pie aizvērta loga, pat vasaras laikā. Tieši tāpēc viņu neizdevās izglābt.

Holmss novērsās no seifa un piegāja pie loga. Es viņam piebiedrojos un redzēju, ka viņš pēta palodzi un loga rāmi. Atbilstoši savam ieradumam viņš skaļi komentēja visus novērojumus, kaut gan šie prātojumi man bieži palika nesaprotami. Slēģu nav, viņš nomurmināja. Logs no iekšpuses ir aizbultēts un atrodas gabalu virs zemes. Acīmredzot tas ticis izspiests no ārpuses. Ietvara koks ir iešķelts, un iespējams, ka tieši to skaņu dzirdēja misis Kārstērza. Brīdi Holmss šķita kaut ko pārspriežam sevī. Ja neiebilstat, es labprāt aprunātos ar jūsu sulaini Kērbiju. Un pēc tam pastaigāšu pa dārzu, kaut gan viegli varu iedomāties, ka vietējā policija būs nobradājusi visu, kas varētu dot man kādu pavedienu par notikušo. Vai viņi jums izteica kādu domu par izmeklēšanas virzienu?

-     Neilgi pirms jums bija atnācis misters Lestreids un aprunājās ar mums.

-     Ko? Lestreids? Vai viņš bija šeit?

-Jā. Un, lai ko jūs par viņu domātu, mister Holms, man palika iespaids, ka viņš ir ļoti rūpīgs un prasmīgs cilvēks. Viņš bija jau noskaidrojis, ka šorīt pulksten piecos kāds vīrietis, kas runājis ar amerikāņu akcentu, ar pirmo vilcienu devies no Vimbldonas uz Londonas Tilta staciju. Gan apģērba apraksts, gan rēta uz labā vaiga liecināja, ka tas bijis tas pats cilvēks, kuru es redzēju ārpusē pie mūsu mājas.

-     Par to varat nešaubīties: ja izmeklēšanā iesaistīts Lestreids, viņš ļoti ātri nonāks pie slēdziena pat tad, ja šis slēdziens būtu gluži aplams! Visu labu, mister Kārstērz! Bija prieks ar jums iepazīties, misis Kārstērza! Ejam, Vatson…

Mēs devāmies pa gaiteni uz ārdurvīm, kur mūs jau gaidīja sulainis Kērbijs. Mūsu ierašanās brīdī viņš nebija izskatījies sevišķi laipns, bet iespējams, ka viņš bija mūs uztvēris kā traucēkli rāmajam mājas dzīves ritumam. Arī tagad viņa sejas izteiksme šķita skarba un noslēgta kā cilvēkam, kurš nesacīs ne vārda vairāk, kā nepieciešams, tomēr uz Holmsa jautājumiem viņš atbildēja mazliet atsaucīgāk, nekā varēja gaidīt. Kērbijs apstiprināja, ka ir strādājis Ridžveiholā pēdējos sešus gadus. Viņš esot ieradies no Bārnsteiplas, un viņa sieva nākot no Dublinas. Holmss painteresējās, vai Kērbija dienesta laikā šajās mājās notikušas kādas jūtamas pārmaiņas.

-     Jā gan, ser, Kērbijs atbildēja. Vecajai misis Kārstērzai bija ļoti stingri paradumi. Viņa nevilcinājās pateikt, ja kaut kas nenotika pēc viņas prāta. Jaunā misis Kārstērza ir pavisam citāda. Viņa ir ļoti moža un jautra. Mana sieva uzskata, ka viņa ienesusi šeit svaiga gaisa vēsmu.

-     Vai jūs priecājāties, kad misters Kārstērzs apprecējās?

-     Mēs bijām ļoti iepriecināti, ser, un arī ļoti pārsteigti.

-     Pārsteigti?

-     Man negribētos runāt neko lieku, ser, bet misters Kārstērzs agrāk nebija izrādījis nekādu interesi par tādām lietām, jo visu uzmanību veltīja savai ģimenei un darbam. Misis Kārstērza šajā pasaulē iebrāzās diezgan negaidīti, tomēr mēs visi uzskatām, ka tas šai mājai ir nācis par labu.

-     Vai jūs bijāt šeit, kad nomira vecā misis Kārstērza?

-      Biju, ser. Daļēji es par to vainoju pats sevi. Vecā dāma ļoti baidījās no caurvēja, tāpēc es, ievērojot viņas lūgumu, biju aizdarījis ikvienu šķirbiņu, pa kuru istabā varētu ienākt gaiss. Tādējādi gāzei nebija iespējas izplūst ārā. No rīta viņu atrada istabmeita Elsija. Istabā tad jau valdīja pamatīga dvinga… briesmīga būšana, ser!

-     Vai virtuves zēns Patriks arī tobrīd bija mājās?

-    Patriks bija šeit ieradies nedēļu iepriekš. Gauži neveiksmīgs sākums, ser.

-     Cik man zināms, viņš ir jūsu brāļadēls.

-     Manas sievas brāļadēls, ser.

-     No Dublinas?

-     Jā. Patrikam nav bijis viegli iekļauties ikdienas darbā. Mēs cerējām nodrošināt viņam veiksmīgu sākumu, bet viņam vēl daudz jāmācās, lai apgūtu savam stāvoklim atbilstošu uzvedību, it sevišķi izturēšanos pret mājas saimnieku. Tomēr iespējams, ka zināmā mērā vainojama nelaime, par kuru mēs nupat runājām, un satricinājums, ko tā izraisīja. Būtībā viņš nav slikts puisis, un es ceru, ka ar laiku viņš saņemsies.

-     Paldies, Kērbij!

-     Nav par ko, ser. Te būs jūsu mētelis un cimdi…

Kad bijām izgājuši dārzā, Holmsa noskaņojums kļuva neparasti mundrs. Viņš lieliem soļiem staigāja pa zālienu, dziļi elpodams pēcpusdienas gaisu un neslēpdams labpatiku par šo īslaicīgo izraušanos no pilsētas, jo Beikerstrītas migla šeit nebija sekojusi mums pa pēdām. Tolaik liela daļa Vimbldonas teritorijas bija ļoti līdzīga lauku apvidiem. Kalna nogāzē blakus senu ozolu audzei ganījās aitas. Apkārtnē bija redzamas tikai nedaudzas mājas, un mūs abus aizkustināja apbrīnojamais ainavas miers un neparastā gaisma, kas veidoja savdabīgus kontrastus. Šis ir ļoti īpašs gadījums, Vatson, vai jums jūs tā nedomājat? Holmss iesaucās, kad mēs gājām uz ceļa pusi.

-    Es teiktu, ka tas ir pavisam banāls, es atbildēju. Paņemtas piecdesmit mārciņas un senlaicīga kaklarota. Diez vai to varēsim pieskaitīt jūsu aizraujošākajām lietām, Holms.

-    Manuprāt, kaklarota ir īpaši interesanta detaļa, ja ņem vērā visu, ko esam uzzinājuši par šīs mājas dzīvi. Tātad jūs jau esat izdarījis savus secinājumus?

-    Domāju, ka viss atkarīgs no tā, vai šis nelūgtais apmeklētājs patiešām bija minētais dvīņubrālis no Bostonas.

-    Un ja es jums gandrīz noteikti apgalvotu, ka tas nebija viņš?

-     Tad es teiktu un ne jau pirmoreiz -, ka jūs, Holms, esat pilnīgi neizprotams!

-     Mīļais, vecais Vatson! Tas ir ļoti patīkami, ka jūs esat man blakus. Bet man šķiet, ka šī ir tieši tā vieta, pa kuru iepriekšējā naktī ieradās iebrucējs…

Mēs bijām aizgājuši līdz dārza galam, kur piebraucamais ceļš savienojās ar ārējo ceļu, un otrā pusē pletās ciemata zāliens. Ieilgušais aukstums un labi koptais maurs kopā bija izveidojuši ideālu pamatu, kurā iesalušas visas pēdējo divdesmit četru stundu nācēju un gājēju pēdas. Un te, ja nemaldos, ir staigājis rūpīgais un prasmīgais Lestreids! Visapkārt bija daudz pēdu nospiedumu, bet Holmss norādīja uz vienu konkrētu veidu.

-    Jūs taču nevarat zināt, ka tieši tās ir viņa pēdas!

-     Ak nē? Soļa garums liecina, ka gājēja augums ir apmēram piecas pēdas un sešas collas, un tieši tāds ir mūsu Lestreids. Bet visskaidrākais apliecinājums ir tas, ka šīs pēdas ved gluži pretējā virzienā, atstājot visu svarīgāko bez ievērības, un kurš gan cits tā darītu, ja ne Lestreids? Redziet, viņš ir iegājis un izgājis pa vārtiem labajā pusē. Tā ir gluži dabiska izvēle, jo cilvēks, tuvojoties mājai, vispirms nonāk tieši pie šiem vārtiem. Turpretī iebrucējs, protams, izmantoja otru ieeju.

-     Man abi vārti izskatās pilnīgi vienādi, Holms.

-     Vārti patiešām ir vienādi, bet kreisajā pusē tie ir mazāk uzkrītoši strūklakas novietojuma dēļ. Ja jūs gribētu tuvoties mājai nemanīts, jūs izvēlētos tieši šos vārtus, turklāt jūs redzēsiet, ka te ir tikai viena veida pēdu nospiedumi, kas mūs var interesēt. Ehē! Kas tad mums ir šeit? Holmss pietupās un pacēla cigaretes galu, ko pastiepa man pretī. Amerikāņu cigarete, Vatson! Tabaku nevar sajaukt. Un redzat, šajā tiešajā apkārtnē nav cigaretes pelnu.

-     Izsmēķis ir, bet pelnu nav?

-     Tas nozīmē, ka nakts viesis ir rūpējies, lai paliktu nemanīts, tomēr ilgi šajā vietā nav kavējies. Vai jums tas neliekas zīmīgi?

-     Bija nakts vidus, Holms. Viņš redzēja, ka māja ir tumša. Nebija iemesla baidīties, ka viņu var pamanīt.

-    Un tomēr… Mēs gājām pa pamanītajām pēdām pāri zālienam un ap mājas stūri līdz kabineta logam. Viņš ir gājis droši un mierīgi. Viņš būtu varējis pie strūklakas apstāties, lai pārliecinātos, vai ir drošībā, taču to nav darījis. Holmss nopētīja logu, ko iepriekš bijām apskatījuši no iekšpuses. Acīmredzot viņš ir bijis neparasti stiprs cilvēks.

-     Logu atlauzt nemaz nebūtu tik grūti.

-     Pilnīgi pareizi, Vatson. Bet padomājiet par loga augstumu! Te ir redzams, kurā vietā viņš promejot nolēcis zemē. Lūk, zālē palikuši divi dziļi nospiedumi! Bet nav nekādu pazīmju, ka būtu izmantotas trepes vai pat dārza krēsls. Iespējams, ka viņš sienā atrada kādu iedobi pēdas atbalstam. Apmetums ir irdens, un šur tur manāmas atsegtas šķautnes. Tomēr arī tad viņam būtu vajadzējis ar vienu roku uzvilkt sevi uz palodzes un ar otru atlauzt logu. Rodas vēl kāds jautājums: vai tā ir tīrā sagadīšanās, ka viņš nolēma ielauzties tieši tajā istabā, kurā atradās seifs?

-     Iebrucējs noteikti gāja gar mājas aizmuguri, jo tur bija mazāk iespēju tikt pamanītam, vai nav tiesa? Un logu viņš izvēlējās uz labu laimi.

-     Tādā gadījumā viņam ļoti veicās. Holmss bija beidzis loga apskati. Bet viss ir tieši tā, kā es cerēju, viņš turpināja. Kaklarota ar trim safīru kopām zelta ietvarā ir lieta, kurai nevar būt grūti sadzīt pēdas, un tā mūs aizvedīs tieši pie īstā < ilvēka. Lestreids ir noskaidrojis vismaz to, ka tas zellis aizbrauca ar vilcienu līdz Londonas Tilta stacijai. Mums jādara tas pats. Stacija nav tālu, un diena ir jauka. Varam līdz tai aiziet kājām.

Devāmies gar mājas fasādes pusi piebraucamā ceļa virzienā. Taču nebijām tālu tikuši, kad Ridžveiholas parādes durvis atvērās un pa tām izskrēja sieviete, apstādamās tieši mums pretī. Tā bija Elīza Kārstērza, mākslas darbu tirgotāja māsa. Ap pleciem viņa bija apmetuši šalli, ko spieda pie krūtīm, un viņas sejas izteiksme, ieplestās acis un tumšo matu šķipsnas, kas krita pār pieri, liecināja, ka viņa ir ārkārtīgi satraukta.

-     Mister Holms! viņa iesaucās.

-     Mis Kārstērza?

-    Nupat istabā es biju pret jums rupja, tomēr ļoti ceru, ka jūs man piedosiet! Bet tagad man jāpasaka, ka šajā mājā nekas nav tā, kā izskatās, un, ja jūs mums nepalīdzēsiet, ja nespēsiet noņemt lāstu, kas gulst pār šo vietu, mums ir beigas!

-     Nomierinieties, mis Kārstērza, es jūs lūdzu!

-     Pie visa vainīga ir viņa! Māsa izstiepa soģes pirkstu uz mājas pusi. Ketrina Mariata, tā viņu sauca pirmajā laulībā. Tā sieviete nogrāba Edmundu brīdī, kad viņš bija emocionāli vissmagākajā stāvoklī! Viņš vienmēr ir bijis ļoti jūtīgs, jau kopš bērnu dienām, un skaidrs, ka Bostonas notikumi viņam bija pārāk smags nervu pārbaudījums. Viņš bija pārguris, izvārdzis un jā, viņam vajadzēja, lai kāds par viņu rūpētos. Un tā šī sieviete viņu sagūstīja! Kādas viņai bija tiesības to darīt? Amerikāniete, niecība, gandrīz bez graša pie dvēseles! Tur, jūrā, daudzas dienas pavadot uz kuģa, viņa noauda tīklu ap manu brāli, un, kad viņš atgriezās mājās, bija jau par vēlu. Mēs vairs nespējām viņu atrunāt.

-    Jūs pati būtu labprāt rūpējusies par viņu.

-     Es viņu mīlu tā, kā mīlēt spēj vienīgi māsa! Arī māte viņu ļoti mīlēja. Un neticiet ne mirkli, ka mūsu māte nomira nelaimes gadījuma dēļ! Mēs esam godājama ģimene, mister Holms. Mans tēvs bija gravīru tirgotājs, kas ieradās Londonā no Mančestras, un tieši viņš atvēra gleznu tirdzniecības galeriju Albemarlstrītā. Diemžēl viņš nomira, kad mēs vēl bijām mazi, un pēc tam mēs esam ļoti saskanīgi dzīvojuši trijatā. Kad Edmunds paziņoja par savu apņemšanos saistīties ar misis Mariatu, kad viņš pretojās mums un atteicās ieklausīties veselā saprāta balsī, tas salauza manas mātes sirdi. Protams, mums būtu paticis, ja Edmunds apprecētos. Viņa laime mums bija svarīgāka par visu pasaulē. Bet kā viņš varēja apprecēt tādu? Svešzemnieci, dēku meklētāju, ko mēs nekad nebijām redzējuši, un jau no paša sākuma bija skaidrs, ka viņu interesē tikai Edmunda bagātība un stāvoklis, ērtības un drošība, ko viņš tai varēja sagādāt. Mana māte labprātīgi aizgāja nāvē, mister Holms! Viņa nespēja samierināties ar kaunu un nelaimi, ko atnesa šī nolādētā laulība, un tāpēc pusgadu pēc kāzām viņa atgrieza gāzes krānu, apgūlās gultā un ļāva, lai izgarojumi padara savu un žēlsirdīga nemaņa aizved viņu projām no mums.

-     Vai jūsu māte darīja jums zināmu savu nodomu? Holmss jautāja.

-     Tas nebija vajadzīgs. Es zināju, kā viņa jūtas un ko domā, un nebiju īpaši pārsteigta, kad kalpone viņu atrada mirušu. Māte bija izdarījusi savu izvēli. Pēc šīs amerikānietes ierašanās dzīve mūsu mājā nav bijusi patīkama, mister Holms. Un nu vēl šis pēdējais notikums, šis laupītājs, kas ielauzās mājā un nozaga mammas kaklarotu, mūsu dārgo piemiņu no šīs dārgās aizgājušās dvēseles! Tas viss ir šī lāsta, šī ļaunuma daļa! Kā lai mēs zinām, vai tas iebrucējs neieradās šeit tieši viņas dēļ, nevis tādēļ, lai atriebtos manam brālim? Kad viņš te parādījās pirmoreiz, mēs abas bijām dzīvojamā istabā. Es redzēju viņu pa logu. Varbūt viņš ir kāds vecs paziņa, kas sekojis šai sievietei uz šejieni. Varbūt vēl kaut kas vairāk. Bet tas ir tikai pats sākums, mister Holms! Kamēr šī laulība turpināsies, neviens no mums nevar justies drošībā!

-    Jūsu brālis šķiet pilnīgi apmierināts, Holmss itin vienaldzīgi atbildēja. Bet neatkarīgi no tā, ko es varētu darīt jūsu labā? Vīrietis drīkst izvēlēties sev sievu bez mātes svētības. Un arī bez māsas svētības.

-    Jūs varat papētīt viņas dzīvi un pagātni!

-     Tā nav mana darīšana, mis Kārstērza.

Elīza Kārstērza veltīja viņam nicinājuma pilnu skatienu. Es esmu lasījusi par jūsu panākumiem, mister Holms, viņa teica. Un man vienmēr ir licies, ka tie ir pārspīlēti. Par spīti visai jūsu gudrībai, man allaž ir palicis iespaids, ka jūs nespējat saprast cilvēka sirdi! Tagad es redzu, ka tieši tā arī ir. Un, to pateikusi, viņa apsviedās apkārt un iegāja atpakaļ mājā.

Holmss noskatījās viņai pakaļ, līdz durvis bija ciet. Ļoti neparasts gadījums, viņš sacīja. Visa šī lieta kļūst arvien interesantāka un sarežģītāka.

-     Nekad neesmu dzirdējis sievieti runājam ar tādu naidu, es teicu.

-     Tā ir, Vatson. Bet vienu man īpaši gribētos zināt, jo es šajā situācijā sāku saskatīt nopietnas briesmas. Viņš paskatījās uz strūklaku, uz akmens tēliem un aizsalušā ūdens apli. Interesanti, vai misis Kārstērza prot peldēt?

CETURTĀ NODAĻA Neoficiālie policijas spēki

Nākamajā rītā Holmss ilgi gulēja, un es kavējos vienatnē, lasīdams Vinvuda Rīda "Cilvēka mokas" grāmatu, ko viņš man jau vairākkārt bija ieteicis, taču jāatzīstas, ka man ar to gāja diezgan smagi. Tomēr es sapratu, kāpēc šis autors ir iemantojis mana drauga simpātijas ar savu naidu pret "laiskumu un muļķību", ar bijību pret "dievišķo intelektu", ar domu, ka "cilvēka dabā ir izdarīt prātojumus, sākot no sevis paša". Lielu daļu šīs grāmatas Holmss būtu varējis uzrakstīt pats, un, kaut gan es ar prieku aizšķīru pēdējo lappusi un noliku to malā, man šķita, ka tā vismaz ir devusi man dziļāku ieskatu detektīva prātā. Rita pasts bija atnesis vēstuli no Mērijas. Kambervelā viss bija kārtībā, Ričarda Forestera slimība nebija tik smaga, lai viņš nespētu priecāties par tikšanos ar bijušo guvernanti, un Mērijai acīmredzamu prieku sagādāja zēna mātes sabiedrība, jo misis Forestera gluži pamatoti izturējās pret viņu kā pret līdzvērtīgu būtni, nevis kā pret bijušo padoto.

Līdzko biju paņēmis rakstāmspalvu un papīru, lai rakstītu sievai atbildi, pie ārdurvīm nodžinkstēja skaļš zvans un pēc tam uz sliekšņa atskanēja daudzu kāju dipoņa. Šo skaņu es labi pazinu un atcerējos, tāpēc nebiju pārsteigts, kad istabā iebruka apmēram pusducis ielas zēnu, kas pēc vecākā un garākā zēna uzsauciena nostājās savdabīgā ierindas atdarinājumā.

-     Viginss! es iesaucos, atcerēdamies viņa vārdu. Nebiju domājis, ka tevi vēl kādreiz redzēšu!

-      Misters Holmss mums atlaida ziņu, ser, un atsauca šurp steidzamā lietā, Viginss atbildēja. Un, kad misters Holmss sauc, tad mēs nāk, un te mēs ir!

Šerloks šo kompāniju kādreiz bija nosaucis par detektīvu policijas Beikerstritas vienību. Citreiz viņš dēvēja tos par savu Neregulāro armiju. Grūti būtu iedomāties vēl nekārtīgāku un skrandaināku baru par šiem puišeļiem astoņu līdz piecpadsmit gadu vecumā, nosmulētus un nokvēpušus, tik saplēstām, daudz reižu lāpītām un pāršūtām drēbēm, ka neviens nevarētu pateikt, cik bērnu tās valkājuši iepriekš. Viginsam mugurā bija pieauguša vīrieša žakete, kas bija pārgriezta uz pusēm, no vidus un augšdaļas tai bija izgriezta sleja un atlikums no jauna sadiegts kopā. Vairākiem zēniem bija basas kājas. Es ievēroju, ka tikai viens no viņiem ir mazliet kārtīgāk ģērbies un labāk paēdis; viņa drēbes nebija tik noskrandušas kā pārējiem, un es klusībā minēju, ar kādām prasmēm varbūt ar kabatu aptīrīšanu vai dzīvokļu zādzībām viņš ir pamanījies ne tikai izdzīvot, bet savā veidā pat tikt uz zara. Viņam nevarēja būt vairāk par trīspadsmit gadiem, un tomēr viņš, tāpat kā visi pārējie, būtībā bija jau pieaudzis. Bērnība ir pirmā vērtīgā manta, ko bērnam nolaupa nabadzība.

Pēc brīža istabā ienāca Šerloks Holmss, un pa pēdām viņam sekoja misis Hadsona. Tūlīt ievēroju, ka mūsu saimniece ir uztraukta un neapmierināta, un viņa nemēģināja slēpt savas domas. Es to necietīšu, mister Holms! Esmu jums to jau teikusi! Šī ir cienījama māja, un šeit nedrīkst ievest skrandainu ielas bandu. Dievs vien zina, kādas slimības viņi te ir ienesuši un kādas sudrablietas un galdauti būs pazuduši pēc viņu aiziešanas!

-       Lūdzu, nomierinieties, mana krietnā misis Hadsona! Holmss pasmiedamies attrauca. Vigins! Es tev jau agrāk esmu to teicis. Šajā namā nedrīkst ielauzties tā, kā jūs to darāt. Turpmāk tu man vienmēr pieteiksies tikai pats! Bet, tā kā tu esi šeit un pamanījies atvest līdzi visu baru, tad visi uzmanīgi klausieties manus norādījumus! Meklējamais objekts ir amerikānis, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs vīrietis, kas palaikam valkā žokejcepuri. Uz labā vaiga viņam ir nesen iegūta rēta, un mēs, šķiet, varam pieņemt, ka viņš Londonā ir svešinieks. Vakar viņš bija Londonas Tilta stacijā, un pie viņa atrodas zelta kaklarota ar trijām safīru kopām, un lieki atgādināt, ka viņš to ir ieguvis nelikumīgā ceļā. Kurp viņš, pēc jūsu domām, dosies, lai tiktu no tās vaļā?

-     Uz Fulvudrentu! iesaucās viens no zēniem.

-     Pie žīdiem Petikotleinā! iesaucās otrs.

-    Nē! Elles mājās viņam samaksās vairāk! apgalvoja trešais. Es ietu uz Flauerstritu vai Fīldleinu.

-     Uz lombardu! iesaucās labāk ģērbtais zēns, kurš pirmais bija piesaistījis manu uzmanību.

-     Uz lombardu! Holmss piekrita. Kā tevi sauc, zēn?

-     Ross, ser.

-     Tev, Ros, piemīt detektīva dotības. Cilvēks, kuru mēs meklējam, šajā pilsētā ir svešinieks un droši vien nezina ne Flauerstritu, ne Fulvudrentu, ne citas šaurām aprindām pazīstamas vietas, kurās jūs, zēni, bieži meklējat nepatikšanas. Viņš ies uz visredzamāko vietu, un trīs zelta bumbas ir visā pasaulē pazīstams simbols. Tāpēc es vēlos, lai jūs sāktu ar tām. Viņš ieradās Londonas Tilta stacijā, un mēs varam diezgan droši pieņemt, ka viņš izvēlējās viesnīcu vai mēbelētu istabu tās tuvumā. Jums jāapstaigā visi lombardi, kas atrodas tajā rajonā, un jāvaicā pēc aprakstītā vīrieša un rotaslietas, ko viņš varētu būt mēģinājis pārdot. Holmss iebāza roku kabatā. Samaksa ir tāda pati kā vienmēr. Šiliņš katram un gineja tam, kurš atradīs to, ko es meklēju.

Viginss noskaldīja komandu, un mūsu neoficiālie spēki ar lielu troksni un kņadu izsoļoja ārā, misis Hadsonas modro acu pavadīti; nebija šaubu, ka krietnā dāma atlikušo rīta cēlienu pavadīs, pārskaitot galda piederumus. Līdzko zēni bija projām, Holmss sasita plaukstas un atlaidās atpūtas krēslā. Nu, Vatson? viņš noprasīja. Ko jūs par to domājat?

-    Jūs esat nešaubīgi pārliecināts, ka mēs atradīsim O'Donahjū, es teicu.

-    Esmu diezgan drošs, ka mēs atradīsim cilvēku, kurš ielauzās Ridžveiholā, viņš atbildēja.

-     Vai jūs nedomājat, ka arī Lestreids iztaujās lombardu īpašniekus?

-      Par to es šaubos. Daudz ticamāk šķiet, ka viņam tas pat neienāks prātā. Bet, tā kā mūsu rīcībā ir vesela diena, kurā nav nekā īpaša, ko darīt, un tā kā es esmu palaidis garām brokastis, aiziesim kopā paēst lenču kafejnīcā Le Cafй de l'Europe pie Heimārketa teātra. Par spīti nosaukumam, tajā pasniedz angļu ēdienu, un tas ir ļoti cienījamā līmenī. Pēc tam es gribētu aiziet uz Kārstērza un Finča galeriju Albemarlstrītā. Interesanti būtu iepazīties ar misteru Tobiasu Finču. Misis Hadsona, ja Viginss vēlreiz atnāk šurp, varat sūtīt viņu uz turieni! Bet tagad jums, Vatson, jāpastāsta man, ko jūs domājat par "Cilvēka mokām". Redzu, ka beidzot esat to izlasījis.

Es pametu skatienu uz grāmatu, kas gulēja malā bez jebkādām nodevīgām pazīmēm. Holms…?

-     Jūs par grāmatzīmi izmantojāt cigarešu reklāmas kartīti. Esmu vērojis tās gauso pārvietošanos no pirmās lappuses līdz pēdējai un tagad redzu to guļam uz galda, tātad tās smagais pienākums ir padarīts. Man patiktu noklausīties jūsu secinājumus. Varbūt jūs būsiet tik laipna, misis Hadsona, un atnesīsiet mums tēju?

Mēs izgājām no mājas un devāmies uz Heimārketu. Migla bija izklīdusi, un, kaut gan gaiss joprojām bija ļoti auksts, diena bija skaidra un patīkama, cilvēku straumes plūda uz veikaliem un ārā no tiem, ielu tirgotāji stūma ratiņus un skaļi reklamēja savas preces. Vimpolstritā liels pūlis bija sapulcējies ap leijerkastnieku, vecu itālieti, kas spēlēja sērīgu neapolitāniešu melodiju; pūlis savukārt bija piesaistījis dažādus blēžus, kas klīda starp skatītājiem, stāstīdami bēdu stāstus visiem, kas gatavi klausīties. Gandrīz uz katra stūra kāds ielu darbonis demonstrēja savu mākslu, un šoreiz neviens necentās sūtīt viņus projām. Mēs paēdām Le Cafй de l'Europe, kur mums pasniedza lielisku pildīto pīrāgu ar medījumu, un Holmss bija ļoti pacilātā noskaņojumā. Par mūsu izmeklējamo lietu viņš nerunāja, vismaz tiešā veidā ne, taču atceros, ka viņš kavējās pārdomās par tēlotājmākslas dabu un tās iespējamo izmantojumu noziegumu atšķetināšanā.

-     Atcerieties, Edmunds Kārstērzs mums stāstīja par četrām zaudētajām Konstebla gleznām, viņš teica. Tās bija Ezeru rajona ainavas, kas gleznotas gadsimta sākumā, kad mākslinieks, kā zināms, jutās drūms un nomākts. Tādējādi eļļas krāsas uz audekla kļūst par pavedienu, kas palīdz izprast viņa psiholoģiju, un no tā var secināt: ja cilvēks izvēlas tādu gleznu pakārt pie sienas savā atpūtas istabā, mēs varam itin daudz spriest par viņa paša garīgo stāvokli. Vai jūs, piemēram, ievērojāt, kādi bija Ridžveiholā izvietotie mākslas darbi?

-    Tur bija daudz no franču mākslas. Bretaņas ainava, glezna ar tiltu pār Sēnu. Man šie darbi ļoti patika.

-    Jūs tos apbrīnojāt, bet neko no tiem nemācījāties.

-     Tas ir, attiecībā uz Edmunda Kārstērza raksturu? Lauki viņam patīk labāk nekā pilsēta. Viņu saista bērnības nevainīgums. Viņam patīk, ja ap viņu ir krāsas. Droši vien gleznas pie sienām varētu pateikt vēl kaut ko vairāk par viņa personību. Taču mēs nevaram droši zināt, vai tās visas ir izvēlējies Kārstērzs pats. Tā varēja būt arī viņa sievas vai mirušās mātes izvēle.

-     Pilnīgi pareizi.

-    Un pat cilvēkā, kurš nogalinājis savu sievu, var mājot kāda labestības daļa, kas izpaužas mākslas darbu izvēlē. Atcerieties gadījumu ar Abernetiju ģimeni! Cik atceros, Horass Abernetijs pie sienām bija izvietojis daudzas izsmalcinātas vietējās augu valsts studijas. Tomēr viņš pats bija ļoti atbaidošs un noziedzīgs indivīds.

-     Ja runa ir par šo gadījumu, es atceros, ka krietna tiesa dzīvnieku valsts atainojumu tur bija ļoti agresīvi.

-    Un ko lai saka par Beikerstrītu, Holms? Vai gribat teikt, ka apmeklētājs, ienācis jūsu dzīvokļa viesistabā un apskatījis tur pakārtās gleznas, atradīs pavedienus, kas palīdz izprast jūsu psiholoģiju?

-     Nē. Tomēr tās var daudz pateikt par iepriekšējo dzīvokļa iemītnieku, Vatson, jo varat man ticēt: gandrīz visi mākslas darbi manā mājvietā atradās tur jau pirms manas ierašanās. Vai jūs nopietni domājat, ka es gāju pirkt to Henrija Vorda Bīčera portretu, kas agrāk karājās virs jūsu grāmatām? Viņš ir visādā ziņā apbrīnojams cilvēks, un viņa uzskatus par verdzību un fanātisku neiecietību var tikai uzteikt, bet portretu tur bija novietojis istabas iepriekšējais iemītnieks, un es vienkārši atstāju to agrākajā vietā.

-     Un ģenerāļa Gordona ģīmetni ari jūs nepirkāt pats?

-    Nē. Bet es nodevu to salabot un atjaunot ietvaru, jo nejauši biju iešāvis tajā lodi. Misis Hadsona pieprasīja, lai es to savedu kārtībā. Vai zināt, es varētu uzrakstīt monogrāfiju par tematu "Mākslas izmantojums izmeklēšanas norisēs".

-     Holms, jūs katrā ziņā gribat, lai jūs uzskata par mašīnu! es iesmējos. Pat impresionistu meistardarbs jums ir tikai liecība, ko izmantot nozieguma atklāšanā. Varbūt mākslas izpratne ir tieši tas, kas jums vajadzīgs, lai darītu jūs cilvēcīgāku. Būs jāpierunā jūs atnākt man līdzi uz Karalisko Mākslas akadēmiju.

-      Mums dienas kārtībā jau ir Kārstērza un Finča galerija, Vatson, un ar to, man šķiet, pietiks. Oficiant, atnesiet siera plati! Un varbūt manam draugam glāzi Mozeles vīna. Portvīns ir pēcpusdienai par smagu.

Līdz galerijai nebija tālu, un mēs devāmies turp kājām, nesteidzīgi iedami blakus kā agrākajos laikos. Jāteic, ka šie rāmās saskarsmes brīži man sagādāja milzīgu prieku, un es jutos kā veiksmīgākais cilvēks Londonā, jo varēju piedalīties iepriekš minētajā sarunā un iet lēnā pastaigā blakus tik izcilam cilvēkam kā Šerloks Holmss. Pulkstenis bija gandrīz četri, un, kad ieradāmies galerijā, jau krēsloja. Galerija patiesībā atradās nevis pašā Albemarlstrītā, bet kādreizējā kariešu pagalmā tai blakus. Par to, ka šis ir tirdzniecības uzņēmums, liecināja vienīgi neuzkrītoša izkārtne ar zeltītiem burtiem. Pa zemām durvīm mēs iegājām diezgan drūmā telpā ar diviem dīvāniem un galdu, un uz molberta bija novietota vienīgā glezna holandiešu mākslinieka Paula Potera darbs ar pļavu un divām govīm. Ienākuši mēs izdzirdējām blakusistabā strīdīgas divu vīriešu balsis. Vienu no tām es pazinu. Tā bija Edmunda Kārstērza balss.

-    Cena ir teicama! viņš apgalvoja. Par to es esmu pārliecināts, Tobias! Šie darbi ir kā labs vīns. To vērtība var tikai celties!

-    Nē, nē, nē! spalgi ievaimanājās otra balss. Viņš tās sauc par jūras ainavām. Labi, jūru es redzu… bet vairāk gandrīz neko. Viņa pēdējā izstāde bija pilnīgs fiasko, un tagad viņš ir patvēries Parīzē, kur viņa reputācija, kā stāsta, strauji slīdot uz leju. Tā ir naudas šķiešana, Edmund!

-     Seši Vistlera darbi…

-     Seši darbi, no kuriem mēs nekad netiksim vaļā!

Es tobrīd stāvēju pie durvīm un aizvēru tās mazliet skaļāk, nekā vajadzīgs, gribēdams pavēstīt abiem vīriem tālākajā telpā par mūsu klātbūtni. Tas man izdevās. Saruna pārtrūka, un nākamajā brīdī caur aizkariem izslīdēja kalsns, sirms, nevainojami ģērbies kungs melnā uzvalkā ar melnu kaklasaiti zem iestīvinātiem, atliektiem apkaklītes stūriem. Virs vestes viņam karājās zelta ķēdīte, un pašā degungalā rēgojās zelta pensnejs. Viņš izskatījās vismaz sešdesmit gadus vecs, taču viņa gaita joprojām bija atsperīga un katra kustība izstrāvoja tādu kā nervozu enerģiju.

-     Es nojaušu, ka jūs esat misters Finčs, Holmss iesāka.

-    Jā, ser. Tāds ir mans vārds. Un jūs būsiet…?

-     Es esmu Šerloks Holmss.

-    Holmss? Man šķiet, ka mēs neesam pazīstami, tomēr vārds izklausās dzirdēts…

-     Mister Holms! Tikmēr istabā bija ienācis arī Kārstērzs. Abu vīru āriene bija uzkrītoši atšķirīga: viens izskatījās vecs un i/dēdējis, gluži vai piederīgs citam gadsimtam, bet otrs jaunāks un švītīgāks. Kārstērza sejā joprojām bija jaušamas dusmas un vilšanās acīmredzot mūsu nupat dzirdētās sarunas sekas. Šis ir misters Šerloks Holmss, detektīvs, par kuru es tev stāstīju, viņš paskaidroja partnerim.

-     Jā, jā. Protams, es zinu. Viņš nupat nosauca savu vārdu.

-     Es jūs šeit negaidīju, Kārstērzs teica.

-      Es atnācu tāpēc, ka mani ieinteresēja jūsu profesionālās darbības vieta, Holmss paskaidroja. Bet es gribētu arī uzdot jums dažus jautājumus par Pinkertona vīriem, kurus jūs nolīgāt Bostonā.

-     Briesmīgs notikums! iejaucās Finčs. Es neatgūšos no šī zaudējuma līdz mūža galam. Tā bija vienīgā lielā nelaime, ko esmu piedzīvojis savas karjeras laikā. Kaut mēs būtu pārdevuši viņam dažas tavas Vistlera gleznas, Edmund! Tās varētu uzsprāgt gaisā, un neviens par to nebēdātu! Kad vecais vīrs bija sācis runāt, viņš, šķiet, vairs nebija apturams. Gleznu tirdzniecība ir cienījams bizness, mister Holms. Mēs sadarbojamies ar daudziem aristokrātiskiem klientiem. Nebūtu labi, ja viņi uzzinātu, ka mums iznākusi darīšana ar laupītājiem un slepkavām! Vecā vīra sejā parādījās satriekta izteiksme, jo viņš ieraudzīja, ka tūlīt būs darīšana ar vēl kaut ko nepatīkamu: nupat bija atvērušās durvis un pa tām ieskrējis zēns. Es tūlīt pazinu Viginsu, kas no rīta bija ieradies pie mums dzīvoklī, bet Finčs viņā redzēja atbaidošu uzbrucēju. Ej projām! Pazūdi no šejienes! viņš iesaucās. Te tu neko nedabūsi!

-    Nesatraucieties, mister Finč! sacīja Holmss. Es šo zēnu pazīstu. Kas tev sakāms, Vigins?

-     Mēs šo atradām, mister Holms! Viginss satraukts iesaucās. To viru, ko jums vajag! Redzējām paši savām acīm, es un Ross. Mēs nupat grasījāmies iet vienā Bridžleinas krāmu veikalā Ross labi zina to vietu, jo bieži tur apgrozās, un te pēkšņi atveras durvis un šis nāk ārā kā dzīvs, un te, uz ģīmja, zilgana rēta. Zēns pārvilka roku sev pār vaigu. Tas biju es, kas šo ieraudzīja! Es, nevis Ross!

-     Kur viņš ir tagad? jautāja Holmss.

-     Mēs viņam sekojām līdz viesnīcai, ser. Vai dosiet katram pa ginejai, ja mēs aizvedīs jūs uz turieni?

-    Ja neaizvedīsiet, tad ar jums būs cauri, Holmss atbildēja. Bet es vienmēr esmu norēķinājies godīgi, Vigins. Tu to zini. Saki, kur tā viesnīca atrodas!

-      Bermondsijā, ser. Misis Oldmoras privātviesnīca. Ross ir jau tur. Es viņu atstāju vaktēt, kamēr pats aizskrēju līdz jūsu mājai un pēc tam šurp. Ja tas vīrs ies ārā, Ross skatīsies pakaļ, kur viņš paliek. Ross to dara nesen, bet ir slīpēts kā velns. Vai jūs nāks līdzi, mister Holms? Varbūt jūs ņems karieti? Vai es var braukt ar jums kopā?

-      Tu vari sēdēt blakus kučierim. Holmss pagriezās pret mani, un viņa savilktās uzacis un saspringtā seja liecināja, ka visa turpmākā enerģija tiks veltīta gaidāmajām norisēm. Mums jābrauc tūlīt! viņš teica. Laimīga gadījuma pēc meklējamais mums ir gandrīz rokā. Mēs nedrīkstam izlaist viņu no tvēriena!

-     Es braukšu jums līdzi! Kārstērzs paziņoja.

-     Mister Kārstērz, jūsu paša drošības labad…

-     Es esmu redzējis to vīru. Es pats jums viņu aprakstīju, un, ja kāds var pateikt, vai šie jūsu puikas ir atraduši īsto cilvēku, tad vienīgi es. Un man ir personiska vēlēšanās pašam būt klāt, mister Holms. Ja tas vīrs tiešām ir tas, ko es domāju, tad viņš te ir ieradies manis dēļ, tāpēc man jāpārliecinās par visu līdz galam.

Mums nav laika strīdēties, Holmss teica. Labi! Brauksim visi trīs. Nekavēsimies vairs ne mirkli!

Un tā mēs izsteidzāmies no galerijas Holmss, Viginss, Kārstērzs un es -, un misters Finčs pavērtu muti noskatījās mums pakaļ. Apturējām karieti un visi trīs iekāpām tajā; Viginss uztrausās blakus kučierim, kas nicinoši paskatījās uz viņu, tomēr ļāva viņam patverties zem savas segas stūra. Noplīkšķēja pātaga, un kariete strauji sakustējās, it kā mūsu steiga būtu pielipusi arī zirgiem. Bija jau gandrīz tumšs, un līdz ar nakts tuvošanos mans tīkamais miers bija pagaisis, pilsēta atkal kļuvusi auksta un naidīga. Pircēji un ielu muzikanti bija aizgājuši mājās, un viņu vietā ielās parādījās pilnīgi citādi cilvēki noplukuši vīrieši un vulgāras sievietes, kuru nodarbošanās lika meklēt tumsas aizsegu, jo pati par sevi bija visai tumšs pasākums.

Kariete aizveda mūs pāri Blekfraiersas tiltam, uz kura vējš bija sevišķi ledains un griezīgs kā nazis. Holmss kopš brauciena sākuma nebija teicis ne vārda, un man šķita, ka viņu ir pārņēmusi kāda priekšnojauta par gaidāmajiem notikumiem. Neko tamlīdzīgu Holmss neparko nebūtu atzinis, un, ja es jebkad būtu viņam to teicis, viņš noteikti sadusmotos. Viņš taču nav pareģis! Svarīgs ir tikai intelekts, sistematizēts veselais saprāts, kā viņš reiz bija izteicies. Un tomēr es jutu kaut ko tādu, kas nepakļāvās skaidrojumiem un ko varēja pat uzlūkot par pārdabisku. Patīk vai ne, Holmss zināja, ka šī vakara notikumi iezīmēs pavērsienu, kļūs par pagrieziena punktu, pēc kura viņa dzīve gan viņa dzīve, gan manējā nekad vairs nebūs tāda kā agrāk.

Misis Oldmoras privātviesnīca piedāvāja gultu un dzīvojamo istabu par trīsdesmit šiliņiem nedēļā, un šī iestāde bija tieši tāda, kādu par attiecīgo cenu varēja gaidīt: nožēlojama, noplukuši ēka ar dzertuvi vienā pusē un ķieģeļu cepli otrā. Tā atradās tuvu pie upes, un apkārtnes gaiss bija drēgns un piesārņots. Aiz logiem dega lampas, bet rūtis bija tik netīras, ka gaisma tiem gandrīz netika cauri. Ross, Viginsa līdzbiedrs, mūs sagaidīja, drebēdams no aukstuma par spīti biezajai avīžu kārtai, kas bija iešūta viņa virsjakas iekšpusē. Kad Holmss un Kārstērzs izkāpa no karietes, zēns atkāpās, un es redzēju, ka viņu kaut kas ir ļoti izbiedējis. Viņa acīs dega bailes, un seja laternas gaismā izskatījās bāla kā drēbe. Bet tad no kučiera sēdekļa nolēca Viginss, saķēra viņu aiz rokas, un šķita, ka sastinguma brīdis ir garām.

-    Viss kārtībā, veco zēn! Viginss iesaucās Mēs katrs dabūs pa ginejai! Misters Holmss apsolīja.

-      Pastāsti, kas šeit notika, kamēr tu biji viens! Holmss teica. Vai vīrs, kuru jūs izsekojāt, izgāja no viesnīcas?

-     Kas ir šie kungi? Ross parādīja vispirms uz Kārstērzu, tad uz mani. Vai kruķi? Policisti? Kāpēc viņi ir te?

-     Viss ir kārtībā, Ros! es teicu. Tev nav iemesla uztraukties. Es esmu Džons Vatsons, ārsts. Tu redzēji mani šorīt, kad biji atnācis uz Beikerstritu. Un šis ir misters Kārstērzs, kam pieder galerija Albemarlstrītā. Mēs tev neko ļaunu nedarīsim.

-     Albemarlstrītā… Meifērā? Zēns bija tā nosalis, ka viņam klabēja zobi. Protams, Londonā visi ielu zēni ir pieraduši pie aukstuma, bet viņš šeit bija stāvējis viens vismaz divas stundas.

-     Ko tu redzēji? Holmss jautāja.

-    Neko neredzēju, Ross atbildēja. Viņa balss bija mainījusies. Tagad viņa izturēšanās veidā bija kaut kas tāds, kas gandrīz lika domāt: šim zēnam ir kaut kas slēpjams. Es jau atkārtoti iedomājos, ka visi šie bērni iegūst savdabīgu briedumu krietni agrāk, nekā tas nāk par labu viņu jaunajiem, vārīgajiem gadiem. Es biju tepat un jūs gaidīju. Viņš nekur nav gājis. Un neviens nav gājis tur iekšā. Un es esmu pārsalis līdz kaulam.

-    Te būs nauda, ko es tev solīju… un ari tev, Vigins. Holmss samaksāja abiem zēniem. Tagad skrieniet mājās! Šovakar jūs esat izdarījuši pietiekami daudz. Paņēmuši naudu, zēni aizskrēja projām, bet Ross pirms tam vēl pameta skatienu uz mūsu pusi. Es ierosinu iet viesnīcā un tikties ar šo cilvēku, Holmss turpināja. Man nudien nav vēlēšanās te uzkavēties ilgāk, nekā nepieciešams. Ko jūs domājat par to zēnu, Vatson? Vai jums nelikās, ka viņš nav gluži patiess?

-     Viņš noteikti mums kaut ko neizstāstīja, es piekritu.

-     Cerēsim, ka viņš nav rīkojies nodevīgi pret mums. Mister Kārstērz, lūdzu, turieties patālāk! Maz ticams, ka mūsu meklētais cilvēks atļausies vardarbību, bet mēs šeit esam ieradušies nesagatavoti. Doktora Vatsona uzticamais revolveris, protams, ievīstīts audeklā, guļ kādā Kensingtonas nama atvilktnē, un arī es esmu neapbruņots. Mums jāpaļaujas tikai uz savu attapību. Ejam!

Mēs trijatā devāmies uz viesnīcu. Uzkāpuši dažus pakāpienus, pa ārdurvīm iegājām kopējā gaitenī ar trūcīgu apgaismojumu; uz grīdas nebija paklāju, un vienā pusē atradās maza reģistrācijas telpa. Tajā uz koka krēsla sēdēja pavecs vīrietis, kas izskatījās pa pusei aizmidzis, bet, ieraudzījis mūs, izslējās taisni. Lai Dievs jūs svētī, kungi! viņš drebelīgi noskandēja. Varam piedāvāt jums labas, atsevišķas gultas par pieciem šiliņiem naktī…

-      Mēs neesam nākuši meklēt pajumti, Holmss atbildēja.

-    Mēs meklējam cilvēku, kas nesen ieradies no Amerikas. Viņam uz vaiga ir zilgana rēta. Tas ir ārkārtīgi steidzami, un, ja negribat nonākt nepatikšanās ar likumu, jūs mums pateiksiet, kur viņu var atrast.

Viesnīcas kalpotājs negribēja nonākt nekādās nepatikšanās.

-     Šeit ir apmeties tikai viens amerikānis, viņš teica. Jūs droši vien runājat par misteru Harisonu no Ņujorkas. Viņa istaba ir šajā stāvā, gaiteņa galā. Viņš atnāca pirms neilga laika un tagad laikam guļ, jo es no turienes neesmu dzirdējis nevienu skaņu.

-     Kāds ir istabas numurs? Holmss noprasīja.

-     Seši.

Mēs tūlīt devāmies turp pa gaiteni, kurā bija kailas sienas un grīda, un durvis rindojās cita citai tik tuvu, ka istabām vajadzēja būt tik niecīgām kā sienasskapji. Gāzes liesmiņas dega tik vāji, ka mums gandrīz vajadzēja taustīties pa tumsu. Sestā istaba patiešām bija gaiteņa galā. Holmss pacēla roku, gribēdams klauvēt, bet tad atkāpās atpakaļ un klusi ieelsojās. Es paskatījos lejup un ieraudzīju straumīti, kas plūda no durvju apakšas, veidojot nelielu peļķi pie grīdlīstes, un krēslainajā apgaismojumā izskatījās gandrīz melna. Dzirdēju Kārstērzu iekliedzamies, un viņš atrāvās atpakaļ, aizsegdams acis ar plaukstu. Viesnīcas kalpotājs vēroja mūs no gaiteņa otra gala. Šķiet, viņš nojauta, kādas šausmas tūlīt atklāsies visu acīm.

Holmss mēģināja atvērt durvis. Tās nepadevās. Neteicis ne vārda, viņš piespieda tām plecu, un primitīvā slēdzene atsprāga vaļā. Atstādami Kārstērzu gaitenī, mēs ar Holmsu iegājām istabā un tūlīt sapratām: noziegums, kas man sākumā bija licies maznozīmīgs, ir ievirzījies ļaunākā gultnē. Logs bija atvērts. Istaba bija viscaur izvandīta. Un vīrietis, kuru mēs meklējām, gulēja sakņupis uz grīdas ar kaklā iedurtu nazi.

PIEKTĀ NODAĻA lestreids rīkojas

Pavisam nesen es redzēju Džordžu Lestreidu vēlreiz, un tā bija mūsu pēdējā tikšanās.

Viņš nekad nebija īsti atveseļojies pēc lodes ievainojuma, ko ieguva, izmeklēdams dīvainās slepkavības Klerkenvelas slepkavības, kā tās dēvēja populārā prese, kaut gan viena no tām bija notikusi Hokstonā, kaimiņu rajonā, un vēl kādas nāves iemesls izrādījās pašnāvība. Mūsu tikšanās reizē Lestreids, protams, jau sen bija atstājis policijas dienestu un aizgājis atpūtā, tomēr laipni sameklēja mani un apciemoja mājā, uz kuru es nesen biju pārcēlies, un mēs pavadījām pēcpusdienu, kavēdamies kopīgās atmiņās. Mani lasītāji noteikti nebrīnīsies, uzzinot, ka mūsu galvenais sarunas temats bija Šerloks Holmss, un es jutu vajadzību Lestreidam atvainoties divu iemeslu dēļ. Pirmām kārtām es viņu laikam nekad neesmu aprakstījis sevišķi glaimojošos vārdos. Atceros tādus apzīmējumus kā "žurkas seja" un "seska āriene". Tiesa, lai cik nelaipni tas izklausītos, tāds raksturojums vismaz bija trāpīgs, jo Lestreids pats savulaik bija jokodams izteicies, ka Māte Daba viņam piešķīrusi drīzāk noziedznieka nekā policijas ierēdņa izskatu un ka viņš droši vien būtu kļuvis bagātāks, ja savā laikā būtu izvēlējies kriminālās pasaules profesiju. Arī Holmss ne vienreiz vien bija izteicies, ka viņa paša prasmes, it sevišķi slēdzeņu atdarīšanā un dokumentu viltošanā, būtu varējušas izveidot no viņa tikpat veiksmīgu noziedznieku kā izmeklētāju, un uzjautrinoša ir doma, ka abi šie vīri varbūt citā dzīvē ir kopīgi darbojušies likuma pretējā pusē.

Bet netaisnību es Lestreidam, iespējams, esmu nodarījis, likdams lasītājiem domāt, ka viņam nebija nekāda prāta asuma un izmeklētāja spēju. Godīgi jāatzīst, ka Šerloks Holmss palaikam izteicās nicinoši par viņu, taču Holmss bija tik unikālām prāta spējām apveltīts cilvēks, ka Londonā neviens nespēja ar viņu mēroties, un tikpat noniecinoši viņš mēdza runāt par gandrīz ikvienu sastapto policijas ierēdni; vienīgais izņēmums varbūt bija Stenlijs Hopkinss, taču Holmsa ticiba pat šim jaunajam detektīvam palaikam sašķobījās. Vienkāršāk izsakoties, blakus Šerlokam Holmsam jebkurš izmeklētājs būtu neizbēgami palicis ēnā, un pat es, kas biju viņam līdzās vairāk nekā jebkurš cits, reizēm biju spiests sev atgādināt, ka neesmu absolūts idiots. Tomēr Lestreids daudzējādā ziņā bija spējīgs cilvēks. Ieskatoties publiski pieejamos reģistros, jūs tūlīt redzētu, cik daudz mīklainu lietu viņš tika atšķetinājis gluži patstāvīgi, un avīzes par viņu allaž izteicās cildinoši. Pat Holmss apbrīnoja viņa izturību. Un galu galā jāatgādina, ka Lestreids savu darba karjeru beidza kā Skotlendjarda Kriminālizmeklēšanas nodaļas vadītāja vietnieks, kaut arī viņa labo slavu ļoti palīdzēja nostiprināt lietas, ko faktiski atrisināja Holmss, bet gods tika piedēvēts Lestreidam. Mūsu ilgās un patīkamās sarunas laikā Lestreids izteicās, ka Šerloka Holmsa klātbūtnē viņš, iespējams, juties nedroši un tāpēc viņa darbošanās varbūt nav bijusi tik efektīva, kā varētu vēlēties. Lai nu kā, tagad viņš ir aizgājis citā pasaulē un noteikti neņems ļaunā, ja es izpaudīšu viņa uzticēšanos un apliecināšu viņam cieņu, kur tā godam nopelnīta. Viņš nebija slikts cilvēks. Un mūža nogalē es ļoti labi sapratu, kā viņš ir juties.

Bet tagad atgriezīsimies misis Oldmoras privātviesnīcā, kur Lestreids ieradās nākamajā rītā pēc aprakstītajiem notikumiem. Jā, viņš vienmēr bija bāls, viņam bija spožas, dziļi iekritušas acis, un izturēšanās patiešām lika domāt par žurku; savā ziņā viņš atgādināja okšķeri, kas bijis spiests uzposties pirms maltītes Savojas restorānā. Kad Holmss bija paziņojis par notikušo ielas policistiem, viesnīcas istaba tika aizslēgta un pie tās norīkots sargs līdz laikam, kad saltā rīta gaisma kliedēs tumsu un ļaus veikt pienācīgu istabas un viesnīcas apkārtnes izpēti.

-     Kā tad, kā tad, mister Holms! Lestreids norūca ar tādu kā aizkaitinājumu balsī. Kad es biju Vimbldonā, uzzināju, ka jūs tur gaida, un tagad jūs atkal esat šeit.

-    Mēs abi dzinām pēdas nelaimīgajam radījumam, kura dzīve ir beigusies šajā vietā, Holmss skarbi atbildēja.

Lestreids uzmeta skatienu līķim. Šķiet, tas patiešām ir cilvēks, kuru mēs meklējām. Holmss neko nepiebilda, un Lestreids vērīgi paskatījās uz viņu. Kā jūs tikāt viņam uz pēdām?

-     Tas bija līdz nejēdzībai vienkārši. Pateicoties jūsu spožajai izmeklēšanai, es zināju, ka viņš ir atbraucis ar vilcienu līdz Londonas Tilta stacijai. Pēc tam mani aģenti pārmeklēja apkārtni, un divi no viņiem veiksmīgas sagadīšanās dēļ ieraudzīja šo cilvēku uz ielas.

-    Jūs laikam runājat par to ielas puiku bandu, kas visu laiku danco pēc jūsu stabules. Es jūsu vietā turētos no viņiem tālāk, mister Holms! Ne pie kā laba tas nenovedīs. Viņi visi ir zagļi un kabatu aptīrītāji, kad vien nedarbojas jūsu labā. Vai kaut kas ir zināms par nozagto kaklarotu?

-     Nē, par to pagaidām nekas nav noskaidrots. Bet man vēl nav bijis izdevības rūpīgi pārmeklēt visu istabu.

-     Tad varbūt sāksim tieši ar to!1

Apstiprinādams vārdus ar darbiem, Lestreids sīki izpētīja viesnīcas istabu. Tā bija diezgan nožēlojama telpa ar nodriskātiem aizkariem, sadilušu paklāju un gultu, kas izskatījās nevarīgāka par jebkuru pārgurušu gulētāju. Pie vienas sienas karājās ieplaisājis spogulis. Kaktā stāvēja mazgājamais galds ar netīru bļodu un greizu, cietu ziepju gabalu. Arī skats aiz loga bija diezgan drūms. Logs atradās šauras šķērsielas pusē, un pretī slējās ķieģeļu siena; kaut gan Temza no šejienes nebija redzama un plūda krietnu gabalu tālāk, upes mitrais gaiss un smaka bija piestrāvojusi visu apkārtni. Pēc istabas pārmeklēšanas Lestreids pievērsās mirušajam, kura apģērbs bija tieši tāds, kā iepriekš aprakstījis Kārstērzs, mētelis, kas sniedzās līdz ceļiem, bieza veste un līdz kaklam aizpogāts krekls. Viss apģērbs bija piemircis ar asinīm. Nāvējošais nazis bija līdz spalam iegrūsts kakla sānā, pārdurot miega artēriju. Pieredze man sacīja, ka vīrs ir miris uzreiz. Lestreids pārmeklēja viņa kabatas, bet neko tajās neatrada. Tagad, kad varēju apskatīt šo cilvēku tuvāk, es redzēju, ka Kārstērza vajātājs un Ridžveiholas nelūgtais viesis ir apmēram četrdesmit gadu vecs, drukns un plecīgs vīrietis ar muskuļotām rokām. Viņam bija īsi apgriezti mati, kas nesen sākuši sirmot. Visuzkrītošākā pazīme bija rēta, kas stiepās no mutes kaktiņa pāri vaiga kaulam gandrīz līdz pašai acij. Viņš reiz jau bija tuvu sastapies ar nāvi. Otrā sastapšanās nebija tik veiksmīga.

-     Vai mēs varam droši apgalvot, ka tieši šis cilvēks sekoja misteram Edmundam Kārstērzam? Lestreids jautāja.

-     Pavisam droši. Kārstērzs viņu pazina.

-     Vai misters Kārstērzs bija šeit?

-     Jā, īsu brīdi. Diemžēl viņam drīz bija jāsteidzas projām. Holmss pie sevis pasmaidīja, un es atcerējos, kā mums bija vajadzējis iesēdināt Edmundu Kārstērzu karietē un raidīt mājās uz Vimbldonu. Viņš bija uzmetis mirušajam tikai acumirklīgu skatienu, bet ar to bija pieticis, lai viņš saļimtu ģībonī, un es nojautu, kā viņš bija juties uz "Katalonijas" klāja pēc Bostonas piedzīvojumiem ar Žokejcepuru bandu. Iespējams, ka viņam piemita tikpat sakāpināts jūtīgums kā dažiem māksliniekiem, kuru darbus viņš izlika apskatei. Bija nepārprotami redzams, ka Bermondsijas asinis un netīrumi viņam ir pārāk smags pārbaudījums.

-    Te ir vēl viena liecība, ja jums tā vajadzīga. Holmss norādīja uz žokejcepuri, kas bija nomesta uz gultas.

Lestreids tikmēr bija pievērsis uzmanību cigarešu paciņai, kas gulēja netālu uz galda. Viņš nopētīja etiķeti. "Vecais Tiesnesis…"

-     Jūs droši vien sapratīsiet, ka tās ir Ņujorkas Gudvina un Kompānijas ražojums. Vienu šādu cigaretes izsmēķi es atradu Ridžveiholā.

-    Patiešām? Lestreids izdvesa klusu pārsteiguma saucienu.

Mjā, viņš novilka. Šķiet, mēs varam atmest domu, ka mūsu

amerikāņu draugs kļuvis par nejauša uzbrukuma upuri? Tiesa gan, tādi uzbrukumi šajā apkārtnē notiek bieži, un nav izslēgts, ka šis vīrs atgriezies savā istabā un pārsteidzis kādu, kas to pārmeklē. Sākusies cīņa. Izrauts nazis. Un te ir iznākums…

-      Nedomāju, ka tas ir ticami, Holmss piekrita. Tā būtu pārāk liela sagadīšanās, ja cilvēks, kurš nesen ieradies Londonā un acīmredzami kalis nevēlamus plānus, piepeši mirtu šādā nāvē. Tas, kas noticis šajā viesnīcas istabā, ir vistiešākās sekas viņa rīcībai Vimbldonā. Turklāt jāņem vērā ķermeņa stāvoklis un leņķis, kādā nazis iedurts kaklā. Es domāju, ka uzbrucējs viņu ir gaidījis pie durvīm tumšā istabā, jo mūsu ierašanās brīdī te nedega svece. Vīrietis iegāja pa durvīm, un slepkava viņam uzbruka no mugurpuses. Paskatoties var redzēt, ka viņš ir bijis spēcīgs cilvēks, kas spēj sevi aizsargāt. Bet šoreiz viņš tika pārsteigts negaidot un nogalināts ar vienu cirtienu.

-      Tomēr motīvs varētu būt zādzība, Lestreids neatkāpās. Atcerēsimies piecdesmit mārciņas un kaklarotu! Ja to šeit nav, kur tās ir?

-     Man ir pamatots iemesls domāt, ka jūs atradīsiet kaklarotu kādā Bridžleinas lombardā. Mūsu meklētais ir nupat atgriezies no turienes. Protams, ticama šķiet doma, ka slepkava ir paņēmis naudu, taču es teiktu, ka tas nebija galvenais nozieguma iemesls. Varbūt jums jāpapēta, kas vēl ir pazudis no šīs istabas. Mums ir neidentificēts līķis, Lestreid. Atbraucējam no Amerikas taču vajadzētu būt pasei vai varbūt kādai ieteikuma vēstulei, kas jāiesniedz bankā. Un es redzu, ka viņam nav kabatas portfeļa. Vai jūs zināt, ar kādu vārdu viņš reģistrējās viesnīcā?

-     Viņš sevi nosauca par Bendžaminu Harisonu.

-     Un tā, protams, sauc pašreizējo Amerikas prezidentu.

-     Amerikas prezidentu? Protams. To es zināju! Lestreids nikni pablenza uz Holmsu. Bet, lai kādu vārdu viņš izvēlētos, mēs zinām, kas viņš ir. Viņš ir Kilans O'Donahjū, kas nesen dzīvojis Bostonā. Vai redzat rētu viņam uz sejas? Tas ir lodes ievainojums. Nesakiet, ka gribat to apstrīdēt!

Holmss paskatījās uz mani, un es pamāju ar galvu. Tā neapšaubāmi bijusi šāviena brūce, es teicu. Afganistānā biju redzējis daudz līdzīgu ievainojumu. Es teiktu, ka tā iegūta apmēram pirms gada.

-    Un tas pilnīgi saskan ar Kārstērza stāstu! Lestreids triumfējoši iesaucās. Domāju, ka esam nonākuši līdz visa šī bēdīgā notikuma beigām. Kīlans O'Donahjū tika ievainots Bostonas dzīvokļa apšaudes laikā. Tajā pašā reizē viņa dvīņubrālis gāja bojā, un šis vīrs atceļoja uz Angliju atriebības nolūkā. Tiktāl viss ir skaidrs kā debess diena!

-     Manām acīm viss ir tieši tik neskaidrs kā tad, ja debess diena kļūtu par nakti, iebilda Holmss. Tad varbūt jūs, Lestreid, varat mums paskaidrot, kas nogalināja Kīlanu O'Donahjū un kāpēc tas tika darīts?

-     Nu, vispirmām kārtām aizdomas krīt uz pašu Edmundu Kārstērzu.

-     Ja vien Edmunds Kārstērzs slepkavības laikā nebūtu bijis kopā ar mums. Turklāt es pats redzēju viņa reakciju līķa atrašanas brīdī, tāpēc nedomāju, ka viņam pietiktu dūšas vai gribasspēka izdarīt cirtienu pašam. Un viņš nezināja, kur upuris ir apmeties. Varam droši sacīt, ka Ridžveiholā to nezināja neviens, jo arī mēs saņēmām ziņu tikai pēdējā brīdī. Un vēl es jums varētu jautāt: ja šis patiešām ir Kīlans O'Donahjū, kāpēc uz viņa cigarešu etvijas ir iniciāļi "V. M."?

-     Uz kādas cigarešu etvijas?

-    Tā guļ tur, gultā, pa pusei zem palaga. Tas noteikti ir izskaidrojums arī tam, kāpēc to nepamanīja slepkava.

Lestreids paņēma minēto priekšmetu un īsi to apskatīja.

-     Kīlans O'Donahjū bija zaglis, viņš teica. Kāpēc gan lai viņš nebūtu to nozadzis?

-     Vai ir kāds iemesls, kāpēc lai viņš būtu to zadzis? Šai lietai nav nekādas vērtības. Tā ir no skārda ar uzkrāsotiem burtiem.

Lestreids atvēra etviju. Tā bija tukša. Viņš to aizcirta ciet.

-     Tā ir tukša runāšana! viņš teica. Jūsu nelaime, Holms, ir tāda, ka jums patīk visu sarežģīt. Es pat reizēm sev jautāju, vai jūs to nedarāt tīšām. Jums it kā liekas, ka noziegumam ir jābūt pienācīgi izaicinošam, pietiekami neparastam, lai būtu vērts to risināt. Šīs istabas iemītnieks bija amerikānis. Viņš bija ievainots apšaudē. Viņš tika redzēts vienreiz Strendā un divreiz Vimbldonā. Ja uzzināsim, ka viņš patiešām ir bijis tajā jūsu lombardā, tad būs skaidrs, ka viņš ir tas pats zaglis, kas iztukšoja Edmunda Kārstērza seifu. No šiem faktiem ir viegli secināt, kas notika šeit. Skaidrs, ka Kīlanam O'Donahjū bija sakari ar citiem Londonas noziedzniekiem. Viņš viegli varēja nolīgt kādu, kas palīdzētu viņam īstenot atriebību. Abiem izcēlās nesaskaņas. Otrs izrāva nazi. Un te ir rezultāts!

-     Vai jūs par to esat pārliecināts?

-     Tieši tik pārliecināts, cik vajadzīgs.

-     Nu labi, gan redzēsim. Bet mūsu pārspriedumi šeit uz vietas neko vairs nedos. Varbūt viesnīcas īpašniece varēs ieviest kādu skaidrību.

Taču misis Oldmora, kas tagad gaidīja mazajā reģistrācijas telpā, kur iepriekš bija sēdējis viņas kalpotājs, neko daudz nevarēja piebilst. Viņa bija sirma sieviete ar nīgru sejas izteiksmi un sēdēja, cieši piespiedusi sev sakrustotās rokas gluži tā, it kā baidītos, ka ēka var viņu inficēt, ja viņa neturēsies pietiekami tālu no sienām. Galvā viņai bija maza, zem zoda sasienama cepurīte un ap pleciem kažokādas apmetnis, un man pārskrēja drebuļi, domājot, no kāda dzīvnieka tas iegūts un kā šis dzīvnieks sagaidījis savu galu. Visticamākā iespēja šķita bada nāve.

Paņēma istabu uz nedēļu, viņa teica. Un samaksāja vienu gineju. Amerikāņu džentlmenis, nupat kā Liverpūlē nokāpis no kuģa. Tik daudz viņš mums pateica, bet necik vairāk ne. Pirmo reizi Londonā. To viņš gan neteica, bet tāpat bija redzams, jo šis tak galīgi nezināja, kur un kā jāiet. Teica, ka esot jāapmeklē kāds cilvēks Vimbldonā, un jautāja, kā tur var aizbraukt. "Vimbldona!" es teicu. "Tas ir smalks rajons, kur daudziem amerikāņiem ir greznas mājas, varat man ticēt." Šim pašam gan nekāda smalkuma nebija maz bagāžas, apdilušas drēbes un tad vēl tā briesmīgā rēta uz sejas! "Rīt es braukšu uz turieni," viņš teica. "Jo tur ir kāds, kas man palicis parādā, un es to parādu gribu atdabūt." No tādas valodas es jutu, ka nekas labs šim nav prātā, un tūliņ pat nodomāju: lai kas šis būtu, šim derētu uzmanīties. Jutu, ka būs nepatikšanas, bet ko es varēju darīt? Ja es sūtītu prom katru aizdomīga izskata apmeklētāju, kas klauvē pie durvīm, mans uzņēmums izputētu. Un nu šis amerikānis misters Harisons guļ noslepkavots! Laikam jau tas bija gaidāms. Mēs dzīvojam tādā pasaulē, kurā godājama sieviete nevar vadīt viesnīcu, nerēķinoties ar asinīm uz sienām un līķiem uz grīdas. Man nevajadzēja palikt Londonā. Tā ir briesmīga vieta. Caur un cauri briesmīga!

Mēs atstājām viņu bēdājamies, un drīz atvadījās arī Lestreids. Mēs noteikti atkal tiksimies, mister Holms! viņš teica. Un, ja es esmu vajadzīgs, jūs zināt, kur mani var atrast.

-Ja man jebkad rastos vajadzība pēc inspektora Lestreida, Holmss norūca pēc viņa aiziešanas, tas nozīmētu, ka stāvoklis ir kļuvis gauži bēdīgs. Bet tagad iziesim šķērsielā, Vatson! Man šis gadījums ir skaidrs, tomēr vēl jāizpēta kāda neliela detaļa.

Mēs izgājām pa parādes durvīm galvenajā ielā un pēc tam iegriezāmies šaurā, piedrazātā šķērsielā, kas stiepās gar amerikāņa istabu un bija viņa pajumte dzīves pēdējos brīžos. Tās logs bija skaidri pamanāms, un zem tā bija nolikta restota koka kaste. Skaidrs, ka slepkava bija to izmantojis par pakāpienu, lai iekļūtu vēlamajā istabā. Logs nebija aizbultēts un no ārpuses būtu viegli atdarāms. Holmss pārlaida paviršu skatienu apkārtējai zemei, taču tur nebija nekā tāda, kas piesaistītu viņa uzmanību. Mēs kopā aizgājām līdz šķērsielas galam, ko nosprostoja augsts koka žogs, un aiz tā rēgojās tukšs pagalms. No turienes mēs devāmies atpakaļ uz galveno ielu. Holmss bija dziļi iegrimis domās, un viņa bālā, iegarenā seja pauda jūtamu nemieru.

-     Atcerieties to zēnu, ko sauca Ross… mēs viņu redzējām vakar vakarā, Holmss teica.

-Jums šķita, ka viņš no mums kaut ko slēpj.

-     Tagad es par to esmu pilnīgi pārliecināts. No vietas, kurā viņš stāvēja, varēja skaidri pārredzēt gan viesnīcu, gan tuvējo šķērsielu, kuras gals, kā mēs pārliecinājāmies, ir aizsprostots. Tātad slepkava varēja ienākt tikai no galvenā ceļa, un Ross, iespējams, skaidri redzēja, kas viņš ir.

-     Tas, ka zēns jūtas neveikli, bija nepārprotami redzams. Bet, ja viņš kaut ko redzēja, Holms, kāpēc viņš to mums nepateica?

-     Tāpēc, ka viņam bija pašam savi plāni, Vatson. Savā ziņā Lestreidam bija taisnība. Tiem zēniem ikvienu dzīves stundu nosaka viņu pašu attapība. Tā viņiem ir jāapgūst, lai varētu izdzīvot. Ja Ross izprātoja, ka te var tikt pie naudas, viņš noteikti bija ar mieru vienoties kaut ar pašu velnu! Un tomēr šeit ir kaut kas tāds, ko es nepavisam nesaprotu. Ko īsti šis bērns varēja redzēt? Kāda cilvēka siluetu gāzes apgaismojumā, kas brīdi virzās pa gaiteni un pēc tam pazūd? Varbūt viņš dzirdēja klusu kliedzienu dūriena brīdī? Pēc neilga laika slepkava parādās vēlreiz un tūlīt pazūd tumsā. Ross paliek stāvam turpat, kur bijis, un drīz pēc tam ierodamies mēs.

-     Viņš bija izbijies, es teicu. Viņš noturēja Kārstērzu par policijas inspektoru.

Tās bija vairāk nekā bailes. Es teiktu, ka zēns bija patiesu šausmu pārņemts, bet tobrīd man likās… Viņš pārlaida pierei plaukstu. Mums viņš jāatrod un vēlreiz jārunā ar viņu. Man ļoti gribas cerēt, ka neesmu kādā bridi nopietni pārrēķinājies.

Atceļā uz Beikerstrltu mēs iegriezāmies pastā, un Holmss nosūtīja vēl vienu telegrammu Viginsam, savas mazās Neregulārās armijas galvenajam komandierim. Taču divdesmit četras stundas vēlāk Viginss joprojām mums nebija atbildējis. Un neilgi pēc tam mēs saņēmām vissliktākās ziņas, kādas varējām gaidīt.

Ross bija pazudis.

SESTĀ NODAĻA Čorligrendžas zēnu skola

1890. gadā, kad es rakstu šo stāstu, sešsimt kvadrātjūdžu teritorijā, kas pazīstama ar nosaukumu Londonas Metropoles policijas apgabals, dzīvoja apmēram piecarpus miljoni cilvēku, un tajā laikā, tāpat kā vienmēr, līdzās viens otram neomulīgi mājoja divi pastāvīgie kaimiņi bagātība un trūkums. Tagad, kad gadu gaitā esmu bijis aculiecinieks daudzām nozīmīgām pārmaiņām, es reizēm domāju, ka man būtu vajadzējis sīkāk aprakstīt visaptverošo haosu pilsētā, kurā dzīvoju, varbūt tā, kā to darīja Gisings vai Dikenss pirms piecdesmit gadiem. Sevis aizstāvībai varu sacīt vienīgi to, ka esmu bijis biogrāfs, nevis vēsturnieks vai žurnālists un ka mani piedzīvojumi allaž vadījuši mani pa izsmalcinātākajiem dzīves atzariem grezniem namiem, viesnīcām, privātiem klubiem, skolām un valdības iestādēm. Tiesa, Šerloka Holmsa klienti nāca no visdažādākajām aprindām, tomēr (un varbūt kāds reiz iedomāsies sīkāk apcerēt šī apstākļa nozīmību) interesantākos noziegumus, ko esmu izvēlējies aprakstīt, gandrīz vienmēr bija izdarījuši turīgo slāņu pārstāvji.

Tomēr šobrīd nepieciešams ieskatīties milzīgā Londonas katla pašos dziļumos, tajā daļā, ko Gisings dēvēja par "zempasauli", lai saprastu, ka mums vajadzēja paveikt gandrīz neiespējamo. Mums bija jāatrod viens zēns, viens bezpalīdzīgs skrandainis starp neskaitāmiem līdzīgiem bērniem, un, ja Holmss nekļūdījās un tuvumā bija jaušamas briesmas, mēs nedrīkstējām zaudēt laiku. Ar ko lai sāk? Mūsu meklējumus vēl vairāk apgrūtināja pilsētas mainīgums, iedzīvotāju šķietami nemitīgā pārvietošanās no mājas uz māju, no ielas uz ielu, tā ka vien retais zināja savu kaimiņu vārdus. Lielā mērā šo procesu ietekmēja graustu likvidēšana un dzelzceļu tīkla izplešanās, tomēr daudzi londonieši jau sākotnēji šķita iekšēja nemiera pārņemti un vienkārši nespēja ilgstoši apmesties vienā vietā. Viņi ceļoja no vietas uz vietu kā čigāni, darīja darbus, ko varēja atrast, vasarā vāca augļus vai mūrēja ēkas, aukstākā laikā sameklēja pajumti un pārtika no ēdienu paliekām. Zināmu laiku viņi turējās vienā vietā, bet, kad izsīka nauda, atkal steigšus devās tālāk.

To visu papildināja mūsu laikmeta lielākais lāsts: nevērība, kuras dēļ desmitiem tūkstošu bērnu palika uz ielas; viņi ubagoja, čiepa, zaga vai arī, ja nebija pietiekami izveicīgi, klusi nomira, neviena nepazīti un nemīlēti; vecāki pret viņiem bija vienaldzīgi, ja vispār paši vairs bija dzīvo vidū. Daļa bērnu lielākos baros mitinājās trīspensu īres mājās, ja vien spēja sagrabināt savu maksas tiesu par naktsmītni, un dzīvoja tādā saspiestībā un apstākļos, kādi nebūtu piemēroti pat dzīvniekiem. Bērni nakšņoja bēniņos, Smitfīldas tirgus dzīvnieku migās, kanalizācijas ejās un, kā esmu dzirdējis, pat alās, kas izraktas Haknija purvu sanesu kaudzēs. Pastāvēja labdarības iestādes, ko es drīzumā aprakstīšu, un tās centās šiem bezpajumtniekiem palīdzēt, apģērbt tos un izglītot, taču labdarības iestāžu bija pārāk maz un bērnu pārāk daudz, un pat gadsimta beigu posmā Londonai būtu vajadzējis sarkt aiz kauna.

Labi, Vatson, tagad pietiks! Atgriezies pie sava stāsta. Ja Šerloks Holmss būtu dzīvs, viņš nebūtu pieļāvis tik garas atkāpes.

Kopš brīža, kad mēs izgājām no misis Oldmoras privātviesnīcas, Holmss bija raižpilna nemiera pārņemts. Visu dienu viņš smagi kā lācis staigāja turp un atpakaļ pa istabu. Viņš bez mitas smēķēja, taču gandrīz nepieskārās pusdienu un vakariņu maltītēm, un es ar bažām ievēroju, ka viņš pāris reižu pamet skatienu uz eleganto safjāna kārbiņu uz kamīna malas. Es zināju, ka tajā glabājas zemādas injekciju šļirce, bet pilnīgi neiedomājami šķita, ka Holmss neatrisinātas lietas vidū varētu ļauties savam nelādzīgākajam ieradumam vēlmei pēc septiņprocentīga kokaīna šķīduma. Manuprāt, viņš pat negāja gulēt. Vēlu vakarā, kad manas acis jau vērās ciet, es dzirdēju viņu spēlējam savu Stradivāri vijoli, bet melodija bija saraustīta un neharmoniska, un es jutu, ka viņš neieliek tajā sirdi. Es ļoti labi sapratu, kāpēc manu draugu pārņēmis šī nervozais nemiers. Viņš bija teicis kaut ko par nopietnu pārrēķināšanos. Rosa pazušana lika domāt, ka viņam bijusi taisnība, un es zināju: ja tā patiešām ir noticis, Holmss nekad to sev nepiedos.

Man šķita, ka mēs varētu vēlreiz aizbraukt uz Vimbldonu. No Holmsa izteikumiem viesnīcā bija skaidrs, ka notikums ar vīrieti žokejcepurē ir beidzies, lieta atrisināta, un atlika tikai gaidīt viņa skaidrojumus, kas man allaž lika brīnīties, kāpēc esmu bijis tik neattapīgs un nesapratis to visu jau no paša sākuma. Taču brokastlaikā pienāca vēstule no Ketrinas Kārstērzas. Tajā bija rakstīts, ka viņa kopā ar vīru uz dažām dienām ir aizceļojusi uz Safolku paviesoties pie draugiem, jo Edmunda Kārstērza jūtīgajai dabai esot vajadzīgs laiks, lai viņš spētu atkal saņemties. Es zināju, ka Holmss nekad neatklās, ko zina, ja viņam nebūs klausītāju, un sapratu, ka man atliek tikai gaidīt.

Pagāja divas dienas, pirms Viginss atkal ieradās Beikerstrītā 221b, šoreiz bez pavadītājiem. Viņš bija saņēmis ziņu no Holmsa (kā tieši tas notika, nevaru pasacīt, jo es nekad neuzzināju, kur un kādos apstākļos Viginss dzīvo) un kopš tā laika meklējis Rosu, taču bez panākumiem.

-    Londonā viņš uzradās vasaras beigās, Viginss paskaidroja.

-     No kurienes Ross atnāca uz Londonu?

-    Es nezin. Kad mēs iepazinās, viņš mitinājās Kingskrosā, ķēķī pie kādas ģimenes, šie tur deviņi gabali dzīvoja divās istabās, un es ar šiem jau runāju, bet pēc tā viesnīcas vakara šie Rosu nav redzējuši. Neviens nav viņu redzējis. Izskatās, ka nolīdis paslēpties.

-   Vigins, es gribu, lai tu man izstāsti visu, kas tovakar notika! Holmss bargi teica. Jūs abi sekojāt amerikānim no lombarda līdz viesnīcai. Tu atstāji Rosu novērot viesnīcu un atnāci pēc manis. Viņš tur palika viens apmēram divas stundas.

-     Ross tak visu to pats! Es šim neliku!

-    Tas man nav nācis ne prātā. Beidzot mēs visi četri ieradāmies tur misters Kārstērzs, doktors Vatsons, tu un es. Ross bija turpat. Es jums samaksāju un ļāvu iet projām. Jūs aizgājāt kopā.

-    Ilgi mēs kopā nepalika, Viginss atbildēja. Viņš aizgāja savu ceļu, un es savu.

-    Vai viņš tev kaut ko teica? Vai jūs runājāt?

-     Ross bija tāds jokains, to varēja manīt. Šis kaut ko bija redzējis.

-     Viesnīcā? Vai viņš tev teica, ko redzējis?

-    Tur bija kaut kāds vīrs. Vairāk nekas. Bet tas šo sabiedēja. Rosām ir tikai trīspadsmit, bet viņš daudz ko sajēdz, saprotat? Un bija pārbijies līdz nāvei.

-     Viņš redzēja slepkavu! es iesaucos.

-    Es nezin, ko šis redzēja, bet teica, re, ko: "Es to veci pazīstu un varēšu no šā kaut ko izspiest. Vairāk nekā vienu gineju, ko iedeva tas vella Holmss!" Piedošanu, ser! Bet tieši tā viņš teica. Izklausījās, ka grib kādam iet uz auguma.

-     Un vēl?

-     Tas bija viss, jo šis traki steidzās. Aizskrēja prom tumsā. Neaizgāja uz Kingskrosu. Nezin, uz kurieni aiznesās. Bet neviens pēc tam nav šo redzējis.

Klausīdamies Viginsa stāstā, Holmss bija kļuvis ārkārtīgi nopietns. Viņš piegāja zēnam tuvāk un notupās. Viginss viņam blakus izskatījās ļoti mazs. Nepietiekami paēdis, slimīgi bāls, pinkainiem matiem, asarojošām acīm un Londonas netīrumu notrieptu adu tāds, ko pūlī būtu neiespējami atšķirt no citiem. Varbūt lieši tāpēc bija viegli neievērot šo bērnu postu. Viņu bija ļoti daudz. Viņi visi izskatījās vienādi. Paklausies, Vigins! Holmss teica. Man šķiet, ka Ross var būt nokļuvis lielās briesmās.

-     Es tak viņu meklēju! Izmeklējos visās malās!

-     Par to es nešaubos. Bet tev jāpastāsta viss, ko tu zini par viņa pagātni. No kurienes viņš ieradās, pirms jūs satikāties? Kas bija viņa vecāki?

-     Nekādi vecāki šim nebija. Sen jau nomiruši. No kurienes nācis, šis nekad neteica, un es neprasīju. Kāda šķirba?

-      Padomā, zēn! Ja viņš nokļūtu nepatikšanās, pie kā viņš varētu meklēt palīdzību, kur varētu meklēt pajumti?

Viginss papurināja galvu. Bet tad viņš, šķiet, kaut ko iedomājās. Vēl viena gineja būs? viņš jautāja.

Holmsa acis savilkās šaurākas, un es redzēju, ka viņš pūlas savaldīties. Vai tava vienaudža dzīvība tik vien ir vērta? viņš noprasīja.

-    Es nezin, kas ir "vienaudzis". Viņš priekš manis nekas nebija, mister Holms. Kas man ko bēdāt, vai viņš dzīvs vai beigts? Ja Ross vairs neparādīsies, šā vietā atradīsies divdesmit citi. Holmss joprojām raudzījās viņā saniknotu skatienu, un Viginss pēkšņi piekāpās. Labs ir! Viena pajumte šim bija, vismaz kādu laiku. Šamējo savāca kaut kāda labdarība. Čorligrendža, uz Hamvortas pusi. Tur ir skola zēniem. Viņš vienreiz man teica, ka esot tur bijis, bet nevarējis ciest un aizlaidies. Tas bija pirms Kingskrosas. Bet, ja kāds Rosu ir nobiedējis un seko pa pēdām, varbūt šis tomēr aizgāja atpakaļ. Labāk pazīstams sliktums nekā…

Holmss izslējās taisni. Paldies, Vigins! viņš teica. Es gribu, lai tu turpini viņu meklēt. Jautā katram, ko satiec! Izvilcis monētu, viņš to iedeva zēnam. Ja atradīsi, tūlīt ved šurp! Misis Hadsona jūs pabaros un pieskatīs, līdz es atgriezīšos. Vai tu mani saprati?

-    Jā, mister Holms.

Labi. Vatson, es ceru, ka jūs mani pavadīsiet? Mēs varam braukt ar vilcienu no Beikerstrītas.

Pēc stundas mēs izkāpām no keba iepretī trim skaistām ēkām, kas slējās cita citai līdzās netālu no pašaura ceļa. Ceļš vismaz pusjūdzi veda stāvus kalnā no Roksetas ciema uz Hamvorthilu. Pati lielākā bija vidējā ēka; tā atgādināja aristokrāta lauku namu, kas varētu būt celts apmēram pirms simt gadiem, tai bija sarkanu dakstiņu jumts, un gar visu pirmo stāvu stiepās veranda. Mājas fasādi sedza mežvīni, kas varētu lieliski izskatīties vasarā, taču pašlaik bija kaili un ķeburaini, un visapkārt ēkai pletās zāliens, kas nolaideni sniedzās lejup līdz augļu dārzam ar vecām ābelēm. Grūti bija ticēt, ka mēs esam tik tuvu Londonai, jo gaiss bija svaigs un apkārtējā ainava ļoti pievilcīga vismaz tāda tā būtu patīkamākos laika apstākļos, jo pašlaik bija ļoti auksts, turklāt sāka sijāt lietus. Katrā vidējās mājas pusē būvētās ēkas droši vien bija kalpojušas par šķūņiem vai alus darītavām, bet tagad acīmredzot pielāgotas skolas vajadzībām. Ceļa otrā pusē slējās cita māja ar dekoratīvu metāla sētu visapkārt un vaļējiem vārtiem. Radās iespaids, ka tā ir tukša, jo tajā nebija nekāda apgaismojuma un nemanīja nekādu kustību. Uz koka izkārtnes bija rakstīts: "Čorligrendžas zēnu mītne". Pārlaizdams skatienu apkārtnei, es pamanīju zēnu pulciņu, kas ar lāpstām un kapļiem strādāja dārzeņu laukā.

Mēs piezvanījām pie ārdurvīm, un tās atvēra vīrietis drūmi nopietnā, tumšpelēkā uzvalkā. Viņš klusēdams noklausījās Holmsa paskaidrojumu par to, kas mēs esam un kas mūs atvedis šurp. Labi, kungi! viņš teica. Esiet tik laipni un pagaidiet šeit… Ievedis mūs mājā, viņš atstāja mūs gaidām askētiska izskata priekštelpā ar koka paneļiem; pie sienām karājās tikai daži portreti, tik izbalojuši, ka tos bija grūti apskatīt, un sudraba krusts. Tālāk stiepās garš gaitenis ar vairākām durvīm. Man šķita, ka tuvumā jābūt mācību telpām, taču no mājas iekšienes nebija dzirdama neviena skaņa. Nodomāju, ka šī vieta vairāk atgādina klosteri nekā skolu.

Pēc brīža atgriezās kalpotājs ja tas bija kalpotājs -, vezdams līdzi neliela auguma vīrieti ar apaļu seju; mazākais nācējs uz katru līdzgājēja soli spēra trīs savējos un smagi elsoja, cenzdamies tikt līdzi. Šo kungu visā augumā šķita veidojam tikai apaļas līnijas. Pēc apveidiem viņš man atgādināja sniegavīru, kādi šajā laikā bieži redzami Rīdžentparkā, jo viņa galva un ķermenis bija kā divas viena uz otras uzliktas bumbas, un viņa sejas izteiksme bija tik vientiesīga, ka to viegli varētu atveidot ar burkānu un dažiem ogles gabaliem. Viņš bija gadus četrdesmit vecs, kailu galvvidu un maziem tumšu matu laukumiņiem virs ausīm. Ģērbies viņš bija kā mācītājs, un stāvā, apaļā apkaklīte ap viņa kaklu veidoja vēl vienu apli. Tuvodamies mums, viņš atplauka smaidā un sveicienā izpleta rokas.

Mister Holms! Jūs parādāt mums lielu godu. Protams, es esmu lasījis par jūsu dižajiem darbiem. Valsts izcilākais konsultējošais detektīvs pie mums Čorligrendžā! Nudien īpašs notikums! Un jūs noteikti būsiet doktors Vatsons! Mēs stundās esam lasījuši jūsu stāstus. Zēni par tiem ir sajūsmā. Viņi nespēs ticēt, ka jūs esat šeit! Varbūt jums atradīsies laiks ar viņiem parunāt? Bet nu es steidzos notikumiem pa priekšu. Jums mani jāatvaino, kungi, bet es nespēju apvaldīt savu sajūsmu. Es esmu mācītājs Čārlzs Ficsimonss. Vospers man teica, ka jūs esot ieradušies nopietnā lietā. Misters Vospers palīdz vadīt šo iestādi un māca zēniem matemātiku un lasīšanu. Lūdzami, nāciet man līdzi uz kabinetu! Jums jāiepazīstas ar manu sievu, un varbūt mēs drīkstam jums piedāvāt tasi tējas?

Mēs devāmies mazajam vīrelim līdzi pa citu gaiteni un iegājām istabā, kas bija pārāk liela un pārāk auksta, lai būtu mājīga, kaut arī tajā bija jaušami zināmi centieni padarīt to omulīgāku ar dažiem grāmatplauktiem, dīvānu un ap kamīnu novietotiem krēsliem. Liels, dokumentu kaudzēm apkrauts rakstāmgalds bija novietots tā, lai pa plašajiem logiem pavērtos skats uz zālienu un tālāko augļu dārzu. Gaitenis bija auksts, bet istaba bija vēl aukstāka, kaut gan kamīnā kūrās uguns. Sarkanā kvēle un degošu ogļu aromāts deva ilūziju par siltumu, taču ne vairāk. Tagad pret rūtīm sitās lietus un pa stiklu lejup straumēm ritēja ūdens lāses. Apkārtnei bija zudušas krāsas. Kaut gan vēl bija tikai pēcpusdienas vidus, tikpat labi varēja būt vēls vakars.

-      Mana mīļā! iesaucās mūsu namatēvs. Šie ir misters Šerloks Holmss un doktors Vatsons! Viņi ir atnākuši pie mums pēc palīdzības. Kungi, atļaujiet iepazīstināt jūs ar manu sievu Džoannu!

Es nebiju pamanījis sievieti, kas sēdēja atpūtas krēslā istabas tumšākajā kaktā un lasīja vairāku simtu lappušu biezu grāmatu, turēdama to sev klēpī. Ja tā bija misis Ficsimonsa, tad šie cilvēki bija neparasts pāris, jo sieviete bija itin slaida un, pēc manām domām, vairākus gadus vecāka. Viņa bija ģērbusies melnā, vecmodīgā satina kleitā ar augstu apkakli un cieši piegulošām piedurknēm ar krellīšu rotājumu virs pleciem. Viņas mati bija pakausī sasieti mezglā un pirksti bija gari un tievi. Ja es būtu mazs zēns, es viegli būtu varējis noturēt viņu par raganu. Nenoliegšu, ka man, skatoties uz viņiem abiem, prātā iešāvās visai necienīga doma: gluži saprotams, kāpēc Ross nolēma aizbēgt. Viņa vietā es droši vien būtu darījis to pašu.

-     Vai vēlaties tēju? sieviete jautāja. Viņas balss bija tikpat nepievilcīga kā visa viņas persona un intonācija izklausījās diezgan teatrāla.

-      Mēs negribam jūs apgrūtināt, Holmss atbildēja. Kā jums jau zināms, mēs esam te ieradušies steidzamā jautājumā. Mēs meklējam zēnu, ielas klaidoni, ko pazīstam vienīgi ar vārdu Ross.

-     Ross? Ross? Viņa svētība saspringti meklēja atmiņā. A, jā! Nabaga jaunais Ross! Mēs viņu diezgan ilgi neesam redzējuši, mister Holms. Pirms ierašanās šeit viņš dzīvoja ļoti nelāgā vidē, bet to pašu var sacīt par daudziem zēniem, kas nonākuši mūsu gādībā. Viņš šeit uzturējās diezgan neilgu laiku.

-    Ross bija nepatīkams un apgrūtinošs zēns, sarunā iejaucās mācītāja sieva. Negribēja ievērot noteikumus. Slikti ietekmēja pārējos audzēkņus. Neparko nepakļāvās pieņemtajai kārtībai.

-     Tu esi pārāk barga pret viņu, pārāk barga, mana mīļā. Tomēr nevar noliegt, mister Holms, ka Ross nekad nejutās pateicīgs par palīdzību, ko mēs viņam centāmies sniegt, un nekad neiekļāvās mūsu paradumos. Viņš šeit nodzīvoja tikai dažus mēnešus un pēc tam aizbēga. Tas notika pagājušajā vasarā… jūlijā vai augustā. Lai precīzi pateiktu, man jāieskatās savos pierakstos. Vai drīkstu jautāt, kāpēc jūs viņu meklējat? Es ceru, ka viņš nav izdarījis kaut ko nepieļaujamu!

-     Nē, tas nav iemesls. Pirms dažām dienām viņš kļuva par aculiecinieku dažiem Londonas notikumiem. Es tikai vēlos zināt, ko viņš redzēja.

-    Tas izklausās ļoti mīklaini, vai ne, mana mīļā? Bet es necentīšos taujāt sīkāk. Mēs nezinām, no kurienes viņš nāca. Un nezinām, uz kurieni viņš aizbēga.

-     Tādā gadījumā es ilgāk neatņemšu jums laiku. Holmss pagriezās pret durvīm, bet pēc tam, šķiet, pārdomāja. Bet, pirms mēs aizejam, varbūt jūs pastāstīsiet mums kaut ko par darbu, ko šeit darāt? Vai Čorligrendža ir jūsu īpašums?

-     Nē, ser, nebūt ne. Mūs ar sievu algo Londonas Zēnu izglītošanas un darbaudzināšanas asociācija. Viņš norādīja uz aristokrātiska kunga portretu, kurā tas stāvēja, atspiedies pret kolonnu. Šis ir biedrības dibinātājs sers Krispins Odžilvijs, kas tagad jau aizgājis citā pasaulē. Viņš nopirka šo lauku zemi pirms piecdesmit gadiem, un, pateicoties viņa novēlējumam, mēs joprojām spējam gādāt par šo vietu. Mums šeit ir trīsdesmit pieci zēni, visi savākti no Londonas ielām un nākotnē paglābti no pakulu plucināšanas un līdzīgiem truliem darbiem. Mēs dodam viņiem ēdienu un pajumti, un, pats svarīgākais, kristīgu izglītību. Zēni apgūst lasīšanu, rakstīšanu, rēķināšanas pamatus un piedevām mācās arī kurpnieku, galdnieku un drēbnieku amatus.

Jūs droši vien ievērojāt apkārtējos laukus. Mūsu rīcībā ir simt akru zemes, un gandrīz visu ēdamo mēs audzējam paši. Un zēni iemācās kopt cūkas un mājputnus. Pēc aiziešanas no mūsu iestādes daudzi dosies uz Kanādu, Austrāliju un Ameriku, lai sāktu jaunu dzīvi. Mums ir sakari ar daudziem lauksaimniekiem, kas ar prieku viņus uzņems un palīdzēs atrast pamatu dzīvei.

-     Cik skolotāju šeit strādā?

-     Kopā ar manu sievu mēs esam četri, un katram ir uzticēti savi pienākumi. Ienākdami jūs redzējāt misteru Vosperu. Viņš ir durvju sargs un, kā es laikam jau teicu, māca matemātiku un lasīšanu. Pašlaik notiek pēcpusdienas stundas, un pārējie divi skolotāji atrodas nodarbībās.

-     Kā šeit nokļuva Ross?

-     Viņu droši vien atrada kādā no pagaidu mītnēm vai nakts patversmēm. Biedrībā darbojas brīvprātīgie, kas apstaigā pilsētu un atved šurp pamestos zēnus. Ja vēlaties, es varu painteresēties tuvāk, tomēr mēs par viņu jau ilgu laiku neesam saņēmuši nekādas ziņas, tāpēc šaubos, vai varēsim palīdzēt.

-    Mēs nevaram piespiest zēnus palikt pie mums, teica misis Ficsimonsa. Lielākā daļa to izvēlas paši un izauguši dara godu sev un skolai. Bet laiku pa laikam gadās grūti audzināmie zēni, kas nepazīst nekādu pateicību.

-     Mums jācenšas ticēt ikvienam bērnam, Džoanna.

-     Tu esi pārāk mīkstsirdīgs, Čārlz. Viņi tevi izmanto.

-    Rosām nevar pārmest, ka viņš ir tāds, kāds ir. Viņa tēvs bija miesnieks, kas nonāca saskarē ar slimu aitu un nomira lēnā nāvē. Viņa māte padevās alkoholam. Arī viņa ir mirusi. Kādu laiku par Rosu rūpējās viņa vecākā māsa, bet mēs nezinām, kas ar viņu ir noticis. Ak jā! Es atcerējos. Jūs vaicājāt, kā viņš šeit nokļuva. Rosu aizturēja par veikala zādzību. Miertiesnesis iežēlojās par viņu un nodeva zēnu mūsu gādībā.

-     Pēdējā iespēja! Misis Ficsimonsa pašūpoja galvu. Baisi iedomāties, kas ar viņu notiks turpmāk.

-     Tātad jums nav nekādas nojausmas, kur mēs varētu viņu atrast.

-     Man žēl, ka esat veltīgi iztērējis laiku, mister Holms. Mums nav tik daudz līdzekļu, lai meklētu zēnus, kas nolēmuši no mums aiziet, un patiesībā kāda tam būtu jēga? "Bet jūs esat Mani aizmirsuši un kalpojuši svešiem dieviem, tādēļ es jūs vairs negribu glābt." Vai varat man pastāstīt, ko īsti viņš redzēja un kāpēc jums ir tik svarīgi viņu atrast?

-     Mēs domājam, ka viņam draud briesmas.

-      Visiem šiem bezpajumtnieku zēniem draud briesmas. Ficsimonss sasita plaukstas, it kā viņam prātā būtu iešāvusies piepeša doma. Bet varbūt jums palīdzētu sarunas ar dažiem viņa agrākajiem klasesbiedriem? Pilnīgi iespējams, ka viņš tiem ir pastāstījis kaut ko tādu, ko gribējis noslēpt no mums. Un, ja jums labpatiktos nākt man līdzi, es varētu jums izrādīt skolu un pastāstīt šo to vairāk par mūsu darbu.

-     Tas būtu ļoti laipni, mister Ficsimons.

-     Arī es par to ļoti priecātos.

Mēs izgājām no kabineta. Misis Ficsimonsa mums nepievienojās, bet palika sēžam savā kaktā, iegrimusi pamatīgajā sējumā.

-Jums jāatvaino mana sieva, mācītājs Ficsimonss nodudināja. Jums var likties, ka viņa ir pārāk barga, bet ticiet man, viņa ar visu sirdi dzīvo līdzi šiem zēniem. Māca viņiem dievbijību, palīdz mazgāt drēbes, kopj viņus slimības laikā.

-     Vai jums nav pašiem savu bērnu? es jautāju.

-      Varbūt es neizteicos pietiekami skaidri, doktor Vatson. Mums ir trīsdesmit pieci bērni, un tie visi ir mūsējie, jo mēs izturamies pret viņiem tieši tā, kā izturētos pret savu miesu un asinīm.

Viņš aizveda mūs atpakaļ pa gaiteni, ko biju ievērojis sākumā, un ieveda vienā no istabām, kura spēcīgi oda pēc ādas un jauniem kaņepājiem. Tajā sēdēja astoņi vai deviņi zēni, visi tīri un kopti, aizsietiem priekšautiem, un klusēdami veltīja visu uzmanību priekšā noliktajām kurpēm; viņus vēroja misters Vospers, vīrietis, kas bija ielaidis mūs pa ārdurvīm. Mums ienākot, visi klusā bijībā piecēlās, bet Ficsimonss viņiem draudzīgi pamāja ar roku. Sēdieties, zēni! Sēdieties! Mūs ieradies apciemot misters Šerloks Holmss no Londonas. Parādīsim, cik čakli mēs protam strādāt! Zēni atsāka darbu. Vai viss kārtībā, mister Vosper?

-    Jā gan, ser.

-     Labi! Labi! Ficsimonsa apaļā seja atzinīgi staroja. Viņiem vēl divas stundas jāstrādā un pirms tējas viena stunda būs brīva. Mūsu diena beidzas pulksten astoņos ar lūgšanām, un pēc tam visi dodas pie miera.

Viņš tecēja tālāk, cītīgi kustinādams īsās kājas, lai tiktu uz priekšu, un šoreiz uzveda mūs augšstāvā parādīt guļamistabu. Tā bija diezgan askētiska, bet neapšaubāmi tīra un labi vēdināta; gultas rindojās cita citai blakus kā karavīri ierindā, un starp tām bija pēdu lielas atstarpes. Mēs apskatījām virtuves, ēdamistabu, darbnīcu un beidzot iegājām klasē, kurā notika mācības. Tā bija kvadrātveida telpa ar mazu krāsniņu kaktā, pie vienas sienas bija pakārta tāfele, pie otras izšūta pirmā rinda no psalma. Plauktos gulēja dažas kārtīgās kaudzītēs saliktas grāmatas, turpat atradās skaitāmie kauliņi un dažādi citi priekšmeti priežu čiekuri, akmeņi un dzīvnieku kauli, droši vien savākti ceļojumos pa apkārtni. Uz krēsla sēdēja jauns vīrietis, kaut ko rakstīdams piezīmju burtnīcā, un turpat stāvēja gadus divpadsmit vecs zēns, kas, pildīdams klases vecākā pienākumu, lasīja pārējiem priekšā tekstu no diezgan apbružātas Bībeles. Līdzko ienācām klasē, zēns apklusa. Piecpadsmit audzēkņi, kas bija sēdējuši trīs rindās un uzmanīgi klausījušies, atkal bijīgi piecēlās kājās un pievērsa mums bālas, nopietnas sejas.

-      Sēdieties, lūdzu! viņa svētība iesaucās. Piedodiet par traucējumu, mister Vīks! Vai tās bija rindas no ījaba grāmatas, ko es nupat dzirdēju, Harij? "Kails es esmu nācis no savas mātes klēpja, un kails es atkal aiziešu…"

-    Jā, ser.

-     Ļoti labi! Teicama izvēle. Viņš norādīja uz skolotāju, kas vienīgais bija palicis sēžam. Tas bija vīrietis mazliet zem trīsdesmit gadiem; viņam bija savāda, itin kā sašķiebta seja un brūni, savēlušies mati, kas bija nevienādi saguluši galvas vienā pusē. Šis ir Roberts Vīkss, Beiljela koledžas absolvents. Misters Vīkss bija uzsācis veiksmīgu karjeru pilsētā, taču nolēma gadu pastrādāt pie mums, lai palīdzētu tiem, kuriem liktenis bijis mazāk labvēlīgs nekā viņam. Vai jūs atceraties zēnu, vārdā Ross, mister Vīks?

-     Ross? Tas ir tas, kurš aizbēga no šejienes.

-    Šis te kungs ir pats misters Šerloks Holmss, slavenais detektīvs. Šis paziņojums izraisīja jaušamu sakustēšanos zēnu vidū: vārds viņiem bija pazīstams. Misters Holmss baidās, ka Ross varētu būt iekļuvis nepatikšanās.

-     Nav nekāds brīnums, norūca misters Vīkss. Viņš nebija viegli audzināms.

-     Vai tu biji viņa draugs, Harij?

-     Nē, ser, uzrunātais zēns atbildēja.

-     Bet šajā telpā noteikti ir kāds, kas draudzējās ar viņu, varbūt biežāk sarunājās ar viņu un tāpēc var palīdzēt mums viņu atrast? Atcerieties, zēni, pēc Rosa aizbēgšanas no šejienes mēs daudz runājām ar jums. Es jautāju, vai jūs zināt, kurp viņš varētu būt aizgājis, bet jūs man neko nevarējāt pateikt. Lūdzami, padomājiet vēlreiz!

-     Es vēlos vienīgi palīdzēt jūsu draugam, sacīja Holmss.

Iestājās neliels klusuma bridis. Tad kāds zēns pēdējā rindā

pacēla roku. Viņš bija gaišmatains, ļoti trausls, un viņam varēja dot apmēram vienpadsmit gadu. Vai jūs esat tas vīrs no grāmatām? viņš jautāja.

-      Tā ir. Un te ir cilvēks, kurš raksta šīs grāmatas. Reti gadījās dzirdēt, ka Holmss mani ar kādu iepazīstinātu šādiem vārdiem, un jāatzīstas, ka man ļoti patika to dzirdēt. Vai jūs tās lasāt?

-    Nē, ser. Tajās ir pārāk daudz garu vārdu. Bet dažreiz misters VIkss tās lasa mums priekšā.

-    Labi, tagad ļausim jums turpināt stundu, Ficsimonss teica un, pamājis mums, devās uz durvju pusi.

Taču zēns no aizmugures rindas vēl nebija beidzis. Rosām ir māsa, ser, viņš teica.

Holmss pagriezās atpakaļ. Londonā?

-     Man tā šķiet. Jā. Ross viņu vienreiz pieminēja. Viņu sauc Sallija. Ross teica, ka viņa strādājot krogā "Naglu Maiss".

Pirmo reizi mūsu tikšanās laikā viņa svētiba Ficsimonss sadusmojās, un uz vaigiem viņam parādijās tumšsarkani laukumi. Tas bija ļoti slikti no tavas puses, Daniel! viņš teica. Kāpēc tu man to nepateici agrāk?

-     Es biju aizmirsis, ser.

-    Ja tu būtu to atcerējies, mēs būtu varējuši viņu atrast un pasargāt no nepatikšanām, kurās viņš varbūt ir iekļuvis!

-     Piedodiet, ser.

-     Nerunāsim vairs par to! Nāciet, mister Holms!

Mēs trijatā aizgājām atpakaļ lidz skolas galvenās ieejas durvīm. Holmss bija samaksājis keba kučierim, lai tas mūs pagaidītu, un es nopriecājos, redzot, ka viņš joprojām ir tepat, jo pašlaik pamatīgi lija.

-     Šī skola dara jums godu, Holmss teica. Var tikai pabrīnīties, cik rātni un disciplinēti izskatās visi šie zēni.

-      Esmu jums ļoti pateicīgs! Ficsimonss atbildēja, nomierinājies un atguvis draudzīgo labvēlību. Mana metode ir ļoti vienkārša, mister Holms. Nūja un burkāns, pavisam burtiskā nozīmē! Kad zēni uzvedas slikti, es viņus peru. Bet, ja viņi cītīgi strādā un ievēro mūsu noteikumus, tad pārliecinās, ka saņems labu ēdienu. Sešu gadu laikā, kopš mēs ar sievu šeit strādājam, divi zēni ir miruši viens no iedzimtas sirdskaites, otrs no tuberkulozes. Bet Ross ir vienīgais, kurš aizbēdzis no šejienes. Kad jūs viņu atradīsiet, un esmu pārliecināts, ka atradīsiet, ceru, ka pārliecināsiet viņu atgriezties. Dzīve šeit nav tik skarba, kā var likties šai nejaukajā laikā. Kad ārā spīd saule un zēni var brīvi skraidīt svaigā gaisā, Čorligrendža ir gluži omulīga vieta.

-     Par to es nešaubos. Vēl pēdējais jautājums, mister Ficsimons. Kas ir tā ēka tur pretī? Vai tā pieder skolai?

-     Jā gan, mister Holms. Kad mēs tikko šeit ieradāmies, tā bija kariešu fabrika, bet mēs to pielāgojām savām vajadzībām un tagad izmantojam publiskiem priekšnesumiem. Vai es sacīju, ka visi skolas zēni spēlē orķestri?

-    Jums pavisam nesen ir bijis sarīkojums.

-     Jā, pirms divām dienām. Jūs noteikti ievērojāt daudzās riteņu sliedes. Es priecātos, ja jūs atbrauktu uz mūsu nākamo pasākumu, mister Holms, un jūs arī, doktor Vatson! Padomājiet, varbūt jūs pat vēlētos kļūt par šīs skolas labdariem? Mēs cenšamies, cik spējam, bet mums nepieciešama arī palīdzība, kur vien tā pieejama.

-     Es noteikti par to padomāšu. Mēs sarokojāmies un atvadījāmies. Mums jābrauc taisnā ceļā uz "Naglu Maisu", Vatson! Holmss teica, līdzko bijām iekāpuši kebā. Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli!

-     Vai jūs tiešām domājat…?

-     Zēns Daniels mums pateica to, ko nebija teicis skolotājiem, bet viņš to darīja tikai tāpēc, ka zināja, kas mēs esam, un cerēja, ka mēs izglābsim viņa draugu. Šī ir viena no retajām reizēm, Vatson, kad es vados no intuīcijas, nevis no saprāta. Un es sev jautāju: kāds iemesls ir manam lielajam satraukumam? Dzeniet zirgus, kučier, un vediet mūs ātrāk uz staciju! Un lūgsimies, kaut mēs nebūtu par vēlu!

SEPTĪTĀ NODAĻA baltā lente

Iespējams, visi notikumi būtu ievirzījušies pavisam citādi, ja Londonā nedarbotos divi krogi ar nosaukumu "Naglu Maiss". Mēs zinājām to, kurš atradās Edžleinā, Šordičas rajona centrā, un, nosprieduši, ka tieši tur visdrīzāk varētu strādāt jauna bārene, nabaga ielu zēna māsa, devāmies taisni turp. Tā bija šaura, nolaista dzertuve ielas stūrī, un šķita, ka sastāvējuša alus un cigarešu dūmu smaka strāvo pat no sienu dēļiem, tomēr kroga saimnieks, kas vērīgi nopētīja mūs no letes otras puses, slaucīdams milzīgās rokas netīrā priekšautā, izturējās itin draudzīgi.

-     Pie mums neviena Sallija nestrādā, viņš teica, kad bijām pateikuši iepazīšanās vārdus. Un nekad nav strādājusi. Kāpēc jūs, kungi, domājat, ka viņa jāmeklē šeit?

-     īstenībā mēs meklējam viņas brāli, zēnu, ko sauc Ross.

Saimnieks papurināja galvu. Arī Rosu es nepazīstu. Vai esat

pārliecināti, ka jums norādīta pareizā vieta? Ir vēl viens "Naglu Maiss", ja nemaldos, Lambetā. Varbūt jums derētu izmēģināt veiksmi tur.

Mēs tūlīt izsteidzāmies uz ielas un drīz divriču ratos traucāmies cauri Londonai, taču bija jau pavēls, un, kad sasniedzām Lambetas rajona zemāko kvartālu, apkārtne tinās tumsā. Otrais "Naglu Maiss" izskatījās omulīgāks par pirmo, taču to nevarēja teikt par saimnieku, kas bija saīdzis, bārdains vīrs ar lauztu, slikti saaugušu degunu un atbilstoši niknu skatienu sejā.

-     Sallija? viņš noprasīja. Kāda Sallija?

-     Mēs zinām tikai viņas vārdu, Holmss atbildēja. Un to, ka viņai ir jaunāks brālis Ross.

-      Sallija Diksona? Vai jūs meklējat to skuķi? Viņai ir brālis. Jūs viņu atradīsiet aiz mājas, bet vispirms pateiksiet man, ko no viņas gribat.

-     Mēs gribam tikai parunāt ar viņu, Holmss atbildēja. Es atkal jutu draugā kvēlojam iekšējo spriedzi, nerimtīgo enerģiju un sparu, kas virzīja un uzlādēja viņu katras izmeklēšanas laikā. Vairāk par jebkuru citu Holms vienmēr nepārprotami juta, kad pret viņu saceļas nevēlami apstākli. Viņš uzlika uz letes dažus naudas gabalus. Te būs atlīdzība par jūsu iztērēto laiku.

-    Tas nav vajadzīgs, saimnieks atrūca, tomēr naudu paņēma. Nu labi! Jūs viņu atradīsiet pagalmā. Bet diezin vai daudz no viņas izdabūsiet. Viņa nav necik runīga meiča. Tikpat labi es varēju nolīgt mēmu kalponi.

Aiz mājas bija pagalms, un slapjās akmens plātnes mirgoja lietū. Tas bija pieblīvēts atkritumiem, gar apkārtējām sienām augstu slējās visāda sastāva kaudzes, un es nevarēju vien nobrīnīties, kā visi šie krāmi te nokļuvuši. Redzēju salauztas klavieres, bērnu šūpuļzirgu, putnu būri, vairākus divriteņus, krēslu un galdu fragmentus… daždažādas mēbeles, bet visas tās bija tikai atlūzas. Vienā malā rēgojās salauzītas kastes, otrā malā bija samesti veci ogļu maisi ar nezināmu saturu. Viscaur mētājās saplēsti stikli, lielas papīru kaudzes, greizi metāla gabali, un visas šīs bagātības vidū rosījās apmēram sešpadsmit gadus veca meitene basām kājām un laika apstākļiem nepiemēroti plānā kleitā, slaucīdama niecīgo brīvo telpu, it kā kopšanai tādos apstākļos vispār būtu kāda nozīme. Es ievēroju, ka viņa ir ļoti līdzīga savam jaunākajam brālim. Viņai bija gaiši mati un zilas acis, un man pat gribējās sacīt, ka viņa ir glīta meitene vai vismaz izskatītos tāda, ja neatrastos tik nožēlojamos apstākļos. Taču nabadzības un grūtās dzīves cietsirdīgais pieskāriens bija dziļi iegūlis viņas vaigu kaulu asajās līnijās, izdilušās rokas atgādināja nūjas, un plaukstas un vaigi bija notriepti netīrumiem. Kad meitene paskatījās uz mums, viņas seja pauda tikai aizdomas un nicinājumu. Sešpadsmit gadu! Kāda ir bijusi viņas dzīve, kas atvedusi viņu šurp?

Mēs stāvējām meitenei pretī, bet viņa turpināja darbu, nelikdamās par mums ne zinis.

-    Mis Diksona? Holmss jautāja. Slota švīkstēdama kustējās turp un atpakaļ, nemainot ierasto ritmu. Sallija?

Viņa apstājās un lēni pacēla galvu, pārlaizdama mums pētošu skatienu. Jā? Es ievēroju, ka meitenes plaukstas bija krampjaini sakļāvušās ap slotaskātu un sagrābušas to gluži kā ieroci.

-     Mēs negribam jūs uztraukt, Holmss teica. Mēs neko ļaunu jums nedarīsim.

-    Ko jūs gribat? Meitenes acis neganti iekvēlojās. Ne es, ne Holmss necentāmies iet viņai tuvāk. Mēs to neuzdrošinājāmies.

-     Mēs gribētu parunāt ar jūsu brāli Rosu.

Viņas rokas saspringa vēl vairāk. Kas jūs esat?

-     Mēs esam viņa draugi.

-    Vai jūs esat no Zīda Nama? Rosa te nav! Viņš nekad te nav bijis, un jūs viņu neatradīsiet!

-     Mēs gribam viņam palīdzēt.

-    Skaidrs, ka jūs tā teiksiet! Bet es jums saku skaidri un gaiši: te viņa nav! Varat abi pazust no šejienes! Man kļūst nelabi, jūs redzot. Ejiet, no kurienes nācāt!

Holmss paskatījās uz mani, un es, gribēdams kaut kā palīdzēt, paspēru soli uz meitenes pusi. Biju cerējis viņu tā nomierināt, taču tā izrādījās smaga kļūda. Vēl tagad nesaprotu, kas īsti notika. Redzēju, ka slota nokrita zemē, un dzirdēju Holmsu klusi iekliedzamies. Tad meitene izdarīja gaisā itin kā asu cirtienu, un nākamajā brīdi es sajutu krūtīs svelošu dzēlienu. Es sagrīļojos un piespiedu plaukstu pie sāpīgās vietas. Paskatīdamies lejup, redzēju starp pirkstiem sūcamies asins strūkliņu. Tobrīd jutos gluži apstulbis un uzreiz neaptvēru, ka esmu saņēmis dūrienu ar nazi vai stikla lausku. Meitene brīdi stāvēja man pretī, izslējusies kā saniknots zvērs, un nepavisam neatgādināja nepieaugušu bērnu viņas acis liesmoja un lūpas bija savilktas draudīgā vaibstā. Holmss pieskrēja man blakus. Mans mīļais Vatson! viņš iesaucās. Tad mums aiz muguras atskanēja švīkstoša kustība.

-     Kas te notiek? Pagalmā bija iznācis kroga saimnieks. Meitene izdvesa dobju vaidu, tad pagriezās un pa šauru vārtu velvi izskrēja ārā uz ielas.

Mans ievainojums sāpēja, tomēr es jau tobrīd sapratu, ka tas nav nopietns. Biezais mētelis un žakete zem tā bija pasargājuši mani no ļaunākā, ko dūriens varēja nodarīt, un vēlāk vakarā es apkopu un dezinficēju itin niecīgu brūci. Tagad, domājot par notikušo, es atceros citu notikumu desmit gadus vēlāk, kad guvu ievainojumu, būdams kopā ar Šerloku Holmsu, un, lai cik dīvaini tas izklausītos, jutos gandrīz vai pateicīgs abiem saviem uzbrucējiem, jo tie gluži negribot pierādīja, ka vismaz mana fiziskā veselība un spēks dižajam cilvēkam kaut ko nozīmē un viņš nav tik salti noskaņots pret mani, kā brīžiem likās.

-     Vatson?

-     Viss kārtībā, Holms. Tīrā skramba.

-      Kas te notika? saimnieks nodārdināja vēlreiz. Viņš pievērsa ciešu skatienu manām asiņainajām rokām. Ko jūs viņai nodarījāt?

-     Drīzāk jūs varētu jautāt, ko viņa nodarīja man, es izdvesu, kaut gan pat šajā satriecošajā brīdī es nespēju just nekādu naidu pret nabaga jauno, izvārgušo būtni, kas bija man uzbrukusi baiļu un neizpratnes dēļ, bet īstenībā nebija gribējusi nodarīt man neko ļaunu.

-     Meitene pārbijās, Holmss teica. Vai jūs patiešām neesat nopietni cietis, Vatson? Nāciet iekšā! Jums jāapsēžas.

-    Nē, Holms. Varu jums droši sacīt, ka nav tik traki, kā izskatās.

-     Nu, paldies Dievam! Mums tūlīt jāizsauc divriči. Saimniek, mēs atnācām šurp tāpēc, ka meklējām viņas brāli. Viņš ir apmēram trīspadsmit gadus vecs zēns, tikpat gaišmatains kā viņa, bet augumā mazāks un labāk paēdis.

-     Vai jūs runājat par Rosu?

-     Tātad jūs viņu pazīstat?

-      Es tak jau teicu! Tas puika strādāja tepat kopā ar Salliju. Jums vajadzēja vispirms taujāt pēc viņa.

-     Vai pašlaik viņš ir šeit?

-     Nē. Viņš te ieradās pirms vairākām dienām, meklēdams pajumti. Es teicu, ka viņš var apmesties pie māsas, ja palīdzēs virtuves darbos. Sallijai ir istabiņa zem kāpnēm, un puika apmetās turpat. Bet no viņa bija vairāk kreņķu nekā labuma, un, kad vajadzēja, viņš nekad nebija atrodams. Nezinu, ko viņš perināja savā prātā, bet kaut kas nelāgs tur bija, varat man ticēt. Viņš aizskrēja projām neilgi pirms jūsu ierašanās.

-     Vai jums ir kāda nojauta, kurp viņš varēja doties?

-     Nē. Varbūt to jums varēja pateikt tas skuķis. Bet tagad arī viņa ir projām.

-     Tagad man jāparūpējas par draugu. Bet, ja kāds no viņiem atgriežas, lūdzu, steidzami aizsūtiet ziņu uz Beikerstrītu 221b! Te jums vēl maksa par pūlēm. Ejam, Vatson! Balstieties pret mani! Man šķiet, es dzirdu, ka tuvojas kebs…

Tā nu dienas piedzīvojumi bija galā, un mēs atkal sēdējām līdzās pie kamīna; es stiprinājos ar brendiju un sodu, un Holmss pikti smēķēja pīpi. Brīdi es kavējos domās pie apstākļiem, kas mūs noveduši šādā situācijā, jo man šķita, ka mēs esam aizmaldījusies tālu projām no sākotnēji meklējamā cilvēka: no vīrieša žokejcepurē vai, pareizāk, cilvēka, kurš viņu nogalinājis. Vai tieši viņu Ross bija redzējis ārā pie misis Oldmoras privātviesnīcas, un, ja tā, kā zēns viņu varēja pazīt? Kaut kāda iemesla dēļ šī nejaušā tikšanās bija likusi viņam domāt, ka te ir iespēja tikt pie naudas, un kopš tā brīža viņš bija pazudis. Acīmredzot kaut ko no saviem nodomiem viņš bija uzticējis māsai, jo viņa bija acīmredzami nobijusies brāļa dēļ. Viņa bija izturējusies gluži tā, ir kā būtu mūs gaidījusi. Kāpēc gan citādi lai viņa nēsātu klāt ieroci? Turklāt vēl vārdi, ko viņa teica: "Vai jūs esat no Zīda Nama?" Pēc mūsu atgriešanās Holmss bija pārmeklējis visu alfabētisko katalogu un enciklopēdijas, ko glabāja savos plauktos, taču mēs netikām skaidrībā, ko viņa ar to domājusi. Mēs ar Holmsu nepārrunājām notikušo. Es jutos saguris un redzēju, ka Holmss ir aizņemts pats ar savām domām. Mums atlika gaidīt, kādus jaunumus atnesīs nākamā diena.

Nākamā diena atveda policistu, kas klauvēja pie mūsu durvīm tūlīt pēc brokastīm.

-     Inspektors Lestreids sūta jums sveicienu, ser. Viņš ir pie Sautverkas tilta un būtu ļoti pateicīgs, ja jūs varētu viņam piebiedroties.

-     Kādā sakarā, kārtībniek?

-     Notikusi slepkavība, ser. Turklāt ļoti nejauka.

Mēs tūlīt uzvilkām mēteļus un nevilcinoties devāmies ceļā. Kebs mūs pārveda pāri upei pa Sautverkas tiltu zem trim lielajām čuguna arkām, kas savienoja krastus no Čīpsaidas. Lestreids mūs gaidīja dienvidu krastā kopā ar grupu policistu, kas bija sastājušies ap kaut ko bezveidīgu, pa gabalu līdzīgu vecu lupatu kaudzei. Šorīt spīdēja saule, tomēr gaiss bija ledaini auksts, un Temzas ūdeņi vienmuļā, nežēlīgā ritmā trieca pelēkos viļņus pret krastu. Mēs nokāpām lejā pa pelēka metāla kāpnēm, kas spirālveidā stiepās līdz ceļam, un devāmies tālāk pa dubļaino, oļiem klāto piekrasti. Pašlaik bija bēgums, un upe izskatījās sarāvusies, itin kā šausmās bēgdama no notikuma vietas. Gabalu tālāk stiepās tvaikoņu piestātnes vieta, kurā gaidīja vairāki pasažieri, dauzīdami kājas un pūzdami gaisā baltus dvašas mutuļus. Viņi šķita pilnīgi nošķirti no skata, kas pavērās mūsu priekšā. Viņi piederēja dzīvei. Šeit valdīja nāve.

-    Vai šis ir zēns, kuru jūs meklējāt? Lestreids jautāja. Tas pats zēns no viesnīcas?

Holmss pamāja ar galvu. Varbūt viņš nebija drošs, ka spēs pateikt to balsī.

Zēns bija brutāli piekauts. Viņam bija salauztas ribas, rokas, kājas un visi roku pirksti. Skatīdamies uz šiem baisajiem ievainojumiem, es tūlīt sapratu, ka sitieni ir izdarīti metodiski, pa vienam, tātad Rosa nāve bijusi ilgs un mokošs sāpju ceļš. Visbeidzot viņam bija tik mežonīgi pārgriezta rīkle, ka galva gandrīz atdalījusies no kakla. Gan kopā ar Holmsu, gan savās armijas ķirurga gaitās, biju redzējis daudz mirušu cilvēku, taču tik baismīgu skatu man nebija gadījies sastapt, un es nekādi nespēju aptvert, kurš cilvēcisks radījums ir spējīgs kaut ko tādu nodarīt trīspadsmit gadus vecam zēnam.

-    Nejauks gadījums, Lestreids teica. Ko jūs varat pastāstīt par viņu, Holms? Vai jūs viņu nodarbinājāt?

-    Viņu sauca Ross Diksons, Holmss atbildēja. Es par viņu zinu ļoti maz, inspektor. Jūs varat painteresēties Čorligrendžas zēnu skolā Hamvortā, bet iespējams, ka arī viņi neko daudz nevarēs pateikt. Viņš ir bārenis, bet viņam ir māsa, kas vēl nesen strādāja krogā "Naglu Maiss" Lambetas rajonā. Varbūt jūs viņu tur atradīsiet arī tagad. Vai esat sīkāk apskatījuši līķi?

-    Jā, esam. Kabatas viņam ir tukšas. Bet ir kaut kas savāds, ko jums derētu redzēt, tikai Dievs vien zina, ko tas nozīmē! Varu godīgi pateikt, ka tas man sašķebināja dūšu.

Lestreids pamāja, un viens no policistiem notupies satvēra mazo, salauzto roku. Krekla piedurkne atslīdēja atpakaļ un atsedza skatienam baltu lenti, kas bija sasieta mezglā ap zēna plaukstas locītavu. Audums ir jauns, Lestreids teica. No izskata var spriest, ka tas ir labas kvalitātes zīds. Un ieskatieties, to nav notraipījušas ne asinis, ne Temzas dubļi. Tāpēc es spriežu, ka lente tika apsieta tad, kad zēns jau bija nogalināts un tā ir kaut kāda zīme.

-     Zīda Nams! es iesaucos.

-     Kas tas ir?

-      Vai jūs tādu zināt, Lestreid? Holmss jautāja. Vai tas jums kaut ko izsaka?

-     Nē. Zīda Nams? Vai tā ir kāda fabrika? Nekad neesmu par to dzirdējis.

-     Bet es esmu. Holmss stingi lūkojās tālumā, un viņa acīs bija jaušamas šausmas un pašpārmetumi. Baltā lente, Vatson! Es to esmu redzējis jau agrāk! Viņš atkal pievērsās Lestreidam. Paldies, ka atsaucāt mani šurp un darījāt man zināmu šo notikumu!

-     Es cerēju, ka varbūt jūs spēsiet tajā viest kādu skaidrību. Galu galā nav izslēgts, ka tā ir jūsu vaina.

-     Vaina? Holmss apsviedās apkārt, it kā viņam kaut kas būtu iedzēlis.

-     Es jūs brīdināju par saistīšanos ar šiem ielas bērniem. Jūs nodarbinājāt šo zēnu. Jūs aizsūtījāt viņu pa pēdām bīstamam noziedzniekam. Jā, protams, viņam varēja rasties pašam savas idejas, kas viņu noveda postā. Bet rezultāts tik un tā ir tāds, kādu mēs redzam.

Nezinu sacīt, vai Lestreids tīši centās mest Holmsam izaicinājumu, taču viņa vārdi neapšaubāmi atstāja spēcīgu iespaidu uz manu draugu, un atceļā uz Beikerstrītu šis iespaids bija ļoti jūtams. Holmss bija ieslīdzis divriču sēdekļa kaktā un lielāko ceļa daļu klusēja un vairījās no mana skatiena. Viņa āda šķita itin kā nostiepusies pār vaigu kauliem, un viņš izskatījās vēl kalsnāks nekā parasti, it kā būtu pārcietis nopietnu slimību. Es nemēģināju uzsākt sarunu. Zināju, ka viņam nav vajadzīgs mans mierinājums. Es tikai gaidīju un vēroju, kā viņa izcilās prāta spējas pielāgojās šī notikuma baisajam pavērsienam.

-      Varbūt Lestreidam bija taisnība, Holmss beidzot teica. Nevar noliegt, ka esmu izmantojis savu Beikerstrītas Neregulāro armiju bez pietiekamas apdomības un piesardzības. Mani uzjautrināja, kā viņi stājās ierindā, un es ar prieku maksāju viņiem pa šiliņam vai diviem, taču es nekad neesmu viņus tīši pakļāvis briesmām, Vatson. Jūs to zināt. Un tomēr mani apsūdz diletantismā, un man jāatzīst sevi par vainīgu. Viginss, Ross un visi pārējie man neko nenozīmēja, tāpat kā viņi neko nenozīmē sabiedrībai, kas pametusi viņus uz ielas, un man ne bridi neienāca prātā, ka manai rīcībai var būt tik šausminošas sekas. Nepārtrauciet mani! Vai es būtu ļāvis jaunam zēnam stāvēt vienam tumsā pie viesnīcas, ja tas būtu mans dēls? Un no visa notikušā izriet neizbēgama loģika. Zēns redzēja slepkavu ieejam viesnīcā. Mēs abi redzējām, kādu iespaidu tas atstāja uz viņu. Un tomēr viņš nosprieda, ka var šo stāvokli izmantot savā labā. Viņš to mēģināja un gāja bojā. Par to man jāuzņemas zināma atbildība.

Un tomēr! Un tomēr! Kā šajā mīklā iekļaujas Zīda Nams, un ko lai mēs domājam par zīda lenti ap zēna roku? Tas ir būtiskākais jautājums, un man atkal jāuzņemas vaina. Es saņēmu brīdinājumu! Tāda ir patiesība. Teikšu jums godīgi, Vatson, man reizēm sev jājautā, vai nevajadzētu atstāt šo profesiju un meklēt laimi citur. Es labprāt vēl uzrakstītu dažas monogrāfijas. Man vienmēr ir gribējies kopt bites. Visādā ziņā pēc tā, ko līdz šim esmu panācis šīs lietas izmeklēšanā, man nav tiesību saukt sevi par detektīvu. Bērns ir miris. Jūs redzējāt, ko tie bija ar viņu izdarījuši. Kā lai es ar to dzīvoju tālāk?

-     Mans mīļais draugs…

-     Nesakiet neko. Man jums kaut kas jāparāda. Es saņēmu brīdinājumu! Es būtu varējis to novērst…

Mēs bijām atgriezušies mājās. Holmss iesteidzās pa durvīm un, lēkdams pāri vairākiem pakāpieniem, uzskrēja augšstāvā. Es viņam sekoju lēnākā solī: kaut gan nebiju neko teicis, mans iepriekšējā dienā iegūtais ievainojums sāpēja vairāk nekā dūriena brīdī. Kad iegāju dzīvojamā istabā, redzēju, ka Holmss paķer no galda aploksni. Tā bija viena no mana drauga daudzajām īpatnībām: kaut gan viņa tuvākā apkārtne allaž bija ļoti piemētāta un haotiska un vēstules un dokumenti sakrauti, kur pagadās, viņš vienā mirklī spēja atrast meklēto. Te tā ir! -

Holmss paziņoja. Aploksne mums neko neizsaka. Uz tās ir mans vārds, bet nav adreses. To man nodeva tieši rokās. Lai kas būtu sūtītājs, viņš nav centies pārvērst savu rokrakstu, un es to noteikti pazītu, ja redzētu vēlreiz. Vai redzat šo grieķiski izlocīto e burtu vārdā Šerloks? Tik neparasts augšdaļas izliekums man viegli neizies no prāta.

-     Un kas ir aploksnē? es jautāju.

-      Paskatieties pats! Holmss atbildēja un pasniedza man aploksni.

Es to atvēru un nespēju noslēpt drebuļus, jo izņēmu no tās nelielu baltas zīda lentes gabalu. Ko tas nozīmē, Holms?

-     Kad saņēmu šo sūtījumu, es sev jautāju to pašu. Tagad, atskatoties atpakaļ, nojaušu, ka tas bijis brīdinājums.

-     Kad jums to atsūtīja?

-    Pirms septiņām nedēļām. Tolaik es palīdzēju risināt dīvainu lietu, kurā bija iesaistīts lombarda saimnieks misters Džabezs Vilsons. Viņš saņēma uzaicinājumu iestāties…

-     … Rudo apvienībā! es pārtraucu, jo labi atcerējos šo gadījumu: veiksme bija man ļāvusi piedalīties tajā līdz pat atrisinājumam.

-      Pilnīgi pareizi. Tā patiešām bija "problēma trim pīpēm", un, kad pienāca šī aploksne, manas domas kavējās citur. Es pārbaudīju tās saturu un centos izprast tā nozīmi, bet, tā kā biju aizņemts ar citiem prātojumiem, noliku to malā un aizmirsu. Tagad, kā redzat, vecais rēgs ir atgriezies pie manis.

-     Bet kas jums to varēja sūtīt? Un ar kādu nolūku?

-     Man nav ne jausmas, bet šī nonāvētā zēna dēļ esmu cieši apņēmies to izpētīt. Holmss pastiepās un paņēma zīda strēmeli no manas rokas. Laizdams to caur saviem kalsnajiem pirkstiem, viņš turēja to priekšā un pētīja tā, kā būtu varējis pētīt indīgu čūsku. Ja šī lente man ir atsūtīta kā izaicinājums, es to pieņemu! Holmss pavēstīja. Sažņaudzis balto auduma gabalu dūrē, viņš izdarīja asu sitienu gaisā. Un varat man ticēt, Vatson, es likšu viņiem nožēlot dienu, kad viņi man to atsūtīja!

ASTOTĀ NODAĻA krauklis un divas atslēgas

Sallija nebija atgriezusies savā darbavietā ne tovakar, ne nākamajā rītā. Par to nebija jābrīnās, ja ņem vērā, ka viņa bija man uzbrukusi un noteikti baidījās par sekām. Turklāt avīzēs tagad bija parādījusies ziņa par viņas brāļa nāvi, un, kaut gan zēna vārds nebija minēts, meitene, iespējams, zināja, ka tieši viņš ir zem Sautverkas tilta atrastais puika, jo tolaik valodas ceļoja ātri, it sevišķi trūcīgākajās pilsētas daļās. Sliktas ziņas izplatījās kā dūmi no ugunskura, iespiežoties ikvienā ļaužu pilnā istabā, ikvienā nolaistā pagrabtelpā, klusi un neatlaidīgi atstājot visur savas kvēpainās pēdas. "Naglu Maisa" saimnieks zināja, ka Ross ir miris, jo pie viņa jau bija ieradies Lestreids, un mūsu parādīšanās viņu iepriecināja vēl mazāk nekā iepriekšējā reizē.

-     Vai jūs vēl neesat sagādājuši pietiekami daudz kreņķu? viņš noprasīja. Varbūt tas skuķis nebija nekas sevišķs, bet savu darbu viņa darīja labi, un es negribēju viņu pazaudēt. Un veikalam nepavisam nenāk par labu, ja apkārt vazājas likuma sargi! Kaut jūs nekad te nebūtu bāzuši degunu!

-     Ne jau mēs atnesām šurp nepatikšanas, mister Hardkāsl, Holmss atbildēja, jo bija izlasījis virs durvīm īpašnieka vārdu: Efraims Hardkāsls. Nepatikšanas jau bija šeit, un mēs tām tikai sekojām. Šķiet, jūs bijāt pēdējais cilvēks, kurš redzēja Rosu dzīvu. Vai viņš pirms promiešanas jums kaut ko sacīja?

-     Kāpēc lai viņš runātu ar mani vai es ar viņu?

-     Bet jūs teicāt, ka viņš esot kaut ko perinājis savā prātā.

-     Par to man nekas nav zināms.

-     Viņš tika nomocīts līdz nāvei, mister Hardkāsl, visi viņa kauli bija salauzti pa vienam pēc kārtas. Es esmu zvērējis, ka atradīšu viņa slepkavu un nodošu to tiesai. Man ir grūti to izdarīt, ja jūs atsakāties palīdzēt.

Kroga saimnieks lēni pamāja ar galvu, un, kad viņš ierunājās atkal, balss skanēja mazliet pielaidīgāk. Nu labi. Tas puika te ieradās pirms trim dienām un stāstīja, ka saķildojies ar kaimiņiem, tāpēc meklējot vietu, kur pārgulēt, līdz iekārtošoties citur. Sallija lūdza man atļauju, un es piekritu. Kāpēc ne? Jūs paši redzējāt, kāds mums pagalms. Pilns ar atkritumiem, kas jāaizvāc, un es cerēju, ka puika palīdzēs. Pirmajā dienā viņš šo to tiešām padarīja, bet pēcpusdienā nozuda, un, kad atgriezās, varēja redzēt, ka šis par kaut ko ir ļoti apmierināts.

-     Vai viņa māsa zināja, ko Ross dara?

-     Varbūt zināja, bet man neko nestāstīja.

-     Lūdzami turpiniet!

-      Nekā daudz man vairs nav, ko piebilst, mister Holms. Pēc tam es viņu redzēju vēl tikai vienu reizi, un tas bija neilgi pirms jūsu ierašanās. Viņš ienāca bārā, kad es stiepu augšā mucas, un jautāja man, cik pulkstenis. Tas tikai liecina, cik viņš bija neskolots, jo tas ir skaidri izlasāms virs baznīcas otrā ceļa pusē.

-     Tas nozīmē, ka viņš gāja uz noteiktā laikā paredzētu satikšanos.

-     Laikam tā varētu būt.

-    Tā noteikti bija. Kāda vajadzība tādam zēnam kā Ross būtu pēc pulksteņa, ja viņš nebūtu aicināts ierasties noteiktā vietā un noteiktā laikā? Jūs teicāt, ka viņš te, pie māsas, pārlaidis trīs naktis.

-    Jā, viņas istabā.

-     Es gribētu to redzēt.

-     Policija to jau apskatīja. Pārmeklēja un neko neatrada.

-    Es neesmu policija. Holmss nolika uz bāra letes vairākus šiliņus. Tas jums būs par neērtībām.

-     Labi jau, labi. Bet naudu es šoreiz neņemšu. Jūs dzenat pēdas briesmonim, un būs diezgan, ja jūs viņu noķersiet un gādāsiet, lai viņš neko tādu vairs nevar izdarīt!

Kroga saimnieks aizveda mūs gar mājas aizmuguri un tālāk pa šauru gaiteni starp viesu zāli un virtuvi. Kāpņu posms stiepās lejup uz pagrabiem, un, aizdedzis sveci, saimnieks ieveda mūs mazā bēdīga izskata istabiņā zem kāpnēm, bez logiem un ar kailu koka grīdu. Tātad šeit Sallija, nogurusi pēc garas darba dienas, likās gulēt uz grīdas matrača ar vienu vienīgu segu. Šīs primitīvās guļvietas vidū mētājās divi priekšmeti. Viens bija nazis, otrs lelle, ko viņa acīmredzot bija izvilkusi no kādas atkritumu kaudzes. Skatīdamies uz tās salauztajām rokām un kājām un bālo, nedzīvo seju, es nespēju atvairīt domas par Sallijas brāli, kas bija tikpat nesaudzīgi izmests no dzīves. Kaktā stāvēja viens krēsls un mazs galdiņš ar sveci. Policijai noteikti nevajadzēja daudz laika, lai pārmeklētu šo vietu, jo Sallijai nebija nekādu mantu, ja neņem vērā šo nazi un lelli, nekā tāda, ko viņa varētu saukt par savu. Viņai piederēja vienīgi savs vārds.

Holmss ar skatienu pārlūkoja istabu. Kāpēc nazis? viņš nomurmināja.

-     Lai aizsargātos, es izteicu minējumu.

-    Ierocis, ko viņa lietoja, lai aizsargātos, viņai bija klāt, un jūs par to pārliecinājāties labāk nekā jebkurš cits. To viņa noteikti paņēma līdzi. Šis nazis ir pavisam truls.

-     Un nozagts no virtuves! Hardkāsls norūca.

-    Man interesanta šķiet svece. To Holmss teica par neaizdedzināto sveci, kas stāvēja uz galda. Viņš to paņēma, tad pietupās un sāka pētīt grīdu. Tikai pēc brīža es sapratu, ka viņš virzās līdzi sacietējušu vaska pilienu takai, kas cilvēka acij gandrīz nebija saskatāma. Holmss to, protams, bija pamanījis tūlīt, la stiepās līdz kaktam vistālāk no guļvietas. Viņa to aiznesusi līdz pat šim kaktam… un kāda iemesla dēļ? Ja vien… Padodiet nazi, Vatson! Es darīju, kā teikts, un viņš iebīdīja asmeni spraugā starp koka grīdas dēļiem. Viens dēlis bija vaļīgs, un Holmss ar nazi pacēla to augšup, pabāza zem tā roku un izvilka savīstītu mutautu. Esiet tik laipns, mister Hardkāsl…

Kroga saimnieks panācās tuvāk ar savu aizdedzināto sveci rokā. Holmss atlocīja mutautu, un zibošās liesmas gaismā mēs redzējām, ka tajā ir vairākas monētas divi fārtingi, divi florīni, krona, zelta sovrins un pieci šiliņi. Diviem pamestiem bērniem tā bija vesela bagātība, bet kuram no abiem tā varēja piederēt?

-     Tā ir Rosa nauda, Holmss teica, gluži kā lasīdams manas domas. Es pats viņam iedevu šo sovrinu.

Holmss pacēla monētu tuvāk gaismai. Tas pats datums. Bet ieskatieties arī attēlā! Svētais Džordžs jāj uz zirga, bet pār kāju viņam stiepjas švīka. Es to ievēroju, kad iedevu zēnam. Tā ir daļa no ginejas, ko Ross nopelnīja par darbu Neregulārajā armijā. Bet pārējais?

-     To viņš dabūja no sava tēvoča, norūca Hardkāsls. Holms pagriezās pret viņu. Kad Ross atnāca šurp un gribēja naktsmājas, viņš teica, ka varot samaksāt par istabu. Es pasmējos, bet viņš apgalvoja, ka tēvocis viņam iedevis naudu. Es neticēju un teicu, lai labāk pastrādā pagalmā. Būtu es zinājis, ka viņam ir tādi krājumi, būtu piedāvājis pieklājīgu istabu augšstāvā.

-     Kaut kas sāk skaidroties. Viss saskan. Zēns nolemj izmantot informāciju, ko ieguvis, vērojot misis Oldmoras viesnīcu. Viņš tūlīt dodas, kurp vajadzīgs, pasaka, kas un kā, un uzstāda prasības. Viņu uzaicina uz tikšanos… noteiktā laikā un noteiktā vietā. Tur viņu nogalina. Bet viņš vismaz ievēro zināmu drošību un atstāj visu savu bagātību māsai. Viņa to paslēpj zem grīdas dēļa. Cik nelāgi viņa tagad jūtas, zinot, ka nav varējusi to paņemt, jo mēs abi viņu aizbaidījām projām, Vatson! Vēl pēdējais jautājums, mister Hardkāsl, un tad mēs iesim savu ceļu. Vai Sallija jums kādreiz ir pieminējusi Zīda Namu?

-    Zīda Namu? Nē, mister Holms. Nekad tādu neesmu dzirdējis. Ko lai es iesāku ar šo naudu?

-     Paturiet to pie sevis! Meitene ir zaudējusi brāli. Viņa ir zaudējusi visu. Varbūt kādu dienu viņa atnāks šurp meklēt palīdzību, un tad jūs varēsiet iedod viņai vismaz šo.

No "Naglu Maisa" mēs gar Temzas likumu devāmies atpakaļ uz Bermondsiju. Es apvaicājos, vai Holmss grib vēlreiz apmeklēt viesnīcu. Nē, Vatson, uz viesnīcu es neiešu, viņš atbildēja, bet gribu papētīt tās apkārtni. Mums jāatrod vieta, no kurienes Ross ieguva naudu. Tai var būt tiešākais sakars ar viņa nogalināšanu.

-     Naudu viņš dabūja no tēvoča, es teicu. Bet, ja viņa vecāki ir miruši, kā mēs atradīsim citus radiniekus?

Holmss iesmējās. Jūs mani pārsteidzat, Vatson! Vai jūs tiešām tik slikti zināt valodu, ko lieto vismaz puse londoniešu? Katru nedēļu tūkstošiem strādnieku un ceļojošo darba meklētāju dodas pie saviem tēvočiem, un tie ir lombardu īpašnieki. Tieši pie tāda tēvoča Ross dabūja savu nelaimīgo naudu. Vienīgais jautājums: ko viņš pārdeva, lai saņemtu šos florīnus un šiliņus?

-     Un kurā vietā viņš to pārdeva? es piebildu. Šajā Londonas rajonā vien noteikti ir simtiem lombardu.

-     Tā tas neapšaubāmi ir. Taču jūs atcerēsieties, ka Viginss sekoja mūsu nezināmajam uzbrucējam no kāda lombarda Bridžleinā līdz viesnīcai un izteicās, ka Ross esot bieži tur apgrozījies. Varbūt tieši tur jāmeklē viņa "tēvocis".

Lombards bija visīstākais lauztu solījumu un zaudētu cerību iemiesojums. Tā netīrajos skatlogos bija redzami ikvienas šķiras, ikvienas profesijas, ikviena sabiedrības slāņa atspulgi, atlūzas no neskaitāmām dzīvēm, ieslodzītas aiz stikla kā kolekcionāru tauriņi. Virs galvas sarūsējušās ķēdēs karājās koka izkārtne ar trim sarkanām bumbām uz zila fona, smaga un nekustīga par spīti vējam, itin kā apliecinādama, ka šajā vietā viss paliek nemainīgs un tie, kuri te atstājuši savas mantas, nekad tās vairs neredzēs.

"Tūlītēja samaksa par sudraba galda piederumiem, dārglietām, apģērbu un jebkādiem citiem vērtīgiem priekšmetiem", vēstīja paziņojums zem izkārtnes, un tas acīmredzot atbilda patiesībai, jo diez vai pat Aladins laupītāju alā uzgāja tādu dārgumu krātuvi. Granāta brošas, sudraba pulksteņi, porcelāna tases un vāzes, rakstāmspalvu turekli, tējkarotes, grāmatas cīnījās par savu vietu plauktos ar pilnīgi atšķirīgiem priekšmetiem, piemēram, uzvelkamiem zaldātiņiem un izbāztu sīli. Skatloga malās sakārti šūpojās visdažādākie auduma gabali no maziem mutautiņiem līdz galdautiem un koši izšūtiem gultas pārklājiem. Vesela šaha figūru armija sargāja plašu gredzenu un aproču klājienu uz zaļa audekla. Kurš strādnieks bija upurējis savus kaltus un zāģus par labu alum un desiņām nedēļas nogalē? Kurai meitenītei bija vajadzējis atteikties no savas svētdienas kleitas, lai vecāki varētu likt galdā ēdienu? Skatlogs bija ne tikai cilvēku lejupslīdes atklāsme. Tas bija svētku triumfs. Un varbūt tieši šurp bija nācis Ross.

Es biju redzējis lombardus Vestendā un zināju, ka tiem parasti ir sānu durvis, pa kurām apmeklētājs var ieiet, neviena nemanīts, taču šeit nekā tāda nebija: cilvēki, kas mājoja Bridžleinas apkārtnē, par tādiem smalkumiem neraizējās. Lombardam bija vienas galvenās durvis, un tās stāvēja vaļā. Es iegāju līdzi Holmsam krēslainā iekštelpā, kurā uz soliņa sēdēja tikai viens vīrietis, kas vienā rokā turēja grāmatu, bet otra gulēja uz letes, un tās pirksti lēni liecās kopā, it kā viņš turētu saujā kādu neredzamu priekšmetu. Viņš bija slaiks, gadus piecdesmit vecs vīrietis ar trauslu miesas būvi un kalsnu seju, mugurā viņam bija veste, un ap pleciem apmesta šalle. Viņa uzvedībā jautās savdabīga rūpība un precizitāte, kas mani vedināja salīdzināt viņu ar pulksteņmeistaru.

Kā varu jums pakalpot, kungi? viņš jautāja, gandrīz neatraudams acis no lappuses. Tomēr viņš bija paguvis mūs nopētīt jau ienākšanas brīdī, jo turpināja šādiem vārdiem: Man izskatās, ka jūs esat ieradušies oficiālās darīšanās. Vai esat no policijas? Ja tā, tad es nevaru jums palīdzēt. Par saviem klientiem es neko nezinu. Mans princips ir nekad neuzdot jautājumus. Ja jums ir kaut kas, ko gribat man atstāt, es piedāvāšu godīgu cenu. Ja ne, varu tikai novēlēt visu labu.

-     Mani sauc Šerloks Holmss.

-     Detektīvs? Es jūtos pagodināts. Un kas jūs atvedis šurp, mister Holms? Varbūt tam ir sakars ar zelta kaklarotu, glītu lietiņu, kurā iestrādāti safīri? Es par to samaksāju piecas mārciņas, un policija to aiznesa projām, tāpēc neko neesmu ieguvis. Atdevu piecas mārciņas un varēju dabūt atpakaļ divtik, ja man to nebūtu atņēmuši. Bet tā nu tas ir. Mēs visi ejam pretī iznīcībai, tikai daži ir tikuši tālāk nekā citi.

Es zināju, ka vismaz vienā ziņā viņš melo. Lai kāda būtu misis Kārstērzas kaklarotas vērtība, viņš Rosām par to varēja būt samaksājis tikai dažus pensus. Varbūt no šejienes bija nākuši mūsu atrastie fartingi.

-    Kaklarota mūs neinteresē, Holmss atbildēja, un cilvēks, kurš to atnesa, arī ne.

-     Labi vien ir, jo amerikānis, kurš to atnesa, ir pagalam; vismaz tā man sacīja policija.

-     Mūs interesē cits jūsu klients. Zēns, kuru sauc Ross.

-     Dzirdēju, ka arī Ross esot atstājis šo bēdu ieleju. Neveiksmīga likme, ja tik īsā laikā jāzaudē divi putniņi, vai tā nav?

-    Jūs nesen samaksājāt Rosām naudu.

-     Kas jums to teica?

-     Vai jūs to noliedzat?

-     Ne noliedzu, ne apstiprinu. Varu sacīt tikai to, ka esmu aizņemts un priecātos, ja jūs ietu projām.

-     Kā jūs sauc?

-     Rasels Džonsons.

-    Labi, mister Džonson. Es jums izteikšu priekšlikumu. Lai ko Ross būtu atnesis, es to nopirkšu un jums labi samaksāšu, bet tikai ar tādu noteikumu, ka jūs būsiet godīgs pret mani. Es par jums zinu daudz, mister Džonson, un, ja mēģināsiet man melot, es to zināšu un atgriezīšos kopā ar policiju, kas man palīdzēs dabūt vajadzīgo lietu, bet tad jūs neiegūsiet nekādu peļņu.

Džonsons pasmaidīja, bet man šķita, ka viņa sejā jaušama tāda kā nomāktība. Jūs par mani nezināt neko, mister Holms.

-    Nē? Varu pateikt, ka jūs esat uzaudzis pārtikušā ģimenē un guvis labu izglītību. Jūs varējāt kļūt par veiksmīgu pianistu, un savulaik jums patiešām bija tāds mērķis. Jūsu lejupslīdi izraisīja kāda atkarība visticamāk azartspēles, iespējams, aizraušanās ar kauliņu spēli. Pirms neilga laika šajā pašā gadā jūs bijāt apcietināts par zagtu preču pieņemšanu, un sargi jūs uzskatīja par apgrūtinošu cietumnieku. Jūs pavadījāt ieslodzījumā vismaz trīs mēnešus, bet oktobrī jūs atbrīvoja, un kopš tā laika esat rosīgi nodarbojies ar veikala lietām.

Džonsons pirmo reizi pievērsa Holmsam patiesu uzmanību.

-     Kas jums visu to pastāstīja?

-     Man nekas nebija jāstāsta, mister Džonson. Tas viss ir redzams kā uz delnas. Un tagad es atļaušos jautāt vēlreiz: ko Ross jums atnesa?

Džonsons brīdi domāja, tad lēni pamāja ar galvu. Ar to puiku Rosu es iepazinos pirms diviem mēnešiem, viņš teica.

-     Viņš bija nesen ieradies Londonā un dzīvoja Kingskrosā, un šurp viņu atveda daži citi ielas zēni. Daudz es par viņu neatceros, tikai to, ka viņš izskatījās labāk paēdis un apģērbts nekā pārējie, un vēl to, ka viņš atnesa šurp kungu kabatas pulksteni, skaidrs, ka zagtu. Pēc tam viņš atnāca vēl pāris reižu, bet neko tik vērtīgu vairs neatnesa. Lombarda saimnieks piegāja pie kāda skapīša, pameklēja tajā un izvilka ķēdītē pakārtu pulksteni zelta ietvarā. Te ir tas pulkstenis, un es par to samaksāju puikam piecus šiliņus, kaut gan tas ir vismaz desmit šiliņu vērts. Jūs varat to dabūt par tādu pašu cenu, kādu es viņam samaksāju.

-     Un ko vēl jūs gribat pretī?

-    Jums man jāizstāsta, no kurienes jūs tik daudz zināt par mani. Jā, jūs esat detektīvs, bet es neticu, ka visu to varējāt izdibināt no zila gaisa vienas īsas tikšanās reizē!

-     Tas ir tik bezgala vienkārši, ka šis darījums jums liksies neizdevīgs, ja es jūs apgaismošu.

-      Bet, ja jūs to nedarīsiet, es vairs nespēšu mierīgi gulēt.

-     Nu labi, mister Džonson. Fakts par jūsu izglītību ir viegli secināms no jūsu runas veida. Turklāt es ievēroju, ka mūsu ienākšanas brīdī jūs lasījāt Flobēra vēstules Žoržai Sandai un lasījāt tās oriģinālā, nevis tulkojumā. Tikai turīga ģimene var nodrošināt savam bērnam stabilas franču valodas zināšanas. Jūs esat ari daudz vingrinājies klavieru spēlē. Pianista pirkstus ir viegli pazīt. Tas, ka jūs strādājat šādā vietā, liek domāt, ka jūsu dzīvē notikusi smaga lejupslīde un jūs esat strauji zaudējis bagātību un stāvokli. Šajā ziņā iespējas nav pārlieku plašas: alkohols, narkotikas, varbūt neveiksmīgi darījumu aprēķini. Bet jūs lietojāt vārdu "likme" un nosaucāt savus klientus par "putniņiem" vārdā, ko bieži attiecina uz azartspēļu iesācējiem, un tas asociējas ar spēļu pasauli. Redzu arī to, ka jums ir nervoza daba. Veids, kādā jūs savelkat un atlaižat pirkstus, tūlīt liek domāt par metamo kauliņu galdu.

-     Un apcietinājums?

-    Jūsu mati ir īsi apcirpti pēc cietuma paražas ja nemaldos, to sauc par "terjera griezumu", bet pēc tam tie auguši apmēram astoņas nedēļas, un no tā var spriest, ka jūs atbrīvoja oktobrī. To pašu apstiprina jūsu ādas krāsa. Pagājušā vasara bija neparasti silta un saulaina, un jūsu ādas krāsa liecina, ka tajā laikā jūs bijāt brīvībā. Zīmes uz abām jūsu plaukstu locītavām rāda, ka cietumā jūs esat nēsājis roku dzelžus un centies no tiem atbrīvoties. Visbiežāk sastopamā apsūdzība lombarda īpašniekam ir zagtu mantu uzpirkšana. Par to, ka jūs ilgāku laiku neesat uzturējies šajā veikalā, tūlīt liecina skatlogā izliktās grāmatas, kas ir pabalējušas saulē, un putekļu kārta uz plauktiem. Tajā pašā laikā te redzami dažādi priekšmeti ari šis kabatas pulkstenis uz kuriem putekļu nav, tātad tie šeit ieradušies nesen un liecina par rosīgu veikala darbību.

Džonsons pasniedza Holmsam solīto. Paldies, mister Holms! viņš sacīja. Viss, ko jūs teicāt, ir taisnība. Es esmu nācis no labas Saseksas ģimenes un kādreiz cerēju kļūt par pianistu. Kad tas neizdevās, sāku studēt tieslietas un būtu varējis tajās gūt gluži labus panākumus, bet man tā joma šķita sasodīti garlaicīga. Un tad kādu vakaru draugs aizveda mani uz franku-ģermāņu klubu Šarlotstritā. Diez vai tas jums ir pazīstams. Tam nav nekādas saistības ne ar frančiem, ne vāciešiem, to vada ebrejs. Nu, un tajā pašā brīdī, kad es to ieraudzīju neapzīmētās durvis ar restotu lodziņu, krāsainos logus, tumšās kāpnes, kas veda augšā uz spoži apgaismotu istabu mans liktenis bija izlemts. Te bija krāšņums un aizrautība, kā tik ļoti pietrūka manā dzīvē! Es samaksāju vajadzīgo ieejas maksu, un mani iepazīstināja ar baraku, ruleti un, jā, ar kauliņu spēlēm. Drīz pārliecinājos, ka visas dienas darbu velku vienkārši tādēļ, lai sagaidītu vilinošo vakara cēlienu. Pēkšņi man blakus bija žilbinoši draugi, kas allaž sagaidīja mani ar sajūsmu, un, protams, tie visi bija īpašnieka nolīgti pakalpiņi, kam vajadzēja iesaistīt mani spēlēs. Reizēm es uzvarēju. Biežāk zaudēju. Piecas mārciņas vienā vakarā. Desmit mārciņu nākamajā vakarā. Vai vērts stāstīt tālāk? Darbā es kļuvu paviršs. Mani atlaida. Ar pēdējiem ietaupījumiem es iekārtojos šeit, šajā ēkā, cerēdams, ka jauna nodarbošanās, lai cik zema un nožēlojama tā būtu, spēs piepildīt manas domas. Nepavisam ne! Es joprojām eju uz turieni katru vakaru. Nespēju sevi apturēt un nezinu, ko man sola nākotne. Kauns domāt, ko teiktu mani vecāki, ja redzētu mani. Par laimi, viņi abi ir miruši. Man nav ne sievas, ne bērnu. Vienīgais mierinājums man ir tāds, ka šajā pasaulē nevienam par mani nav nekādas bēdas. Un tāpēc man nav jēgas kaunēties.

Holmss viņam samaksāja, un mēs kopā devāmies atpakaļ uz Beikerstrītu. Tomēr, ja biju iedomājies, ka mūsu dienas pūliņi ir galā, tad gauži maldījos. Holmss kebā rūpīgi apskatīja dabūto kabatas pulksteni. Tas bija glīts darinājums ar minūšu signālierīci, baltu emaljas ciparnīcu un zelta ietvaru, un tā ražotājs bija Ženēvas firma Touchon & Co. Nekāda cita vārda vai iegravētu iniciāļu uz tā nebija, bet otrā pusē Holmss pamanīja iegravētu attēlu putnu, kas tup uz divām sakrustotām atslēgām.

-     Dzimtas ģerbonis? es minēju.

-     Vatson, jūs esat nepārspējams! viņš atsaucās. Tieši tāda bija ari mana doma. Un es ļoti ceru, ka mūsu enciklopēdija apgaismos šo apstākli vēl tuvāk.

Enciklopēdijas lappuses patiešām apstiprināja, ka krauklis un divas atslēgas ir Reivenšo dzimtas ģerbonis, ka tā ir viena no senākajām Anglijas dzimtām un atrodas Glosteršīrā pie Kolnas Sentoldvinas. Lords Reivenšo, kas toreizējā valdībā bija ieņēmis nozīmīgo ārlietu ministra posteni, nesen astoņdesmit divu gadu vecumā bija šķiries no pasaules. Lorda dēls, Viņa godība Alekss Reivenšo, bija vienīgais dzimtas mantinieks, kas pēc tēva nāves ieguvis gan titulu, gan dzimtas īpašumu. Mani mazliet apbēdināja tas, ka Holmss katrā ziņā gribēja tūlīt braukt projām no Londonas, taču es viņu pazinu pietiekami labi, tāpat kā pazinu šo nemieru, kas bija viņa neatņemama daļa. Es necentos pretoties. Un ne bridi ari neapsvēru iespēju palikt mājās un nepiebiedroties viņam. Tagad, pārcilājot to atmiņā, es spriežu, ka biju tikpat cītīgs un apzinīgs savu biogrāfa pienākumu pildīšanā kā viņš savās daudzveidīgajās izmeklēšanas gaitās. Varbūt tieši tāpēc mēs abi tik labi sapratāmies.

Man tik tikko pietika laika sakravāt nakšņošanai nepieciešamās lietas, un ap saules rietu mēs abi jau bijām iekārtojušies patīkamā viesnīcā, kur vakariņās mielojāmies ar jēra stilbu, piedzerot pinti itin laba sarkanvīna. Šobrīd vairs neatceros, ko pārrunājām vakariņu laikā. Holmss apvaicājās par manu praksi, un es laikam klāstīju viņam šo to no Mečņikova interesantākajiem darbiem par šūnu teoriju. Holmss vienmēr aktīvi interesējās par medicīnas un zinātnes jautājumiem, kaut ari viņš, kā jau esmu minējis agrāk, atturējās apgrūtināt prātu ar informāciju, kurai, pēc viņa domām, nebija praktiskas vērtības. Lai Dievs žēlīgs tam, kurš sadomāja runāt ar viņu par politiku vai filozofiju! Desmitgadīgs bērns šajās jomās zinātu vairāk. Vienu gan varu par šo vakaru sacīt: nevienā brīdī mēs nepārrunājām pašlaik izmeklējamo lietu, un, kaut gan laiks aizritēja nepiespiestā omulībā, kāda bieži valdīja starp mums abiem, es jutu, ka vairīšanās no sī temata ir gluži apzināta. Holmss iekšēji joprojām jutās nelāgi. Rosa nāve viņu nomāca un nedeva mieru.

Jau pirms brokastīm Holmss aizsūtīja savu vizītkarti uz Reivenšo namu, lūgdams viņu pieņemt, un atbilde pienāca drīz. Jaunais lords Reivenšo esot aizņemts ar darījumiem, taču pieņemšot mūs pulksten desmitos. Kad vietējās baznīcas pulkstenis nosita apaļu stundu, mēs pa piebraucamo ceļu kājām tuvojāmies skaistai Elizabetes stila savrupmājai, kas bija būvēta no Kotsvoldas akmens, un to ieskāva plaši, rīta rasā dzirkstoši zālieni. Mūsu draugs, krauklis ar divām atslēgām, bija atveidots mūrī blakus galvenajiem vārtiem un uz parādes durvju pārsedzes. Bijām atnākuši kājām, baudot īsu un patīkamu pastaigu, bet tuvodamies pamanījām, ka mājas ārpusē stāv kariete, un pēkšņi pa durvīm izsteidzās kāds vīrietis, iekāpa tajā un aizcirta durvis. Kučieris uzšāva zirgiem ar pātagu, un pēc brīža kariete bija aizripojusi mums garām un nozudusi. Tomēr es paguvu ievērot braucēju. Holms! es iesaucos. Es pazīstu to vīru!

-      Protams, Vatson. Tas bija misters Tobiass Finčs, vai ne? Vecākais partneris no Kārstērza un Finča gleznu galerijas Albemarlstritā. Kāda neparasta sagadīšanās, vai jums tā nešķiet?

-     Tas tiešām ir diezgan neparasti.

-     Vajadzēs par to ļoti uzmanīgi ieminēties. Ja lords Reivenšo ir spiests pārdot kaut ko no dzimtas mantojuma…

-     Varbūt viņš grib kaut ko iegādāties.

-     Arī tas iespējams.

Mēs piezvanījām, un sulainis, kas atvēra durvis, izveda mūs cauri priekštelpai un ieveda īstas pils cienīgā atpūtas istabā. Sienas daļēji sedza koka paneļi, virs kuriem karājās dzimtas portreti, un griesti bija tik augsti, ka neviens apmeklētājs neuzdrošinātos pacelt balsi, baidīdamies no atbalss. Grezni veidotie logi pavēra skatu uz rožu dārzu, aiz kura pletās briežu parks. Ap masīvu akmens kamīnu, kurā starp zaļganiem baļķiem krakstēja liesmas, bija izvietoti vairāki krēsli un dīvāni, un no kamīna pārsedzes atkal pretī lūkojās pazīstamais krauklis. Pie kamīna stāvēja lords Reivenšo, sildīdams rokas. Mans pirmais iespaids par viņu nebija sevišķi labvēlīgs. Viņam bija sirmi, atpakaļ atsukāti mati un sārta, nepievilcīga seja. Viņa acis izskatījās diezgan izvelbtas, un man ienāca prātā, ka tam iemesls varētu būt kāda vairogdziedzera kaite. Mugurā viņam bija jātnieka apģērbs, kājās ādas zābaki, un padusē viņš bija iespiedis pātagas kātu. Jau pirms iepazīšanās viņš izskatījās nepacietīgs un steidzīgs.

-     Mister Šerlok Holms? viņš teica. Jā, jā. Šķiet, esmu par jums dzirdējis. Detektīvs? Nevaru iedomāties nevienu iemeslu, kāpēc lai mūsu ceļi krustotos.

-     Man ir kāda lieta, kas, domājams, pieder jums, lord Reivenšo. Namatēvs nebija piedāvājis mums apsēsties. Holmss izvilka kabatas pulksteni un pasniedza to savrupmājas īpašniekam.

Reivenšo paņēma pulksteni. Brīdi viņš pasvārstīja to rokās, it kā nejustos pārliecināts, ka tas tiešām pieder viņam. Palēnām viņš atskārta, ka tomēr pazīst šo priekšmetu. Viņš acīmredzami prātoja, kā tas varējis nokļūt pie Holmsa, tomēr jutās apmierināts, ka ir to atdabūjis. Kaut gan viņš neteica ne vārda, visas šīs emocijas izpaudās viņa sejā un bija ļoti viegli izlasāmas. Esmu jums ļoti pateicīgs, viņš beidzot sacija. Man šis pulkstenis ir ļoti mīļš. To man uzdāvināja māsa. Nebiju vairs cerējis to ieraudzīt.

-      Man gribētos zināt, kā jūs to pazaudējāt, lord Reivenšo.

-     To es varu jums precīzi pateikt, mister Holms. Tas notika šovasar Londonā, kad biju aizbraucis turp uz operu.

-     Vai atceraties, kurā mēnesī?

-     Jūnijā. Kad izkāpu no karietes, man virsū uzskrēja kāds ielas puika. Viņam varēja būt ne vairāk par divpadsmit vai trīspadsmit gadiem. Tobrīd es tam nepievērsu īpašu uzmanību, bet starpbrīdī gribēju paskatīties, cik pulkstenis, un tad, protams, atklāju, ka tas man ir nozagts.

-    Pulkstenis ir nenoliedzami skaists, un jūs to noteikti augstu vērtējat. Vai ziņojāt par notikušo policijai?

-    Es lāgā nesaprotu šo jautājumu mērķi, mister Holms. Patiesību sakot, esmu diezgan izbrīnījies, ka cilvēks ar jūsu reputāciju vispār ir uzņēmies pūles braukt šurp no Londonas, lai to man atdotu. Ja pareizi nojaušu, jūs cerat uz atlīdzību?

-     Nepavisam ne. Šis pulkstenis ir iesaistīts plašākā izmeklēšanā, un es cerēju, ka varēsiet mums palīdzēt.

-     Tādā gadījumā man jūs diemžēl jāapbēdina. Neko vairāk es nezinu. Un par zādzību es neziņoju tāpēc, ka zagļi un nelieši apgrozās uz katra ielas stūra, un es šaubījos, vai policija spēs palīdzēt, tāpēc nevēlējos lieki tērēt laiku. Esmu jums ļoti pateicīgs, ka nogādājāt to man atpakaļ, mister Holms, un ar prieku atlīdzināšu jums ceļa izdevumus un zaudēto laiku. Bet tas ir viss, un es varu jums tikai novēlēt patīkamu dienu.

-     Vēl viens pēdējais jautājums, lord Reivenšo, Holmss nosvērtā mierā sacīja. Kad mēs ieradāmies, no šejienes aizbrauca kāds vīrietis. Diemžēl mēs nepaguvām satikties. Vai es nemaldījos, domādams, ka tas bija misters Tobiass Finčs, mans vecs draugs?

-     Draugs? Kā jau Holmss paredzēja, lords Reivenšo nejutās iepriecināts, ka ir pieķerts darīšanās ar mākslas darbu tirgotāju.

-     Drīzāk paziņa.

-     Ja vēlaties zināt, jā, tas patiešām bija viņš. Man nepatīk pārspriest ģimenes jautājumus, mister Holms, bet varu jums pateikt, ka manam tēvam bija atbaidoša gaume mākslā un es esmu nolēmis vismaz daļēji atbrīvoties no viņa kolekcijas. Esmu sācis sarunas ar vairākām Londonas galerijām. Kārstērzs un Finčs šķiet visapdomīgākie tirgotāji.

-     Vai misters Finčs jums kādreiz ir pieminējis Zīda Namu?

Pēc šī jautājuma iestājās klusuma brīdis, un tieši tajā brīdī

atskanēja pagales spraksts kamīnā, kas izklausījās gluži kā pieturas zīme.

-Jūs teicāt, ka jums esot viens jautājums, mister Holms. Šis ir jau otrs, un man šķiet, ka esmu pietiekami ilgi piecietis jūsu uzbāzību. Vai man pasaukt sulaini vai jūs paši būsiet tik laipni un dosieties projām?

-     Bija prieks ar jums iepazīties, lord Reivenšo.

-     Pateicos, ka atnesāt manu pulksteni, mister Holms.

Jutos ļoti atvieglots, ka varēju pamest istabu, jo šīs lielās

bagātības un privilēģiju vidū šķitu gluži vai nokļuvis lamatās. Kad izgājām uz ceļa un sākām iet uz vārtu pusi, Holmss apslāpēti iesmējās. Nu re, te jums būs vēl viena mīkla, Vatson!

-     Viņš šķita nedabiski naidīgs, Holms.

-     Es runāju par pulksteņa zādzību. Ja to nozaga jūnijā, Ross nevarēja būt vainīgais, jo tajā laikā viņš bija Čorligrendžas zēnu skolā. Džonsons apgalvoja, ka pulkstenis esot ieķīlāts pirms dažām nedēļām, tātad oktobrī. Kur tādā gadījumā tas bija iepriekšējos četrus mēnešus? Ja to nozaga Ross, kāpēc lai viņš tik ilgi būtu to glabājis pie sevis?

Kad bijām gandrīz sasnieguši vārtus, virs galvas mums aizlidoja melns putns vārna, nevis krauklis. Es noskatījos tam pakaļ, un tajā brīdī man kaut kas lika vēlreiz atskatīties uz savrupnamu. Un tajā pie loga stāvēja lords Reivenšo, pavadīdams mūs ar skatienu. Viņš bija iespiedis rokas gurnos un nenovērsa no mums savas apaļās, izvelbtās acis. No tik liela attāluma es varēju kļūdīties, taču man šķita, ka viņa seja pauž dziļu naidu.

DEVITA NODAĻA brīdinājums

Neko nevar darīt, Holmss teica un aizkaitināti nopūtās.

Mums jādodas tikties ar Maikroftu.

Pirmoreiz es biju ticies ar Maikroftu Holmsu, kad viņš bija lūdzis palīdzību kāda sava kaimiņa vārdā; tas bija tulks no grieķu valodas, kas ierauts divu nekrietnu noziedznieku tīklos. Pirms tam es nebiju pat nojautis, ka Holmsam ir septiņus gadus vecāks brālis. Patiesībā es nekad nebiju iedomājies, ka viņam vispār ir ģimene. Var likties savādi, ka cilvēks, kuru es pamatoti varu saukt par savu tuvāko draugu un kura sabiedrībā esmu pavadījis daudzas stundas, ne reizes nebija ieminējies par savu bērnību, vecākiem, vietu, kur dzimis, vai jebko citu attiecībā uz savu dzīvi pirms Beikerstritas. Bet tāda, protams, bija Šerloka Holmsa daba. Viņš nekad neatzīmēja savu dzimšanas dienu, un viņa dzimšanas datumu es uzzināju tikai tad, kad biju to izlasījis nekrologos. Reiz viņš ieminējās, ka viņa vecāki bijuši lauku skvairi un kāds viņa radinieks bijis itin pazīstams mākslinieks, taču kopumā viņš labprātāk izturējās gandrīz vai tā, it kā viņam ģimenes nekad nebūtu bijis, it kā tāds brīnumbērns kā viņš būtu ieradies uz pasaules skatuves bez citu palīdzības.

Kad es pirmoreiz uzzināju, ka Holmsam ir brālis, tas viņu itin kā darīja cilvēcīgāku vai vismaz radīja tādu ilūziju līdz brīdim, kad iepazinos ar šo brāli. Maikrofts daudzējādā ziņā bija tikpat savdabīgs kā viņš: neprecējies vienpatnis, kas dzīvoja mazā, paša radītā pasaulē. Šī pasaule bija galvenokārt Diogena klubs Pelmelā, kur viņu ik dienas varēja sastapt no ceturkšņa pirms pieciem līdz astoņiem vakarā. Domāju, ka viņam kaut kur tuvumā bija dzīvoklis. Diogena klubs, kā labi zināms, apvienoja visnesabiedriskākos un klubiem nepiemērotākos pilsētas cilvēkus. Tie nekad nesarunājās cits ar citu. Patiesībā sarunāšanās klubā vispār nebija atļauta; izņēmums bija tikai apmeklētāju jeb Svešinieku istaba, un pat tur sarunas ritēja ļoti ierobežoti. Atceros, reiz lasīju avīzē, ka durvju sargs priekštelpā novēlējis kādam kluba biedram patīkamu vakaru un uz vietas ticis atlaists. Ēdamistabai piemita īstena trapistu klostera omulība un siltums, tomēr ēdiens tajā bija pārāks, jo klubs nodarbināja diezgan ievērojamu franču šefpavāru. Maikrofta iespaidīgā korpulence liecināja, ka viņš šo ēdienu bauda ar lielu patiku. Joprojām varu iztēloties viņa apjomīgo augumu iespiedušos krēslā ar brendija glāzi vienā pusē un cigāru otrā. Tikšanās ar Maikroftu mani vienmēr mazliet mulsināja, jo palaikam viņā uz mirkli pavīdēja kaut kas no mana drauga vaibstiem gaišpelēkās acis un tā pati vērīgā sejas izteiksme -, taču šajā dzīvajā miesas kalnā tie šķita kaut kā savādi nevietā. Tad Maikrofts pagrieza galvu un atkal kļuva man pilnīgs svešinieks, cilvēks, kas nenosakāmā veidā brīdina turēties no sevis pa gabalu. Palaikam es mēģināju iztēloties, kādi viņi abi varēja būt zēna gados. Vai viņi ir kopīgi cīkstējušies, kopā lasījuši vai spārdījuši bumbu? To bija gandriz neiespējami iedomāties, jo abi bija izauguši par vīriem, kas vedina domāt: viņi vispār nekad nav bijuši zēni.

Pirmoreiz aprakstīdams Maikroftu, Holmss man stāstīja, ka viņš esot auditors, kas strādā dažādām valsts iestādēm. Taču tā bija tikai daļa patiesības, un vēlāk es uzzināju, ka viņa brālis ir daudz nozīmīgāks un ietekmīgāks cilvēks. Šajā sakarā jāatceras notikums ar Brūsa-Partingtona plāniem, kad no Admiralitātes pazuda sevišķi slepenas zemūdenes rasējumi. Atgūt tos uzticēja Maikroftam, un pēc tam Holmss atzinās, ka brālis esot ļoti svarīga persona valdības aprindās, noslēpumā turamu faktu glabātājs, cilvēks, pie kura padomu meklē ikviens departaments, kad tam nepieciešams kaut ko uzzināt. Holmss uzskatīja: ja Maikrofts būtu vēlējies kļūt par detektīvu, viņš būtu sasniedzis līdzvērtīgu līmeni vai pat biju pārsteigts, dzirdot Holmsu to sakām, pārspējis jaunāko brāli. Taču Maikroftam Holmsam piemita neparasta rakstura vājība. Tas bija kūtrums, un tas viņa mājoja tik dziļi, ka šis cilvēks nespētu atrisināt nevienu noziegumu tā vienkāršā iemesla dēļ, ka nespētu just par to interesi. Starp citu, Maikrofts Holmss joprojām ir dzīvs. Pēdējais, ko esmu par viņu dzirdējis, ir tas, ka viņam piešķirts bruņinieka tituls un viņš kļuvis par pazīstamas universitātes goda rektoru, taču tagad ir aizgājis pelnītā atpūtā.

-     Vai viņš ir Londonā? es jautāju.

-    Citur viņš reti mēdz būt. Es došu viņam ziņu, ka grasāmies ierasties klubā.

Diogena klubs bija viens no mazākajiem klubiem Pelmelā, veidots gandrīz kā venēciešu pils gotiskā stilā, ar grezniem, velvētiem logiem un nelielām balustrādēm. Rezultātā tas piešķīra iekštelpām diezgan drūmu izskatu. Parādes durvis veda uz ātriju, kas slējās visas ēkas augstumā un noslēdzās ar kupolveida logu augstu virs galvas, taču arhitekts bija pārblīvējis celtni ar pārlieku daudzām galerijām, kolonnām un kāpnēm, tāpēc tikai mazumiņš gaismas spēja izspraukties tam visam cauri. Apmeklētāji drīkstēja ienākt tikai pirmajā stāvā. Atbilstoši noteikumiem divās norādītās nedēļas dienās tiem bija atļauts pavadīt kādu kluba dalībnieku uz augšstāva ēdamzāli, taču septiņdesmit gados kopš lduba dibināšanas tas ne reizi vēl nebija noticis. Maikrofts mūs sagaidīja, kā vienmēr, Svešinieku istabā, kur ozola plaukti bija ielikuši zem daudzo grāmatu svara, gar sienām slējās marmora krūšutēli un lokveidā izvirzītais logs pavēra skatu uz Pelmelu. Virs kamīna karājās karalienes portrets, ko piedēvēja kāda kluba locekļa otai; šis mākslinieks esot karalieni smagi aizvainojis, iekļaudams gleznā klaiņojošu suni un kartupeli; tiesa, man nekad neizdevās apjaust ne viena, ne otra slēpto nozīmi.

-     Mans mīļais Šerlok! Maikrofts iesaucās, iezvārodamies Svešinieku istabā. Kā tev klājas? Redzu, ka tu pēdējā laikā esi zaudējis svaru. Tomēr priecājos, ka atkal esi agrākajā formā.

-     Un tu esi atveseļojies pēc gripas.

-     Tā bija ātra un viegla. Man patika tava monogrāfija par tetovējumiem. Acīmredzot tu to rakstīji vēlajās vakara stundās. Vai tevi moka bezmiegs?

-     Šī vasara bija apgrūtinoši karsta. Tu man neesi teicis, ka esi iegādājies papagaili.

-    Iegādājies ne, Šerlok. Aizņēmies. Doktor Vatson, man prieks jūs redzēt! Kaut gan jūs gandrīz nedēļu neesat saticis savu sievu, es ticu, ka viņai klājas labi. Jūs abi nupat esat atgriezušies no Glosteršīras.

-     Un tu no Francijas.

-     Vai misis Hadsona arī ir aizceļojusi?

-     Viņa atgriezās pagājušajā nedēļā. Bet tev ir mainījusies ķēkša.

-     Iepriekšējā uzteica darbu.

-     Skaidrs, papagaiļa dēļ.

-     Viņa vienmēr bija ļoti nervoza.

Šī vārdu apmaiņa notika tik ātri, ka es jutos kā tenisa sacensību skatītājs, kas nemitīgi groza galvu no viena spēlētāja uz otru. Maikrofts pamāja uz dīvāna pusi un iekārtoja pats savu pamatīgo miesas būvi atpūtas krēslā. Mani ļoti apbēdināja ziņa par zēna Rosa nāvi, viņš teica, pēkšņi kļuvis nopietns. Tu jau zini, Šerlok, ka esmu brīdinājis tevi neizmantot šo ielas zēnu pakalpojumus. Ļoti ceru, ka tu viņu neiegrūdi briesmās.

-     Pagaidām es neko noteiktu nevaru atbildēt. Vai tu to izlasīji avīzē?

-     Protams. Izmeklēšanu vada Lestreids. Viņš nav slikts inspektors. Bet tā būšana ar balto lenti… Tā man liek justies visai neomulīgi. Es teiktu, ka tas bija brīdinājums tāpat kā zēna mokošā un lēnā nāve. Galvenais jautājums, ko tev vajadzētu sev uzdot, ir šāds: vai šis brīdinājums bija vispārējs vai arī vērsts i ieši pret tevi?

-     Man pirms septiņām nedēļām atsūtīja baltas lentes gabalu. Holmss bija paņēmis aploksni sev līdzi. Viņš to izvilka un iedeva brālim, kas to rūpīgi apskatīja.

-     Aploksne neko lielu nepasaka, Maikrofts teica. Tā ir iebāzta tavā pastkastītē diezgan steidzīgi, jo, redzi, gals ir saburzīts. Tavu vārdu ir uzrakstījis labrocis, izglītots cilvēks. Viņš izņēma no aploksnes lenti. Tas ir Indijas zīds. To tu, protams, esi jau secinājis. Tas bijis pakļauts saules gaismai, jo audums ir padilis. Garums ir precīzi deviņas collas, un tas ir interesants fakts. Lente ir pirkta cepuru veikalā un pārgriezta divās vienādās daļās, jo viens gals ir profesionāli apgriezts ar asām šķērēm, bet otrs rupji atdalīts ar nazi. Neko daudz vairāk es nevaru pateikt, Šerlok.

-     To es arī negaidīju, Maikroft. Bet gribēju jautāt, vai tev ir kāda nojausma, ko tas varētu nozīmēt. Vai esi dzirdējis vietu vai organizāciju, ko sauc par Zīda Namu?

Maikrofts papurināja galvu. Tāds nosaukums man neko neizsaka. Izklausās pēc veikala. Jā, es laikam pat atceros, ka Edinburgā bija tāds vīriešu galantērijas piederumu veikals. Varbūt šī lente pirkta tieši tur?

-     Šajos apstākļos tas neliekas ticami.. Pirmoreiz mēs šo nosaukumu dzirdējām no meitenes, kas, visticamāk, visu mūžu ir dzīvojusi tikai Londonā. Tas viņai iedvesa tādas bailes, ka viņa uzbruka doktoram Vatsonam un ievainoja viņu krūtīs.

-    Ak mūžs!

-     Un vēl es to pieminēju lordam Reivenšo…

-     Bijušā ārlietu ministra dēlam?

-     Tam pašam. Es teiktu, ka viņu tas ļoti satrauca, kaut gan viņš visiem spēkiem pūlējās to neizrādīt.

-     Labi, es varu šo to pataujāt tavā labā, Šerlok. Vai tev būs ērti atnākt pie manis rit šajā pašā laikā? Tikmēr es paturēšu šo pie sevis. Viņš sakļāva balto lenti tuklajā plaukstā.

Tomēr mums nebija jāgaida divdesmit četras stundas, lai uzzinātu, ko Maikroftam izdevies noskaidrot. Nākamajā rītā ap pulksten desmitiem mēs izdzirdējām riteņu klaboņu, un Holmss, kas tajā brīdī stāvēja pie loga, paskatījās ārā. Tas ir Maikrofts! viņš teica.

Es piegāju viņam blakus un vēl paguvu ieraudzīt Holmsa brāli, kam sulainis tobrīd palīdzēja kāpt lejā pa karietes kāpnītēm. Tūdaļ sapratu, ka šis ir neparasts gadījums, jo Maikrofts Holmss nekad vēl nebija apmeklējis mūs Beikerstrītā un arī pēc tam ieradās tur tikai vienu reizi. Holmss bija apklusis, un viņa seja kļuvusi drūmi nopietna, tādējādi vēl skaidrāk liekot apjaust, ka šis īpašais notikums liecina par visai draudīgu mūsu piedzīvojuma ievirzi. Vajadzēja kādu laiku pagaidīt, līdz Maikrofts ienāca mūsu istabā. Mājas kāpnes bija šauras un stāvas un divtik nepiemērotas cilvēkam ar viņa miesas būvi. Beidzot Maikrofts parādījās durvīs un, pārlaidis istabai īsu skatienu, apsēdās tuvākajā krēslā. Tātad šeit tu dzīvo? viņš noprasīja.

Holmss pamāja ar galvu.

-     Tieši tādu es šo vietu biju iedomājies. Pat kamīna novietojumu tu sēdi labajā pusē un tavs draugs, protams, kreisajā. Cik neparasti, kā mēs visi pieskaņojamies noteiktiem modeļiem un kā telpa ap mums diktē savus noteikumus!

-     Vai varu tev piedāvāt tēju?

-     Nē, Šerlok. Es nepalikšu ilgi. Maikrofts izņēma aploksni un pasniedza to Holmsam. Tā ir tavējā. Es tev to atdodu kopā ar padomu, kuru tu, ļoti cerams, ņemsi vērā.

-     Lūdzams, turpini!

-     Man nav atbildes uz tavu jautājumu. Man nav ne jausmas, kas ir Zīda Nams un kur to var atrast. Vari man ticēt, ja saku: es vēlētos, kaut būtu otrādi, jo tad varbūt tev būtu vairāk iemesla.

paklausīt tam, ko es teikšu. Tev tūlīt pat jāpārtrauc šī izmeklēšana. Tu nedrīksti turpināt iztaujāšanu. Aizmirsti Zīda Namu, Serlok! Nekad vairs neizrunā šos vārdus!

-    Tu zini, ka tas nav iespējams.

-    Es zinu, kāds tu esi, pazīstu tavu dabu. Tieši tāpēc es braucu cauri Londonai un pats personiski ierados pie tevis. Tūlīt iedomājos: ja mēģināšu tevi brīdināt, tu to uztversi kā personisku uzbrukumu, tāpēc cerēju, ka mana ierašanās šeit varbūt liks tev saprast, cik nopietns ir mans sakāmais. Es būtu varējis pagaidīt līdz vakaram un tad paziņot, ka mani vaicājumi nav raduši atbildes, un ļaut, lai tālāk tu rīkojies pats. Taču to es negribēju darīt, jo mani māc bažas, ka tu pakļauj ļoti nopietnām briesmām gan sevi, gan doktoru Vatsonu. Ļauj man paskaidrot, kas ir noticis kopš mūsu tikšanās Diogena klubā. Es apvaicājos pāris cilvēkiem dažos valdības departamentos. Pirms tam domāju, ka šis Zīda Nams droši vien saistīts ar kādu noziedzīgu sazvērestību, un vēlējos tikai noskaidrot, vai kāds no policijas vai izlūkdienesta spēkiem veic izmeklēšanu tajā virzienā. Cilvēki, ar kuriem runāju, nevarēja man palīdzēt. Vismaz tā viņi teica.

Turpmākie notikumi sagādāja ļoti nepatīkamu pārsteigumu. Šorīt, kad izgāju no sava dzīvokļa, mani sagaidīja kariete, kas aizveda mani uz Vaitholu, un tur es satikos ar cilvēku, kura vārdu nenosaukšu, bet kurš būtu tev pazīstams un strādā ciešā sadarbībā ar pašu premjerministru. Man jāpiebilst, ka es šo cilvēku labi pazīstu un nekad neiedomātos apšaubīt viņa gudrību un spriedumus. Tas vīrs nebija iepriecināts par mūsu tikšanos un tūlīt bez aplinkiem jautāja, kāpēc es interesējoties par Zīda Namu un ko tas nozīmējot. Teikšu tev, Šerlok, ka viņa izturēšanās bija neparasti naidīga un man vajadzēja nopietni pārdomāt atbildi. Es tūlīt nolēmu neminēt tavu vārdu citādi pie tavām durvīm šodien varbūt klauvētu nevis es, bet citi cilvēki. Tiesa gan, pilnīgi iespējams, ka tam nav nekādas nozīmes, jo mana saikne ar tevi ir labi zināma un varbūt uz tevi tikpat jau ir kritušas aizdomas. Lai nu kā, es viņam pateicu tikai to, ka viens no maniem informācijas piegādātājiem ir to pieminējis saistībā ar kādu slepkavību Bermondsijā un tas rosinājis manu ziņkāri. Viņš gribēja zināt šīs informācijas piegādātāja vārdu, un es kaut ko izgudroju, cenzdamies radīt iespaidu, ka šis ir pavisam nenozīmīgs gadījums un mana sākotnējā ziņkāre bijusi gluži pavirša.

Šķita, ka viņa sasprindzinājums drusku atslābst, tomēr viņš arī turpmāk ļoti piesardzīgi izvēlējās katru vārdu. Uzzināju no viņa, ka Zīda Nams patiešām esot policijas izmeklēšanas lokā un tieši tāpēc mans negaidītais jautājums esot nodots viņam. Pašreizējais izmeklēšanas stāvoklis esot ļoti delikāts, un jebkāda iejaukšanās no ārpuses varot nodarīt neparedzamu ļaunumu. Domāju, ka tajā visā nebija ne vārda patiesības, tomēr izlikos ticam un izteicu nožēlu, ka mani nejaušie jautājumi izraisījuši tādu satraukumu. Mēs parunājām vēl dažas minūtes, tad pārmijām pieklājīgus atsveicināšanās vārdus, es vēlreiz atvainojos, ka esmu atņēmis šim kungam laiku, un devos projām. Bet galvenais, Šerlok, ir tas, ka politiķi šajā augstākajā līmeni prot pateikt loti daudz, runādami pavisam maz, un šis konkrētais kungs prata bez vārdiem man darīt zināmu to, ko es tagad mēģinu pasacīt tev. Tev jāliek šī lieta mierā! Lai cik traģiska ir ielas zēna nāve, plašākā fonā tā var būt itin maznozīmīga. Lai kas būtu šis Zīda Nams, tam ir valstiski svarīga loma. Valdība par to zina un nodarbojas ar to, un tev nav ne jausmas, kādu postu tu vari nodarīt un kādu skandālu izraisīt, ja turpināsi to izmeklēt. Vai tu mani saproti?

-     Tu izteicies nepārprotami skaidri.

-     Un vai tu ievērosi manu padomu?

Holmss pasniedzās pēc cigaretes. Brīdi viņš turēja to rokā, it kā nevarēdams izlemt, aizdedzināt to vai ne. To es nevaru apsolīt, viņš sacīja. Tā kā jūtos atbildīgs par zēna nāvi, goda parāds liek man darīt visu, lai sauktu viņa slepkavu vai slepkavas pie atbildības. Zēna vienīgais uzdevums bija novērot vīrieti no kādas viesnīcas. Bet, ja šis uzdevums viņu neviļus ierāva plašākā sazvērestībā, tad man gluži vienkārši nav izvēles un lieta ir jārisina līdz galam.

Es paredzēju, ka tu tā teiksi, Šerlok, un nevaru noliegt, ka šie vārdi dara tev godu. Bet ļauj man piebilst vēl kaut ko! Maikrofts piecēlās kājās. Viņš acīmredzami vēlējās drīzāk iet projām. Ja tu tiešām neievērosi manu padomu un turpināsi šo izmeklēšanu un ja tā novedīs tevi briesmās un tas ir ļoti iespējams -, tu vairs nevarēsi nākt pie manis pēc palīdzības, jo es neko nespēšu darīt tavā labā. Jau pats apstāklis, ka esmu atmaskojis sevi, uzdodams jautājumus tavā labā, nozīmē, ka manas rokas tagad ir saistītas. Un tajā pašā laikā es lūdzu tevi vēlreiz padomāt. Šī nav viena no tavām mērenajām policijas līmeņa mīklām. Ja tu iztraucēsi neīstos cilvēkus, tas var nozīmēt tavas karjeras beigas… un vēl daudz ko ļaunāku.

Šķiet, viss iespējamais bija pateikts. Abi brāļi to apzinājās. Maikrofts viegli paklanījās un izgāja no istabas. Holmss noliecās pār gāzes degli un aizdedzināja cigareti. Nu, Vatson? viņš iesaucās. Ko jūs par to sakāt?

-     Es ļoti ceru, ka jūs nopietni apsvērsiet Maikrofta teikto, es uzdrošinājos bilst.

-     Esmu to jau apsvēris.

-     Tieši no tā es baidījos.

Holmss iesmējās. -Jūs mani pārāk labi pazīstat, vecais draugs! Bet tagad man jūs jāpamet. Man ir šis tas kārtojams, tādēļ jāpasteidzas, lai nenokavēju vakara avīžu iespiešanu.

Viņš aši aizgāja, atstādams mani vienu ar savām bažām. Pusdienlaikā viņš atgriezās, taču neko neēda, un tā bija droša zīme, ka viņš ir uztaustījis kādu rosinošu izmeklēšanas pavedienu. Es viņu bieži biju redzējis tādu kā pašlaik. Tādās reizēs Holmss lika domāt par medību suni, kas ļoti tuvu sajutis meklēto smaku un kopš pakaļdzīšanās brīža pakļauj visu savu būtni tikai vienam mērķim ļauj pārņemt tam sevi tiktāl, ka aizmirst pat visas pamata vajadzības ēdienu, ūdeni, miegu. Vakara avīze man atklāja, ko mans draugs ir paguvis paveikt. Viņš bija ievietojis sludinājumu personisko ziņu nodaļā.

"20 mārciņu atlīdzība par jebkādu informāciju attiecībā uz Zīda Namu. Tiks ievērota visstingrākā konfidencialitāte. Vērsties Beikerstritā 221b."

-     Holms! es iesaucos. Jūs esat izdarījis tieši pretējo tam, ko ieteica jūsu brālis! Ja bijāt apņēmies turpināt izmeklēšanu, un to es gluži labi varu saprast, jūs varējāt vismaz ievērot elementāru piesardzību!

-     Piesardzība mums nepalīdzēs, Vatson. Ir laiks ņemt iniciatīvu savās rokās. Maikrofts dzīvo pasaulē, kurā cilvēki sarunājas čukstus pustumšās telpās. Paskatīsimies, kā viņi reaģēs uz nelielu provokāciju!

-     Vai jūs ticat, ka jums kāds atbildēs?

-    To rādīs laiks. Bet mēs esam vismaz iemetuši šajā lietā savu vizītkarti, un pat tad, ja tam nebūs rezultātu, netiks nodarīts nekāds ļaunums.

Tādi bija viņa vārdi. Tomēr Holmss nenojauta, ar kādiem cilvēkiem nonācis saskarē un kādus līdzekļus tie gatavi izmantot, lai sevi aizsargātu. Viņš bija iegājis visīstākajā ļaunuma pasaulē, un mums visdrīzākajā laikā bija lemts izjust šī ļaunuma graujošo iespaidu.

DESMITĀ NODAĻA blūgeitfīldsa

-    Ha, Vatson! Izskatās, ka mūsu ēsma, lai cik nezināmos ūdeņos mesta, tomēr kādu ir pievilinājusi!

Tā Holmss iesaucās pēc dažām dienām, stāvēdams ritasvārkos pie mūsu lokveidā izvirzītā loga, rokas sabāzis dziļi kabatās. Es tūlīt piesteidzos viņam blakus un paskatījos ārā uz Beikerstrītu, pa kuru abos virzienos plūda cilvēku straume.

-     Ko jūs ar to gribat teikt? es jautāju.

-     Vai tad jūs viņu neredzat?

-     Es redzu ļoti daudz cilvēku.

-     Jā. Bet šajā aukstajā laikā tikai retais vēlas kavēties uz vietas. Bet tur ir viens vīrs, kas tieši to dara. Re! Viņš skatās tieši uz mums!

Minētais vīrietis bija cieši ietinies mēteli un šallē; galvā viņam bija melna filca platmale ar platu malu, un plaukstas viņš bija paslēpis zem viduklim piespiestiem elkoņiem, tāpēc skaidri redzams bija vienīgi tas, ka viņš patiešām ir cilvēks, kas mīņājas uz vietas acīmredzamā neziņā, vai turpināt ceļu, taču neko vairāk no redzētā es nebūtu spējis daudzmaz precīzi aprakstīt. Vai jūs domājat, ka viņš ir atnācis šurp mūsu sludinājuma dēļ? es jautāju.

-      ŠI ir jau otrā reize, kad viņš iet gar mūsu parādes durvīm, Holmss atbildēja. Pirmoreiz es viņu pamanīju pirms piecpadsmit minūtēm, kad viņš nāca no Metropoles dzelzceļa stacijas puses. Pēc tam viņš atgriezās un kopš tā laika gandrīz nav izkustējies no vietas. Viņš cenšas pārliecināties, ka neviens viņu nenovēro. Ahā, beidzot viņš ir izlēmis! Stāvēdami tā, lai svešais nevarētu mūs redzēt, mēs noskatījāmies, kā viņš dodas pāri ielai. Pēc brīža viņš būs klāt! Holmss teica un atkal apsēdās savā krēslā.

Jā, pēc brīža patiešām atvērās durvis un misis Hadsona ieveda mūsu jauno apmeklētāju, kas noņēma cepuri un šalli un novilka mēteli, atklādams mūsu skatienam savāda izskata jaunu cilvēku, kura sejā un augumā paudās tik daudz pretrunu, ka es jutos pārliecināts: pat Holmsam būs grūti ierindot viņu noteiktā kategorijā. Kā jau teicu, viņš bija jauns, diez vai vecāks par trīsdesmit gadiem, un augums viņam bija kā slavenam cīkstonim, taču mati bija plāni, āda pelēcīga un lūpas saplaisājušas, tāpēc viņš viegli varēja likties vecāks. Viņa apģērbs bija dārgs un moderns, taču tas bija netīrs. Šķita, ka atrašanās mūsu namā viņu darīja nervozu, tomēr viņš lūkojās uz mums ar stūrgalvīgu, gandrīz vai agresīvu pašpārliecinātību. Es stāvēju, gaidīdams, kad viņš sāks runāt, jo pirms tam nevarēju īsti saprast, vai atrodos aristokrāta vai zemāko aprindu huligāna klātbūtnē.

-      Lūdzu, sēdieties! Holmss ļoti draudzīgi aicināja. Jūs esat ilgāku laiku kavējies ārā, un man ļoti negribētos domāt, ka būsiet saaukstējies. Vai jūs vēlētos karstu tēju?

-     Man labāk patiktu glāzīte ruma, viesis atbildēja.

-     Ruma mums nav. Bet varbūt vēlaties brendiju? Holmss man pamāja, un es, ielējis glāzītē itin dāsnu devu, pasniedzu to atnācējam.

Vīrietis iztukšoja to vienā rāvienā. Viņa sejā pamazām atgriezās krāsa, un viņš apsēdās krēslā. Paldies! viņš teica. Svešinieka balss bija piesmakusi, tomēr liecināja par zināmu skolu. Es atnācu pēc atlīdzības. Es to nedrīkstēju darīt. Cilvēki, ar kuriem man darīšana, pārgrieztu man rīkli, ja zinātu, ka esmu šeit, bet man vajag naudu, un tas izšķir visu. Divdesmit mārciņas labu laiku noturēs dēmonus pa gabalu, un tāpēc ir vērts riskēt. Vai jūs dosiet man naudu?

-     Atlīdzību jūs dabūsiet pēc tam, kad būsim saņēmuši jūsu informāciju, Holmss atbildēja. Mani sauc Šerloks Holmss. Un jūs būsiet…?

-    Varat saukt mani par Hendersonu, kas gan nav mans īstais vārds, bet derēs tikpat labi kā jebkurš cits. Redziet, mister Holms, man jābūt uzmanīgam. Jūs ielikāt sludinājumu, taujājot pēc informācijas par Zīda Namu, un no tā brīža šī māja noteikti tiek novērota. Tiks pamanīts katrs, kas tajā ieiet un no tās iziet, un varbūt kādu dienu jums pieprasīs nosaukt visu savu apmeklētāju vārdus. Pirms pārkāpu jūsu slieksni, es gādāju, lai mana seja būtu paslēpta. Jūs sapratīsiet, ja to pašu es darīšu ar savu identitāti.

-Jums tomēr būs man kaut kas jāpastāsta par sevi, pirms es šķiros no jebkādas naudas summas. Jūs esat skolotājs, vai ne?

-     Kāpēc jūs tā domājat?

-    Uz piedurknes jums ir krīta putekļi, un uz jūsu vidējā pirksta plaukstas pusē es redzu sarkanu tintes traipu.

Hendersons, ja tā man viņš jāsauc, īsi pasmaidīja, atklādams plankumainus, nevienādus zobus. Man žēl, ka esmu spiests jūs pārlabot, bet patiesībā es strādāju ostas muitā. Mēs reizēm tiešām lietojam krītu, lai apzīmētu saiņus pirms izkraušanas, un numurus ierakstām žurnālā ar sarkanu tinti. Agrāk es strādāju par muitas ierēdni Četemā, bet pirms diviem gadiem atbraucu uz Londonu. Man šķita, ka vides maiņa nāks par labu manai karjerai, bet īstenībā tā mani ir gandrīz izputinājusi. Ko vēl varu pastāstīt par sevi? Esmu uzaudzis Hempšīrā, un mani vecāki joprojām tur dzīvo. Esmu precējies, bet ilgāku laiku neesmu redzējis savu sievu. Esmu nožēlojams nelaimes putns, un, kaut gan man gribētos savās nelaimēs vainot citus, es labi zinu, ka galu galā pats esmu pie visa vainīgs. Vēl bēdīgāk ir tas, ka man vairs nav atpakaļceļa. Par divdesmit mārciņām es pārdotu savu māti, mister Holms. Es darītu jebko.

-     Un kāds ir jūsu nelaimju cēlonis, mister Henderson?

-     Vai ieliesiet man vēl vienu brendiju? Ielēju viņam otru glāzi, un šoreiz viņš bridi to pētīja. Opijs, viņš teica, iekams iedzēra pirmo malku. Tas ir mans noslēpums. Es esmu atkarīgs no opija. Agrāk lietoju to tāpēc, ka man patika. Tagad es bez tā vairs nevaru dzīvot.

Mans stāsts ir šāds. Es atstāju sievu Četemā, līdz pats būšu iekārtojies, un apmetos Šedvelā, lai būtu tuvu jaunajai darbavietai. Vai jūs pazīstat to rajonu? Protams, tur pārsvarā dzīvo jūrnieki, doku strādnieki, ķinieši, Austrumindijas matroži un melnie. Jā, tā ir krāsaina vide, un tur ir daudz vilinājumu krogi, deju zāles -, kas palidz muļķiem tikt vaļā no naudas. Es varētu stāstīt, ka jutos vientuļš un man pietrūka ģimenes. Es varētu stāstīt, ka biju pārāk nepieredzējis nejēga. Kāda tam nozīme? Pirms divpadsmit mēnešiem es pirmoreiz samaksāju četrus pensus par brūno vaska lodīti, ko izvilku no māla poda. Cik lēti man toreiz tas likās! Cik maz es zināju par to, kas gaidāms! Bauda, ko ieguvu, pārspēja visu, ko jebkad biju pazinis. Man šķita, ka es agrāk vispār neesmu dzīvojis. Protams, es tur atgriezos atkal. Vispirms pēc mēneša, tad pēc nedēļas, tad pēkšņi attapos, ka eju katru dienu, un drīz jutu, ka gribu to katru stundu. Es vairs nebiju spējīgs domāt par darbu. Es pieļāvu kļūdas un aizsvilos nesakarīgās dusmās, ja mani kritizēja. īstie draugi no manis novērsās. Neīstie skubināja smēķēt vēl un vēl. Drīz vien mani darba devēji aptvēra, kas ar mani noticis, un tagad draud mani atlaist, bet nu man ir vienalga. Kāre pēc opija aizpilda katru manu nomoda brīdi, un es to jūtu arī tagad. Pagājušas trīs dienas, kopš izsmēķēju pēdējo pīpi. Dodiet man atlīdzību, lai varu atkal pazust aizmirstības miglā!

Es skatījos atnācējā ar šausmām un žēlumu, un tomēr viņam piemita kaut kas tāds, kas atvairīja patiesu līdzjūtību, radīja iespaidu, ka viņš gandrīz vai lepojas ar to, kāds kļuvis. Hendersons bija slims. Slimība lēni postīja viņu no iekšienes.

Ari Holmss izskatījās ļoti nopietns. Tā vieta, kurp jūs ejat, lai dabūtu šo vielu, vai tā ir Zīda Nams? viņš jautāja.

Hendersons iesmējās. Vai tiešām jūs domājat, ka es tik ļoti baidītos un ievērotu tādu piesardzību, ja Zīda Nams būtu tikai opija midzenis? viņš iesaucās. Vai jūs zināt, cik daudz tādu opija smēķētavu ir Šedvelā un Laimhauzā? Stāsta, ka tagad to it kā esot mazāk nekā pirms desmit gadiem. Bet ari tagad jūs varat apstāties krustojumā un izvēlēties jebkuru virzienu un visur tās atradīsiet. Ir Mote, ir Māte Abdulla, ir Krīra Ala, un ir Jahijs. Un, ja gribat, varat nopirkt opiju arī Heimārketa un Lesterskvēra naktslokālos.

-     Kas tad tas ir?

-     Naudu!

Holmss bridi vilcinājās un tad pasniedza viņam četras piecu mārciņu banknotes. Hendersons tās paķēra un noglāstīja. Viņa acīs bija parādījies truls spīdums, liecinot, ka viņā atkal pamodies allaž glūnošais zvērs atkarība. Kā jūs domājat, no kurienes nāk opijs, kas nodrošina krājumus Londonai, Liverpūlei, Portsmutai un visām citām tirgošanas vietām? Un arī Skotijai un Īrijai? Kurp dodas Krīrs vai Jahijs, kad viņu krātuves iztukšojas? Kur ir centrs šim tīklam, kas stiepjas pār visu zemi? Tā ir atbilde uz jūsu jautājumu, mister Holms. Viņi dodas uz Zīda Namu! Zīda Nams ir noziedzīgs uzņēmums, kas darbojas ļoti plašā mērogā, un es esmu dzirdējis runas baumas, tikai baumas! -, ka tam esot draugi visaugstākajos līmeņos, ka tā taustekļi esot aptvēruši gan valdības ministrus, gan policijas ierēdņus. Varētu teikt, ka mēs runājam par importa un eksporta darījumiem, bet tie ir tādi, kas ienes daudzus tūkstošus mārciņu gadā. Opijs ieceļo no austrumiem. Tas tiek nogādāts uz šo centrālo noliktavu un tur sadalīts citiem, bet par daudz augstāku cenu.

-     Kur šī vieta atrodas?

-     Londonā. Precīzu vietu es nezinu.

-     Kas to vada?

-     Nevaru pateikt. Man nav ne jausmas.

-     Tad jūs mums neesat daudz palīdzējis, mister Henderson. Kā lai mēs zinām, vai jūsu stāstītais vispār ir patiesība?

-     Es varu to pierādīt. Hendersons nepatīkami noklepojās, un es atcerējos, ka saplaisājušas lūpas un sausa mute ir ilgstošas opija lietošanas simptomi. Es jau sen esmu Krīra Alas apmeklētājs. Tā ir iekārtota ķīniešu stilā, ar dažiem gobelēniem, vēdekļiem un tā tālāk, un reizēm es tur redzu dažus austrumniekus, kas saritinājušies kopā uz grīdas. Bet vīrs, kas to vada, ir tāds pats anglis kā jūs un es, bet tik nejauks un nežēlīgs, ka labāk ar tādu nesastapties. Melnas acis un galva kā miroņa galvaskauss. Jā, viņš smaidīs un sauks jūs par draugu, ja jums būs četri pensi, bet pamēģiniet lūgt uz parāda vai runāt pretī, un viņš bez domāšanas liks jūs piekaut un izsviest ceļmalas grāvī. Tomēr mēs ar viņu saprotamies tīri ciešami. Nejautājiet, kāpēc. Viņam ir mazs kabinets blakus galvenajai telpai, un reizēm viņš mani uzaicina tur kopā uzsmēķēt tabaku, nevis opiju. Viņam patīk klausīties manus stāstus par dzīvi dokos. Un vienā tādā sarunā es pirmoreiz dzirdēju viņu pieminam Zīda Namu. Viņš nodarbina zēnus, kas piegādā viņam preci un meklē jaunus klientus zāģētavās un ogļu noliktavās…

-     Zēnus? es viņu pārtraucu. Vai esat kādu no tiem redzējis? Vai vienu no tiem nesauca Ross?

-     Viņiem nav vārdu, un es ar viņiem nerunāju. Bet noklausieties līdz galam! Es biju tur pirms dažām nedēļām, un tur ienāca viens no tiem puikām, acīmredzot nokavējies. Krīrs bija iedzēris un piktā omā. Viņš sagrāba zēnu, iesita tam un nogāza to zemē. "Kur tu biji?" viņš uzkliedza.

"Zīda Namā," zēns atbildēja.

"Un ko tu man atnesi?"

Zēns iedeva viņam paciņu un izlavījās no istabas. "Kas ir Zīda Nams?" es jautāju.

Un tad Krīrs man pastāstīja to, ko es nupat stāstīju jums. Viskijs bija atraisījis viņam mēli, citādi viņš nebūtu bijis tik runīgs, bet beigās viņš aptvēra, ko izdarījis, un pēkšņi kļuva nejauks. Viņš atvēra mazu skapīti blakus rakstāmgaldam un nākamajā brīdī es ieraudzīju pret sevi pavērstu šautenes stobru. "Kāpēc tev tas jāzina?" viņš kliedza. "Kāpēc tu uzdod man tādus jautājumus?"

"Mani tas nemaz neinteresē!" es pārsteigts un izbijies apgalvoju. "Tā bija tikai tukša pļāpāšana. Vairāk nekas."

"Tukša pļāpāšana? Tā nav nekāda pļāpāšana, mans draugs! Pamēģini tikai atkārtot kādam kaut vārdu no tā, ko dzirdēji, un tavu līķi izvilks no Temzas! Vai saprati? Ja tevi nenogalināšu es, tad to izdarīs viņi!" Pēc tam viņš itin kā apdomājās. Viņš nolaida šaujamo un ierunājās mierīgākā balsī. "Šovakar tu vari dabūt savu pīpi par brīvu," viņš man saka. "Tu esi labs klients. Mēs viens otru labi pazīstam. Mums par tevi jārūpējas. Aizmirsti, ko mēs te runājām un nekad to vairs nepiemini! Vai saprati?"

Un ar to viss beidzās. Biju šo gadījumu gandrīz aizmirsis, bet tad ieraudzīju jūsu sludinājumu un, protams, visu atcerējos. Ja viņš zinātu, ka esmu atnācis pie jums, nešaubos, ka viņš izpildītu savus draudus. Bet, ja jūs meklējat Zīda Namu, jums jāsāk ar viņa kabinetu, jo viņš var aizvest jūs tālāk.

-     Kur tas atrodas?

-     Blūgeitfīldsā. Pati māja atrodas uz Milvordstrītas stūra, nolaists, netīrs kakts ar sarkanu gaismu virs durvīm.

-     Vai jūs šovakar būsiet tur?

-    Es esmu tur katru vakaru un, pateicoties jūsu devībai, būšu tur vēl daudzus nākamos vakarus.

-     Vai tas vīrs, ko sauc par Krīru, kādreiz iziet no sava kabineta?

-    Jā, bieži. Tas midzenis ir mazs un pilns ar dūmiem. Viņš iet ieelpot svaigu gaisu.

-    Tad varbūt mēs šovakar tiksimies. Un, ja viss izdosies labi un es atradīšu, ko meklēju, apsolu divkāršot jūsu atlīdzību.

-     Nesakiet, ka jūs mani pazīstat. Neizrādiet, ka esat pamanījis manu klātbūtni. Un negaidiet nekādu palīdzību, ja kaut kas saies grīstē.

-     Es saprotu.

-    Nu tad labu veiksmi, mister Holms! Vēlu jums panākumus pats sevis, nevis jūsu dēļ.

Mēs pagaidījām, līdz Hendersons bija aizgājis, un tad Holmss pagriezās pret mani ar pazīstamo spīdumu acīs. Opija midzenis! Turklāt tāds, kas uztur darījumus ar Zīda Namu. Ko jūs par to domājat, Vatson?

-     Man tas nepavisam nepatīk, Holms. Man šķiet, ka jums vajadzētu turēties no tā pa gabalu.

-     Ha! Domāju, ka pratīšu parūpēties par sevi. Holmss aizgāja pie sava rakstāmgalda, atvēra atvilktni un izņēma pistoli. Es būšu apbruņots.

-     Tādā gadījumā es iešu jums līdzi.

-     Mans mīļais Vatson, to es nevaru pieļaut. Kaut gan esmu ļoti pateicīgs par jūsu rūpēm, man jāteic, ka abi kopā mēs nemaz neizskatītos pēc apmeklētājiem, kas ceturtdienas vakarā Londonas austrumdaļā meklē opija midzeni.

-     Un tomēr es citādi neesmu ar mieru, Holms! Ja gribat, es palikšu ārpusē. Mums noteikti abiem ir jābūt netālu vienam no otra. Tad, ja jums vajadzēs palīdzību, pietiks ar vienu šāvienu, lai es būtu klāt. Varbūt Krīra tuvumā ir vēl citi bandīti. Un vai mēs varam būt droši, ka Hendersons jūs nenodos?

-    Jums ir sava taisnība. Labi, lai notiek! Kur ir jūsu revolveris?

-     Es to nepaņēmu līdzi.

-     Tas nekas. Man ir vēl viens ierocis. Holmss pasmaidīja, un viņa seja pauda labpatiku. Šovakar apciemosim Krīra alu un tad redzēsim, ko mēs tur redzēsim.

Tovakar atkal bija savilkusies migla, un tā bija biezāka nekā iepriekšējās mēneša dienās. Es labprāt būtu mēģinājis pierunāt Holmsu atlikt gājienu uz Blūgeitfīldsu uz citu dienu, ja būtu kaut mazākā cerība, ka tas izdosies, taču viņa bālā, vanagam līdzīgā seja liecināja, ka viņš neparko neatkāpsies no iecerētā plāna. Kaut gan Holmss pats to nebija teicis, es zināju, ka to viņam liek darīt ielas zēna Rosa nāve. Kamēr vien viņš uzskatīja sevi kaut vai par daļēji vainīgu notikušajā nelaimē, viņš nespēja palikt uz vietas un bez vilcināšanās atmeta malā jebkādas domas par paša drošību.

Tomēr es jutos ārkārtīgi nomākts, kad mēs izkāpām no keba šaurā ieliņā netālu no Laimhauzas kanāla. Ielas tinās biezā, dzeltenā miglā, kas apslāpēja ikvienu skaņu. Tā šķita gluži kā ļauns zvērs, kas ošņā ceļu cauri tumsai, meklējot laupījumu, un, iedami uz priekšu, mēs itin kā paši devāmies pretī tā atplestajai rīklei. Gājām pa šauro ieliņu, gluži kā sagūstīti starp miklumā norasojušām sarkanu ķieģeļu sienām, kas slējās tik augstu, ka gandrīz aizsedza debesis, un mūs sasniedza tikai mēness bālais mirdzums. Sākumā dzirdami bija vienīgi mūsu pašu soļi, bet vēlāk iela kļuva platāka, un tajā no dažādām pusēm ieplūda citas skaņas: zirga zviedziens, tvaika dzinēja pukšķi, ūdens čalas un nemierīga bērna brēkšana, un visi tie savdabīgi papildināja apkārtējās neskaidrības noskaņu. Mēs nonācām pie kanāla. Žurka vai līdzīgs radījums pārskrēja pār ceļu mums priekšā, pārslīdēja pāri ietves valnim un ar šļakstu iekrita melnajā ūdenī. Ierējās suns. Mēs pagājām garām malā pietauvotai baržai, caur kuras aizsegtajiem logiem spraucās tikko jaušamas gaismas strēles un no skursteņa gaisā cēlās dūmu grīste. Aiz tās pletās sausais doks ar tikko redzamiem kuģu apveidu mudžekļiem, kas atgādināja aizvēsturiskus skeletus; tauvas un pārējais aprīkojums ļengani karājās lejup, gaidot labošanas darbus. Mēs nogriezāmies ap stūri, un nākamajā brīdī visu redzēto aprija migla, kas nolaidās aiz muguras kā priekškars, un, paskatījies atpakaļ, es jutos gluži kā izniris no nekurienes. Ari priekšā nekas nebija redzams, un, ja mēs būtu gribējuši nokāpt no pasaules malas, piemērotāku vietu nevarētu atrast. Bet tad izdzirdējām klavieru skaņas: kaut kur kāds ar vienu pirkstu taustīja melodiju. Pēkšņi mūsu priekšā iznira sieviete, un es mirkli redzēju grumbainu, atbaidoši izkrāsotu seju, vulgāru cepuri un no spalvām darinātu šalli. Sajutu viņas smaržu, kas atsauca atmiņā vāzē vīstošas puķes. Viņa īsi iesmējās un pazuda. Un beidzot mēs priekšā ieraudzījām gaismu apgaismotus kroga logus. Mūzika skanēja no turienes.

Kroga nosaukums bija "Roze un Kronis". Izlasīt to mēs varējām tikai tad, kad stāvējām tieši zem izkārtnes. Tā bija savāda vieta, ķieģeļu būve, ko saturēja kopā krustām šķērsām izvietoti dēļi, tomēr tā joprojām šķita sašķiebusies un kuru katru brīdi gatava sagrūt. Neviens logs nebija gluži taisns. Durvis bija tik zemas, ka ieejot mums vajadzētu pieliekties.

-    Mēs esam klāt, Vatson, Holmss nočukstēja, un es redzēju, kā viņa izelpa pārvēršas ledainā mutulī. Viņš pastiepa roku. Lūk, tā ir Milvordstrīta, un man šķiet, ka tur pretī ir Krira Ala. Redziet, virs durvīm ir sarkans gaismeklis!

-      Holms, es vēl pēdējo reizi lūdzu: ļaujiet man iet jums līdzi!

-     Nē, nē. Daudz labāk būs, ja viens no mums paliks ārpusē, jo var izrādīties, ka mani tur jau gaida, un tādā gadījumā jūs būsiet labākā stāvoklī un drīzāk varēsiet nākt man palīgā.

-     Vai jūs domājat, ka Hendersons meloja?

-      Viņa stāsts man daudzu iemeslu dēļ šķita neiespējams.

-     Tādā gadījumā, Holms, Dieva dēļ…

-    Droši zināt es to nevaru, Vatson, pirms neesmu iegājis šajā ēkā. Pastāv iespēja, ka Hendersons runāja patiesību. Bet, ja šis ir lamatas, mēs dosimies tajās iekšā un skatīsimies, kurp tās mūs aizved. Es pavēru muti, gribēdams iebilst, taču Holmss turpināja: Mēs esam aizķēruši kaut ko ļoti dziļu, mans vecais draugs!

Šis ir ārkārtigi komplicēts gadījums, un mēs tam netiksim tuvāk, ja nebūsim gatavi riskēt. Gaidiet mani vienu stundu! Iesaku jums izmantot visas ērtības, ko spēj piedāvāt šī dzertuve. Ja līdz tam laikam es nebūšu atgriezies, nāciet man pakaļ, tomēr ievērojiet ārkārtīgu piesardzību! Un, ja dzirdat šāvienus, nāciet tūlīt!

Es darīšu, kā jūs sakāt, Holms.

Tomēr es nespēju nokratīt mokošas bažas, skatoties, kā viņš šķērso ielu un brīdi pazūd no skatiena miglas un tumsas aizsegā. Pēc tam viņš iznira miglas vāla otrā pusē, un es redzēju viņu stāvam sarkanā apgaismojuma lokā un durvju ailas četrstūrī. Tālumā dzirdēju pulksteņa sitienus, kas nodimdēja vienpadsmit reizes. Pirmais sitiens tikko bija izgaisis tālumā, kad Holmss vairs nebija redzams.

Pat biezajā armijas mētelī man šķita pārāk auksts, lai veselu stundu pavadītu ārā, un es jutos nelāgi arī tāpēc, ka šis apkaimes iedzīvotāji bija bēdīgi pazīstami zemāko aprindu pārstāvji, kas balansēja uz nelietības un noziedzības robežas. Atgrūdis vaļā "Rozes un Kroņa" ārdurvis, es nokļuvu lielā telpā, ko divās daļās sadalīja šaurs bārs ar krāsaina porcelāna krāniem virs alus tvertnēm un diviem plauktiem ar daudzveidīgu pudeļu klāstu. Mani pārsteidza tas, ka šajā šaurajā telpā, par spīti nelāgajam laikam, bija sapulcējušies piecpadsmit līdz divdesmit cilvēku. Viņi sēdēja nelielos pulciņos pie galdiem, spēlēdami kārtis, dzerdami un smēķēdami. Gaisu bija piedūmojušas neskaitāmas cigaretes un pīpes, un kopējo smārdu papildināja degošās kūdras izdalījumi no apbružātas čuguna krāsniņas kaktā. Ja neņem vērā dažas sveces, krāsns liesmas bija vienīgais telpas apgaismojums, bet tas radīja gandrīz vai pretēju efektu: skatoties sarkanajā kvēlē aiz biezā stikla, gandrīz vai šķita, ka uguns iesūc gaismu sevī, aprij to un pēc tam izspļauj melnus dūmus un pelnus skurstenī un nakts tumsā. Blakus durvīm stāvēja apbružātas klavieres, un pie tām sēdēja sieviete, laiski spiezdama taustiņus. Tās pašas skaņas biju dzirdējis ārpusē.

Piegāju pie bāra, kur vecs, sirms virs ar ūdeņainām acīm par pāris pensiem ielēja man glāzi alus, un stāvēju nedzerdams, atvairīdams savas ļaunākās iedomas un cenzdamies nedomāt par Holmsu. Lielākā daļa apmeklētāju man apkārt bija jūrnieki, ostas strādnieki, un daudzi bija ārzemnieki spāņi un maltieši. Neviens nepievērsa man uzmanību, un par to es priecājos. Patiesībā viņi tik tikko sarunājās cits ar citu, un vienīgās reālās skaņas telpā nāca no kāršu spēlētājiem. Pulkstenis pie sienas rādīja aizritošo stundu, un man šķita, ka minūšu rādītājs tīši velkas lēnāk, nekā vajadzīgs, pretodamies laika likumiem. Es biju bieži gaidījis noziedznieka parādīšanos gan kopā ar Holmsu, gan bez viņa tīreļos pie Bāskervilholas, Temzas krastos, daudzu ārpilsētas namu dārzos. Taču nemūžam es neaizmirsīšu tās piecdesmit minūtes, ko nogaidīju nelielajā telpā, kur kāršu pakšķi pret galdu mijās ar neskanīgiem klavieru piesitieniem un tumšās sejas stingi lūkojās glāzēs, it kā cerētu atrast tajās visas atbildes uz dzīves noslēpumiem.

Tās bija precīzi piecdesmit minūtes, jo desmit minūtes pirms pusnakts klusumu piepeši satricināja divi šāvieni, un gandrīz tajā pašā brīdī atskanēja policista svilpe un satraukti cilvēku kliedzieni. Es tūlīt izskrēju uz ielas, strauji atgrūzdams durvis, juzdams pret sevi šķebīgu nepatiku un dusmas, ka esmu ļāvis Holmsam iesaistīt mani šajā bīstamajā pasākumā. Es nešaubījos, ka šāvējs ir bijis tieši viņš. Bet vai šāvieni bija brīdinājums, kas domāts man, vai tomēr viņš nokļuvis briesmās un bijis spiests sevi aizstāvēt? Migla bija mazliet pacēlusies, un es metos pāri ielai uz Krīra Alas ieeju. Nospiedu durvju rokturi. Durvis nebija aizslēgtas. Izvilcis no kabatas savu ieroci, iesteidzos iekšā.

Nāsīs man ieplūda sausa, dedzināta opija smaka, un man tūlīt sāka sūrstēt acis un galvā iedūra asa, durstoša sāpe; es centos pat aizturēt elpu, baidīdamies nokļūt postošās dvingas varā. Stāvēju drūmā, drēgnā telpā, kas bija izrotāta ķīniešu stilā rakstaini paklāji, sarkani lampu abažūri, zīda drapērijas pie sienām, viss atbilstoši Hendersona aprakstam. Viņš pats nekur nebija redzams. Četri vīrieši gulēja, izstiepušies uz matračiem, un tiem blakus uz zemiem galdiņiem stāvēja melni lakotas paplātes ar opija lampiņām. Trīs bija bez samaņas, un tos viegli varēja noturēt par miroņiem. Ceturtais gulēja, atspiedis zodu plaukstā, un skatījās uz mani miglainām acīm. Viens no matračiem bija tukšs.

Man pretī steidzās vīrietis, kas, visticamāk, varēja būt pats Krīrs. Viņš bija pilnīgi plikpaurains, un viņa āda bija balta kā papīrs, tik nostiepta pār kauliem, ka melnās, dziļi iegrimušās acis šķita raugāmies no miroņa galvaskausa, nevis no dzīva cilvēka redzokļu dobumiem. Redzēju, ka viņš grib kaut ko teikt, stāties man pretī, bet tad viņš ieraudzīja manu revolveri un atkāpās atpakaļ.

-     Kur viņš ir? es noprasīju.

-     Kas?

-     Jūs zināt, par ko es runāju!

Pievērsis skatienu tālākajam telpas galam, es pamanīju vaļējas durvis un aiz tām gaiteni, ko apgaismoja gāzes lampa. Neievērodams Kriku un gribēdams izkļūt no šīs atbaidošās vietas, pirms mani pieveikuši neciešamie izgarojumi, es metos uz priekšu. Viens no nošņurkušajiem gulētājiem kaut ko man uzsauca un izstiepa lūdzošu roku, bet es nepievērsu viņam uzmanību. Gaiteņa tālākajā galā bija vēl vienas durvis, un, tā kā Holmss nevarēja nemanīts iziet pa ielas durvīm, viņš acīmredzot bija gājis šo ceļu. Atgrūdu durvis un sajutu sejā auksta gaisa šalti. Atrados mājas aizmugurē. Dzirdēju kliedzienus, zirga pakavu un ratu klaboņu, policijas svilpes. Jau šobrīd zināju, ka mēs esam pievilti un mūsu plāns cietis neveiksmi. Tomēr man vēl nebija ne jausmas, ar ko jārēķinās. Kur ir Holmss? Vai viņš ir ievainots?

Pa šauru ieliņu es sasniedzu velvētu eju, aiz tās nogriezos ap stūri un ieskrēju kādā pagalmā. Tur bija sanācis cilvēku pūlis. No kurienes viņi visi varēja būt uzradušies šajā nakts stundā? Redzēju vīrieti vakara uzvalkā, konsteblu, vēl divus policistus.

Visi raudzījās dramatiskajā ainā, kas pavērās viņiem acu priekšā, un neuzdrīkstējās ne pakustēties, ne rīkoties. Izlauzos cauri viņu lokam. Un nemūžam neaizmirsīšu, ko tobrīd ieraudzīju.

Zemē gulēja divi cilvēku augumi. Viena bija jauna meitene, kuru es tūlīt pazinu un ne bez iemesla, jo viņa pirms dažām dienām bija mēģinājusi mani nogalināt. Tā bija Sallija Diksona, Rosa vecākā māsa, kas vēl nesen bija strādājusi "Naglu Maisā". Viņai bija trāpījuši divi šāvieni galvā un krūtīs. Viņa gulēja uz bruģakmeņiem peļķē, kas izskatījās melna, taču tūlīt bija skaidrs, ka tās ir asinis. Es pazinu arī vīrieti, kas bez samaņas gulēja viņai pretī, izstieptā rokā joprojām turēdams ieroci, kura raidītās lodes bija nogalinājušas meiteni.

Tas bija Šerloks Holmss.

VIENPADSMITĀ NODAĻA apcietinājumā

Nekad neesmu spējis aizmirst to nakti un sekas, ko ta izraisīja.

Šodien, kad sēžu šeit vienatnē pēc divdesmit pieciem gadiem, ikviens sīkums no visa notikušā joprojām ir nedzēšami iespiedies manā atmiņā, un, kaut gan reizēm vajadzīga piepūle, lai izkļūtu cauri neuzticamajai laika lēcai un atcerētos gan draugu, gan ienaidnieku vaibstus, man tikai jāaizver acis, un viņi visi ir tepat: Harimens, Krīrs, Aklends un pat policists… kā viņu sauca? Pērkinss! Nenoliedzams fakts ir tas, ka man bijuši neskaitāmi piedzīvojumi kopā ar Šerloku Holmsu un es daudzkārt esmu redzējis viņu sarežģītā situācijā. Ir bijuši brīži, kad uzskatīju viņu par mirušu. Vēl tikai nedēļu iepriekš biju redzējis viņu bezpalīdzīgu un drudža pārņemtu, jo viņš acīmredzot bija kritis par upuri kūliju slimībai no Sumatras. Citā reizē Kornvolā, Poldhu līcī, ja es nebūtu izvilcis viņu no istabas, viņš noteikti būtu padevies ārprātam un izdarījis pašnāvību. Atceros, kā abi stāvējām sardzē Sari un no tumsas mums pretī izlīda nāvējoši indīga purva čūska. Un vai gan varu pabeigt šo niecīgo uzskaitījumu, neatgādinot sev bezcerīgo izmisumu, tukšuma apziņu, ko jutu, atgriezdamies viens no Reihenbaha ūdenskrituma? Un tomēr visi šie pagātnes notikumi nobāl salīdzinājumā ar nakti, ko aizvadījām Blūgeitfīldsā. Nabaga Holmss! Kā šodien redzu viņu atgūstamies no bezsamaņas pūļa ielenkumā, policijas aizturētu un pilnīgi nespējīgu izskaidrot sev vai jebkuram citam, kas nupat noticis. Viņš pats brīvprātīgi bija izvēlējies ieiet lamatās. Un tāds bija nelaimīgais iznākums.

Notikuma vietā bija ieradies policists. Es nezinu, no kurienes viņš bija nācis. Viņš bija jauns un nervozs, tomēr kopumā veica savus pienākumus ar atzīstamu prasmi. Vispirms viņš pārliecinājās, ka meitene ir mirusi, un pēc tam pievērsās manam draugam. Holmsa izskats bija briesmīgs. Viņa āda bija balta kā papīrs, un, kaut gan acis bija atvērtas, viņš šķita neko skaidri neredzam… vismaz mani viņš noteikti nepazina. Apkārtējais pūlis stāvokli tikai pasliktināja, un es vēlreiz sev jautāju, kas ir šie cilvēki un kāpēc viņi izvēlējušies tādā nakts stundā pulcēties šeit. Tur bija divas sievietes, līdzīgas atbaidošajai vecenei, kura bija pagājusi mums garām pie kanāla, un tām blakus viens pret otru balstījās divi jūrnieki, kas oda pēc alus. Plati ieplestām acīm drūmajā ainā raudzījās kāds nēģeris. Viņam līdzās redzēju vairākus maltiešu dzērājus no "Rozes un Kroņa". Un barā bija pat vairāki skrandaini, baskājaini bērni, kas skatījās notiekošo gluži kā viņiem paredzētu teātra izrādi. Kamēr es centos visu to aptvert, garš, eleganti ģērbies vīrietis ar sarkanu seju pavicināja spieķi un iesaukdamies pievērsa sev uzmanību.

-     Ņemiet viņu ciet, kārtībnieki Es redzēju, kā viņš nošāva meiteni! Redzēju pats savām acīm! Viņš runāja ar spēcīgu skotu akcentu, kas te izklausījās dīvaini neiederīgs, it kā šī būtu izrāde, kuras laikā uz skatuves uzmaldījies neaicināts skatītājs. Nabaga bērns, lai Dievs žēlīgs! Viņš to aukstasinīgi nogalināja!

-     Kas jūs esat? policists jautāja.

-      Mani sauc Tomass Aklends. Es gāju uz mājām. Redzēju visu, kas te notika!

Es vairs nespēju stāvēt malā. Pastūmu pārējos nost un notupos pie zemē gulošā drauga. Holms! es iesaucos. Holms, vai jūs mani dzirdat? Dieva dēļ, pasakiet man, kas noticis!

Taču Holmss joprojām nespēja atbildēt, un policists pievērsa uzmanību man. Vai jūs pazīstat šo cilvēku? viņš noprasīja.

-     Protams, pazīstu. Tas ir Šerloks Holmss.

-     Un kas esat jūs?

-    Mani sauc Džons Vatsons, un es esmu ārsts. Policist, ļaujiet man parūpēties par manu draugu! Lai cik neapstrīdami liktos fakti, varu jums droši apgalvot, ka viņš nav izdarījis nekādu noziegumu.

-    Tā nav taisnība! Es redzēju, kā viņš nošāva meiteni. Redzēju, ka lode nāca tieši no viņa rokas. Aklends paspēra soli uz priekšu. Arī es esmu ārsts, viņš turpināja. Un varu tūlīt jums pateikt: šis cilvēks ir smagā opija iespaidā. Tas redzams no viņa acīm un jūtams no elpas, un šim nekrietnajam, bezjēdzīgajam noziegumam nav jāmeklē nekāds cits motīvs.

Vai viņš runāja taisnību? Holmss gulēja zemē, nespēdams atbildēt. Viņš nenoliedzami atradās kādas narkotiskas vielas varā, un, tā kā pēdējo stundu viņš bija pavadījis Krīra alā, bezjēdzīgi būtu apgalvot, ka viņa stāvokli vainojams kaut kas cits, nevis ārsta minētais reibinošais līdzeklis. Un tomēr šajā diagnozē kaut kas mani mulsināja. Es cieši ieskatījos Holmsa acīs, un, kaut gan to zīlītes patiešām bija izpletušās, tajās nebija raksturīgo nepievilcīgo gaismas punktu, kādus man būtu vajadzējis ieraudzīt. Pataustīju viņa pulsu: tas bija ļoti lēns un drīzāk lika domāt, ka cilvēks mostas no dziļa miega, nevis tikko veicis fiziskas aktivitātes vispirms dzinies pakaļ upurim un pēc tam to nošāvis. Un kad vispār opijs ir izraisījis tamlīdzīgu iedarbību? Opija efekti var izpausties eiforijā, pilnīgā atslābumā, fizisku sāpju izzušanā. Es nekad nebiju dzirdējis, ka cilvēks opija iespaidā sliektos uz vardarbību, un pat tad, ja Holmsu būtu sagrābusi smaga paranojas lēkme, kāds motīvs viņa aizmiglotajā apziņā lai vedinātu nogalināt tieši to meiteni, kuru viņš visiem spēkiem bija centies atrast un pasargāt? Un kā viņa vispār bija gadījusies šeit? Un visbeidzot, es šaubījos, vai Holmss spētu precīzi šaut, būdams opija iespaidā. Viņam būtu grūti pat taisni noturēt ieroci. Varbūt šis izklāsts liek domāt, ka es tobrīd biju spējīgs sīki apcerēt visas acu priekšā redzamās liecības, tomēr patiesībā tas bija sekundārs rezultāts manai daudzu gadu pieredzei mediķa darbā, kā arī tam, ka es ļoti tuvu pazinu apsūdzēto cilvēku.

-     Vai jūs šovakar atnācāt šurp kopā ar šo personu? jautāja policists.

-     Jā. Bet mēs uz neilgu laiku izšķīrāmies. Es biju "Rozē un Kronī".

-     Un viņš?

-      Viņš… Es aprāvos. Nekādā ziņā nedrīkstēju atklāt, kur bijis Holmss. Mans draugs ir izcils detektīvs un nodarbojas ar kādas lietas izmeklēšanu. Jūs uzzināsiet, ka Skotlendjardā viņu ļoti labi pazīst. Sazinieties ar inspektoru Lestreidu, kas galvos par viņu! Lai cik ļauni te šobrīd viss izskatās, izskaidrojums noteikti ir citāds.

-     Nav nekāda citāda izskaidrojuma! doktors Aklends mani pārtrauca. Viņš izstreipuļoja tur no tā stūra! Meitene uz ielas ubagoja. Tas vīrs izvilka revolveri un viņu nošāva.

-     Viņam uz drēbēm ir asinis, policists piekrita, tomēr man šķita, ka viņš to saka diezgan negribīgi. Acīmredzot šāviena bridi viņš atradās meitenei ļoti tuvu. Un, kad es ierados pagalmā, neviena cita tuvumā nebija.

-     Vai jūs redzējāt, kā tika izdarīts šāviens? es jautāju.

-      Nē. Bet es ierados ļoti drīz pēc tam. Un neviens no šīs vietas neaizbēga.

-     To izdarīja viņš! pūlī kāds iekliedzās, un tam sekoja piekrītoša murdoņa, kurā aktīvi iesaistījās bērni: tiem acīmredzami patika atrasties izrādes pirmajās rindās.

-      Holms! es iesaucos, notupies viņam blakus un mēģinādams atbalstīt viņa galvu sev uz rokas. Vai jūs varat man pateikt, kas šeit notika?

Holmss neatbildēja, un nākamajā bridi es virs sevis ieraudzīju vēl kādu cilvēku, kas bija pienācis ļoti klusu un apstājies blakus skotu ārstam. Lūdzu, piecelieties! viņš man pavēlēja balsī, kas bija saltāka par šīs nakts gaisu.

-     Šis cilvēks ir mans draugs… es iesāku.

-     Un šī ir nozieguma vieta, kurā jūs nedrīkstat ielauzties. Celieties un paejiet malā! Paldies! Un tagad ikviens, kas šeit kaut ko redzēja, ir aicināts pateikt policistam savu vārdu un mājas adresi. Pārējie tiek lūgti izklīst pa mājām. Jūs, bērni, pazūdiet, pirms esmu licis jūs visus ielikt cietumā! Policist? Kā jūs sauc? Pērkinss! Vai šis gadījums ir jūsu pārziņā?

-    Jā, ser.

-     Vai šī ir jūsu apgaitas daļa?

-    Tieši tā, ser.

-     Labi, šķiet, ka pagaidām jūs esat darbojies atzīstami. Vai varat man pastāstīt, ko redzējāt un ko zināt? Pacentieties izteikties īsi un kodolīgi! Nakts ir sasodīti auksta, un, jo drīzāk visu izdarīsim, jo drīzāk tiksim gultā. Viņš klusēdams noklausījās, kā policists izstāsta savu versiju par notikušo, bet tā man neatklāja gandrīz nekā jauna. Pēc tam viņš pamāja ar galvu. Labi, konstebl Pērkins! Parūpējieties par šiem cilvēkiem! Pierakstiet visu savā piezīmju blociņā! Tagad es ņemšu lietu savā ziņā.

Es vēl neesmu aprakstījis šo jaunatnācēju, un man pat tagad ir grūti to izdarīt tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņš bija pārlieku izteikts reptiļu dzimtas pārstāvis: acis pārāk mazas viņa sejai, plānas lūpas un tik gluda āda, ka tajā nebija gandrīz nekādu vaibstu. Visizteiksmīgākā īpatnība viņā bija biezais, nedabiski baltais matu ērkulis; īstenībā jāteic, ka tam vispār nebija un varbūt nekad nebija bijis nekādas krāsas. Nevarētu teikt, ka šis cilvēks bija vecs diezin vai viņam bija vairāk par trīsdesmit vai trīsdesmit pieciem gadiem. Mati veidoja uzkrītošu kontrastu ar viņa apģērbu melnu mēteli, melniem pirkstaiņiem un melnu šalli. Kaut gan augumā viņš nebija liels, viņa izturēšanās pauda pašapziņu, pat augstprātību, ko es izjutu, līdzko viņš bija uzņēmies atbildību par situāciju. Viņš runāja mierīgi, nepaceldams balsi, bet tās tonis nepārprotami liecināja, ka šis cilvēks ir pieradis gaidīt, lai citi viņam pakļautos. Tomēr visvairāk mani tracināja viņa neizprotamā attieksme, itin kā apzināta vairīšanās no jebkāda emocionāla kontakta ar citiem cilvēkiem. Tieši tas manā apziņā saistīja viņu ar čūsku. Kopš brīža, kad pārmijām pirmos vārdus, es biju jutis viņa glūnīgi apkārtslīdošo, izvairīgo attieksmi. Viņš bija cilvēks, kas skatās otram cauri vai garām, bet nekad neskatās acīs. Es nekad nebiju ticies ar tik ļoti pašpārliecinātu cilvēku, kas dzīvo pilnīgi citā pasaulē tādā, kur mēs esam tikai nevēlami traucētāji, kurus jācenšas turēt no sevis pēc iespējas tālāk.

-     Tātad jūs esat doktors Vatsons? viņš pārjautāja. -Jā.

-     Un šis ir Šerloks Holmss! Nu, es ļoti šaubos, vai mēs par šo notikumu lasīsim kādā no jūsu slavenajiem rakstiem ja nu vienīgi ar virsrakstu "Opija atkarībā nonākuša psihopāta piedzīvojums". Vai jūsu biedrs šovakar bija Krīra Alā?

-     Viņš izmeklēja slepkavību.

-     Pēc visa spriežot, izmeklēja to ar pīpi un adatu, vai ne? Es teiktu, diezgan netradicionāla izmeklēšanas metode! Labi, jūs varat iet, doktor Vatson! Neko vairāk jūs šonakt mums nevarat palīdzēt. Lieliska būšana, neko teikt! Šai meitenei nav vairāk par sešpadsmit vai septiņpadsmit gadiem.

-     Viņu sauc Sallija Diksona. Viņa strādāja Lambetas krogā, ko sauca "Naglu Maiss".

-    Tātad uzbrucējs viņu pazina?

-     Misters Holmss nebija uzbrucējs!

-     Protams, jūs gribat, lai mēs tā domātu. Jums par nelaimi, šeit ir liecinieki, kas apgalvo kaut ko citu. Viņš paskatījās uz skotu ārstu. Vai jūs esat ārsts?

-    Jā, ser.

-     Un jūs redzējāt, kas šeit šovakar notika?

-     Es jau konsteblam teicu, ser. Meitene uz ielas ubagoja. Šis virs iznāca tur no tās mājas. Man šķita, ka viņš ir piedzēries vai jucis. Viņš sekoja meitenei līdz šim pagalmam un nošāva viņu ar savu revolveri. Viss bija skaidrs kā uz delnas.

-     Kā jūs domājat, vai misters Holmss ir spējīgs atnākt kopā ar mani līdz Holbornas policijas iecirknim?

-     Paiet viņš nevar. Bet var, protams, aizbraukt ar kebu.

-     Kebs drīz būs klāt. Vīrietis ar baltajiem matiem, kurš joprojām nebija man pateicis savu vārdu, lēni piegāja pie Holmsa, kas aizvien vēl gulēja zemē, kaut gan bija mazliet atguvies un pūlējās aptvert notiekošo. Vai jūs mani dzirdat, mister Holms?

-    Jā. Tas bija pirmais viņa izrunātais vārds.

-      Es esmu policijas inspektors Harimens. Es apcietinu jūs par šis jaunās sievietes Sallijas Diksonas noslepkavošanu. Jums nekas nav jāsaka, ja nevēlaties to darīt, bet visu, ko jūs teiksiet, es pierakstīšu, un vēlāk to varēs izmantot kā pierādījumu pret jums. Vai jūs sapratāt?

-     Tā ir pilnīga nejēdzība! es iekliedzos. Es jums saku, Šerlokam Holmsam nav nekā kopēja ar šo noziegumu! Jūsu liecinieks melo! Tā ir sazvērestība…

-     Ja nevēlaties, lai jūs arestē par iejaukšanos un, ļoti iespējams, arī par neslavas celšanu, tad papūlieties būt prātīgs un paklusēt! Jums būs iespēja izteikties, kad šī lieta nonāks tiesā. Tikmēr es jūs palūgšu vēlreiz: atkāpieties malā un ļaujiet man darīt savu darbu!

-     Vai jums tiešām nav ne jausmas, kas ir šis cilvēks un kādu pateicību viņam ir parādā policijas spēki šajā pilsētā un pat visā šajā zemē?

-      Es ļoti labi zinu, kas viņš ir, un varu vienīgi piebilst, ka tam šajā situācijā nav nekādas nozīmes. Ir noslepkavota meitene. Slepkavības ierocis ir šī vīrieša rokā. Mums ir liecinieks. Manuprāt, iesākumam ar to pilnīgi pietiek. Pulkstenis ir gandrīz divpadsmit, un es nevaru ar jums diskutēt visu nakti. Ja jums ir iemesls sūdzēties par manu izturēšanos, varēsiet to darīt no rīta. Es dzirdu, ka tuvojas kebs. Nogādāsim šo vīrieti kamerā un aizvedīsim nabaga meiteni uz morgu!

Man nekas cits neatlika kā stāvēt un noskatīties, kā atgriežas policists Pērkinss, ar ārsta palīdzību pieceļ Holmsu kājās un aizvelk viņu projām. Pēdējā brīdī, kad Holmss tika iebīdīts kebā, viņš pagrieza galvu, mūsu skatieni sastapās, un es jutos mazliet atvieglots, redzot, ka viņa acīs kaut cik atgriezusies dzīvība un ieņemtās vai uzspiestās narkotiskās vielas iedarbība acīmredzot iet mazumā. Atnāca vēl daži policisti, un es redzēju, kā Salliju pārsedz ar segu un nestuvēs aiznes projām. Doktors Aklends sarokojās ar Harimenu, iedeva viņam savu vizītkarti un aizgāja. Pēc īsa brīža es attapos viens naidīgā, nelabvēlīgā Londonas daļā. Pēkšņi atcerējos, ka man mēteļa kabatā joprojām ir Holmsa iedotais revolveris. Sakļāvu ap to plaukstu, un manī uzzibēja neprātīga doma: varbūt vajadzēja to izmantot, lai izglābtu Holmsu, pieceltu viņu kājās un aizvilktu projām, turot Harimenu un pārējo pūli stobra galā. Tomēr tāds mēģinājums nebūtu nācis par labu ne vienam, ne otram. Pastāvēja citi veidi, kā cīnīties pretī pārspēkam, un ar šo domu prātā un auksto tēraudu saujā es aizgriezos un devos uz mājām.

Agri nākamajā rītā pie manis ieradās apmeklētājs. Tas bija cilvēks, kuru es visvairāk gribēju redzēt, inspektors Lestreids. Kad viņš enerģiski iesoļoja istabā, pārtraukdams manas brokastis, mana pirmā doma bija tāda: tūlīt viņš paziņos, ka Holmss ir atbrīvots un drīz ieradīsies šeit. Tomēr pietika uzmest vienu skatienu viņa sejai, lai manas cerības sabruktu. Viņš bija drūms, nesmaidīja un, spriežot pēc viņa izskata, bija vai nu ļoti agri cēlies, vai vispār nebija gājis gulēt. Nelūdzis atļauju, viņš tik smagi atslīga krēslā pie galda, ka es bažījos, vai viņš vispār atradīs spēku piecelties.

-Vai varu jums piedāvāt brokastis, inspektor? es pavaicāju.

-     Tas būtu ļoti laipni, doktor Vatson. Man noteikti vajadzīgs kaut kas, lai stiprinātos. Šī nolādētā būšana! Tas ir kaut kas pilnīgi neticams! Lai nu kurš, bet Šerloks Holmss! Vai viņi visi ir aizmirsuši, cik daudz mēs Skotlendjardā esam viņam pateicības parādā? Kā var pieļaut domu, ka viņš ir vainīgs? Un tomēr tas viss izskatās ļoti nelāgi, doktor Vatson. Pavisam nelāgi.

Es ielēju Lestreidam tēju tasītē, ko misis Hadsona bija nolikusi 1 lolmsam viņa, protams, nezināja, kas noticis iepriekšējā naktī. Lestreids skaļi iestrēba malku. Kur ir Holmss? es jautāju.

-     Šonakt viņu noturēja Boustritā.

-     Vai jūs tikāties ar viņu?

-     Man neļāva! Līdzko es vakar vakarā uzzināju, kas noticis, tūlīt devos turp. Bet tas vīrs Harimens ir ļoti dīvains. Mēs no Skotlendjarda, vismaz tie, kuriem ir līdzīga dienesta pakāpe, parasti cīnāmies kopā un palīdzam cits citam. Bet viņš ne. Harimens vienmēr rīkojas pēc sava prāta. Viņam nav draugu un, cik zinu, nav ari ģimenes. Savu darbu viņš veic labi, to nevar noliegt, bet, satiekoties gaitenī, esmu pateicis viņam tikai dažus vārdus, un viņš nekad nav atbildējis. Sagadījās tā, ka šorīt es viņu satiku un lūdzu atļauju apmeklēt misteru Holmsu, domādams, ka tas ir pats mazumiņš, ko varu darīt, bet viņš gluži vienkārši pagāja man garām. Nebūtu kaitējusi vismaz elementāra pieklājība, bet tāds nu šis cilvēks ir. Pašlaik viņš atrodas pie Holmsa un pratina viņu. Es daudz ko dotu, lai varētu atrasties blakus, jo tur noteikti notiek spraiga mērošanās prātiem. Kā nojaušu, Harimens jau ir izdarījis spriedumu, bet tas, protams, ir pilnīgi aplams, tāpēc es atnācu šurp, cerēdams, ka varēsiet kaut cik apgaismot šo notikumu. Vai jūs vakar bijāt tur?

-     Es biju Blūgeitfildsā.

-      Un tā ir taisnība, ka misters Holmss apmeklēja opija midzeni?

-    Viņš tajā iegāja, bet ne jau tādēļ, lai nodotos šim ļaunajam netikumam.

-    Nē? Lestreida skatiens pievērsās kamīna malai un safjāna kārbiņai, kurā glabājās zemādas injekciju šļirce. Nesapratu, kā viņš ir uzzinājis par Holmsa reti praktizēto ieradumu.

-    Jūs pārāk labi pazīstat Holmsu, lai pieļautu citādu domu, es pārmetoši teicu. Viņš joprojām cenšas noskaidrot, kā un kāpēc tika nogalināts vīrs žokejcepurē un ielas zēns Ross. Tieši tāpēc viņš devās uz Londonas austrumdaļu.

Lestreids izņēma piezīmju blociņu un to atvēra. Manuprāt, jums vajadzētu man izstāstīt, cik tālu jūs ar misteru Holsmu šajā lietā bijāt tikuši, doktor Vatson. Ja es gribu cīnīties viņa labā un ļoti iespējams, ka jācīnās būs bargi un pamatīgi, jo vairāk es zināšu, jo labāk. Lūdzu, neizlaidiet nevienu sīkumu!

Stāvoklis bija neparasts, jo Holmss vienmēr tika uzskatījis policiju par savu sāncensi un parastos apstākļos nebūtu atklājis nekādas savas izmeklēšanas detaļas. Tomēr šajā gadījumā man nebija izvēles, un es izklāstīju Lestreidam visu, kas noticis gan pirms, gan pēc zēna nāves, sākot ar mūsu braucienu uz Čorligrendžas zēnu skolu, pēc kura devāmies meklēt "Naglu Maisu" un Salliju Diksonu. Izstāstīju viņam, kā meitene man uzbruka un kā mēs ieguvām nozagto kabatas pulksteni, izstāstīju par neveiksmīgo sarunu ar lordu Reivenšo un par Holmsa lēmumu ievietot vakara avīzē sludinājumu. Visbeidzot aprakstīju mūsu apmeklētāju, kas bija nosaucis sevi par Hendersonu un norādījis mums ceļu uz Krīra Alu.

-     Vai viņš bija ostas muitnieks?

-     Tā viņš sacīja, Lestreid, taču es domāju, ka tas bija tikpat melīgs apgalvojums kā viss viņa stāsts.

-     Varbūt viņš nav vainīgs. Jūs taču nezināt, kas notika Krīra Alā.

-     Taisnība, es tur nebiju, bet tur nebija arī Hendersona, un tas man šķiet nopietns iemesls bažām. Atskatoties uz notikušo, es esmu pārliecināts, ka tās bija tīši sarīkotas lamatas, lai celtu pret Holmsu apsūdzību un pārtrauktu viņa uzsākto izmeklēšanu.

-     Bet kas ir šis Zīda Nams? Kāpēc lai kāds ar tik galējiem līdzekļiem censtos to paturēt noslēpumā?

-     To es nevaru pateikt.

Lestreids papurināja galvu. Es esmu praktiskas dabas cilvēks, doktor Vatson, un varu sacīt, ka tas viss šķiet ļoti tālu no mūsu izmeklēšanas sākuma, proti, no mirušā vīrieša viesnīcas istabā. Nogalinātais, cik mums zināms, bija Kīlans O'Donahjū, nelietīgs bandīts un banku aplaupītājs no Bostonas, atbraucis uz Angliju, lai atriebtos gleznu tirgotājam misteram Kārstērzam no Vimbldonas. Kā to iespējams saistīt ar divu nabaga bērnu nāvi, balto lenti, šo mīklaino Hendersonu un visu pārējo?

-    Tieši to Holmss centās noskaidrot. Vai es varēšu viņu apmeklēt?

-     Viņa lietu vada Harimens, un, iekams pret Holmsu nav izvirzīta oficiāla apsūdzība, nevienam nav atļauts ar viņu runāt. Šodien pēcpusdienā viņu vedīs uz policijas tiesu.

-     Mums jābūt tur.

-     Protams. Jūs zināt, ka šajā izmeklēšanas posmā netiks pieaicināti nekādi aizstāvības liecinieki, doktor Vatson, un tomēr es mēģināšu izteikties viņa labā un apliecināt viņa krietno dabu.

-     Vai viņu paturēs Boustrītā?

-      Pagaidām jā, bet, ja tiesnesis uzskatīs, ka apsūdzība ir pamatota un grūti ticēt, ka varētu notikt citādi, tad viņu pārvedīs uz cietumu.

-     Uz kuru cietumu?

-      Es nezinu, doktor Vatson, bet darīšu viņa labā visu, kas manos spēkos. Vai jums ir zināms kāds cilvēks, pie kura jūs tikmēr varētu vērsties? Domāju, ka diviem tādiem kungiem kā jūs noteikti ir ietekmīgi draugi, jo jūs esat bijuši iesaistīti daudzās tā dēvētās delikāta rakstura lietās. Varbūt varat parunāt ar kādu no mistera Holmsa klientiem?

Pirmais man prātā iešāvās Maikrofts Holmss. Viņa vārdu es, protams, nebiju pieminējis, taču iedomājos par viņu jau pirms Lestreida ierosinājuma. Vai Maikrofts būs ar mieru tikties ar mani? Viņš bija izteicis nopietnu brīdinājumu šeit, šajā pašā istabā, un nešaubīgi apgalvojis, ka nespēšot palīdzēt, ja šis brīdinājums netikšot ievērots. Un tomēr es nolēmu pirmajā izdevīgajā gadījumā vēlreiz doties uz Diogena klubu. Tomēr tas būs iespējams tikai pēc policijas tiesas. Lestreids piecēlās. Es ienākšu pēc jums pulksten divos, viņš teica.

-     Paldies, Lestreid!

-     Vēl nesakiet paldies, doktor Vatson. Iespējams, ka es neko nespēšu palīdzēt. Šis nu reiz ir gadījums, kur viss izskatās skaidrs kā uz delnas. Es atcerējos, ka inspektors Harimens iepriekšējā vakarā bija izteicies ļoti līdzīgi. Harimens grib notiesāt Holmsu par slepkavību, un jums, manuprāt, jāgatavojas visļaunākajam.

DIVPADSMITĀ NODAĻA notikuma liecinieki

Es nekad vēl nebiju piedalījies policijas tiesas sēdē un tomēr, kopā ar Lestreidu tuvodamies cienīgajai, bargajai Boustrītas ēkai, jutu ar to kaut kādu pazīstamu saistību, it kā es būtu tur uzaicināts gluži pamatoti un mana piedalīšanās būtu likumsakarīga un neizbēgama. Lestreids, šķiet, bija ievērojis manu sejas izteiksmi, jo viņš drūmi pasmaidīja. Droši vien jūs nebijāt paredzējis, ka varētu nokļūt šādā vietā, doktor Vatson, vai ne? Atbildēju, ka viņš ir burtiski nolasījis manas domas. Jā, interesanti, cik daudz cilvēku šeit ir nokļuvuši jūsu pūliņu dēļ? Ar to es, protams, domāju jūs abus ar misteru Holmsu.

Viņam bija taisnība. Šajā vietā beidzās norises, kuras mēs bieži bijām uzsākuši; šis bija pirmais solis ceļā uz Oldbeiliju un pēc tam varbūt uz karātavām. Tagad, manas rakstnieka karjeras galaposmā, ir interesanti atcerēties, ka visas manas hronikas no pirmās līdz pēdējai ir beigušās ar nelieša atmaskošanu vai apcietināšanu, un pēc tam es gandrīz vienmēr pieņēmu, ka viņu liktenis manus lasītājus vairs nevar interesēt, un pametu viņus bez turpmākas ievērības, it kā viņu noziegumi būtu vienīgais šo cilvēku esamības attaisnojums un pēc tam, kad tie atšķetināti, viņi vairs nav cilvēciskas būtnes ar pukstošu sirdi un salauztu garu. Nekad netiku domājis par bailēm un mokām, ko šie cilvēki neapšaubāmi izjuta, ienākdami pa šīm durvīm un iedami pa šiem drūmajiem gaiteņiem. Vai kādam no viņiem jebkad noritēja nožēlas asara, vai kāds jebkad lūdza Dievam dvēseles glābšanu? Vai daži cīnijās preti līdz pat beigām? Man bija vienalga. Tas neiekļāvās manā stāstījumā.

Gremdējoties atmiņās par ledaini salto decembra dienu, kad Holmss stājās pretī spēkiem, kurus agrāk tik bieži bija iekustinājis, es reizēm domāju, ka varbūt esmu nodarījis netaisnību šiem cilvēkiem pat tādiem cietsirdīgiem neliešiem kā Kalvertons Smits vai savtīgiem intrigantiem kā Džonass Oldeikrs. Es rakstīju darbus, ko tagad sauc par detektīvstāstiem. Veiksmīgas sagadīšanās dēļ mans detektīvs bija izcilākais no visiem. Taču savā ziņā viņu izveidoja vīrieši jā, arī sievietes -, pret kuriem viņš cīnījās, un es pārāk viegli atmetu tos visus malā. Tagad, ieejot policijas tiesas zālē, es jutu viņus ar jaunu sparu ielaužamies manās domās, un man gandrīz šķita, ka dzirdu viņus iesaucamies: "Sveicināts! Tagad tu esi viens no mums!"

Tiesas zāle bija kvadrātveida telpa bez logiem, ar koka soliem un barjerām, un tās sienu greznoja karaliskais ģerbonis. Zem tā sēdēja miertiesnesis pastīva izskata vecīgs vīrietis, kura izturēšanās šķita tikpat kokaina kā āriene. Viņa priekšā atradās nožogots paaugstinājums, uz kura cits pēc cita tika nostādīti apsūdzētie, jo process ritēja tik ātri, ka skatītājam no malas varēja likties pat vienmuļš. Mēs ar Lestreidu bijām ieradušies agri un līdz ar vairākiem citiem apmeklētājiem apsēdušies publikai paredzētajās vietās, no kurām noskatījāmies, kā dokumentu viltotāju, kramplauzi un krāpnieku aizsūtīja atpakaļ apcietinājumā līdz tiesas prāvai. Tomēr miertiesnesis spēja būt arī līdzcietīgs. Mācekli, kas bija aizturēts par vardarbīgu uzvedību dzēruma iespaidā tas bija noticis viņa astoņpadsmitajā dzimšanas dienā -, viņš aizsūtīja mājās, apmierinoties ar sīki aprakstītu pārkāpuma reģistrāciju Noraidīto apsūdzību žurnālā. Divi bērni, kam nevarēja būt vairāk par astoņiem vai deviņiem gadiem, bija atvesti šurp par ubagošanu uz ielas, un viņš tos nodeva Policijas labdarības nodaļas ziņā, uzdodams vai nu iekārtot tos doktora Barnardo bāreņu patversmē, vai ari gādāt par tiem ar Bezpajumtnieku un Klaidoņu atbalsta biedrības vai ar Londonas Zēnu izglītošanas un darbaudzināšanas asociācijas palīdzību. Savādi bija dzirdēt pēdējo no šiem trim nosaukumiem, jo tieši tā sauca organizāciju, kas atbildīga par mūsu nesen apmeklēto Čorligrendžas skolu.

Līdz šim viss bija ritējis raiti, bet tagad Lestreids man piebikstīja, un es jutu, ka pār tiesas zāli nolaižas nebijis smagums. Telpā ienāca un apsēdās vēl vairāki policisti un ierēdņi. Tiesas sekretārs, korpulents, pūcei līdzīgs vīrietis melnā apģērbā, piegāja pie miertiesneša un sāka kaut ko viņam klusi bubināt. Ienāca divi cilvēki, kurus es pazinu, un apsēdās uz sola atstatu viens no otra. Tie bija doktors Aklends un sarkansejainais vīrietis, kas bija stāvējis pūlī pie Krīra Alas, bet tobrīd nebija atstājis uz mani īpašu iespaidu. Aiz viņiem sēdēja pats Krīrs (Lestreids man norādīja uz viņu), berzēdams plaukstas, it kā pūlētos tās noslaucīt. Es tūlīt sapratu, ka viņi visi šeit ir ieradušies kā liecinieki.

Un tad tika ievests Šerloks Holmss tajās pašās drēbēs, kurās bija apcietināts, un tik ļoti pārvērties izskatā, ka citos apstākļos es viegli būtu varējis noturēt to par kārtējo maskēšanos, ar ko viņš mani nereti bija izjokojis. Viņš acīmredzami nebija gulējis. Viņš bija daudz un pamatīgi pratināts, un es centos nedomāt par daudzajiem pašcieņas aizskārumiem, kas ir ļoti pazīstami parastiem noziedzniekiem un kas šoreiz bija jāizcieš arī viņam. Allaž kalsnais augums pašlaik izskatījās pavisam izvārdzis, bet ceļā uz apsūdzēto solu Holmss pagriezās un paskatījās uz mani, un es redzēju viņa acīs dzirksti, kas teica: cīņa vēl nav galā, un atgādināja man, ka Šerloks Holmss vienmēr ir apliecinājis sevišķu izcilību tieši tad, kad apstākļi sazvērējušies pret viņu. Lestreids man blakus izslējās taisnāk un izgrūda klusu lāstu. Viņš bija nikns un sašutis Holmsa dēļ un atklāja tādu rakstura šķautni, ko es līdz šim nebiju iepazinis.

Priekšā iznāca tiesas vīrs sīks cilvēciņš ar apaļu seju, biezām lūpām un pietūkušiem plakstiņiem, un drīz kļuva skaidrs, ka viņš ir uzņēmies apsūdzētāja lomu, kaut gan viņam labāk būtu piestāvējusi cirka manēžas inspektora loma: visas norises viņš vadīja tā, it kā tiesa būtu likumu pasaules cirks.

Apsūdzētais ir labi pazīstams detektīvs, viņš iesāka.

-    Misters Holmss ir kļuvis plaši pazīstams pēc vairāku stāstu publicēšanas, kuri ir bezgaumīgi un sensacionāli, tomēr vismaz daļēji balstās uz patiesiem notikumiem. Šie vārdi mani satracināja, un iespējams, ka es nebūtu atturējies no protesta, ja Lestreids nebūtu pasniedzies un saudzīgi paplikšķinājis man pa roku.

-    Tomēr es nenoliegšu, ka Skotlendjardā ir pāris viduvēji spējīgu darbinieku, kuri viņam ir pateicību parādā, jo viņš ir palīdzējis tiem virzīt izmeklēšanu ar norādēm un mājieniem, kas nesuši augļus. Šoreiz bija Lestreida kārta ļauties sašutumam. Taču pat visizcilākajos cilvēkos slēpjas kāds ļaunais gars, un mistera Holmsa gadījumā tas ir opijs ļaunums, kas pārvērtis viņu no likumības drauga par nelietīgu ļaundari. Nav apstrīdams fakts, ka vakar vakarā tūlīt pēc pulksten vienpadsmitiem viņš iegāja Laimhauzas opija midzenī, kas pazīstams ar nosaukumu Krīra Ala. Mans pirmais liecinieks ir minētās iestādes īpašnieks Jesaja Krīrs!

Krīrs nostājās pie liecinieku tribīnes. Pašreizējās norisēs zvēresta došana nebija paredzēta. Es redzēju tikai viņa pakausi, baltu ādu bez matiem, kas saplūda ar kaklu tā, ka grūti bija pateikt, kur beidzas viens un sākas otrs. Apsūdzētāja paskubināts, viņš izklāstīja savu sakāmo.

Jā, apsūdzētais esot iegājis viņa namā ievērojiet, milordi, privātā un likumīgā iestādē, kur kungi var nodoties savai izpriecai, baudot ērtības un drošību, un tas noticis drīz pēc pulksten vienpadsmitiem. Viņš neesot teicis gandrīz neko. Viņš pieprasījis reibinošās vielas devu, samaksājis un tūlīt pat to izsmēķējis. Pēc pusstundas viņš prasījis vēl vienu devu. Krīrs esot ievērojis, ka misters Holmss viņš tikai vēlāk uzzinājis šī apmeklētāja vārdu, bet tajā brīdī, godātā tiesa, tas viņam bijis pilnīgs svešinieks kļuvis uzbudināts un nemierīgs. Krirs brīdinājis, ka vēl viena deva nebūtu ieteicama, taču šis kungs neganti protestējis, un, lai neizceltos tracis un šajā iestādē saglabātos tīkamais miers, ar kādu tā pazīstama, viņš piekāpies un iedevis prasīto devu, vēlreiz saņemot attiecīgo samaksu. Misters Holmss esot izsmēķējis vēl vienu pīpi, un viņa delīrija lēkme pastiprinājusies tiktāl, ka Krīrs aizsūtījis zēnu sameklēt policistu, baidīdamies piedzīvot nopietnu miera traucējumu. Viņš mēģinājis runāt ar misteru Holmsu un nomierināt viņu, taču bez panākumiem. Mežonīgām acīm, zaudējis kontroli, misters Holmss apgalvojis, ka šajā istabā esot ienaidnieki, ka tie viņu vajājot un viņa dzīvībai draudot briesmas. Viņš izrāvis revolveri, un tad Krīrs pieprasījis, lai viņš iet ārā.

Es baidījos par savu dzīvību, Krīrs sacīja tiesai. Mana vienīgā doma bija dabūt viņu ārā no mājas. Bet tagad saprotu, ka tas bija aplam un man vajadzēja ļaut viņam palikt iekšā, līdz ierodas palīdzība, lūk, še, konstebls Pērkinss. Jo tad, kad es izlaidu misteru Holmsu uz ielas, viņš bija gluži kā jucis. Viņš nesaprata, ko dara. Esmu redzējis tamlīdzīgas lietas arī agrāk, jūsu godība. Tas ir neparasti un notiek reti. Bet tāds var būt apreibinošās vielas blakusefekts. Nav šaubu, kad misters Holmss nošāva nabaga meiteni, viņš ticēja, ka iznīcina kādu bīstamu briesmoni. Ja es būtu zinājis, ka viņš ir apbruņots, es neparko viņam nebūtu devis opiju, lai Dievs man žēlīgs!

Krira stāstu visos sīkumos apstiprināja otrs liecinieks, sarkansejainais vīrietis, kuru es biju ievērojis iepriekš. Viņš bija gurdens un tāds kā pārlieku izsmalcināts aristokrāta tips ar plānu degunu, kura savilktās nāsis pauda nepatiku pret primitīvo apkārtni. Lieciniekam bija ne vairāk kā trīsdesmit gadu, un viņš bija ģērbies pēc jaunākās modes. Neko jaunu viņš neatklāja, tikai gandrīz vārdu pa vārdam atkārtoja Krīra teikto. Viņš esot gulējis uz matrača istabas otrā malā un, kaut gan bijis ļoti atslābinātā stāvoklī, varot zvērēt, ka apkārtējos notikumus apzinājies pavisam skaidri. Palaikam es ļaujos opija vājībai, viņš beigās paskaidroja. Tas man dod dažas stundas, kurās es varu aizmirst savas ikdienas rūpes un atbildību. Es tur neredzu nekā apkaunojoša. Pazīstu daudzus, kuri savās mājās, nevienam neredzot, bauda opija tinktūru tāda paša iemesla dēļ. Man tas šķiet līdzvērtīgi tabakas smēķēšanai vai alkohola lietošanai. Bet svarīgi ir tas, viņš ar uzsvaru piebilda, ka es spēju to kontrolēt!

Tikai tad, kad miertiesnesis lika jaunajam cilvēkam nosaukt savu vārdu, lai varētu ierakstīt to protokolā, tiesas zālē sacēlās šalkoņa. Es esmu lords Horass Blekvoters.

Miertiesnesis pārsteigts raudzījās viņā. Vai es pareizi saprotu, ser, ka jūs esat Halamšīras Blekvoteru dzimtas pārstāvis?

Jā, jaunais vīrietis atbildēja. Blekvoteras grāfs ir mans tēvs.

Es jutos tikpat pārsteigts kā visi pārējie. Tas šķita kaut kas īpašs, pat satriecošs, ka tik senas Anglijas dzimtas pēctecis ir atradis ceļu uz nožēlojamu Blūgeitfīldsas narkotiku midzeni. Vienlaikus es gluži labi sapratu, cik iespaidīgs ierocis var būt viņa liecība apsūdzībā pret manu draugu. Šis nebija zemu aprindu jūrnieks vai sīks krāpnieks, kas klāsta savu notikuma versiju. Šis bija cilvēks, kas varēja nodarīt sev lielu postu, atklāti atzīdams, ka bijis Krīra Alā.

Viņam par laimi, šī bija policijas tiesa, tāpēc avīžnieku pārstāvju tajā nebija. Lieki piebilst, ka to pašu es varētu teikt par Holmsu. Kad sers Horass devās atpakaļ vietā, es dzirdēju satrauktu murdoņu pārējo klausītāju vidū un sapratu, ka viņi te atrodas tikai izklaides pēc un šāda pikanta detaļa viņiem ir gluži kā medusmaize. Miertiesnesis pārmija dažus vārdus ar melni tērpto sekretāru, un liecinieku vietā stājās Stenlijs Pērkinss, policists, kuru es biju sastapis iepriekšējā vakarā. Pērkinss stāvēja stīvi, piespiedis galvassegu pie sāna un turēdams to tā, it kā viņš būtu Londonas Tauera spoks un tā būtu viņa galva. Viņam nebija daudz, ko sacīt, bet lielākā stāsta daļa jau bija izklāstīta iepriekš. Pie viņa pienācis Krīra sūtītais zēns un lūdzis nākt līdzi uz māju Milvordstrītas stūrī. Ceļā uz turieni viņš dzirdējis divus šāvienus un meties uz Kopergeitskvēru, kur ieraudzījis bezsamaņā guļošu vīrieti ar ieroci rokā un meiteni, kas gulējusi asins peļķē. Kamēr viņš apskatījis notikuma vietu, apkārt saradies pūlis. Viņš tūlīt redzējis, ka meitenei palīdzēt vairs nav iespējams. Drīz pēc tam, Pērkinss teica, esot ieradies es un pavēstījis, ka nesamaņā gulošais vīrietis ir Šerloks Holmss.

-    Es nespēju ticēt tam, ko dzirdu, viņš piebilda. Biju lasījis par Šerloka Holmsa veiktajiem darbiem, un doma, ka viņš varētu būt iesaistīts šādā lietā… to bija ļoti grūti pieņemt.

Nākamais pēc Pērkinsa liecību deva inspektors Harimens, ko es tūlīt pazinu pēc balto matu cekula. Viņa runas veids, kurā ik vārds bija rūpīgi apsvērts un pasniegts ar maksimālu izteiksmību, radīja iespaidu, it kā viņš stundām ilgi būtu iestudējis savu runu, un pilnīgi iespējams, ka tā arī bija. Viņš pat nepūlējās slēpt nicinājumu balsī. Mana drauga arests un, vēlams, nāvessods, šķiet, bija galvenā misija viņa dzīvē.

-      Es vēlos izstāstīt tiesai savas iepriekšējā vakara gaitas, viņš iesāka. Biju izsaukts uz Vaithorsroudu sakarā ar ielaušanos bankā, un tas ir pavisam netālu no šī notikuma vietas. Iedams projām, es izdzirdēju šāvienus un policista svilpes signālu un nogriezos uz dienvidiem, lai paskatītos, vai varu palīdzēt. Bridi, kad ierados, policists Pērkinss bija uzņēmies atbildību par situāciju, un jāteic, ka viņš teicami pildīja savu pienākumu. Esmu paredzējis ieteikt policistu Pērkinsu paaugstināšanai amatā. Viņš bija tas, kas man darīja zināmu šī apsūdzētā cilvēka identitāti. Kā esat jau dzirdējuši, misteram Šerlokam Holmsam ir zināma reputācija. Esmu pārliecināts, ka daudzi viņa apjūsmotāji jutīsies vīlušies, ka šī cilvēka īstā daba viņa atkarība no apreibinošām vielām un to slepkavnieciskā ietekme ievērojami atšķiras no mūsu iemīļotās literatūras.

Fakts, ka misters Holmss nogalināja Salliju Diksonu, ir pilnīgi neapšaubāms. Pat viņa biogrāfa iztēles dāvanas nespētu lasītājos izraisīt par to ne mazāko šaubu ēnu. Notikuma vietā es ievēroju, ka ierocis noziedznieka rokā joprojām bija silts, ka uz piedurknes viņam bija melnas pulvera pēdas un uz mēteļa rēgojās vairāki nelieli asiņu traipi, kas tur varēja nonākt vienīgi tad, ja viņš šāviena brīdī stāvēja tuvu nelaimīgajai meitenei. Misters Holmss bija pa pusei nemaņā, vēl neatguvies no opija transa, un gandrīz neaptvēra, kādas šausmas ir pastrādājis. Es saku: "gandrīz neaptvēra", taču ar to negribu sacīt, ka viņš pilnīgi nesaprata, kas notiek. Viņš apzinājās savu vainu, jūsu godība. Viņš necentās aizstāvēties. Kad es viņu brīdināju un apcietināju, viņš necentās pārliecināt mani, ka apstākļi bijuši citādi, nevis tādi, kā es jums nupat aprakstīju.

Tikai šorīt, pēc astoņu stundu miega un aukstas dušas, viņš pavēstīja pašsacerētu stāstu, apgalvodams, ka esot nevainīgs. Viņš man pastāstīja, ka patiešām esot ieradies Krīra Alā, taču nevis tādēļ, lai apmierinātu savu negausīgo kāri pēc reibinošās vielas, bet tāpēc, ka izmeklējis kādu lietu, kuras detaļas viņš man atteicās izklāstīt. Kāds cilvēks, kurš nosaucis sevi par Hendersonu, esot aizsūtījis viņu uz Laimhauzu atrast tur kādu pavedienu, taču informācija bijusi melīga un ievilinājusi viņu lamatās: tūlīt pēc ieiešanas Krīra Alā viņš esot varmācīgi sagrābts un sazāļots ar kādu narkotisku vielu. Man personiski šķiet diezgan dīvaini, ka cilvēks aiziet uz opija midzeni un pēc tam sūdzas, ka esot sazāļots. Un, tā kā misters Krīrs visu mūžu pārdod reibinošas vielas cilvēkiem, kuri tās vēlas pirkt, nemaz neizklausās ticami, ka šajā gadījumā viņš pēkšņi būtu vēlējies atdot tās par velti. Taču mēs zinām, ka tie ir salti meli. No augsti godājama liecinieka mēs jau dzirdējām, ka misters Holmss izsmēķēja vienu pīpi un pēc tam pieprasīja otru. Misters Holmss turklāt apgalvo, ka pazīstot nogalināto meiteni un arī tā bijusi saistīta ar viņa mīklaino izmeklēšanu. Šo liecības daļu es esmu gatavs pieņemt.

Ļoti iespējams, ka viņš meiteni bija saticis jau agrāk un lēkmes uzliesmojumā sajauca viņu ar kādu iedomātu noziedznieku. Nekāda cita motīva meitenes nogalināšanai viņam nebija.

Varu piebilst vēl vienīgi to, ka misters Holmss tagad apgalvo: viņš esot kļuvis par upuri sazvērestībai, kurā esot iesaistīts es, konstebls Pērkinss, Jesaja Krīrs, lords Horass Blekvoters un, pilnīgi iespējams, arī jūsu godība. Varētu teikt, ka tie ir apsēstības murgi, taču īstenībā ir krietni ļaunāk. Tas ir apzināts mēģinājums izvairīties no savas iepriekšējā vakara lēkmes sekām. Par nelaimi misteram Holmsam, mums ir vēl viens liecinieks, kas slepkavību redzēja pats savām acīm. Esmu pārliecināts, ka viņa liecība pieliks punktu šai sēdei. No savas puses varu piebilst vēl vienīgi to, ka visos piecpadsmit Metropoles policijas darba gados es neesmu sastapies ar gadījumu, kurā liecības būtu tik nepārprotamas un apsūdzētā vaina tik acīmredzama kā šoreiz.

Es gandrīz vai gaidīju, ka viņš beigās paklanīsies. Tomēr viņš tikai cienīgi palocīja galvu pret miertiesnesi un apsēdās savā vietā.

Pēdējais liecinieks bija doktors Tomass Aklends. Nakts tumsā un notikumu juceklī es viņu nebiju tuvāk apskatījis, bet tagad sev pretī redzēju uzkrītoši nepievilcīgu vīrieti ar koši sarkaniem matiem (to dēļ viņš būtu bez vilcināšanās pieņemts "Rudo apvienībā"), kas nekārtīgi karājās lejup no iegarenās galvas, un tumšiem vasarraibumiem, kas piešķīra sejai gandrīz vai slimīgu izskatu. Viņam bija tikko redzamas ūsiņas, neparasti garš kakls un zilas, ūdeņainas acis. Pieļauju domu, ka es varbūt pārspīlēju viņa nepatīkamās ārienes aprakstu, jo, klausīdamies viņa stāstā, es jutu dziļu un prātam nepakļaujamu naidu pret šo cilvēku, kura vārdi šķita pilnīgi un galīgi apzīmogojam mana drauga vainu. Esmu pārlasījis oficiālos pierakstus, tāpēc varu precīzi atkārtot gan apsūdzētāja jautājumus, gan liecinieka atbildes, lai neviens nevarētu apgalvot, ka mana aizspriedumainā nepatika ir izkropļojusi šīs norises atstāstu.

Apsūdzētājs: Lūdzu, pasakiet tiesai savu vārdu!

Liecinieks: Mani sauc Tomass Aklends.

Apsūdzētājs: Jūs esat no Skotijas.

Liecinieks: Jā. Bet tagad es dzīvoju Londonā.

Apsūdzētājs: Lūdzu, pastāstiet mums dažos vārdos par savu karjeru, doktor Aklend!

Liecinieks: Es esmu dzimis Glāzgovā un studējis medicīnu turienes universitātē. Medicīnas grādu es ieguvu 1867. gadā. Strādāju par pasniedzēju Karaliskās slimnīcas medicīnas skolā Edinburgā un vēlāk kļuvu par klīniskās ķirurģijas profesoru Edinburgas Karaliskajā bērnu slimnīcā. Uz Londonu pārcēlos pēc sievas nāves pirms pieciem gadiem, jo man šeit piedāvāja pārvaldnieka vietu Vestminsteras slimnīcā, un tur es strādāju arī pašlaik.

Apsūdzētājs: Vestminsteras slimnīca ir dibināta trūcīgajiem ļaudīm, un tās finansējums ir sabiedrības ziedojumi. Vai es pareizi izsakos?

Liecinieks: Jā.

Apsūdzētājs: Un jūs pats, cik man zināms, esat ziedojis dāsnas summas šis slimnicas uzturēšanai un paplašināšanai.

Miertiesnesis: Ja jums nav iebildumu, mister Edvards, es domāju, ka vajadzētu pievērsties mūsu tiešajam jautājumam.

Apsūdzētājs: Labi, jūsu godība. Doktor Aklend, lūdzu, pastāstiet tiesai, kā jūs vakar vēlu vakarā gadījāties Milvordstrltas un Kopergeitskvēra tuvumā!

Liecinieks: Es biju aizgājis apmeklēt kādu savu pacientu. Viņš ir krietns, strādīgs cilvēks, bet no trūcīgas ģimenes, un pēc izrakstīšanas no slimnīcas man bija bažas par viņa stāvokli. Vēlā apmeklējuma iemesls bija tas, ka pirms tam es piedalījos Karaliskās ārstu kolēģijas rīkotajās vakariņās. Aizgāju no pacienta pulksten vienpadsmitos un biju nolēmis daļu ceļa paieties kājām es dzīvoju Holbornā. Tomēr gadījās tā, ka es miglā apmaldījos un īsi pirms pusnakts gluži nejauši nokļuvu notikuma vietā.

Apsūdzētājs: Un ko jūs tur redzējāt?

Liecinieks: Es redzēju visu, kas notika. Redzēju meiteni, kas bija pārāk trūcīgi ģērbusies šim skarbajam laikam, viņai varēja būt četrpadsmit vai piecpadsmit gadu. Baisi iedomāties, ko viņa darīja tādā vēlā stundā uz ielas, jo tas rajons ir slavens ar dažādu veidu netikumiem. Kad es viņu ieraudzīju, viņa bija pacēlusi rokas un izskatījās nepārprotami pārbiedēta. Viņa izgrūda vienu vārdu: "Lūdzu…!" Tad atskanēja divi šāvieni, un viņa nokrita zemē. Es tūlīt redzēju, ka viņa ir mirusi. Otrais šāviens bija trāpījis galvā un nogalinājis viņu uz vietas.

Apsūdzētājs: Vai jūs redzējāt, kas bija šāvējs?

Liecinieks: Pirmajā brīdī neredzēju. Bija loti tumšs, turklāt es biju gluži apstulbis. Baidījos arī par savu dzīvību, jo sapratu, ka tuvumā ir kāds brīvībā izlauzies jukušais, ja tam cēlusies roka nodarīt pāri šai sīkajai, neaizsargātajai meitenei. Tad es pamanīju turpat tuvumā vīrieša stāvu, kas turēja rokā ieroci, un tas joprojām kūpēja. Kamēr skatījos uz viņu, viņš ievaidējās un sakņupa uz ceļiem. Un pēc tam bez samaņas nokrita garšļaukus zemē.

Apsūdzētājs: Vai jūs redzat minēto vīrieti šeit?

Liecinieks: Jā. Viņš atrodas man pretī uz apsūdzēto sola.

Klausītāju rindām atkal pārskrēja satraukta šalkoņa, jo visiem klātesošajiem bija tikpat skaidrs kā man: šī ir vissmagākā apsūdzības liecība. Lestreids sēdēja man blakus pavisam nekustīgs, sakniebis lūpas, un man iešāvās prātā, ka viņa visnotaļ cildināmā ticība Holmsam šobrīd var būt satricināta līdz pašiem pamatiem. Un ko varēju teikt pats par sevi? Atzīšos, ka tajā brīdī manās domās valdīja pilnīgs juceklis. Pirmajā brīdī, protams, likās pilnīgi neiespējami, ka mans draugs varētu būt nogalinājis meiteni, ar kuru tik ļoti gribēja aprunāties, jo varbūt brālis Sallijai Diksonai bija pastāstījis kaut ko tādu, kas norādītu mums ceļu uz Zīda Namu. Un visupirmām kārtām neatbildēts palika jautājums, ko Sallija tobrīd darījusi Kopergeitskvērā. Vai viņa bija notverta un turēta gūstā jau pirms Hendersona ierašanās pie mums, un vai viņš bija apzināti ievilinājis mūs lamatās ar šādu, jau iepriekš izplānotu mērķi? Tas man šķita vienīgais loģiskais secinājums. Bet vienlaikus es atcerējos to, ko Holmss man bija daudz reižu sacījis agrāk, proti, ja esi izslēdzis neiespējamo, tad atlikušais, lai cik neticams, ir patiesība. Es varētu neņemt vērā Jesajas Krīra liecību, jo tāds cilvēks jebkurā laikā būtu uzpērkams un gatavs teikt visu, ko no viņa prasa. Taču neiespējami vai vismaz bezjēdzīgi šķita apgalvot, ka pazīstams Glāzgovas ārsts, vecākais policijas ierēdnis no Skotlendjarda un aristokrātijas pārstāvis Blekvoteras grāfa dēls bez redzama iemesla būtu sanākuši kopā, lai safabricētu melīgu stāstu un apsūdzētu cilvēku, ar kuru agrāk nebija pat tikušies. Tātad man bija jāizvēlas viens no diviem secinājumiem. Vai nu visi četri liecinieki melo, vai arī Holmss opija iespaidā patiešām ir izdarījis smagu noziegumu.

Miertiesnesis nejuta vajadzību pēc šādiem apsvērumiem. Noklausījies liecības, viņš pieprasīja Apsūdzību grāmatu un ierakstīja tajā Holmsa vārdu, adresi, vecumu un izvirzīto apsūdzību. Tam tika pievienoti apsūdzētāja un liecinieku vārdi un adreses un visu pie apcietinātā cilvēka atrasto piederumu saraksts. (To skaitā bija minēts pensnejs, auklas gabals, zīmoggredzens ar Kaseles-Felšteinas ģerboņa vainagu, divi cigarešu gali, ietīti London Corn Circular lapā, ķīmijas eksperimentu pipete, vairākas grieķu monētas un neliels berils. Līdz pat šai dienai esmu neziņā prātojis, kādus secinājumus varas iestādes par visu to varēja izdarīt.) Tad Holmss, kas visu šo norišu laikā nebija bildis ne vārda, noklausījās ziņu, ka viņam jāpaliek apcietinājumā līdz kriminālizmeklēšanas sēdei, kas paredzēta nākamajā nedēļā. Pēc tam viņa lieta tikšot nodota tiesai. Ar to viss beidzās. Miertiesnesis steidzās pielikt punktu šīm norisēm. Vēl bija jāapspriež vairāki citi gadījumi, un ārā jau biezēja krēsla. Noskatījos, kā Holmsu aizved projām.

Nāciet man līdzi, Vatson! Lestreids iesaucās. Kustamies ašāk! Mums nav daudz laika.

Es izgāju viņam līdzi ārā no tiesu zāles, un mēs nosteidzāmies lejup pa kāpnēm līdz pagrabstāvam, kurā nebija nekādu ērtību un pat sienu krāsojums bija bēdīgs un noplucis, it kā īpaši paredzēts cietumniekiem, cilvēkiem, kuri nošķirti no ārpasaules. Lestreids šeit, protams, bija bijis jau agrāk. Viņš steigšus aizvadīja mani pa gaiteni līdz telpai ar augstiem griestiem un baltām flīzēm, vienu vienīgu logu un solu, kas stiepās visapkārt sienām. Solu ik pēc zināma attāluma nodalīja koka starpsiena, lai tie, kas uz tā sēdēja, paliktu nošķirti un nevarētu savā starpā sazināties. Es tūlīt sapratu, ka tā ir cietumnieku uzgaidāmā telpa. Iespējams, Holmss bija šeit sēdējis pirms tiesas sēdes.

Mēs tik tikko bijām paguvuši tajā ieiet, kad pie durvīm atskanēja soli un formā tērpta ierēdņa pavadībā ienāca Holmss. Es metos viņam pretī un varbūt būtu viņu pat apskāvis, tomēr aptvēru, ka no viņa viedokļa tāda rīcība tikai papildinātu necienīgās izpausmes, ko viņš papilnam jau bija izbaudījis. Tomēr mana balss aizlūza, viņu uzrunājot. Holms! Es nezinu, ko sacīt. Jūsu netaisnais arests, visa šī izturēšanās pret jums… tas pārspēj jebkādas iedomas!

-     Tas, bez šaubām, ir ļoti interesanti, viņš atbildēja. Kā jums klājas, Lestreid? Neparasts notikumu pavērsiens, vai ne? Ko jūs par to domājat?

-    Es patiešām nesaprotu, ko domāt, mister Holms, Lestreids nomurmināja.

-     Nu, tas nav nekas jauns. Izskatās, ka mūsu draugs Hendersons ir iesaistījis mūs varenā teātrī, vai ne, Vatson? Labi, neaizmirsīsim, ka es kaut ko tādu pa pusei jau gaidīju, bet viņš tomēr ir izrādījies mums noderīgs. Pirms tam man bija tikai .lizdomas, ka esam iekļuvuši krietni plašākā sazvērestībā, nekā liek domāt slepkavība viesnīcas istabā. Tagad es to zinu pavisam skaidri.

-     Bet kāds labums no šīs zināšanas, ja tagad esat ieslodzīts un jūsu labā slava aptumšota? es iesaucos.

-     Gan jau mana labā slava parūpēsies pati par sevi, Holmss teica. Ja mani pakārs, Vatson, es atstāšu jūsu ziņā uzdevumu pārliecināt lasitājus, ka viss notikušais ir pārpratums.

-      Var jau būt, ka jūs pratīsiet ieviest skaidrību šajā lietā, Holms, Lestreids norūca, bet man jūs jābrīdina, ka mums ir ļoti maz laika. Un liecības pret jums šķiet, īsi sakot, neatspēkojamas.

-     Un ko jūs domājat par šīm liecībām, Vatson?

-      Es nezinu, ko sacīt, Holms. Izskatās, ka šie vīri nepazīst cits citu. Viņi ir nākuši no dažādām Anglijas vietām. Un tomēr viņi pilnīgā vienprātībā apgalvo vienu un to pašu.

-      Tomēr jūs taču drīzāk ticat manam, nevis mūsu drauga Jesajas Krīra vārdam?

-     Protams.

-     Tad ļaujiet man tūlīt pateikt, ka tas, ko es stāstīju inspektoram Harimenam, ir notikuma patiesā versija. Kad es iegāju opija midzenī, pie manis pienāca Krīrs, sveikdams mani kā jaunu klientu, un viņa izturēšanās bija vienlaikus sirsnīga un piesardzīga. Uz matračiem gulēja četri vīri, kas bija pa pusei nemaņā vai arī izlikās tādi, un viens no tiem patiešām bija lords Horass Blekvoters, kaut gan tobrīd es, protams, viņu nepazinu. Izlikos, ka esmu atnācis pēc četru pensu devas, un Krīrs uzstāja, lai es nākot maksāt uz viņa kabinetu. Negribēdams izraisīt aizdomas, es darīju, kā teikts, un, tikko biju iegājis pa durvīm, man uzbruka divi vīri, kas sagrāba mani aiz kakla un piespieda rokas pie sāniem. Vienu no viņiem mēs pazīstam, Vatson. Tas bija pats Hendersons! Otram bija noskūta galva, pleci un muskuļi kā cīkstonim un arī spēks tāds pats. Es nespēju pakustēties. Hendersons teica apmēram tādus vārdus: "Jūs bijāt ļoti nesaprātīgs, mister Holms, ka jaucāties lietās, gar kurām jums nav daļas, un iedomājāties, ka varat stāties pretī cilvēkiem, kuri ir varenāki par jums!" Tajā pašā brīdi pienāca Krīrs ar nelielu glāzi, kurā bija šķidrums ar pretīgu smaku. Tas bija kaut kāds opiāts, un man to ar varu ielēja mutē. Nespēju pretoties, jo viņi bija trīs, bet es tikai viens. Nevarēju izvilkt ieroci. Zāles iedarbojās acumirklī. Istaba sāka griezties, un manas kājas zaudēja spēku. Viņi palaida mani vaļā, un es nokritu uz grīdas.

-     Nelieši! es iekliedzos.

-     Un pēc tam? Lestreids jautāja.

-      Pēc tam es neko neatceros līdz brīdim, kad atguvos un blakus ieraudzīju Vatsonu. Zāles acīmredzot bija ļoti stipras.

-     Tiktāl viss būtu skaidrs, mister Holms. Bet kā jūs izskaidrosiet liecības, ko dzirdējām no doktora Aklenda, lorda Horasa Blekvotera un mana kolēģa Harimena?

-     Tās ir saskaņotas iepriekš.

-     Bet kāpēc? Tie taču nav vienkārši cilvēki!

-     Taisnība. Vienkāršiem cilvēkiem es būtu drīzāk noskaņots ticēt. Bet vai jums nešķiet dīvaini, ka trīs tādi iespaidīgi eksemplāri pusnaktī izpeld no tumsas precīzi vienā un tajā pašā laikā?

-     Viņu paskaidrojumi šķita pamatoti. Tiesas zālē netika izteikts neviens apšaubāms vārds.

-     Nē? Nevaru jums piekrist, Lestreid, jo es dzirdēju vairākus apšaubāmus izteikumus. Varam sākt ar krietno doktoru Aklendu. Vai jūsos neizraisīja izbrīnu viņa vārdi, ka bijis pārāk tumšs, lai viņš saskatītu šāvēju, bet tajā pašā laikā viņš redzējis, ka no ieroča kūp dūmi? Viņam ir ļoti savdabīgas redzes spējas, šim doktoram Aklendam. Un tad vēl pats Harimens. Varbūt jums ir vērts pārbaudīt, vai kādā Vaithorsroudas bankā patiešām ir notikusi ielaušanās. Tā izklausās pēc ļoti veiksmīgas sagadīšanās.

-     Kāpēc?

-    Ja es grasītos aplaupīt banku, es pagaidītu kādu brīdi pēc pusnakts, kad ielas mēdz būt tukšākas. Un drīzāk izvēlētos Meifēru, Kensingtonu vai Belgraviju vai citu rajonu, kura iedzīvotāji, visticamāk, bankā būtu noguldījuši pietiekami daudz naudas, lai būtu vērts to savākt.

-     Un Pērkinss?

-     Policists Pērkinss bija vienīgais godīgais liecinieks. Vatson, ja drīkstu jūs apgrūtināt…

Taču Holmss nepaguva pabeigt iesākto, jo durvis dusmās satumsušu seju parādījās Harimens. Pie velna, kas te notiek? viņš noprasīja. Kāpēc apcietinātais netiek vests uz kameru? Kas jūs esat, ser?

-     Es esmu inspektors Lestreids.

-      Lestreids! Jā, es jūs zinu. Bet šī ir mana lieta. Kāpēc jūs jaucaties vidū?

-     Misters Šerloks Holmss man ir ļoti labi pazīstams.

-     Misters Šerloks Holmss ir labi pazīstams daudziem. Vai aicināsim tos visus šurp iepazīties? Harimens pievērsās policistam, kurš bija atvedis Holmsu no tiesas zāles un visu laiku bija stāvējis turpat, juzdamies arvien neveiklāk. Policist! Es pierakstīšu jūsu vārdu un numuru, un drīz mēs atgriezīsimies pie šī jautājuma! Pagaidām vediet misteru Holmsu uz pagalmu, kur gaida policijas auto, lai aizvestu viņu uz nākamo uzturēšanās vietu.

-     Un kur tā būs? Lestreids noprasīja.

-     Viņu vedīs uz Holovejas Pārmācības namu.

To dzirdot, es nobālēju, jo visai Londonai bija zināmi šī drūmā un nesaudzīgā cietokšņa apstākļi. Holms! es iesaucos. Es jūs apmeklēšu…

-     Man žēl jums iebilst, bet misters Holmss nedrīkstēs pieņemt apmeklētājus, pirms mana izmeklēšana nebūs pilnīgi galā.

Ne Lestreids, ne es neko vairs nevarējām darīt. Holmss nemēģināja pretoties. Viņš ļāva policistam piecelt sevi kājās un izvest no istabas. Harimens viņiem sekoja, un mēs ar Lestreidu palikām divatā.

TRISPADSMITA NODAĻA Inde

Ziņas par Sallijas Diksonas nāvi un nākamās dienas tiesas sēdi parādījās visās avīzēs. Viens no šiem aprakstiem vēl tagad guļ manā priekšā. Lapa ir trausla kā zīdpapīrs, jo laiks ir darījis savu.

"Pirms divām dienām Kopergeitskvērā, netālu no upes un Laimhauzas kanāla, tika izdarīts smags un zemisks noziegums. īsi pēc pusnakts policijas konstebls Pērkinss no H nodaļas, patrulēdams savā rajonā, izdzirdēja šāvienus un steidzās uz notikuma vietu. Viņš ieradās par vēlu, lai izglābtu upuri sešpadsmit gadus vecu meiteni, kāda Londonas kroga kalponi, kas dzīvoja turpat tuvumā. Apstākļi liek domāt, ka viņa gājusi uz mājām un negaidīti sastapusies ar uzbrucēju, kas nupat iznācis no opija midzeņa, ar kuriem minētais rajons ir bēdīgi slavens. Noskaidrojās, ka šis vīrietis ir misters Šerloks Holmss, konsultējošais detektīvs, un policija viņu tūlīt apcietināja. Kaut gan viņš noliedza savu līdzdalību noziegumā, pret viņu liecināja vairāki augsti godājami aculiecinieki, tostarp doktors Tomass Aklends no Vestminsteras slimnīcas un lords Horass Blekvoters, kam pieder tūkstoš akru zemes īpašums Halamšīrā. Tagad misters Holmss ir aizvests uz Holovejas Pārmācības namu, un viss šis bēdīgais notikums vēlreiz atgādina, kāds ļaunums sabiedrībai ir apreibinošu vielu lietošana, un

vedina cīnīties pret likumīgi atļautajiem netikuma perēkļiem, kuros tās iespējams brīvi iegādāties."

Lieki paskaidrot, ka tāda lasāmviela pie brokastgalda pirmdienas rītā pēc Holmsa aresta man nesagādāja prieku. Turklāt rakstā bija minēti vairāki apšaubāmi apstākļi. "Naglu Maiss" atradās Lambetā tad kāpēc raksta autors bija pieņēmis, ka Sallija Diksona devusies uz mājām? Interesanti, ka ne ar vārdu nebija pieminēta lorda Horasa viesošanās šajā "netikuma perēklī".

Nedēļas nogale bija pienākusi un aizgājusi, un šajās divās dienās es nevarēju darīt gandrīz neko vairāk kā gaidīt un nervozēt. Biju aizsūtījis uz Holoveju tīras drēbes un ēdamo, taču nebiju pārliecināts, ka Holmss to ir saņēmis. No Maikrofta nebiju dabūjis nekādu vēsti, kaut gan avīžu raksti viņam noteikti nevarēja paslīdēt garām, turklāt es biju atkārtoti sūtījis ziņu uz Diogena klubu. Nesapratu, vai man ir iemesls dusmoties vai uztraukties. Savā ziņā viņa klusēšana lika domāt par aprobežotību un neiecietību, jo, kaut gan viņš nenoliedzami bija mūs brīdinājis tieši pret tādu rīcību, kādu mēs izvēlējāmies, liktos dabiski, ja viņš tomēr būtu steidzies izmantot savu ietekmi, zinot, cik nopietns ir brāļa stāvoklis. Tomēr es atcerējos Maikrofta vārdus: "Es neko nespēšu darīt tavā labā," un neziņā domāju, cik milzīga vara ir Zīda Namam lai kas slēptos aiz šī mīklainā apzīmējuma -, ja tas spēj sasaistīt rokas pat cilvēkam, kura ietekme sniedzas valdības iekšējos līmeņos.

Biju nolēmis aizstaigāt līdz klubam un ierasties tajā personiski, bet tad atskanēja durvju zvans, un pēc neilga brīža misis Hadsona ieveda istabā ļoti skaistu sievieti, kuras rokas bija tērptas pirkstaiņos un apģērbs pauda neuzkrītošu eleganci un šarmu. Biju tik dziļi iegrimis savās domās, ka tikai pēc krietna brīža pazinu misis Ketrinu Kārstērzu, Vimbldonas mākslas priekšmetu tirgotāja sievu; tieši viņas vīra ierašanās pie mums bija devusi sākotnējo grūdienu turpmākajiem nelaimīgajiem notikumiem. Patiesībā, viņu ieraudzīdams, es īsti nespēju aptvert kopsakarību, proti, nepavisam neredzēju saikni starp Iru huligānu bandu tālā Amerikas pilsētā, četru Džona Konstebla ainavu bojāeju un apšaudīšanos ar Pinkertona aģentūras spēkiem un mūsu pašreizējo kritisko stāvokli. Tas patiešām šķita visīstākais paradokss. Kaut gan misis Oldmoras privātviesnlcā atrastais līķis bija visu turpmāko notikumu sākums, tomēr tam it kā nebija nekā kopīga ar pārējo. Varbūt tobrīd mani ierunājās rakstnieks, jo es jutos tā, it kā divi mani vēstījumi būtu sajaukušies kopā un viena stāsta tēli negaidot uzpeldējuši otrā stāstā. Tādas bija manas juceklīgās izjūtas, ieraugot misis Kārstērzu. Un viņa bija šeit, stāvēja manā priekšā un pēkšņi izplūda asarās, kamēr es blenzu viņā kā pēdējais nejēga.

-      Mīļā misis Kārstērza! es iesaucos, pielēkdams kājās.

-     Lūdzami, nesatraucieties! Apsēdieties! Vai varu jums piedāvāt glāzi ūdens?

Viņa nespēja parunāt. Es aizvedu viņu līdz krēslam un apsēdināju, un viņa izvilka mutautiņu, ko vairākkārt piespieda pie acīm. Ielēju glāzē ūdeni un pasniedzu viņai, taču viņa ar rokas mājienu atteicās. Doktor Vatson, viņa beidzot nomurmināja,

-     piedodiet, ka es atnācu šurp!

-    Jums nav jāatvainojas. Es ļoti priecājos, jūs redzot. Kad jūs ienācāt, biju pārāk aizņemts ar savām domām, bet tagad, ticiet man, varu veltīt jums visu uzmanību. Vai jums ir jaunas ziņas no Ridžveiholas?

-    Jā. Briesmīgas ziņas. Bet vai mistera Holmsa šeit nav?

-    Vai tad jūs neesat dzirdējusi? Neesat lasījusi par viņu avīzē?

Misis Kārstērza papurināja galvu. Avīzes mani neinteresē.

Un mans vīrs tādu interesi neatbalsta.

Brīdi domāju, vai parādīt viņai tikko lasīto rakstu, tomēr nolēmu to nedarīt. Diemžēl misters Holmss pašlaik nevar palīdzēt, es teicu. Un vēl diezgan ilgi nevarēs.

-     Tad man nav cerību. Man nav neviena cita, ar ko runāt. Viņa nolieca galvu. Edmunds nezina, ka esmu atnākusi šurp.

Patiesībā viņš mani ļoti atrunāja no šī nāciena. Bet es sajukšu prātā, doktor Vatson, ticiet man! Vai tiešām nebūs gala šim murgam, kas tik pēkšņi ir apsēdis mūsu dzīvi?

Viņa atkal sāka raudāt, un es bezpalīdzīgi noskatījos, līdz asaru lēkme beidzās. Varbūt es varētu palīdzēt, ja jūs man pastāstītu, kas jūs atvedis šurp, es ierosināju.

-    Es pastāstīšu. Bet vai jūs varēsiet man palīdzēt? Tad pēkšņi viņas seja kļuva gaišāka. Protams! Jūs taču esat ārsts! Ārsti mūsu mājās jau ir bijuši. Ārsti ir nākuši un gājuši. Bet varbūt jūs būsiet citāds. Jūs sapratīsiet.

-     Vai jūsu vīrs ir saslimis?

-    Vīrs ne. Mana vīramāsa Elīza. Vai jūs viņu atceraties? Toreiz, kad iepazināties, viņa jau sūdzējās par galvassāpēm un citām vainām, bet kopš tā laika viņas stāvoklis ir strauji pasliktinājies. Tagad Edmunds domā, ka viņa varbūt mirst, un neviens nespēj palīdzēt.

-     Kāpēc jūs domājāt, ka atradīsiet palīdzību šeit?

Misis Kārstērza izslējās krēslā taisnāk. Viņa noslaucīja acis, un piepeši es ieraudzīju viņā to pašu gara spēku, ko biju ievērojis pirmajā tikšanās reizē. Mūs ar vīramāšu nesaista mīlestība, viņa teica. Es nemēģināšu izlikties, ka ir citādi. Viņa no paša sākuma uzskatīja mani par avantūristi, kas pamanījusies sagūstīt viņas brāli brīdī, kad viņam klājās visgrūtāk… par laimes meklētāju, kas iecerējusi vienīgi tikt pie viņas brāļa bagātības. Viņa negrib zināt, ka man bija pietiekami daudz pašai savas naudas, dodoties ceļā uz šo zemi. Viņa negrib zināt, ka es uz "Katalonijas" rūpējos par Edmundu un palīdzēju viņam atgūt veselību. Viņa un Edmunda māte būtu ienīdušas mani, lai kas es būtu. Viņas nedeva man nekādu iespēju apliecināt, kāda es īstenībā esmu. Redziet, Edmunds vienmēr bija piederējis viņām mazais brālītis, uzticamais dēls -, un viņas nespēja paciest domu, ka viņš varētu atrast laimi kopā ar citu. Elīza mani vaino pat savas mātes nāvē. Vai varat iedomāties? Tas bija traģisks negadījums mājas apstākļos gāzes deglim nodzisa liesma, bet viņa savās domās to pārvērtusi par tīšu pašnāvību, it kā vecā kundze būtu labprātāk devusies nāvē nekā redzējusi mani kļūstam par jauno mājas saimnieci. Savā ziņā viņas abas bija jukušas. Edmundam es to neuzdrīkstētos sacīt, bet tā ir patiesība. Kāpēc viņas neparko nespēja pieņemt to, ka viņš mani mīl, un priecāties mūsu abu dēļ?

-     Un tagad šī slimība…

-      Elīza domā, ka viņu kāds mēģina noindēt. Vēl ļaunāk viņa uzskata, ka vainīgā esmu es. Nejautājiet, kāpēc viņa tā ir izprātojusi. Es jums saku, tas ir prāta aptumsums!

-     Vai jūsu vīrs to zina?

-      Protams, zina. Viņa mani apvainoja, kad mēs abi bijām istabā. Nabaga Edmunds! Nekad neesmu redzējusi viņu tik apjukušu. Viņš nesaprata, kā izturēties: ja viņš būtu nostājies manā, nevis māsas pusē, kas zina, kā tas būtu ietekmējis Elīzas prāta stāvokli. Viņš bija satriekts un nelaimīgs, bet, līdzko mēs palikām divatā, viņš metās man klāt un lūdza piedošanu. Elīza ir slima, par to nav nekādu šaubu, un Edmunds domā, ka šie slimīgie maldi ir slimības sekas, un ļoti iespējams, ka viņam taisnība. Tomēr man šis stāvoklis ir kļuvis pilnīgi neizturams. Tagad virtuvē viņai ēdienu gatavo atsevišķi un tūlīt nes augšā uz viņas istabu, Kērbijs dara to pats un ne mirkli neizlaiž ēdamo no acīm. Edmunds pat cenšas ēst kopā ar Elīzu. Viņš izliekas, ka dara to aiz sirsnības pret māsu, bet patiesībā viņš ir tādā kā seno romiešu nogaršotāja lomā. Varbūt man par to jājūtas pateicīgai. Jau nedēļu viņš ir ēdis visu to pašu, ko Elīza, un viņa veselība ir nevainojama, bet Elīzai kļūst ar katru dienu sliktāk, tātad, ja es metu viņas ēdienā indīgās naktenes, tad nekādi nav saprotams, kāpēc cieš tikai viņa.

-     Un ko ārsti uzskata par mis Kārstērzas slimības iemeslu?

-     Viņi visi ir nesaprašanā. Vispirms viņi domāja, ka tas ir diabēts, pēc tam sprieda, ka asins saindēšanās. Tagad viņi baidās no visļaunākā un ārstē Elīzai holeru. Ketrina Kārstērza atkal nolieca galvu, un, kad to pacēla, viņas acis bija pilnas asaru. Es jums pastāstīšu kaut ko briesmīgu, doktor Vatson. Kaut kas mani pat vēlas, kaut viņa nomirtu! Es tā nekad neesmu domājusi ne par vienu cilvēku, pat par savu pirmo vīru ne, kad viņš bija piedzēries un mežonīgs. Bet tagad reizēm pieķeru sevi pie domas: ja Elīza nomirtu, vismaz mums ar Edmundu būtu miers. Viņa šķiet cieši apņēmusies mūs izšķirt.

-    Vai jūs gribētu, lai es aizbraucu jums līdzi uz Vimbldonu? es jautāju.

-    Vai jūs būtu ar mieru? Viņas acis iemirdzējās. Edmunds negribēja, lai es vēršos pie Šerloka Holmsa. Tam bija divi iemesli. Ciktāl tas skar viņu, lietišķā saskarsme ar jūsu biedru ir beigusies. Vīrietis no Bostonas, kurš viņam sekoja, ir miris, un šķiet, ka tur nekas vairāk nav darāms. Turklāt viņš baidījās: ja mēs atvestu mājās detektivu, tas vēl vairāk pārliecinātu Elīzu, ka viņai ir taisnība.

-     Turpretī jūs domājāt…?

-     Es cerēju, ka misters Holmss varēs pierādīt manu nevainīgumu.

-    Ja tas ļautu jums justies labāk, es labprāt jūs pavadītu, es teicu. Man jūs jābrīdina, ka esmu tikai vispārējas prakses ārsts un mana pieredze ir ierobežota, tomēr ilgā sadarbība ar Šerloku Holmsu mani ir iemācījusi pamanīt neparasto, un varbūt es ievērošu kaut ko tādu, kas paslīdējis garām citiem jūsu padomdevējiem.

-    Vai jūs tā domājat, doktor Vatson? Es būtu jums ļoti pateicīga! Reizēm es šajā zemē joprojām jūtos kā svešiniece, un bezgala svētīgi ir just kāda cilvēka atbalstu.

Mēs devāmies projām kopā. Man nepavisam negribējās atstāt Beikerstritu, tomēr es sapratu, ka, sēžot tur vienatnē, nekas nebūs līdzēts. Kaut gan Lestreids aktīvi darbojās manā labā, es vēl nebiju saņēmis atļauju apmeklēt Holmsu Holovejā. Maikrofts Diogena klubā bija gaidāms tikai pēcpusdienā. Un, par spīti tam, ko sacīja misis Kārstērza, mīklainais gadījums ar vīrieti žokejcepurē nepavisam nebija atrisināts. Būtu interesanti vēlreiz satikt Edmundu Kārstērzu un viņa māsu, un, kaut gan es zināju, ka esmu ļoti trūcīgs Holmsa aizstājējs, tomēr iespējams, ka redzēšu vai dzirdēšu kaut ko tādu, kas kaut cik apgaismos notiekošo un paātrinās mana drauga atbrīvošanu.

Kad Ridžveiholas nama hallē starp izsmalcinātajiem mākslas darbiem un klusajiem pulksteņa tikšķiem es sastapu misteru Kārstērzu, viņš pirmajā brīdī neizskatījās iepriecināts, mani ieraugot. Viņš nupat grasījās doties pusdienās un bija ģērbies ar pedantisku rūpību: gari svārki, pelēka satina kravate, labi nospodrinātas kurpes. Cilindrs un spieķis atradās uz galdiņa pie durvīm. Doktors Vatsons! Kārstērzs iesaucās. Tad viņš pagriezās pret sievu. Man šķiet, mēs norunājām, ka nemeklēsim Šerloka Holmsa pakalpojumus.

-     Es neesmu Holmss, es teicu.

-    Protams, protams. Es nupat avīzē izlasīju, ka misters Holmss esot nokļuvis ļoti necienīgos apstākļos.

-     Tas notika, izmeklējot lietu, ko jūs nodevāt viņa rokās.

-     Lietu, kas tagad ir atrisināta un pabeigta.

-     Viņš tā nedomā.

-     Es atļaujos nepiekrist.

-    Nomierinies, Edmund! sarunā iespraucās misis Kārstērza. Doktors Vatsons bija ļoti laipns un atbrauca man līdzi visu tālo ceļu no Londonas. Viņš piekrita apskatīt Elīzu un izteikt savas domas.

-     Elīzu ir apskatījuši jau vairāki ārsti.

-     Un vēl viens spriedums nenāks par ļaunu. Viņa satvēra vīra roku. Tu nevari iedomāties, kā es jūtos visas šīs pēdējās dienas! Lūdzu, mīļais! Ļauj viņam apskatīt Elīzu! Varbūt tas palīdzēs arī viņai kaut vai tādā ziņā, ka viņa varēs vēl kādam izsūdzēt savu nelaimi.

Kārstērzs kļuva pieļāvīgāks un paplikšķināja sievai pa roku. Nu labi, viņš teica. Bet tūlīt tas nebūs iespējams. Mana māsa šorīt ilgi gulēja, un es dzirdēju, ka viņa laiž vannā ūdeni. Pašlaik pie viņas ir Elsija. Paies vismaz pusstunda, līdz viņa būs savedusi sevi kārtībā.

-    Es labprāt pagaidīšu, es teicu. Bet, ja drīkstu, es izmantošu šo laiku, lai apskatītu virtuvi. Ja jūsu māsa ir tik ļoti pārliecināta, ka vainojams viņas ēdiens, būtu noderīgi redzēt, kur tas tiek gatavots.

-     Protams, doktor Vatson. Un piedodiet, ka pirmajā brīdī biju nelaipns! Es vēlu misteram Holmsam vislabāko un priecājos, jūs redzot. Nelaime tāda, ka šis murgs neparko negrib beigties. Vispirms Bostona, pēc tam mana nabaga māte, tad notikums viesnīcā un tagad vēl Elīza. Nupat vakar iegādājos Rubensa skolas guaša gleznu, lieliska studija, Mozus pie Sarkanās jūras. Bet tagad man sāk likties, ka man uzvelts kaut kas līdzīgs faraonu lāstam.

Mēs nokāpām lejā pa kāpnēm un iegājām plašā, ērtā virtuvē, kurā bija tik daudz kastroļu un pannu, kūpošu katlu un kapājamo dēļu, ka tā šķita rosības piesātināta, kaut gan pašreiz tur nekāda aktīva darbība nenotika. Virtuvē bija trīs cilvēki. Vienu no viņiem es pazinu. Pie galda sēdēja sulainis Kērbijs, kas pirmajā reizē bija mūs ielaidis pa Ridžveiholas durvīm, un zieda uz maizes sviestu, grasīdamies pusdienot. Pie plīts stāvēja maza, apaļīga, rudmataina sieviete, maisīdama zupu, kuras aromāts vēršgaļa un dārzeņi tīkami pildīja gaisu. Trešais bija jauns viltīga izskata puisis, kas sēdēja kaktā un laiski spodrināja galda piederumus. Kaut gan Kērbijs bija piecēlies kājās jau mūsu ienākšanas brīdī, es ievēroju, ka jaunais cilvēks neizkustas no vietas, tikai pamet pār plecu tādu skatienu, it kā mēs būtu iebrucēji, kam nav tiesību viņu traucēt. Viņam bija gari, dzelteni mati, mazliet sievišķīga seja, un viņš varēja būt astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadus vecs. Atcerējos, ka pirmajā reizē Kārstērzs bija Holmsam un man izteicies, ka Kērbija sievai esot brāļadēls Patriks, kas strādājot lejasstāvā, un es nospriedu, ka tas varētu būt viņš.

Kārstērzs mūs iepazīstināja. Šis ir doktors Vatsons, kas mēģina noskaidrot manas māsas slimības cēloni. Varbūt viņam būs daži jautājumi, un es priecātos, ja jūs varētu uz tiem pēc iespējas atklāti atbildēt.

Kaut gan pats biju izteicis vēlēšanos redzēt virtuvi, es īsti nezināju, ko sacīt, bet sāku ar virēju, kas no visiem trim izskatījās visatsaucīgākā. Vai jūs esat misis Kērbija? es jautāju.

-    Jā, ser.

-     Un jūs gatavojat visus ēdienus?

-     Viss ēdamais tiek pagatavots šajā virtuvē, ser, un to daru es pati un mans virs. Patriks mizo kartupeļus un palīdz mazgāt traukus, kad viņam ir piemērots noskaņojums, bet viss ēdiens iet caur manām rokām, un, ja šajā namā kaut kas tiek saindēts, doktor Vatson, tad šeit jūs to neatradīsiet. Mana virtuve ir nevainojami tīra, ser. Mēs katru mēnesi izberžam to ar karbolskābi. Ja vēlaties, varat ieiet pieliekamajā kambarī. Viss atrodas savās vietās, un telpas ir labi vēdinātas. Pārtiku mēs pērkam vietējā apkārtnē, un šeit tiek ienesti tikai pavisam svaigi produkti.

-     Ēdiens nav mis Kārstērzas slimības cēlonis, ja drīkstu bilst, ser, norūca Kērbijs, pamezdams skatienu uz mājas saimnieku. Jūs un misis Kārstērza visu laiku ēdat to pašu ēdienu, un abi esat veseli.

-     Ja gribat zināt manas domas, šajā namā notiek kaut kas dīvains, sacīja misis Kērbija.

-     Ko jūs ar to domājat, Mārgareta? misis Kārstērza noprasīja.

-     Es nezinu, kundze. Neko konkrētu nedomāju. Bet mēs visi esam briesmīgi noraizējušies nabaga mis Kārstērzas dēļ, un tā vien liekas, ka šajā vietā kaut kas nav kārtībā, bet, lai kas tas būtu, mana sirdsapziņa ir tīra, un, ja kāds domā citādi, es jau rīt esmu gatava sakravāt mantas un doties projām.

-     Neviens jūs nevaino, misis Kērbija.

-     Bet viņai ir taisnība. Šajā mājā patiešām kaut kas nav kārtībā, pirmoreiz ierunājās virtuves zēns, un viņa akcents apliecināja, ka viņš ir ieradies no Īrijas, kā iepriekš bija stāstījis Kārstērzs.

-     Tevi sauc Patriks, vai ne? es jautāju.

-    Jā gan, ser.

-     No kurienes tu esi?

-     No Belfāstas, ser.

Protams, tā varēja būt tikai sagadīšanās, bet arī Rorks un Kīlans bija no Belfāstas. Cik ilgi tu šeit dzīvo, Patrik?

-    Divus gadus. Ierados īsi pirms misis Kārstērzas. Un puisis pasmīnēja, it kā būtu pateicis kādu privātu joku.

Tā gan nebija mana darīšana, taču visa viņa uzvedība laiskā poza uz ķeblīša un pat runas veids šķita paužam apzinātu necieņu, un es brīnījos, kāpēc Kārstērzs to pieļauj. Viņa sieva nebija tik iecietīga.

-     Kā tu uzdrošinies tā runāt ar mums, Patrik! viņa iesaucās. Ja gribi dot kādu mājienu, labāk izsakies skaidri! Un, ja nejūties šeit apmierināts, tad ej projām!

-    Es šeit esmu gluži apmierināts, misis Kārstērza, un nevaru iedomāties citu vietu, kurp gribētu iet.

-     Kāda nekaunība! Edmund, vai tu neko neteiksi?

Kārstērzs vilcinājās, un šajā īsajā brīdi atskanēja šķindoņa.

Kērbijs paskatījās uz kalpotāju zvanu rindu pie tālākās sienas. Tā ir mis Kārstērza, ser, viņš teica.

-     Tātad vannošanās ir galā, Kārstērzs sacīja. Mēs varam iet augšā pie viņas. Bet varbūt jums šeit vēl ir kādi jautājumi, doktor Vatson?

-    Nē, nav, es atbildēju. Nedaudzie uzdotie jautājumi nebija viesuši nekādu skaidrību, un es izjutu spēju bezcerību, jo manī uznira doma: ja šeit būtu Holmss, viņš droši vien būtu atrisinājis šo mīklu neilgā laikā. Kādu secinājumu viņš izdarītu par īru virtuves zēnu un viņa attiecībām ar pārējiem mājas iemītniekiem? Un ko viņš ieraudzītu, pārlaižot skatienu telpai? "Jūs redzat, Vatson, bet neievērojat." Tā viņš bieži bija teicis, un šoreiz es skaidrāk nekā jebkad jutu, ka tā ir taisnība. Virtuves nazis uz galda, burbuļojoša zupa uz plīts, saišķi sasieti fazāni, kas karājās pieliekamajā uz āķa, Kērbija nolaistais skatiens, viņa sieva ar sakrustotām rokām virs priekšauta, Patriks ar savu smaidu… vai tas viss viņam būtu izteicis kaut ko vairāk nekā man? Protams. Parādiet Holmsam ūdens lāsi, un viņš dedukcijas ceļā nonāktu pie Atlantijas okeāna esamības. Parādiet to man, un es meklētu krānu. Tāda bija atšķirība starp mums abiem.

Mēs devāmies atpakaļ pa kāpnēm un uzkāpām līdz augšējam stāvam. Ceļā pagājām garām jaunai meitenei, kas steidzās pretējā virzienā, nesdama bļodu un divus dvieļus. Tā bija virtuves kalpone Elsija. Viņa bija nodūrusi galvu, un es neredzēju viņas seju. Viņa pasteidzās mums garām un nākamajā mirklī bija nozudusi.

Kārstērzs klusi pieklauvēja pie durvīm, tad iegāja māsas guļamistabā uzzināt, vai viņa piekrīt manam apmeklējumam. Mēs ar misis Kārstērzu palikām ārpusē. Es jūs tagad atstāšu, doktor Vatson, viņa teica. Ja iešu istabā, tas manu vīramāšu tikai veltīgi uztrauks. Bet, lūdzu, dariet man zināmu, ja jums rodas kāda skaidrība par viņas slimību.

-     Protams.

-     Un vēlreiz paldies, ka atbraucāt šurp! Es jūtos ļoti atvieglota, zinot, ka jūs esat mans draugs.

Viņa aizsteidzās projām, un nākamajā brīdī Kārstērzs atvēra durvis, aicinot mani iekšā. Es iegāju nelielā, grezni iekārtotā istabā, kas bija izveidota jumta slīpnē; mazos logus daļēji aizsedza aizkari, un kamīnā kūrās uguns. Ievēroju sienā durvis, kas veda uz blakusesošo vannas istabu, un sajutu gaisā spēcīgu lavandas vannas sāls smaržu. Elīza Kārstērza gulēja gultā, atlaidusies spilvenos un ietinusi plecus šallē. Es tūlīt redzēju, ka viņas veselība kopš mūsu iepriekšējās tikšanās ir ievērojami pasliktinājusies. Viņa izskatījās izdilusi un gurda līdzīgas pazīmes es biju novērojis saviem nopietnāk slimajiem pacientiem un viņas acis stingi lūkojās pāri asajiem vaigu kaulu izciļņiem. Viņa bija sasukājusi matus, taču tie joprojām bija savēlušies un nekārtīgi krita pār pleciem. Plaukstas, kas gulēja virs palaga, izskatījās gluži tādas kā mirušai sievietei.

-    Doktor Vatson! viņa sveicinot teica asā, piesmakušā balsī. Kāpēc jūs atnācāt pie manis?

-    Jūsu brāļasieva lūdza mani atnākt, mis Kārstērza, es atbildēju.

-     Mana brāļasieva grib, lai es nomirstu.

-    Man tāds iespaids neradās, mis Kārstērza. Vai drīkstu izmērīt jums pulsu?

-     Mēriet, ko gribat. Man tagad viss vienalga. Un, kad būšu mirusi, ticiet man, nākamais būs Edmunds.

-      Cst, Elīza! Tā nerunā! viņas brālis pārmetoši iesaucās.

Es pārbaudīju viņas pulsu, un tas bija ievērojami paātrināts, organismam cīnoties ar slimību. Slimnieces ādai bija viegli zilgana nokrāsa, un tas līdz ar citiem iepriekš aprakstītajiem simptomiem lika man domāt, ka viņas ārsti varbūt nemaldās, domādami, ka slimības cēlonis ir holera. Vai jums ir sāpes vēderā? es jautāju.

-Jā-

-     Un sāpes locītavās?

-     Es jūtu, ka mani kauli pamazām sairst.

-    Pie jums ir bijuši ārsti. Kādas zāles viņi jums ir izrakstījuši?

-      Mana māsa lieto opija tinktūru, Kārstērzs paskaidroja.

-     Vai jūs pietiekami ēdat?

-     Tieši ēdiens mani dzen kapā!

-     Jums jāmēģina ēst, mis Kārstērza. Badošanās jums tikai atņems spēkus. Es atlaidu viņas roku. Neko daudz vairāk es nevaru ieteikt. Jūs varētu atvērt logus, lai ienāk svaigs gaiss, un ļoti svarīgi, protams, ir ievērot tīrību.

-     Es katru dienu mazgājos vannā.

-     Būtu vēlams katru dienu ari mainīt drēbes un gultas veļu. Bet visupirmām kārtām jums ir jāēd. Es apskatīju virtuvi un redzēju, ka ēdiena gatavošana notiek nevainojami. Jums nav iemesla baidīties.

-     Mani cenšas noindēt.

-    Ja tevi cenšas noindēt, tad mani ari! Kārstērzs iesaucās. Lūdzu, Elīza! Kāpēc tu negribi domāt saprātīgi?

-    Es esmu nogurusi. Slimniece atlaidās dziļāk spilvenos un aizvēra acis. Paldies par apmeklējumu, doktor Vatson! Atvērt logus un mainīt gultas veļu! Redzu, ka jūs esat nepārspējams speciālists.

Kārstērzs izveda mani no istabas, un es, atklāti sakot, jutos priecīgs, ka varu iet projām. Elīza Kārstērza bija izturējusies rupji un izsmejoši jau mūsu pirmajā tikšanās reizē, un slimība bija vēl vairāk saasinājusi šīs viņas rakstura šķautnes. Mēs šķīrāmies pie ārdurvīm. Paldies par apmeklējumu, doktor Vatson! Kārstērzs teica. Es saprotu, kāpēc mana mīļā Ketrina jutās spiesta meklēt jūsu palīdzību, un ļoti ceru, ka misters Holmss izkļūs no grūtībām, kurās šobrīd ir nonācis.

Mēs sarokojāmies. Es dzīros doties projām, bet tad kaut ko atcerējos. Vēl viens jautājums, mister Kārstērz. Vai jūsu sieva prot peldēt?

-     Piedodiet? Kāds dīvains jautājums! Kāpēc jūs gribat to zināt?

-     Man ir savas metodes…

-    Nu, patiesību sakot, Ketrina nemaz neprot peldēt. Viņa pat ir man teikusi, ka baidās no jūras un neparko nebūtu ar mieru iebrist ūdeni.

-     Paldies, mister Kārstērz!

-     Visu labu, doktor Vatson!

Durvis aizvērās. Es biju saņēmis atbildi uz jautājumu, ko uzdeva Holmss. Tagad man vajadzēja vēl tikai uzzināt, kāpēc esmu to jautājis.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA ceļojums tumsā

Kad atgriezos mājās, mani gaidīja zīmīte no Maikrofta Holmsa. Viņš šovakar būšot Diogena klubā jau agri un priecātos, ja ap to laiku es varētu aiziet pie viņa. Brauciens uz Vimbldonu un atpakaļ papildu pārējiem pēdējo dienu notikumiem bija mani bezgala nogurdinājis… ikviena lielāka piepūle man allaž lika atcerēties Afganistānā gūtos ievainojumus. Tomēr es nolēmu pēc neilgas atpūtas vēlreiz iziet no mājas, jo pārlieku skaudri apzinājos, kā pašlaik jācieš Šerlokam Holmsam, kamēr es dzīvoju brīvībā, un tas bija svarīgāks apsvērums nekā domas par paša veselību. Maikrofts, iespējams, man vairs nepiedāvās citu tikšanās iespēju, jo viņš bija tikpat kaprīzs, cik korpulents, neaprēķināma milzu ēna, kas slīd pa varas gaiteņiem. Misis Hadsona bija sagatavojusi vēlīnu lenču, un paēdis es atlaidos krēslā un aizmigu. Kad atkal izgāju no mājas un kebā devos uz Pelmelu, gaisā jau biezēja krēsla.

Maikrofts atkal sagaidīja mani Svešinieku istabā, taču šoreiz viņa izturēšanās bija strupāka un oficiālāka nekā tad, kad šeit bijām kopā ar Holmsu. Viņš sāka sarunu bez jebkādiem pieklājības ievadvārdiem. Tas viss ir ļoti nelāgi. Pavisam nelāgi. Kāpēc brālis meklēja manu padomu, ja nebija gatavs to ievērot?

Es domāju, ka viņš no jums vēlējās informāciju, nevis padomu, es iebildu.

-    Taisnība gan. Bet, tā kā es varēju piedāvāt tikai vienu, nevis otru, viņam būtu ļoti derējis manī ieklausīties. Es viņam teicu, ka tur nekas labs nesanāks, bet tas ir viņa raksturs, tāds viņš bija arī pavisam jaunās dienās. Pārāk aizrautīgs. Mūsu māte teica to pašu un vienmēr baidījās, ka viņš iekļūs nepatikšanās. Ja viņa būtu pieredzējusi, ka Šerloks kļūst par detektīvu! Viņa par to būtu pasmaidījusi.

-     Vai varat viņam palīdzēt?

-     Jūs taču jau zināt atbildi, doktor Vatson, jo es to pateicu jau mūsu pirmajā tikšanās reizē. Es neko nespēju darīt viņa labā.

-     Vai gribat, lai viņu pakar par slepkavību?

-     Tik tālu neaizies. Tas nav iespējams. Es šobrīd jau darbojos aizkulisēs, un, kaut gan sastopu apbrīnojami daudz pretestības un dīvainību, viņš ļoti daudziem ir pārāk labi pazīstams, lai varētu pieļaut tādu iespēju.

-     Viņu aizveda uz Holoveju.

-    Tā esmu sapratis, un tur par viņu tiek labi gādāts vismaz tik labi, cik tajā drūmajā vietā iespējams.

-     Ko jūs varat sacīt par inspektoru Harimenu?

-     Labs policijas ierēdnis, pazīstams kā godprātīgs vīrs ar neaptraipītu biogrāfiju.

-     Un par pārējiem lieciniekiem?

Maikrofts aizvēra acis un pacēla galvu, kā nogaršodams labu vīnu. Tā viņš ieturēja klusuma pauzi, lai padomātu. Es saprotu, ko jūs domājat, doktor Vatson, viņš beidzot teica. Un jums man jātic, ja saku: par spīti Šerloka pārgalvīgajai rīcībai, man joprojām ļoti rūp viņa stāvoklis, un es cenšos izdibināt, kas īsti noticis. Jau tagad, ieguldīdams ievērojamus personiskos līdzekļus, esmu izpētījis gan doktora Tomasa Aklenda, gan lorda Blekvotera pagātni, un man diemžēl jāteic, ka abu līdzšinējā dzīve pagaidām šķiet nevainojama: abi ir nākuši no labām ģimenēm, abi ir vecpuiši, un abi ir turīgi cilvēki. Savā starpā viņi nav kontaktējušies. Nav mācījušies vienā skolā. Lielāko mūža daļu viņi ir nodzīvojuši vairāku simtu jūdžu attālumā viens no otra. Vienīgā sagadīšanās ir abu vienlaicīgā klātbūtne notikuma vakarā Laimhauzā, un nekas cits viņus nesaista.

-     Varbūt vienīgi Zīda Nams.

-     Tieši tā.

-     Un jūs man nestāstīsiet, kas tas ir.

-      Nestāstīšu, jo nezinu. Tieši šī iemesla dēļ es brīdināju Šerloku turēties no tā pa gabalu. Ja valdības slēptākajās dzīlēs pastāv kāda brālība vai biedrība, kas man tiek noklusēta un ir tik slepena, ka pat tās nosaukuma pieminēšana liek mani nekavējoties izsaukt uz noteiktām Vaitholas iestādēm, tad instinkts man pavēl aizgriezties un skatīties uz otru pusi, nevis ievietot valsts preses izdevumos muļķīgus sludinājumus! To es brālim pateicu, cik skaidri vien varēju… varbūt pat skaidrāk, nekā man būtu vajadzējis darīt.

-     Un kas tagad notiks? Vai jūs gribat pieļaut, lai viņu tiesā?

-    Ko es gribu vai negribu, tam nav nekāda sakara ar notiekošo. Baidos, ka jūs pārāk augstu vērtējat manu ietekmi. Maikrofts izvilka no vestes kabatas bruņurupuča plātņu dozi un iešņauca šķipsniņu tabakas. Es varu būt vienīgi viņa aizstāvis un nekas vairāk. Varu runāt viņa labā. Ja tiešām radīsies tāda vajadzība, es uzstāšos kā reputācijas liecinieks. Acīmredzot es izskatījos vīlies, jo Maikrofts nolika tabakdozi malā, piecēlās un pienāca pie manis. Nezaudējiet dūšu, doktor Vatson! viņš sacīja. Manam brālim piemīt izcilas atjautības spējas, un pat šajā vistumšākajā brīdī viņš var sagādāt jums pārsteigumu.

-     Vai jūs viņu apmeklēsiet? es jautāju.

-     Drīzāk ne. Viņam tas varētu sagādāt neveiklus brīžus, bet man neērtības, kas nedotu nekādu labumu. Tomēr pasakiet viņam, ka esat runājis ar mani un ka es daru, ko spēju.

-     Mani pie viņa nelaiž.

-    Mēģiniet rīt vēlreiz. Beigu beigās viņiem būs jādod atļauja. Nav nekāda iemesla to liegt. Maikrofts pavadīja mani līdz durvīm. Manam brālim ir ļoti laimējies, ka viņam ir tik uzticams atbalstītājs un tik lielisks biogrāfs, viņš piebilda.

-      Es ceru, ka neesmu vēl aprakstījis viņa pēdējo piedzīvojumu.

-    Visu labu, Vatson! Man ļoti negribētos būt pret jums nelaipnam, tāpēc būšu ļoti pateicīgs, ja jūs vairs nemēģināsiet sazināties ar mani, protams, ja neradīsies ārkārtēji apstākļi. Arlabvakaru!

Devos atpakaļ uz Beikerstrītu ar smagu sirdi, jo Maikrofts bija izrādījis vēl mazāk pretimnākšanas, nekā biju cerējis, un klusībā jautāju sev, par kādiem ārkārtējiem apstākļiem viņš runā, ja par ārkārtēju neuzskata jau pašreizējo stāvokli. Ja viņš būtu kaut vai sagādājis man atļauju iekļūšanai Holovejā, šis kluba apmeklējums vismaz nebūtu bijis gluži veltīgs, bet tagad mani mocīja galvassāpes, roka un plecs sāpīgi pulsēja, un es jutu, ka esmu tuvu spēku izsīkumam. Tomēr šodienas gaitas man vēl nebija galā. Kad izkāpu no keba un tuvojos tik pazīstamajām mājas durvīm, man ceļu aizšķērsoja drukns neliela auguma vīrietis melniem matiem un melnā mētelī, nostādamies uz ietves kā nesatricināma barjera.

-     Doktors Vatsons? viņš jautāja. -Jā-

Gribēju iet tālāk, taču mazais vīrelis bija apņēmīgi nostājies man ceļā. Es gribētu lūgt jūs, dakter, nākt man līdzi!

-     Kādā sakarā?

-    Jūsu drauga mistera Šerloka Holmsa sakarā. Kāda gan cita iemesla dēļ es varētu vērsties pie jums?

Nopētīju viņu tuvāk, un redzētais mani neuzmundrināja. No pirmā skatiena es būtu noturējis viņu par tirgotāju, varbūt skroderi vai pat apbedītāju, jo viņa sejā jautās gandrīz vai cītīgi izkoptas sēras. Viņam bija biezas uzacis un ūsas, kas karājās pāri augšlūpai. Rokās viņam bija melni pirkstaiņi, un galvā melns katliņš. Uz pirkstgaliem balansētā stāja gandrīz vai lika domāt, ka viņš tūlīt izvilks no kabatas mērlenti. Bet kāpēc lai viņš mani mērītu? Jaunam uzvalkam vai zārkam?

-       Ko jūs zināt par Holmsu? es jautāju. Kas tā par informāciju, ko jūs nevarat man pateikt tepat uz vietas?

-      Man nav nekādas informācijas, doktor Vatson. Es esmu tikai starpnieks, pavisam necils kalpotājs cilvēkam, kuram šī informācija ir, un tieši viņš mani atsūtīja šurp, lai es aizvestu jūs pie viņa.

-     Uz kurieni? Kas viņš tāds ir?

-     Diemžēl to es nedrīkstu izpaust.

-    Tādā gadījumā baidos, ka jūs veltīgi tērējat laiku. Man šodien vairs nav vēlēšanās iziet no mājas.

-Jūs nesapratāt, ser. Kungs, kura labā es strādāju, nelūdz jūs ierasties. Viņš to pieprasa. Un, kaut gan man ļoti negribas jūs apbēdināt, esmu spiests paskaidrot, ka viņš nav pieradis dzirdēt atteikumus. Patiesībā atteikšanās būtu ļoti nopietna kļūda. Vai jūs, lūdzu, varētu paskatīties lejup, ser? Lūk, še! Neiztrūkstieties! Varu galvot, ka esat pilnīgā drošībā. Un tagad esiet tik laipns un nāciet man līdzi…

Es biju pārsteigumā atkāpies, jo, paklausīdams svešinieka teiktajam, biju paskatījies lejup un ieraudzījis viņa rokā revolveri, ko viņš tēmēja man vēderā. Nevarēju pateikt, vai viņš to ir izvilcis mūsu sarunas gaitā vai turējis saujā jau visu laiku, taču jutos tā, it tā viņš būtu izdarījis burvju triku, pēc kura ierocis piepeši materializējies. Lai nu kā, svešais ar šo riku jutās pilnīgi nepiespiesti. Cilvēks, kas nekad nav lietojis revolveri, mēdz turēt to noteiktā veidā tāpat kā cilvēks, kas no tā daudz reižu šāvis. Nebija grūti pateikt, pie kuras kategorijas pieder mans uzstājīgais viesis.

-Jūs taču nešausiet uz mani ielas vidū! es teicu.

-     Gluži otrādi, doktor Vatson. Tieši tā man ir uzdots rīkoties, ja mēģināsiet sagādāt man grūtības. Bet būsim pavisam atklāti. Man ir tikpat maz vēlēšanās jūs nogalināt, cik jums, domājams, mirt. Varbūt jūs jutīsieties labāk, ja zināsiet un to es jums apgalvoju ar godavārdu -, ka mēs nebūt nevēlam jums ļaunu, kaut arī šobrīd var likties citādi. Tomēr pēc neilga laika jūs visu uzzināsiet un sapratīsiet, kāpēc vajadzīgi šie piesardzības soļi.

Svešiniekam bija ļoti neparasta runas maniere pakalpīga un vienlaikus uzsvērti draudīga. Viņš pamāja ar ieroci, un es pamanīju netālu stāvam melnu karieti ar diviem zirgiem un kučieri. Tā bija četrriteņu kariete ar matēta stikla logiem, un es prātoju, vai cilvēks, kas pieprasījis tikšanos ar mani, sēž tajā iekšā. Piegāju klāt un atvēru durvis. Kariete bija tukša, ar elegantu un dārgu iekšējo aprīkojumu. Cik tālu mēs brauksim? es jautāju. Mana saimniece gaida mani vakariņās.

Tur, kur mēs būsim, jūs dabūsiet labākas vakariņas. Un, jo drīzāk iekāpsiet, jo drīzāk varēsim doties ceļā.

Vai viņš tiešām būtu nošāvis mani tepat, mājas priekšā? Laikam būtu gan. Svešajam piemita kaut kas nepielūdzams un nesaudzīgs. Bet, ja iekāpšu šajā karietē, tā varbūt aizvedīs mani nezināmā virzienā un es nekad vairs neatgriezīšos? Varbūt šo vīru atsūtījuši tie paši cilvēki, kas nogalināja Rosu un viņa māsu un tik viltīgi izrīkojās ar Holmsu? Ievēroju, ka karietes sienas ir izklātas ar zīdu tiesa, tas nebija balts, bet pērļaini pelēks. Tajā pašā laikā es sev atgādināju, ko svešinieks teicis: viņu sūtot cilvēks, kuram ir informācija. Lai kā es vērtētu notikušo, šķita, ka man nav izvēles. Iekāpu karietē. Vīrietis iekāpa tūlīt aiz manis un aizvēra durvis, un es aptvēru, ka vismaz viens no maniem pieļāvumiem ir bijis nepārprotami aplams. Biju iedomājies, ka matētie logi domāti tādēļ, lai neļautu man ieskatīties karietes iekšienē, taču to acīmredzamais mērķis bija neļaut man skatīties ārā.

Vīrietis apsēdās man pretī, tūlīt atskanēja pātagas plīkšķis, un kariete sāka ripot. Varēju redzēt vienīgi garāmslīdošo gāzes lampu atspulgus, un arī tie pazuda, līdzko izbraucām no pilsētas manuprāt, ziemeļu virzienā. Uz mana sēdekļa bija nolikta sega, un es uzklāju to sev uz ceļiem, jo gaiss, kā allaž decembra vakaros, bija kļuvis ļoti auksts. Mans ceļabiedrs neko nerunāja un šķita aizmidzis, jo galva viņam palaikam klanījās un ierocis nevērīgi gulēja klēpī. Taču, kad es pēc stundas pastiepu roku, lai atvērtu logu, cerēdams pēc apkārtējās ainavas uzminēt savu atrašanās vietu, viņš izslējās taisni un papurināja galvu, kā grasīdamies norāt nepaklausīgu skolnieku. Nudien, doktor Vatson, es domāju, ka būsiet saprātīgāks! Mans saimnieks ir pielicis lielas pūles, lai jūs neuzzinātu viņa uzturēšanās vietu. Viņš ir cilvēks, kuram ļoti svarīga savrupība. Man jālūdz jūs turēt rokas mierā un atstāt logus aizvērtus.

-     Cik ilgi mēs brauksim?

-    Tik ilgi, cik nepieciešams, lai nokļūtu galā.

-     Vai jums ir arī vārds?

-     Ir gan, ser. Taču man diemžēl nav atļauts to darīt jums zināmu.

-     Un ko jūs varat sacīt par cilvēku, kuram kalpojat?

-    Par to es varētu runāt visu ceļu līdz Ziemeļpolam, ser. Viņš ir izcila persona. Bet viņam nepatiktu, ja es par to runātu. īsi sakot jo mazāk teikšu, jo labāk.

Ceļojums šķita gandrīz neizturams. Mans kabatas pulkstenis vēstīja, ka tas ildzis divas stundas, taču nekas man neļāva nojaust, kurp un cik tālu mēs braucam: man pat iešāvās prātā doma, ka varbūt kariete met neskaitāmus apļus pa vienu un to pašu apkaimi un varbūt mūsu galamērķis ir pavisam tuvu izbraukšanas vietai. Pāris reižu kariete mainīja virzienu, un es sazvārojos uz sāniem. Šķita, ka lielāko brauciena daļu tā ripo pa stingru un līdzenu pamatu, tomēr reizēm atskanēja klaboņa, un es jutu, ka esam nokļuvuši uz grantēta ceļa. Kādā brīdī dzirdēju virs mums aizdunam tvaika vilcienu. Tātad bijām zem tilta. Pārējā laikā jutos ieslīdzis pilnīgā tumsā, kas ieskāva mani no visām pusēm, un beigu beigās es laikam iesnaudos, jo atguvos tad, kad kariete spēji apstājās un ceļabiedrs, pastiepies man garām, vēra vaļā durvis.

-      Mēs iesim tieši iekšā mājā, doktor Vatson, viņš teica. Tāds ir man dotais norādījums. Lūdzami, necentieties kavēties ārpusē! Vakars ir auksts un nemīlīgs. Ja neiesiet taisnā ceļā uz durvīm, baidos, ka tas var maksāt jums dzīvību.

Paguvu saskatīt tikai masīvu, nepievilcīgu māju, kuras fasādi slēpa efeju mudžekļi un apkārt pletās nekopts, aizaudzis dārzs. Mēs varējām atrasties tiklab Hamstedā, kā Hampšīrā, jo zemes gabalu ieskāva augsti mūri ar masīviem dzelzs vārtiem, kas tūlīt aiz mums bija aizvērušies. Pati ēka atgādināja abatiju ar izrobotiem logiem, fantastiskām figūrām un torni virs jumta. Visi augšstāva logi bija tumši, bet dažās apakšstāva istabās spīdēja gaisma. Durvis zem lieveņa jumta bija atvērtas, taču neviens mani viesmīlīgi nesagaidīja, ja šādā vietā vispār varētu runāt par viesmīlību vai omulību pat vissaulainākajā vasaras vakarā. Sava līdzbraucēja mudināts, es ātri iegāju namā. Viņš sparīgi aizvēra durvis aiz manis, un dimdošais troksnis atbalsojās drūmajos mājas gaiteņos.

-     Uz šo pusi, ser! Mans pavadonis bija paņēmis lampu, un es sekoju viņam pa gaiteni garām vitrāžu logiem, ozolkoka paneļiem un tik tumšām un krāsu zaudējušām gleznām, ka es tās pamanīju varbūt tikai ietvaru dēļ. Apstājāmies pie kādām durvīm. Pagaidiet tur iekšā! Es paziņošu viņam, ka esat ieradies. Viņš drīz būs klāt. Neko neaiztieciet! Nekur neejiet! Saglabājiet mieru. Un pēc šiem dīvainajiem norādījumiem viņš devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bijām atnākuši.

Es atrados bibliotēkā, kur akmens kamīnā dega pagales un uz apmales bija sarindotas sveces. Istabas vidū stāvēja apaļš tumša koka galds ar vairākiem krēsliem, un ari uz galda dega sveces. Istabai bija divi logi, abus tos sedza biezi aizkari, un kailās koka grīdas vidū pletās biezs paklājs. Bibliotēkā varēja būt vairāki simti grāmatu. Plaukti stiepās no grīdas līdz ievērojami augstajiem griestiem, un netālu atradās spraišļu kāpnes uz ritenīšiem, kuras varēja pārbīdīt no vienas plauktu malas līdz otrai. Es paņēmu sveci un apskatīju dažu grāmatu vākus. Lai kam piederēja šī māja, tās īpašnieks noteikti labi pārvaldīja franču, vācu un itāliešu valodu, jo plauktos līdzās angļu nosaukumiem bija redzamas grāmatas visās šajās valodās. Lasītāja interešu loks aptvēra fiziku, botāniku, filozofiju, ģeoloģiju, vēsturi un matemātiku. Ciktāl spēju saskatīt, neredzēju nevienu daiļliteratūras grāmatu. Patiesībā grāmatu klāsts man uzstājīgi lika domāt par Šerloku Holmsu, jo plauktu saturs gandrīz precīzi atspoguļoja viņa gaumi. Telpas arhitektūra, kamīna apveidi un griestu rotājums liecināja, ka māja ir karaļa Džeimsa laika paraugs. Pakļaudamies dzirdētajiem rīkojumiem, es apsēdos uz krēsla kamīna priekšā un izstiepu rokas pretī ugunij. Siltums ļoti iepriecināja, jo pat karietē atvēlētā sega nebija īpaši mazinājusi ceļojuma skarbumu.

Istabai bija vēl vienas durvis pretī tām, pa kurām biju ienācis, un piepeši tās atvērās. Tajās parādījās tik garš un tievs vīrietis, ka viņa stāvs izskatījās gluži nesamērīgs pret durvju rāmi, un šķita, ka viņam ienākot vajadzēs pieliekties. Viņam bija tumšas bikses, turku stila čības un samta mājas svārki. Kad viņš ienāca istabā, es redzēju, ka viņam ir gandrīz kaila galva, augsta piere un dziļi dobumos iegrimušas acis. Viņš kustējās lēni, sakrustojis virs krūtīm mietiem līdzīgās rokas, kas izskatījās cieši ieķērušās viena otrā, it kā censtos saturēt kopā izdilušo augumu. Pamanīju, ka bibliotēka ir savienota ar ķīmijas laboratoriju, un tajā viņš acīmredzot bija darbojies, gaidīdams manu ierašanos. Viņam aiz muguras redzēju garu galdu, kas bija apkrauts ar mēģenēm, retortēm, pudelītēm, stikla baloniem un šņācošiem Bunzena degļiem. Pats vīrietis spēcīgi oda pēc ķimikālijām, un, kaut gan es jutu ziņkāri par viņa eksperimentu dabu, tomēr nolēmu labāk neuzdot jautājumus.

Doktor Vatson, viņš teica, piedodiet, ka liku jums gaidīt! Man bija jāveltī uzmanība kādam komplicētam jautājumam, bet tagad esmu to aizvadījis līdz sekmīgam atrisinājumam. Vai jums piedāvāja vīnu? Nē? Kaut gan Andervuds neapšaubāmi ir centigs kalpotājs, iejūtība nav viņa stiprā puse. Diemžēl es savā situācijā nevaru atļauties būt izvēlīgs. Ceru, ka viņš parūpējās par jums garā ceļojuma laikā.

-     Viņš man pat neteica savu vārdu.

-     Par to gan nav jābrīnās. Arī es nedomāju teikt jums savējo. Bet ir jau vēls, un mums jāapspriež lietišķi jautājumi. Ceru, ka neatteiksieties no vakariņām kopā ar mani.

-     Es neesmu radis ēst vakariņas kopā ar cilvēkiem, kas atsakās pat sacīt, kas viņi ir.

-Iespējams. Taču man jālūdz jūs atcerēties vienu: ar jums šajā mājā var notikt jebkas. Ja es teiktu, ka jūs esat pilnīgi manā varā, tas izklausītos muļķīgi un melodramatiski, taču tā ir taisnība. Jūs nezināt, kur atrodaties. Neviens neredzēja, kā jūs atbraucāt šurp. Ja jūs nekad neaizietu no šejienes, neviens par to nekad neuzzinātu. Tāpēc mans ieteikums ir šāds: jaukas vakariņas kopā ar mani varētu būt viena no ieteicamākajām izvēlēm starp tām, kas jums pieejamas. Ēdiens ir pieticīgs, bet vīns ir labs. Galds ir uzklāts blakusistabā. Lūdzu, nāciet man līdzi!

Viņš izveda mani atpakaļ gaitenī un, pārgājis tam pāri, ieveda ēdamistabā, kas, šķiet, aizņēma veselu mājas spārnu. Vienā galā tai bija menestrelu galerija, otrā milzīgs kamīns. Ēdamgalds aizņēma gandrīz visu brīvo telpu starp šiem izsmalcinātajiem papildinājumiem, un pie tā pietiktu vietas cilvēkiem trīsdesmit; varēju iztēloties, kā senajos laikos ap šo galdu pulcējās ģimene un draugi, līdzās spēlēja mūzika, kamīnā rūca uguns, un turp atpakaļ ceļoja neskaitāmas ēdienu bļodas. Bet šovakar galds bija tukšs. Viena apēnota lampa meta gaismas apli pār dažiem aukstas gaļas gabaliem, maizi un pudeli vīna. Pēc visa spriežot, man un nama saimniekam bija paredzēts vakariņot divatā, ēnu ieskautiem, un es apsēdos norādītajā vietā, juzdamies nomākts un bez jebkādas ēstgribas. Viņš sēdēja galda galā salīkušiem pleciem un sakumpis, it kā viņa krēsls būtu gluži nepiemērots sēdētāja vajadzībām.

-    Es bieži esmu vēlējies jūs satikt, doktor Vatson, namatēvs iesāka, likdams uz šķīvja ēdienu. Iespējams, jūs būsiet pārsteigts, uzzinot, ka esmu liels jūsu cienītājs un manos plauktos ir atrodami visi jūsu stāsti. Viņam blakus uz galda gulēja līdzpaņemtais Cornhill Magazine eksemplārs, un viņš to atvēra. Nupat esmu beidzis lasīt, lūk, šo te, "Sarkano skābaržu piedzīvojums", un tas, manuprāt, ir ļoti labi uzrakstīts. Par spīti vakara dīvainajiem apstākļiem, es izjutu patīkamu gandarījumu, jo arī pats biju apmierināts ar minētā stāsta gala rezultātu. Mis Violetas Hanteras liktenis mani absolūti neinteresēja, viņš turpināja. Un Džefro Rukāsls neapšaubāmi bija primitīvs mežonis. Varu tikai pabrīnīties, kā meitene varēja būt tik lētticīga! Taču mani, kā vienmēr, aizrāva Šerloka Holmsa un viņa metožu apraksts. Žēl, ka jūs neizklāstījāt visus septiņus iespējamos nozieguma skaidrojumus, ko viņš jums pieminēja. Tas būtu teicami padziļinājis ieskatu notikumā. Bet lai nu kā, jūs esat iepazīstinājis plašāku publiku ar izcila prāta norisēm, un par to mums visiem jābūt pateicīgiem. Vai dzersiet vīnu?

-     Paldies.

Viņš pielēja divas glāzes un turpināja: Žēl, ka Holmss pilnībā nepievēršas tieši tāda rakstura pārkāpumiem, tā sakot, sadzīviskiem noziegumiem, kuru motīvi ir mazsvarīgi un upuri nenozīmīgi. Rukāsls pat netika apcietināts par līdzdalību noziegumā, kaut gan, tiesa, ieguva nopietnus miesas bojājumus, vai ne?

-     Ļoti nopietnus.

-    Nu, varbūt ar tādu sodu pietiek. Bet, kad jūsu draugs pievēršas nopietnākām lietām, uzņēmumiem un darbībai, ko organizē tādi cilvēki kā, teiksim, es, pienāk bridis, kad viņš pārkāpj robežu un kļūst par apgrūtinājumu. Man ir bažas, ka nesen viņš tieši tā ir rīkojies, un, ja tā turpināsies, ļoti iespējams, ka mums abiem būs jāsatiekas, un varat man ticēt, ka tas nepavisam nenāks viņam par labu.

Viņa balsī ieskanējās skarbi toņi, kas lika man nodrebēt. Jūs man neesat teicis, kā jūs sauc, es sacīju. Varbūt pateiksiet, kāda ir jūsu nodarbošanās?

-     Es esmu matemātiķis, doktor Vatson. īpaši necildinot sevi, varu sacīt, ka mans darbs par Ņūtona binomu tiek studēts lielākajā daļā Eiropas universitāšu. Es esmu arī tas, ko jūs neapšaubāmi dēvētu par noziedznieku, lai gan man labpatīk domāt, ka esmu no nozieguma izveidojis zinātni. Pats savas rokas es cenšos neaptraipīt. Melno darbu atstāju tādiem kā Andervuds. Varat uzskatīt, ka es esmu abstraktais domātājs. Noziegums savā tīrākajā veidā galu galā ir abstrakts tāpat kā mūzika. Es veicu orķestrēšanu. Pārējie ir izpildītāji.

-     Un ko jūs gribat no manis? Kāpēc likāt atvest mani šurp?

-    Ja neņem vērā vēlmi pēc patīkamas tikšanās ar jums? Es gribu jums palīdzēt. Vēl vairāk un es pats jūtos pārsteigts, dzirdot sevi to sakām, es gribu palīdzēt Šerlokam Holmsam. Ļoti žēl, ka viņš nepievērsa man uzmanību pirms diviem mēnešiem, kad es aizsūtīju viņam kādu simbolisku priekšmetu, aicinot viņu ieskatīties lietā, kas tagad sagādājusi viņam lielas nepatikšanas. Varbūt man vajadzēja dot tiešāku norādījumu.

-     Ko jūs viņam aizsūtījāt? es jautāju, kaut gan jau zināju atbildi.

-     Baltas lentes strēmeli.

-    Jūs esat saistīts ar Zīda Namu!

-    Ar to man nav nekā kopīga! Pirmo reizi viņa balsī ieskanējās dusmas. Lūdzami, neapgrūtiniet mani ar saviem muļķīgajiem siloģismiem. Pataupiet tos savām grāmatām!

-     Bet jūs zināt, kas tas ir.

-     Es zinu visu. Ikviena šajā zemē pastrādāta ļaundarība, lai cik liela vai maza tā būtu, nonāk manā uzmanības lokā. Man ir aģenti katrā pilsētā un katrā ielā. Viņi ir manas acis. Tās viņi ne mirkli neaizmiedz. Gaidīju, ko viņš teiks tālāk, taču viņš mainīja tematu. Jums man kaut kas jāapsola, doktor Vatson.

Jums jāzvēr pie visa, kas jums svēts, ka nekad nestāstīsiet par šo tikšanos ne Holmsam, ne kādam citam. Jūs nedrīkstat par to rakstīt. Jūs nedrīkstat to pat pieminēt. Ja jebkad dzirdēsiet manu vārdu, jums jāizliekas, ka dzirdat to pirmo reizi un tas neko jums neizsaka.

-     Kā jūs zināt, ka es turēšu tādu solījumu?

-     Es zinu, ka jūs esat cilvēks, kas vienmēr tur vārdu.

-     Un ja es atteikšos?

Viņš nopūtās. Esmu spiests jums sacīt, ka Holmsa dzīvībai draud nopietnas briesmas. Vēl vairāk: ja nedarīsiet to, ko es teikšu, viņš būs miris jau nākamo četrdesmit astoņu stundu laikā. Es vienīgais varu jums palīdzēt, bet darīšu to tikai pēc saviem noteikumiem.

-     Tādā gadījumā es piekrītu.

-     Vai jūs zvērat?

-     Zvēru.

-     Pie kā?

-     Pie savas laulības.

-     Tas ir par maz.

-     Pie savas draudzības ar Holmsu.

Viņš pamāja ar galvu. Tagad mēs saprotamies.

-     Tātad kas ir Zīda Nams? Kur es varu to atrast?

-    To es jums nevaru sacīt. Labprāt to darītu, taču tas diemžēl Holmsam ir jānoskaidro pašam. Kāpēc? Pirmām kārtām tāpēc, ka es zinu, cik viņš ir spējīgs, un man būs interesanti vērot viņa metodes, redzēt, kā viņš strādā. Jo vairāk par viņu zināšu, jo viņš būs mazāk bīstams pretinieks. Tomēr uz spēles ir likts arī plašāks un svarīgāks princips. Es jums teicu, ka esmu noziedznieks, bet ko īsti tas nozīmē? Tikai to, ka pastāv noteikti likumi, kuri pārvalda sabiedrību, bet kurus es uzskatu par traucēkļiem un tāpēc izvēlos ignorēt. Esmu sastapis daudzus godājamus baņķierus un advokātus, kuri apgalvotu tieši to pašu. Tas viss ir pakāpes jautājums. Taču es neesmu dzīvnieks, doktor Vatson. Es nenogalinu bērnus. Es sevi uzskatu par civilizētu būtni, un ir vēl daži citi likumi, kurus, pēc manām domām, nedrīkst pārkāpt.

Kas tādā gadījumā būtu jādara tādam cilvēkam kā es, ja viņš sastopas ar cilvēku grupu, kuras rīcību kuras noziedzību uzskata par pilnīgi nepieļaujamu? Es varētu jums pateikt, kas viņi ir un kur viņus var atrast. Es būtu jau varējis pateikt to policijai. Diemžēl tāda rīcība postoši iedarbotos uz manu reputāciju starp tiem cilvēkiem, kurus es nodarbinu un kuru morāle nesasniedz manu līmeni. Pastāv tāds jēdziens kā noziedznieku kodekss, un daudzi man pazīstami noziedznieki pret to izturas ļoti nopietni. Patiesībā es sliecos viņiem piekrist. Kādas man tiesības nosodīt citus noziedzniekus? Es taču neuzskatu, ka viņiem būtu tiesības nosodīt mani.

-    Jūs aizsūtījāt Holmsam brīdinājumu.

-    Es rīkojos, impulsa vadīts, bet tas man ir ļoti neraksturīgi un liecina, cik nokaitināts es jutos. Un pat tas bija kompromiss, pats mazumiņš, ko es tajos apstākļos varēju darīt. Ja tas pamudinātu viņu uz rīcību, es varētu mierināt sevi ar domu, ka esmu darījis ļoti maz un mani nav iemesla vainot. Bet, ja viņš to nolemtu ignorēt, nevienam nebūtu kaitēts un mana sirdsapziņa būtu tīra. Bet tagad man jāatzīstas, ka jūs pat iedomāties nevarat, cik man bija žēl, ka viņš izvēlējās otro variantu nedarīt neko. Es esmu cieši pārliecināts, ka bez Zīda Nama pasaulei būtu daudz labāk. Un joprojām ceru, ka tāds bridis pienāks. Tieši tāpēc es šovakar ataicināju jūs šurp.

-    Ja nevarat dot man nekādu informāciju, ko jūs varat man dot?

-     Es varu dot jums šo. Viņš atslidināja kaut ko pāri galdam uz manu pusi. Paskatījos lejup un ieraudzīju mazu metāla atslēgu.

-     Kas tas ir? es jautāju.

-     Tā ir viņa kameras atslēga.

-     Ko? Es gandrīz skaļi iesmējos. Jūs iedomājaties, ka Holmss var izbēgt? Vai tāds ir jūsu izcilais plāns? Jūs gribat, lai es palīdzu viņam izkļūt no Holovejas?

-     Nezinu, kāpēc jums tāda doma šķiet uzjautrinoša, doktor Vatson. Varat man ticēt: citas iespējas nav.

-     Būs tiesas ekspertu sēde. Atklāsies patiesība.

Viņa seja satumsa. Jums joprojām nav priekšstata par to, ar kādiem cilvēkiem jūs esat sākuši cīņu, un man sāk rasties bažas, ka es veltīgi tērēju laiku. Ļaujiet man pateikt skaidri: Šerloks Holmss nekad neizies no Pārmācības nama dzīvs. Tiesas ekspertu sēde ir paredzēta nākamo ceturtdien, bet Holmss tajā nepiedalīsies. Viņa ienaidnieki to nepieļaus. Viņi ir ieplānojuši nogalināt Holmsu, kamēr viņš atrodas cietumā.

Tas mani satrieca. Kā?

-     To es nevaru pateikt. Visvieglākie paņēmieni būtu noindēšana vai nožņaugšana, bet ir vēl simtiem citu iespēju sarīkot šķietamu nelaimes gadījumu. Nav šaubu, ka viņi centīsies, lai viss izskatītos pēc iespējas dabiski. Varat man droši ticēt! Rīkojums ir jau dots. Holmsa laiks izsīkst.

Es paņēmu atslēgu. Kur jūs to dabūjāt?

-     Tas nav svarīgi.

-     Tad pasakiet, kā lai es viņam to nododu! Man neļauj ar viņu tikties.

-     Tas jums jānokārto pašam. Vairāk es neko nevaru darīt, neatklājot savu līdzdalību. Inspektors Lestreids ir jūsu pusē. Runājiet ar viņu! Namatēvs pēkšņi piecēlās un atvilka krēslu no galda. Manuprāt, viss ir pateikts. Jo drīzāk atgriezīsieties Beikerstrītā, jo drīzāk varēsiet sākt prātot, ko darīt. Viņa izturēšanās kļuva itin kā brīvāka. Piebildīšu vēl tikai vienu. Jūs pat nenojaušat, cik ļoti mani iepriecināja tikšanās ar jums. Nudien, es gluži vai apskaužu Holmsu, ka viņam blakus ir tik uzticams biogrāfs. Arī man ir daži visai interesanti stāsti, ko atklāt lasītāju publikai, un varbūt es kādu dienu nolemšu izmantot jūsu pakalpojumus. Nē? Labi, tā bija tikai garāmskrejoša doma. Bet ari tad, ja aizmirsīsim mūsu tikšanos, vienmēr iespējams, ka es parādīšos kā tēls kādā no jūsu stāstiem. Ceru, ka būsiet taisnīgs pret mani.

Tie bija pēdējie vārdi, ko man veltīja neparastais namatēvs. Varbūt viņš bija devis signālu ar kādu neredzamu ierīci, jo nākamajā bridi atvērās durvis un tajās parādījās Andervuds. Es iztukšoju savu glāzi, jo jutu vajadzību stiprināties tālajam atpakaļceļam. Tad paņēmu atslēgu un piecēlos. Paldies! es teicu.

Viņš neatbildēja. Aizgājis līdz durvīm, es vēlreiz pametu skatienu atpakaļ. Mans namatēvs sēdēja viens milzīgā galda galā un sveces gaismā izklaidīgi bakstīja ēdienu savā šķīvī. Tad durvis aizvērās. Un, ja neņem vērā īsu acumirkli pēc gada Viktorijas stacijā, es viņu nekad vairs neredzēju.

PIECPADSMITĀ NODAĻA Holovejas cietums

Mana atgriešanās Londonā bija savā ziņā vēl lielāks pārbaudījums nekā turpceļš uz noslēpumaino vietu. Tad es biju juties tikpat kā gūsteknis svešu cilvēku rokās, kuri, visticamāk, neko labu man nevēlēja, un braucu nezināmā virzienā bez jebkādas nojausmas, cik ilga nakts daļa būs jāpavada ceļā. Tagad es zināju, ka atgriežos mājās un brauciena neērtības jāpacieš tikai dažas stundas, taču nespēju just ne atvieglojumu, ne sirdsmieru. Holmsu grasās nogalināt! Mīklainie spēki, kas sazvērējušies pret viņu un panākuši viņa arestu, joprojām nav nomierinājušies, un tiem vajadzīga viņa nāve. Iedoto metāla atslēgu biju sažņaudzis plaukstā tik cieši, ka no tās nospieduma manā saujā varētu pagatavot dublikātu. Domāju vienīgi par to, ka jātiek uz Holoveju, jābrīdina Holmss par gaidāmo plānu un jāpalīdz viņam nekavējoties izkļūt no cietuma. Bet kā lai es tieku pie viņa? Inspektors Harimens jau bija nepārprotami licis saprast, ka darīs visu, lai neļautu mums satikties. Tomēr Maikrofts bija teicis, lai "ārkārtējos apstākļos" es vēršoties pie viņa vēlreiz, un šie taču nepārprotami bija ārkārtēji apstākļi. Bet cik tālu sniegsies viņa ietekme, un vai līdz brīdim, kad viņš panāks manu iekļūšanu Pārmācības namā, jau nebūs par vēlu?

Šīm domām plosoties galvā un redzot vienīgi pretī sēdošo mēmo Andervudu un melnu tumsu aiz matētajiem logiem, atpakaļbrauciens šķita gandrīz bezgalīgs. Vēl vairāk stāvokli apgrūtināja apziņa, ka es tieku krāpts. Kučieris nepārprotami meta daudzus apļus pa vienām un tām pašām vietām, radot pārspīlētu iespaidu par attālumu starp Beikerstrītu un dīvaino savrupmāju, kurā biju uzaicināts vakariņās. Turklāt nepatīkamu nemieru manī viesa doma, ka Holmss, būdams manā vietā, noteikti ievērotu visas dažādās detaļas baznīcas zvana šķindas, tvaikoņa spalgo svilpi, sastāvējuša ūdens smaku, mainīgo pamatu zem karietes riteņiem, pat vēja virzienu, tam grabinot logus, un ceļojuma beigās uzzīmētu precīzu mūsu ceļojuma maršrutu. Taču es tādam uzdevumam nebiju gatavs un spēju vienīgi gaidīt, līdz pazīstamā gāzes lampu mirgošana vēstīs, ka esam atgriezušies pilsētā, un apmēram pusstundu vēlāk zirgi palēninās gaitu un karietes pēdējais grūdiens liecinās par ceļojuma beigām. Tā arī notika, un, kad Andervuds atgrūda karietes durvis, es ceļa otrā pusē ieraudzīju savu pazīstamo mājokli.

-     Laimīgi mājās, doktor Vatson! viņš teica. Vēlreiz atvainojiet, ka sagādāju jums neērtības!

-    Es jūs tik drīz neaizmirsīšu, mister Andervud, es atbildēju.

Viņš savilka uzacis. Mans saimnieks jums pateica manu

vārdu? Cik savādi!

-     Varbūt jums labpatiktos pateikt man viņa vārdu?

-    Ai nē, ser! Varu atzīties, ka esmu tikai niecīgs plankumiņš kopējā gleznā. Mana dzīve ir pavisam nenozīmīga salīdzinājumā ar viņa izcilību, tomēr man tā ir mīļa, un es gribētu vēl kādu laiku to turpināt. Novēlēšu jums labu nakti!

Es nokāpu lejā pa kāpnītēm. Viņš pamāja kučierim, un es brīdi noskatījos pakaļ prombraucošajai karietei, tad steidzos iekšā.

Tomēr tajā naktī man atpūta nebija lemta. Biju jau sācis kalt plānus, kā varētu droši nogādāt Holmsam atslēgu līdz ar brīdinājumu par draudošajām briesmām, kaut arī man vēl nebija atļauts viņu apmeklēt pašam. Biju jau sapratis, ka no tiešā ceļā sūtītas vēstules labuma nebūs. Ienaidnieki bija mums visapkārt, un pastāvēja ļoti liela iespēja, ka viņi to pārtvertu. Ja šie cilvēki atklātu, ka man viņu nodomi ir zināmi, tas varētu skubināt viņus dot cirtienu vēl drīzāk. Tomēr ziņu es Holmsam varētu nosūtīt, bet tai jābūt šifrētai. Tūlīt radās jautājums: kā darīt viņam zināmu, ka tā jāatšifrē? Un vēl bija kameras atslēga. Kā lai nododu to viņam rokā? Tad, pārlaidis istabai skatienu, es ieraudzīju atbildi: to deva grāmata, ko mēs ar Holmsu bijām apsprieduši tikai pirms pāris dienām, Vinvuda Rīda "Cilvēka mokas". Kas var būt vēl dabiskāk kā aizsūtīt draugam kaut ko lasāmu apcietinājuma laikā? Kas var izskatīties vēl nevainīgāk?

Grāmata bija iesieta ādas vākos, turklāt diezgan bieza. Apskatījis to, es redzēju, ka atslēgu iespējams paslēpt starp sējuma muguriņu un iesietajām lapām. Izdarījis to, paņēmu sveci un abos galos uzmanīgi ielēju izkusušo vasku, aizlīmēdams tos ciet. Grāmatu joprojām varēja viegli atvērt, un nekas neliecināja, ka ar to kaut kas darīts. Tad paņēmu rakstāmspalvu un priekšlapā ierakstīju "Šerloks Holmss", un zem tā parakstīju adresi "Beikerstrīta 122b". Nejaušam vērotājam varētu likties, ka viss ir kārtībā, taču Holmss noteikti pazītu manu rokrakstu un pamanītu, ka mūsu mājas numurs ir uzrakstīts apgrieztā secībā. Tad atšķīru 122. lappusi un ar zīmuli uzmetu zem noteiktiem teksta burtiem mazus, gandrīz nesaskatāmus punktiņus, tā ka vēstījums pauda: "JŪS ESAT LIELĀS BRIESMĀS. VIŅI PLĀNO JŪS NOGALINĀT. IZMANTOJIET KAMERAS ATSLĒGU. ES JŪS GAIDU. DŽ.V."

Apmierināts ar padarīto, es beidzot likos gulēt un murgainos sapņos redzēju meiteni Salliju, kas gulēja uz ielas asiņu peļķē, mirušo zēnu, kam ap plaukstas locītavu rēgojās baltas lentes gabals, un vīrieti ar augsto pieri, kas lūkojās manī pāri milzīgam ēdamgaldam.

Nākamajā rītā es pamodos agri un aizsūtīju ziņu Lestreidam, vēlreiz mudinādams viņu palīdzēt man dabūt atļauju Holovejas apmeklējumam, lai ko teiktu inspektors Harimens. Sev par izbrīnu saņēmu atbildi, kas vēstīja: es drīkstot ierasties cietumā trijos pēcpusdienā, Harimens esot pabeidzis savu iepriekšējo izmeklēšanu, un tiesas ekspertu sēde patiešām esot paredzēta ceturtdien, tātad pēc divām dienām. Pirmajā brīdī tās šķita labas ziņas. Bet tad man iešāvās prātā draudīgāks izskaidrojums. Ja Harimens bija sazvērestības līdzdalībnieks, kā domāja Holmss un kā visnotaļ liecināja policijas inspektora savādā izturēšanās un pat izskats, viņš varēja būt atgājis malā gluži citāda iemesla dēļ. Mans iepriekšējā vakara namatēvs bija apgalvojis, ka ienaidnieki nekad nepieļaušot, lai Holmss nokļūtu tiesas ekspertu sēdē. Iespējams, ka sazvērnieki gatavojas triecienam! Vai Harimens varēja zināt, ka mani pūliņi ir jau novēloti?

Visu priekšpusdienu es tik tikko spēju valdīt nemieru un izgāju no Beikerstrītas nama krietni pirms norādītā laika, tāpēc ierados Kamdenroudā, pirms lielais pulkstenis bija nositis pusstundu. Kučieris izlaida mani cietuma ārējo vārtu priekšā un, par spīti maniem iebildumiem, steigšus aizbrauca projām, atstādams mani stāvam saltajā, miglainajā gaisā. Šajā vietā nevienai kristīgai dvēselei nebija vēlēšanās uzturēties ilgāk, nekā nepieciešams.

Cietums bija būvēts gotiskā stilā un no pirmā skatiena atgādināja draudīgu, izpletušos pili, kaut ko no pasakas, kas sacerēta nerātniem bērniem. Ēka bija celta no Kentas raupjā, pelēkā akmens, un tai bija vesela rinda tornlšu un skursteņu, smaiļu un robainu mūru, bet tikai viens tornis pacēlās augstāk par pārējiem un šķita gandrīz pazūdam mākoņos. Uz galveno ieeju veda nelīdzens, dubļains ceļš, un pati ieeja, šķiet, bija tīši veidota pēc iespējas nepievilcīga un drūma: masīvi koka vārti un tērauda nolaižamais režģis, kam katrā pusē slējās daži nokaltuši koki. Visu teritoriju ieskāva vismaz piecpadsmit pēdu augsts mūris, bet virs tā varēja saskatīt vienu no ēkas spārniem, kura sienā stiepās divas mazu, restotu logu rindas, un to skarbā vienveidība itin kā liecināja par drūmo, nožēlojamo dzīvi aiz tiem. Cietums bija uzbūvēts kalna pakājē, un aiz tā varēja saskatīt pievilcīgas pļavas un nogāzes, kas stiepās līdz Haigeitai. Bet tā bija cita pasaule, gluži kā neiederīga dekorācija, kas nejauši nokļuvusi uz skatuves. Holovejas cietums atradās agrākās kapsētas vietā, un šajā vietā joprojām jautās nāve un iznīcība, metot lāstu pār tiem, kas atradās iekšpusē, un brīdinot netuvoties tos, kuri atradās ārpusē.

Ar piespiešanos nogaidīju krēslainajā gaismā atlikušās trīsdesmit minūtes, elpai metot saltus mutuļus un aukstumam spiežoties cauri līdz kaulam. Beidzot devos uz priekšu, spiezdams klāt grāmatu ar muguriņā paslēpto atslēgu, un, kad iegāju cietuma ēkā, atskārtu, ka atklāšanas gadījumā šī vieta kļūtu ari par manu mitekli. Šķiet, varu gluži patiesīgi atzīties, ka Šerloka Holmsa sabiedrībā esmu pārkāpis likumu vismaz trīs reizes, vienmēr vislabāko nodomu vadīts, tomēr šī bija manas noziedzīgās karjeras kulminācija. Dīvainā kārtā es nejutu nekādu nervozitāti. Man pat nenāca prātā, ka plāns varētu neizdoties. Visas manas domas bija pievērstas drauga bīstamajam stāvoklim.

Pieklauvēju pie neuzkrītošām durvīm, kas atradās blakus ārējiem vārtiem, un tās gandrīz tūlīt atvēra apbrīnojami brašs un pat jautrs policists, ģērbies tumšzilā tunikā un tādas pašas krāsas biksēs; pie platas ādas jostas viņam karājās atslēgu saišķis. Nāciet iekšā, ser, nāciet iekšā! Iekšā ir patīkamāk nekā ārā, un pat mūsu klimatā nav daudz tādu dienu, par kurām no sirds tā varētu sacīt. Noskatījos, kā viņš aiz mums aizslēdz durvis, un sekoju viņam pāri pagalmam līdz nākamajiem vārtiem, kas bija mazāki par pirmajiem, taču tikpat cieši aizslēgti. Jau tagad biju sajutis gandrīz rēgaino klusumu, kas valdīja cietumā. Koka zarā tupēja melna, izspūrusi vārna, bet tuvumā nebija manāmas nekādas citas dzīvības pazīmes. Gaisma strauji bālēja, bet lampas vēl nebija iedegtas, un es jutos kā ēnu ieskauts ēnu pasaulē, kurai nebija gandrīz nekādas krāsas.

Iegājām gaiteni, kura vienā pusē bija redzamas atvērtas durvis, un pa tām policists mani ieveda mazā istabā ar rakstāmgaldu, diviem krēsliem un vienu logu, kas pavēra skatu tieši uz ķieģeļu mūri. Pa labi atradās atvilktņu skapītis, pie kura uz āķiem karājās atslēgas; to varēja būt apmēram piecdesmit. Virs rakstāmgalda pie sienas karājās liels pulkstenis, un es ievēroju, ka sekunžu rādītājs virzās smagnēji, pirms katras kustības apstādamies, itin kā atgādinādams, cik lēni rit laiks visiem, kas nākuši šo ceļu. Zem tā sēdēja cits vīrietis. Viņš bija ģērbies līdzīgi tam, kurš mani ielaida pa vārtiem, bet zeltītie rotājumi uz formastērpa, cepures un pleciem liecināja par augstāku dienesta pakāpi. Vīrietis bija pavecs, īsi apgrieztiem, sirmiem matiem un tēraudpelēkām acīm. Ieraudzīdams mani, viņš uztrausās kājās un, apgājis rakstāmgaldam, panācās man pretī.

-     Doktors Vatsons? -Jā.

-     Mani sauc Hokinss. Es esmu cietuma galvenais uzraugs. Vai esat atnācis pie mistera Šerloka Holmsa?

-     Jā. Izteicis šo vārdu, es jutu, ka mani pārņem piepešs baiļu vilnis.

-     Diemžēl esmu spiests jums sacīt, ka misters Holmss šorīt saslima. Varu jums droši apgalvot, ka esam darījuši visu, lai sagādātu viņam tādus apstākļus, kādi pienākas cilvēkam ar viņa stāvokli, par spīti smagajiem noziegumiem, kuros viņš apsūdzēts. Viņš ir iekārtots atsevišķi no pārējiem cietumniekiem. Esmu vairākas reizes pats viņu apmeklējis un priecājies par iespēju sarunāties ar viņu. Viņa slimība sākās pēkšņi, un nevilcinoties tika nodrošināta ārstēšana.

-     Kas viņam kait?

-    Mēs netiekam skaidrībā. Pulksten vienpadsmitos viņš paēda un tūlīt pēc tam zvanīja, meklēdams palīdzību. Mani cilvēki atrada viņu guļam uz grīdas, sarāvušos čokurā, un viņš acīmredzami cieta lielas sāpes.

Jutu, ka mani viscaur pārņem salti drebuļi. Tieši no tā es biju baidījies. Kur viņš ir tagad? es jautāju.

-     Slimnieku nodaļā. Mūsu ārsta doktora Treveljana pārziņā ir vairākas privātas istabas, kas paradzētas sevišķi smagiem gadījumiem. Apskatījis misteru Holmsu, ārsts pieprasīja, lai viņu pārvieto uz turieni.

-     Man tūlīt pat viņš jāredz, es teicu. Arī es esmu ārsts…

-     Protams, doktor Vatson. Es šeit gaidu tieši tādēļ, lai aizvestu jūs turp.

Bet mēs vēl nebijām pagriezušies iziešanai, kad aiz muguras atskanēja soļi un mums ceļu aizšķērsoja cilvēks, kuru es ļoti labi pazinu. Ja inspektors Harimens zināja pēdējos jaunumus, tie nelikās viņu pārsteidzam. Patiesībā viņa izturēšanās bija pat apātiska: viņš balstījās pret durvju stenderi un izklaidīgi pētīja zelta gredzenu uz sava mazā pirkstiņa. Viņa apģērbs, kā vienmēr, bija viscaur melns, un rokā viņš turēja melnu spieķi. Kas tad tur īsti ir, Hokins? viņš noprasīja. Šerloks Holmss esot slims?

-     Nopietni slims, Hokinss atbildēja.

-    Cik bēdīgi! Harimens izslējās taisni. Vai esat pārliecināts, ka viņš jūs nekrāpj? Kad viņu no rīta redzēju, viņš izskatījās pilnīgi vesels.

-    Viņu apskatīja gan mans ārsts, gan es pats, un varat ticēt, ser, viņš ir nopietni sasirdzis. Mēs nupat grasāmies doties pie viņa.

-     Tādā gadījumā es iešu līdzi.

-     Esmu spiests iebilst…

-     Misters Holmss ir mans cietumnieks un manas izmeklēšanas subjekts. Varat iebilst, cik gribat, bet es darīšu to, kas man jādara! Harimens ļauni pasmīnēja. Hokinss paskatījās uz mani, un es redzēju, ka viņš, lai cik kārtīgs cilvēks būdams, neuzdrīkstas iebilst.

Trijatā devāmies uz cietuma dziļākajām telpām. Mans tā brīža emocionālais stāvoklis bija tāds, ka spēju atcerēties tikai dažas atsevišķas detaļas, bet kopiespaidu veidoja smagas akmens plāksnes, čīkstošu vārtu klaudzoņa, slēdzot tos vaļā un ciet, aizrestoti logi, kas bija pārāk mazi un atradās pārāk augstu, lai pa tiem varētu redzēt, un durvis… bezgala daudz durvju citas aiz citām, kas visas bija vienādas un visas slēpa kādu mazu daļiņu no cilvēces posta. Cietums bija pārsteidzoši silts, un gaisā jautās dīvaina smarža auzu biezputras, vecu apģērbu un ziepju izgarojumu sajaukums. Atsevišķās vietās redzējām stāvam dažus cietumsargus, bet no ieslodzītajiem tikai divus vecus vīrus, kas paspraucās mums garām ar veļas grozu. Daži ir pastaigu laukumā, daži pie "dzirnām" vai pakulu šķūnī, Hokinss atbildēja uz jautājumu, ko es nebiju izteicis skaļi. Šeit diena sākas agri un beidzas agri.

-    Ja Holmss ir saindējies, viņš tūlīt jāsūta uz slimnīcu, es teicu.

-     Saindējies? Harimens bija dzirdējis manus vārdus. Kas te runā par saindēšanos?

-     Doktoram Treveljanam tiešām ir aizdomas par nopietnu saindēšanos ar ēdienu, Hokinss atbildēja. Bet viņš ir krietns ārsts. Viņš noteikti ir darījis visu, kas viņa spēkos…

Mēs bijām sasnieguši centrālā korpusa galu, no kura kā vējdzirnavu lāpstiņas stiepās četri galvenie spārni, un nokļuvuši vietā, kas acīmredzot bija atpūtas aktivitāšu telpa. Grīdu šeit klāja Jorkšīras akmens, virs galvas pletās augsti griesti, un spirālveida metāla kāpnes veda augšup uz galeriju, kas stiepās visā telpas garumā. Pāri tukšumam bija nostiepts tīkls, lai neko nevarētu nosviest lejā. Vairāki vīrieši, ģērbušies pelēkos armijas mundieros, šķiroja mazbērnu drēbītes, kas bija sakrautas kaudzē uz galda viņiem priekšā. Svētā Emanuēla slimnīcas bērniem, Hokinss paskaidroja. Mēs tās šujam šeit. Pa velvētu eju nokļuvām pie kāpnēm, ko sedza paklāji. Jau labu brīdi es vairs nezināju, kur atrodos, un pats nebūtu pratis atrast izeju. Domāju par atslēgu, ko joprojām, grāmatā paslēptu, nesu sev līdzi. Pat tad, ja izdotos iespiest to Holmsam saujā, kāds no tās būtu labums? Viņam vajadzētu duci atslēgu un detalizētu karti, lai izkļūtu no šīs vietas.

Mums priekšā slējās dubultas durvis ar stikla paneļiem. Ari tās vajadzēja atslēgt, un pēc tam mēs iegājām ļoti tīrā istabā ar kailām sienām un bez logiem, bet ar gaismas lūku griestos; uz diviem galdiem telpas vidū dega sveces, jo ārā bija jau gandrīz satumsis. Istabā bija astoņas gultas, izvietotas divās pretējās rindās pa četrām, ar zilbalti rūtainām segām un svītrotām katūna spilvendrānām. Man tūlīt atausa atmiņā vecā armijas slimnīca, kurā bieži biju redzējis cilvēkus mirstam ar tādu pašu disciplīnu un savaldību, kāda no tiem tika prasīta kaujas laukā. Aizņemtas bija tikai divas gultas. Vienā gulēja krunkains, plikgalvains večuks, kura acis, kā nojautu, jau lūkojās citā pasaulē. Otrā gultā redzēju čokurā savilkušos, drebošu augumu. Bet tas bija pārāk mazs, lai varētu būt Holmss.

No savas darba vietas piecēlās vīrietis salāpītos un nodilušos garsvārkos un nāca mums pretī sasveicināties. Jau no pirmā skatiena man šķita, ka es viņu pazīstu, un arī viņa vārds kā nupat aptvēru man bija pazīstams. Viņš bija bāls un izdilis, ar smilškrāsas ūsām, kas izskatījās kā saļimušas virs vaigiem, un masivām brillēm. Manuprāt, viņam varēja būt mazliet vairāk par četrdesmit gadiem, bet dzīves pārbaudījumi bija atstājuši manāmu iespaidu uz viņa ārieni, piešķirot izdēdējušu, nervozu izskatu. Slaidās, baltās plaukstas bija saņemtas kopā. Viņš nupat bija rakstījis, un pildspalva laidusi garām tinti. Uz viņa rādītājpirksta un īkšķa bija redzami tintes traipi.

-    Mister Hokins, viņš uzrunāja galveno uzraugu, man nav nekā jauna, ko jums ziņot, ser, varu vienīgi piebilst, ka baidos no visļaunākā.

-     Šis ir doktors Džons Vatsons, Hokinss teica.

-     Doktors Treveljans. Viņš paspieda manu roku. Man ir prieks ar jums iepazīties, kaut gan es būtu vēlējies, lai tas notiktu patīkamākos apstākļos.

Jutos pārliecināts, ka pazīstu šo cilvēku. Taču viņa runas veids un stingrais rokasspiediens skaidri liecināja: viņš vēlas radīt iespaidu, ka mēs tiekamies pirmoreiz, kaut ari mēs jau būtu redzējušies.

-     Vai tā ir saindēšanās ar ēdienu? Harimens noprasīja. Viņš nebija pūlējies nosaukt savu vārdu.

-     Esmu pilnīgi pārliecināts, ka vainojama kāda inde, doktors Treveljans atbildēja. Es nevaru spriest par to, kādā veidā tā ievadīta organismā.

-     Ievadīta?

-    Visi šī ēkas spārna cietumnieki ēd vienādu ēdienu. Saslimis ir vienīgi viņš.

-     Vai gribat teikt, ka notikusi netīra spēle?

-     Ko esmu teicis, to esmu teicis, ser.

-    Tam es neticu ne mirkli. Varu jums sacīt, dakter, ka es kaut ko tamlīdzīgu jau gaidīju. Kur ir misters Holmss?

Treveljans vilcinājās, un uz priekšu panācās cietuma galvenais uzraugs. Šis ir inspektors Harimens, doktor Treveljan. Viņš ir atbildīgs par jūsu pacientu.

-     Kamēr pacients ir manā slimnīcā, par viņu esmu atbildīgs es, ārsts skarbi atbildēja. Tomēr nav iemesla, kāpēc lai jūs nevarētu viņu apmeklēt, tikai man jālūdz viņu netraucēt. Es viņam iedevu sedatlvu, un viņš droši vien ir aizmidzis. Viņš ir blakusistabā. Man šķita pareizāk turēt viņu atsevišķi no pārējiem cietumniekiem.

-     Tad netērēsim laiku!

-     Rivers! Treveljans uzsauca izstīdzējušam, salīkušam puisim, kas kaktā mazgāja grīdu un šķita gandrīz neredzams. Viņš bija ģērbies drīzāk kā kopējs, nevis kā ieslodzītais. Atslēgas!

-Jā, doktor Treveljan. Riverss aizslāja līdz galdam, paņēma atslēgu saišķi un aiznesa to līdz velvētām durvīm telpas tālākajā galā. Izrādījās, ka viņš ir klibs un iedams pievelk vienu kāju. Viņš bija drūms parupja izskata puisis ar pinkainiem, rudiem matiem, kas nokarājās līdz pleciem. Apstājies durvju priekšā, viņš nesteidzīgi iebāza atslēgu slēdzenē.

-      Riverss ir mans sanitārs, Treveljans klusi paskaidroja. Lāga zēns, bet ar palēnu domāšanu. Viņš rūpējas par slimnīcu naktī.

-     Vai viņš ir sarunājies ar Holmsu? Harimens jautāja.

-    Riverss reti ar kādu sarunājas, mister Harimen. Un Holmss kopš pārvietošanas uz šejieni nav izrunājis neviena vārda.

Beidzot Riverss pagrieza atslēgu. Dzirdēju, kā noklikst slēdzenes mehānisms. Ārpusē vēl bija jāatvelk divas bultas, un pēc tam durvis atvērās, atklājot skatienam mazu istabiņu, kailu kā mūka celle, ar kvadrātveida logu, gultu un atejas vietu.

Gulta bija tukša.

Harimens iebrāzās istabā. Viņš norāva gultai segu. Viņš notupās un paskatījās zem gultas. Tur nebija vietas, kur varētu paslēpties. Loga restes neskartas atradās savā vietā. Vai tas ir kāds triks? viņš ieaurojās. Kur ir Holmss? Ko jūs esat izdarījuši ar viņu?

Es pagāju uz priekšu un ieskatījos istabā. Nebija nekādu šaubu. Telpa bija tukša. Šerloks Holmss bija pazudis.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA Pazušana

Harimens uzslējās kājās un gandrīz metās virsū doktoram Treveljanam. Šoreiz rūpīgi iestudētā aukstasinība viņu bija pametusi. Kas te notiek par spēlēm? viņš iekliedzās. Pie velna, ko jūs esat pasākuši?

-     Man nav ne jausmas… nelaimīgais ārsts iesāka.

-    Inspektor Harimen, es jūs ļoti lūdzu saglabāt mieru! Starp abiem vīriem nostājās cietuma galvenais uzraugs, ņemdams atbildību savā ziņā. Vai misters Holmss bija šajā istabā?

-    Jā, ser, Treveljans atbildēja.

-     Un tā bija aizslēgta un aizbultēta no ārpuses, kā es nupat redzēju?

-     Pavisam noteikti, ser. Tādi ir cietuma noteikumi.

-     Kurš viņu redzēja pēdējais?

-    Droši vien Riverss. Pēc mana lūguma viņš aiznesa misteram Holmsam krūzi ūdens.

-     Viņš to paņēma, bet neizdzēra, sanitārs norūca. Un neko neteica. Tikai gulēja.

-     Aizmidzis? Harimens piegāja doktoram Treveljanam tik tuvu, ka viņus šķira tikai dažas collas. Vai jūs patiešām apgalvojat, ka viņš bija slims, dakter, vai varbūt, kā man likās jau no paša sākuma, tikai izlikās vispirms, lai nokļūtu šeit, un pēc tam, lai notvertu īsto bridi, kad iziet no šejienes?

-     Viņš pavisam noteikti bija slims, Treveljans atbildēja. Viņam bija augsta temperatūra, paplašinātas acu zīlītes un lielas sviedru lāses uz pieres. To es varu apliecināt, jo pats viņu izmeklēju. Bet iziet no šejienes, kā jūs sakāt, viņš nevarēja. Dieva dēļ, paskatieties taču uz durvīm! Tās bija aizslēgtas no ārpuses. Ir tikai viena atslēga, un tā vienmēr atrodas uz mana darba galda. Durvīm ir bultas, kas bija aizšautas, līdz Riverss nupat pirms brīža tās atvēra. Un pat tad, ja viņš kaut kādā dīvainā, neizskaidrojamā veidā būtu varējis iziet no istabas, kurp viņš, pēc jūsu domām, ietu? Vispirms viņam būtu jāiziet cauri šai palātai, bet es visu pēcpusdienu sēdēju pie galda. Durvis, pa kurām jūs, visi trīs kungi, ienācāt, bija aizslēgtas. Un starp šo vietu un ārējiem vārtiem ir vēl vismaz ducis slēdzeņu un aizšaujamo bultu. Vai jūs gribat teikt, ka viņš kā bezmiesīgs gars ir izkļuvis tām visām cauri?

-    Tā ir neapšaubāma patiesība, ka no Holovejas izkļūt ir tikpat kā neiespējami, piekrita Hokinss.

-    No šejienes neviens nevar iziet, norūca Riverss un pasmīnēja, it kā būtu pateicis kādu jociņu. Tikai tāds kā Vuds. Tas gan izkļuva ārā vēl šinī pēcpusdienā. Bet ne jau pats uz savām kājām, un viņam neviens neprašņāja, kurp viņš iet un kad būs atpakaļ.

-     Vuds? Kas tas par Vudu? Harimens noprasīja.

-     Džonatans Vuds gulēja šeit, slimnieku palātā, Treveljans atbildēja. Un par to neklājas jokot, Rivers. Pagājušajā naktī viņš nomira, un pirms stundas viņu zārkā aiznesa projām.

-    Zārkā? Vai gribat sacīt, ka no šejienes tika iznests aizvērts zārks? Es sapratu, kādā virzienā darbojas izmeklētāja prāts, un līdzīgi viņam aptvēru, ka šis ir visticamākais, patiesībā vienīgais iespējamais veids, kā Holmss būtu varējis izbēgt. Harimens pagriezās pret sanitāru. Vai zārks bija šeit, kad tu nesi viņam ūdeni? viņš noprasīja.

-     Varbūt bija.

-     Vai tu atstāji Holmsu vienu kaut vai uz pāris sekundēm?

-     Nē, ser. Ne uz vienu sekundi. Nenolaidu ne acis. Sanitārs neveikli šļūkāja kājas. Nu, varbūt tikai uz bridi, kamēr pievērsos Kolinsam, jo tam uznāca lēkme.

-     Ko tu stāsti, Rivers?

-     Es atvēru durvis. Iegāju iekšā. Viņš gulēja gultā, cieši aizmidzis. Tad Kolinsam uznāca klepus. Es noliku krūzi un aizskrēju pie viņa.

-     Un tālāk? Vai pēc tam tu Holmsu redzēji?

-     Nē, ser. Es palīdzēju Kolinsam. Pēc tam aizgāju atpakaļ un aizslēdzu durvis.

Labu brīdi valdīja klusums. Mēs visi stāvējām, raudzīdamies cits uz citu, it kā gaidītu, kurš uzdrošināsies runāt pirmais.

Tas bija Harimens. Kur ir zārks? viņš iesaucās.

-     Droši vien iznests ārā, Treveljans atbildēja. Tur noteikti gaida rati, lai aizvestu to pie apbedītāja uz Masvelhilu. Viņš paķēra mēteli. Varbūt vēl nav par vēlu. Ja tie vēl būs šeit, mēs pirms prombraukšanas tos pārtversim.

Nemūžam neaizmirsīšu mūsu atpakaļgājienu cauri cietumam. Pirmais gāja Hokinss, un viņam blakus soļoja satracinātais Harimens. Viņiem sekoja Treveljans un Riverss. Es gāju pēdējais, joprojām turēdams rokā grāmatu un atslēgu. Šis dārgums tagad šķita pavisam smieklīgs: pat tad, ja man būtu izdevies nodot to draugam, turklāt iedodot līdzi ari spraišļu kāpnes un virvi, viņš saviem spēkiem nekad neizkļūtu no šīs vietas. Arī mēs varējām iziet tikai tāpēc, ka Hokinss ik pa brīdim deva rīkojumus dažādiem sargiem. Durvis citas pēc citām tika atslēgtas un atvērtas. Neviens mums nestājās ceļā. Mēs gājām pa citu ceļu, nevis pa to, pa kuru es biju ienācis, jo šoreiz pagājām garām veļas mazgātavai, kurā vīri svīda pie milzīgiem toveriem, un citai telpai, kas bija pilna tvaika katliem un izlocītām metāla caurulēm cietuma apsildīšanas vajadzībām, un visbeidzot, šķērsojuši mazāku, zaļu iekšpagalmu, nokļuvām pie kādas no sānu izejām. Vienīgi šeit sargs mēģināja mūs aizturēt, pieprasīdams pilnvarojuma vēstules.

-    Neesi idiots! Harimens viņam uzkliedza. Vai tu nepazīsti pats savu galveno uzraugu?

-     Slēdz vaļā vārtus! Hokinss pavēlēja. Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli!

Sargs paklausīja, un mēs visi pieci izgājām ārā.

Tomēr visu ceļu es prātoju par dīvaino apstākļu sagadīšanos, kas bija darījusi iespējamu mana drauga bēgšanu. Viņš bija notēlojis slimību un piemānījis pieredzējušu ārstu. Labi, tas nebūtu pārāk grūti. Līdzīgā veidā viņš agrāk bija piemānījis arī mani. Bet viņš bija ielavījies slimnieku palātā tieši tajā brīdī, kad tur ienests zārks; vēl vairāk viņš bija izmantojis atvērtās durvis, cita slimnieka klepus lēkmi un aprobežota sanitāra neattapību. Viss kopā tas šķita pārāk labi, lai būtu patiesība. Protams, par to man nebija bēdas. Ja Holmss patiešām bija brīnumainā kārtā izkļuvis ārā, es varēju tikai līksmot. Taču es jutu, ka šeit kaut kas nav kārtībā, ka esam izdarījuši aplamu secinājumu, un varbūt tieši to viņš bija iecerējis.

Bijām izgājuši uz platas, izdangātas ielas, kas stiepās starp augsto cietuma mūri un koku rindu pretējā pusē. Harimens iebrēcās un izstiepa pirkstu. Ielas malā stāvēja furgons, kurā divi viri cēla lielu kasti; tās izmēri un forma liecināja, ka tas ir vienkāršs, uz ātru roku sasists zārks. Atzīšos, ka es, to ieraudzīdams, izjutu acumirklīgu atvieglojumu. Tobrīd es laikam būtu atdevis jebko, lai redzētu Šerloku Holmsu un pārliecinātos, ka viņa slimība tiešām bijusi notēlota, nevis tīšas indēšanas rezultāts. Tomēr, steidzoties turp, manu īslaicīgo pacilātību nomainīja drūms izmisums. Ja Holmsu atradīs un aizturēs, viņu nogādās atpakaļ cietumā, un Harimens neapšaubāmi parūpēsies, lai viņam nerastos vairs pat sekundes izdevība un lai man nebūtu iespējas tikties ar viņu.

-     Stāviet! Harimens iekliedzās. Viņš lieliem soļiem piegāja pie abiem vīriem, kuri bija pacēluši kasti slīpi augšup un grasījās iebīdīt to furgona aizmugurē. Lieciet zārku atpakaļ zemē! Es gribu to pārbaudīt! Nesēji bija parupja izskata vīri apkvēpušām sejām, pēc līdzības spriežot, tēvs un dēls, un abi neziņā saskatījās, pirms izpildīja rīkojumu. Zārks nogula uz grantētā pamata. Veriet to vaļā!

Šoreiz vīri vilcinājās paklausīt nest līķi aizdarītā kastē nebija gluži tas pats, kas skatīties tam virsū.

Droši, droši! Treveljans viņus pamudināja, un dīvainā kārtā es tieši tobrīd aptvēru, kāpēc viņš man šķiet pazīstams un kur mēs esam tikušies.

Viņa pilnais vārds bija Pērsijs Treveljans, un pirms sešiem vai septiņiem gadiem viņš bija atnācis pie mums uz Beikerstrītu, jo viņam steidzami vajadzēja mana drauga palīdzību. Atcerējos, ka lietā bija iesaistīts kāds pacients, vārdā Blesingtons, kas bija dīvaini uzvedies un beigu beigās atrasts pakāries savā istabā… policija bija nospriedusi, ka tā ir pašnāvība, bet Šerloks Holmss jau no pirmā brīža bija domājis citādi. Brīnījos, ka neesmu pazinis ārstu uzreiz, jo savulaik biju apjūsmojis Treveljanu un studējis viņa darbu par nervu slimībām; šis cilvēks turklāt bija ieguvis prestižo Brūsa Pinkertona balvu. Taču apstākļi bija vērsušies pret viņu un vēlāk acīmredzami pasliktinājušies, jo ārsts bija manāmi novecojis un viņa sejā iegulusi paguruma un bezcerības izteiksme, ievērojami pārvēršot viņa izskatu. Atceros, kad tikāmies pirmoreiz, Treveljans nevalkāja brilles. Viņa veselība bija neapšaubāmi pasliktinājusies. Tomēr tas noteikti bija viņš, kaut arī noslīdējis līdz cietuma ārsta stāvoklim, kas bija pilnīgi neatbilstošs viņa spējām, un mani pārņēma jauns pacilātības vilnis, ko es visiem spēkiem pūlējos noslēpt: man iešāvās prātā, ka šis cilvēks varbūt ir slepens līdzdalībnieks Holmsa bēgšanas mēģinājumā. Katrā ziņā viņš bija Holmsam daudz pateicības parādā, turklāt kāpēc gan citādi lai viņš būtu izlicies mani nepazīstam? Tagad es aptvēru, kā Holmss būtu varējis iekļūt zārkā. Treveljans droši vien bija apzināti uzticējis rūpes par palātu sanitāram Riversam.

Kāda cita iemesla dēļ lai viņš būtu uzticējies cilvēkam, kura garīgās spējas bija neatbilstošas tādam pienākumam? Zārks tika novietots Holmsa palātas tuvumā. Viss bija izplānots iepriekš. Diemžēl abi strādnieki bija darbojušies pārāk lēni. Viņiem šobrīd jau vajadzēja atrasties ceļā uz Masvelhilu. Treveljana palīdzība nebija devusi rezultātus.

Viens no strādniekiem bija sameklējis lauzni. Noskatījos, kā viņš to iebāž spraugā zem vāka. Vīrietis piespieda, un vāks, skaidām atlecot, atsprāga vaļā. Abi strādnieki to saņēma un nocēla no kastes. Mēs visi četri Harimens, Hokinss, Treveljans un es vienā solī piesteidzāmies klāt.

-     Tas pats jau ir, Riverss norūca. Džonatans Vuds.

Viņam bija taisnība. No zārka mums pretī stingām acīm raudzījās izdēdējis nelaiķis ar pelēku seju; tas nepārprotami bija miris un tikpat nepārprotami nebija Šerloks Holmss.

Treveljans pirmais atguva savaldību. Protams, Vuds! viņš iesaucās. Es taču jums teicu! Viņš nomira pagājušajā naktī no koronārās sirds slimības. Ārsts pamāja apbedītājiem. Varat aizvērt zārku un celt to ratos!

-     Bet kur ir Šerloks Holmss? Hokinss iesaucās.

-      Viņš nevarēja izkļūt no cietuma! Harimens atbildēja. Kaut kā viņš ir apvedis mūs ap stūri, bet viņš noteikti ir turpat iekšā un gaida izdevību. Jāizsludina trauksme un jāpārmeklē viss cietums no viena gala līdz otram!

-     Bet tas prasīs veselu nakti!

Harimena seja izskatījās tikpat bezkrāsaina kā viņa mati. Viņš apsviedās apkārt, šķiet, gatavs aiz izmisuma spert zemi

gaisā. Manis pēc kaut vai veselu nedēļu! Tas vīrs ir jāatrod!

* * *

Bet Holmss netika atrasts. Pēc divām dienām es Beiker-

stritas dzīvoklī vienatnē lasīju rakstu par notikumu, kuram

pats biju aculiecinieks.

"Policija joprojām nespēj izskaidrot mīklaino gadījumu, kurā no Holovejas cietuma pazuda labi pazīstamais konsultējošais detektīvs Šerloks Holmss, kas bija apcietināts sakarā ar jaunas sievietes slepkavību Kopergeitskvērā. Inspektors Dž. Harimens, kas vada izmeklēšanu, apsūdz cietuma amatpersonas nolaidībā, taču atbildīgie šīs apsūdzības kategoriski noraida. Tomēr neapstrīdams ir fakts, ka misters Holmss kaut kā ir izkļuvis no aizslēgtas telpas un ticis cauri daudzām slēgtām durvīm, gluži vai metot izaicinājumu dabas likumiem. Policija piedāvā 50 mārciņu atlīdzību ikvienam, kurš sniegs palīdzīgu informāciju, lai izbēgušo atrastu un aizturētu."

Misis Hadsona pret šo dīvaino situāciju bija izturējusies ar apbrīnojamu vienaldzību. Protams, viņa bija lasījusi avīžu ziņojumus un, pasniedzot man brokastis, izmetusi tikai vienu īsu teikumu: Pilnīgas blēņas, doktor Vatson! Viņa šķita personiski aizskarta, un pat pēc visiem šiem gadiem man tīkamu mierinājumu sniedz atmiņas par viņas pilnīgo uzticību savam slavenākajam īrniekam bet varbūt misis Hadsona pazina Holmsu labāk nekā jebkurš cits; viņa bija samierinājusies ar visām daudzveidīgajām Holmsa īpatnībām ilgajā laikā, kamēr abi dzīvoja zem viena jumta, tostarp ar viņa izmisušajiem un nereti nepatīkamajiem klientiem, ar vijoles spēli vēlās nakts stundās, ar reto ļaušanos kokaina šķīduma varai, ar ilgstošiem grūtsirdības uzplūdiem, ar tapetēs sašautām lodēm un pat ar pīpes dūmiem. Tiesa, Holmss viņai labi maksāja, bet misis Hadsona nekad nežēlojās un palika viņam uzticīga līdz galam. Kaut gan šī sieviete laiku pa laikam ir uznirusi manās lappusēs, es patiesībā par viņu zināju ļoti maz un nezināju pat to, kā viņa ieguvusi īpašumā Beikerstritas 221. namu (droši vien bija to mantojusi no vīra, bet arī par viņu es neko nevaru pastāstīt). Pēc Holmsa aiziešanas mis

Hadsona dzīvoja viena. Es vēlētos, kaut biežāk būtu aprunājies ar viņu un neuztvēris viņu kā pašsaprotamu parādību.

Lai nu kā, tobrīd šī kundze pārtrauca manu domu gaitu, ienākdama istabā kopā ar kādu apmeklētāju. Pirms brīža biju dzirdējis ārdurvju zvanu un soļus kāpnēs, bet biju tik dziļi iegrimis domās, ka nepievērsu tiem uzmanību, tāpēc jutos itin pārsteigts, ieraugot viņa svētību Čārlzu Ficsimonsu, Čorligrendžas skolas pārzini, un sasveicinādamies laikam raudzījos viņā ar pilnīgi apmulsušu skatienu, it kā mēs nekad nebūtu tikušies. Tas apstāklis, ka viņš bija ietinies biezā, melnā mētelī, uzlicis platmali un zodu paslēpis šallē, nebija daudz pārvērtis viņa ārieni. Šis apģērbs viņu darīja vēl apaļāku nekā iepriekš.

-      Piedodiet, ka jūs iztraucēju, doktor Vatson, viņš teica, atbrīvodamies no virsdrēbēm un atklādams skatienam mācītāja apkakli, kas tūlīt būtu iekustinājusi manu atmiņu. Nebiju pārliecināts, vai man vajadzētu nākt šurp, tomēr nolēmu, ka jāatnāk… jāatnāk! Bet vispirms gribu jums vaicāt, ser: tā dīvainā lieta ar misteru Šerloku Holmsu, vai tā ir patiesība?

-    Patiesība ir tāda, ka Holmsu tur aizdomās par noziegumu, kurā viņš ir pilnīgi nevainīgs, es atbildēju.

-     Bet es nupat izlasīju, ka viņš esot izbēdzis, kaut kā pamanījies izkļūt no likumīgā ieslodzījuma.

-    Jā, mister Ficsimons. Turklāt viņš ir pamanījies izvairīties no saviem apsūdzētājiem tādā veidā, kas ir pilnīga mīkla visiem, pat man.

-     Vai jūs zināt, kur viņš ir?

-     Man nav ne mazākās jausmas.

-    Un par to zēnu Rosu, vai par viņu jums kaut kas ir zināms?

-     Kādā ziņā?

-     Vai viņu ir izdevies atrast?

Acīmredzot Ficsimonss bija palaidis garām avīžu ziņas par zēna baiso nāvi tiesa, es atcerējos, ka Rosa vārds šajos sensacionālajos rakstos nebija minēts. Tātad man neatlika nekas cits kā pašam pavēstīt viņam patiesību. Diemžēl mēs nokavējām. Rosu mēs atradām, bet viņš bija miris.

-     Miris? Kā tas notika?

-     Kāds viņu bija pamatīgi piekāvis. Viņš bija pamests nomirt upes malā netālu no Sautverkas tilta.

Skolas pārzinis noblisināja acis un smagi atkrita krēslā. Augstais Dievs debesīs! viņš iesaucās. Kurš kaut ko tādu var nodarīt bērnam? Kāpēc pasaulē valda tāds ļaunums? Tādā gadījumā mans nāciens pie jums, doktor Vatson, ir veltīgs. Biju iedomājies, ka varētu palīdzēt jums viņu atrast. Es uzgāju kādu pavedienu patiesībā to atklāja mana mīļotā sieva Džoanna. Atnesu to šurp, cerēdams, ka varbūt jūs zināt mistera Holmsa atrašanās vietu un varētu nodot to viņam, un varbūt viņš pat šajā kritiskajā stāvoklī varētu… Mācītāja balss aizlūza. Bet ir jau par vēlu. Zēnam nekad nevajadzēja aiziet no Čorligrendžas. Es zināju, ka labi tas nebeigsies.

-     Kas tas par pavedienu? es jautāju.

-     Tas man ir līdzi. Kā jau teicu, to atrada mana sieva zēnu guļamistabā. Viņa grieza apkārt matračus to mēs darām reizi mēnesī, lai tos izvēdinātu un dezinficētu. Dažiem zēniem ir utis… esam spiesti pret tām nemitīgi cīnīties. Lai nu kā, Rosa agrākajā gultā tagad guļ cits zēns, bet matracī bija paslēpta burtnīca. Ficsimonss izvilka plānu burtnīcu izbalējušos un saburzītos vākos. Uz priekšvāka ar zimuli bērnišķīgā rokrakstā bija uzvilkts vārds:

Ross Diksons

-     Kad Ross ieradās pie mums, viņš neprata ne lasīt, ne rakstīt, bet mēs centāmies iemācīt viņam pašus pamatus. Katrs zēns mūsu skolā saņem burtnīcu un zīmuli. Ja ieskatīsieties, jūs redzēsiet, ka viņš mācīšanos ir pametis novārtā. Visi ieraksti ir ļoti nekārtīgi. Skribelēšana viņam, šķiet, ir prasījusi daudz laika. Bet, to pētīdami, mēs atklājām, lūk, šo, un mums šķita, ka aiz tā slēpjas kāda nozīme.

Ficsimonss bija atvēris burtnīcu vidū, atklādams papīra lapu, kas bija rūpīgi salocīta un noglabāta iekšpusē, it kā to kāds apzināti būtu gribējis paslēpt. Viņš to izņēma, atlocīja un izklāja uz galda, lai es varētu apskatīt. Tas bija sludinājums, lēta reklāmas lapa, kas piedāvāja atrakcijas savulaik īslingtonā un Čīpsaidā ļoti izplatītas izklaides, kuras pēdējā laikā bija gājušas mazumā. Tekstu rotāja čūskas, pērtiķa un bruņneša attēli. Sludinājums bija tāds:

DR. ZĪDA BRĪNUMnams

PUNDURI, ŽONGLIERI, RESNĀ DĀMA UN DZĪVS SKELETS Reti priekšmeti no četrām zemeslodes malām Ieejas maksa viens penss Džekdoleina, Vaitčepla

-     Es protams, censtos atturēt savus zēnus no tādas izklaižu vietas, mācītājs Ficsimonss teica. Ērmu izrādes, varietē, balagāni… brīnos, ka tik izcila pilsēta kā Londona pacieš tādas izpriecas, kur tiek apjūsmots viss vulgārais un nedabiskais. Tūlīt prātā nāk Sodomas un Gomoras mācība. To es jums saku tāpēc, doktor Vatson, ka Ross, manuprāt, varēja noslēpt šo sludinājumu tikai viena iemesla dēļ: viņš zināja, ka tas ir pretrunā ar Čorligrendžas dziļāko būtību. Varbūt tas bija savdabīgs izaicinājums. Kā jau mana sieva jums teica, Ross bija ļoti stūrgalvīgs zēns…

-     Bet varbūt viņam ar to bija kāda saikne, es pārtraucu. Pēc aiziešanas no jūsu skolas viņš atrada pajumti pie kādas ģimenes Kingskrosā un pie savas māsas. Bet mums nav ne jausmas, kur viņš bija pirms tam. Varbūt viņš bija iekļuvis šajā kompānijā.

-     Pilnīgi pareizi. Man šķiet, ka to ir vērts papētīt tuvāk, un tieši tāpēc es jums to atnesu. Ficsimonss savāca savas mantas un piecēlās. Vai pastāv iespēja, ka jūs varētu sazināties ar misteru Holmsu?

-     Es joprojām ceru, ka viņš kaut kā sazināsies ar mani.

-     Nu, tad jūs redzēsiet, ko viņš par to domā. Paldies, ka veltījāt man laiku, doktor Vatson. Es esmu ļoti, ļoti satriekts par Rosa likteni. Svētdien mēs lūgsim par viņu skolas kapelā. Nē, nav vajadzības mani pavadīt. Es pats atradīšu ceļu.

Paņēmis mēteli un šalli, viņš izgāja no istabas. Es raudzījos papīra lapā, ļaudams skatienam slīdēt pār uzbāzīgi spilgtajiem burtiem un primitīvajiem zīmējumiem. Šķiet, es izlasīju tekstu divas vai trīs reizes un tikai pēc tam ieraudzīju to, ko vajadzēja pamanīt jau pašā sākumā. Taču šaubu vairs nebija. Dr. Zīda Brīnumnams, Džekdoleina, Vaitčepla.

Es nupat biju atradis Zīda Namu.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA zina

i

Mana sieva atgriezās Londonā nākamajā dienā. Viņa man bija atsūtījusi telegrammu no Kambervelas, pavēstīdama par savu ierašanos, un es devos uz Holbornas Viadukta staciju, lai sagaidītu viņas vilcienu. Jāteic, ka nekāda cita iemesla dēļ es nebūtu izgājis no Beikerstritas dzīvokļa. Joprojām biju pārliecināts, ka Holmss mēģinās ar mani sazināties, un mani biedēja doma, ka viņš varētu mērot riskanto ceļu uz mājām un galu galā mani tur nesastapt. Tomēr es nevarēju ari pieļaut, lai Mērija dotos cauri pilsētai bez pavadoņa. Viens no viņas izcilākajiem tikumiem bija iecietība, samierināšanās ar maniem ilgajiem prombūtnes periodiem Šerloka Holmsa sabiedrībā. Viņa nekad nežēlojās, lai gan es zinu, cik ļoti viņa raizējās, ka pakļauju sevi briesmām, un tagad man pienācās viņai paskaidrot, kas noticis viņas prombūtnē, un pasacīt, ka diemžēl vēl kādu laiku vajadzēs pagaidīt, pirms mēs varēsim atkal būt kopā. Turklāt man viņas bija ļoti pietrūcis. Es ļoti ilgojos viņu atkal ieraudzīt.

Šī bija decembra otrā nedēļa, un pēc sliktā laika mēneša sākumā beidzot bija parādījusies saule, un, kaut gan gaiss bija ļoti auksts, visapkārt valdīja gaiša un dzīvespriecīga noskaņa. Ietves gandrīz nebija saskatāmas enerģisko gājēju burzmā: no laukiem atgriezās možas ģimenes, vezdamas bērnus, kas lūkojās apkārt platām acīm un skaita ziņā, šķiet, vieni paši varētu aizpildīt nelielu pilsētiņu. Ielās bija iznākuši ledus kapātāji un ceļu tīrītāji. Saldumu un pārtikas veikalus rotāja krāšņas vītnes. Visos skatlogos bija redzami zosu klubu, vēršgaļas cepešu klubu un pudiņu klubu sludinājumi, un gaisā strāvoja karamelizēta cukura un augļu pildījuma smaržas. Izkāpis no mazās karietes un cauri pūlim lauzdams ceļu uz staciju, es pārdomāju apstākļus, kas mani bija attālinājuši no šis rosības, no Londonas ikdienas priekiem svētku sezonas laikā. Varbūt noteicošā loma bija manai ciešajai saistībai ar Šerloku Holmsu, jo tai bija arī ēnas puse: tā vedināja doties uz vietām, uz kurām patiesībā neviens nevēlējās iet.

Stacija bija tikpat pārpilna kā ielas. Vilcieni nāca un gāja, pa peroniem steidzās jauni cilvēki, nesdami saiņus, pakas un grozus un kustēdamies tikpat aši un satraukti kā Alises baltais trusis. Mērijas vilciens bija jau pienācis, un, kad atvērās vagonu durvis, iepludinot metropolē vēl vairāk cilvēku, es uzreiz viņu nevarēju ieraudzīt. Bet tad pamanīju viņu kāpjam ārā no vagona, un tajā pašā mirklī notika starpgadījums, kas brīdi viesa manī satraukumu. Pa peronu, neveikli šļūkdams, viņai tuvojās kāds vīrietis, itin kā gribēdams viņu uzrunāt. Es viņu redzēju tikai no mugurpuses, tāpēc ievēroju tikai slikti piegulošo žaketi un sarkanos matus un atkārtotā tikšanās reizē nebūtu viņu pazinis. Šķiet, viņš pateica Mērijai dažus vārdus, tad iekāpa vilcienā un pazuda no skatiena. Bet varbūt es maldījos. Devos sievai pretī, viņa pasmaidīja, mani ieraugot, es viņu apskāvu, un tad mēs kopā devāmies uz stacijas ieeju, pie kuras biju atstājis kučieri gaidām.

Mērijai bija daudz stāstāmā par savu apciemojuma laiku. Misis Forestera esot ļoti priecājusies par viņas ierašanos, un viņas abas sirsnīgi sadraudzējušās; kādreizējās guvernantes un darba devējas attiecības bija palikušas senā pagātnē. Zēns Ričards esot jauks un labi audzināts un, kad viņš sācis atveseļoties, bijis lielisks sarunu biedrs. Izrādās, arī viņš bija dedzīgs manu stāstu lasītājs! Mājas gaisotne esot bijusi tāda pati, kādu Mērija to atcerējās, omulīga un viesmīlīga. Apciemojums izdevies ļoti labi, ja neņem vērā nelielas galvas un kakla sāpes, kas viņai sagādājušas neērtības pēdējās dienās un pastiprinājušās ceļojuma iespaidā. Mērija izskatījās nogurusi un pēc manas uzstājīgās taujāšanas atzinās, ka jūtot smagumu roku un kāju muskuļos. Bet nesatraucies, Džon! Pēc neilgas atpūtas un tases tējas es atkal jutīšos lieliski. Es gribu dzirdēt visus tavus jaunumus. Kas tas par dīvainu notikumu ar Šerloku Holmsu, ko esmu lasījusi avīzēs?

Vēl šodien nezinu, cik liela ir mana vaina, ka toreiz neizmeklēju Mēriju pamatīgāk. Biju pārlieku nodarbināts ar savām domām, un viņa par savu kaiti izteicās nevērīgi. Es domāju arī par svešinieku, kas bija piegājis pie viņas. Ļoti iespējams, ka arī tad, ja būtu zinājis par viņas slimību, es nebūtu spējis palīdzēt. Tomēr visu laiku esmu dzīvojis ar apziņu, ka pārāk nenopietni izturējos pret viņas sūdzībām un laikus nepamanīju agrīnās pazīmes, kas vēstīja par vēdertīfu slimību, kura pārlieku agri aizrāva viņu no manis.

Līdzko iekāpām karietē un devāmies ceļā, Mērija pati ierunājās par to, kas bija nodarbinājis manas domas. Vai tu redzēji stacijā to vīru? viņa jautāja.

-     Pie vilciena? Jā, redzēju. Vai viņš tev kaut ko teica?

-     Viņš mani uzrunāja vārdā.

Es pārsteigts satrūkos. Un ko viņš sacīja?

-     Tikai "Labrīt, misis Vatsona!". Viņš izskatījās ļoti lempīgs. Droši vien kāds strādnieks. Un iespieda man rokā šo te.

Viņa parādīja man mazu audekla maisiņu, ko visu laiku bija turējusi saspiestu saujā, bet gluži aizmirsusi priekā par mūsu satikšanos un vēlmē drīzāk tikt projām no stacijas. Tagad viņa iedeva to man. Maisiņā gulēja kaut kas smags, un pirmajā brīdī es nodomāju, ka tās ir monētas, jo dzirdēju metālisku šķindoņu, bet, atverot un izberot saturu saujā, izrādījās, ka tās ir trīs pamatīgas naglas.

-     Ko tas nozīmē? es jautāju. Vai tas cilvēks vairāk neko neteica? Vai tu vari man viņu aprakstīt?

-     īsti nevarēšu vis, mīļais. Es skatījos uz tevi, tāpēc redzēju viņu tikai īsu mirkli. Šķiet, viņam bija kastaņkrāsas mati. Un netīra, neskūta seja. Vai tas ir svarīgi?

-     Vai viņš neteica vēl kaut ko? Varbūt prasīja naudu?

-     Es jau sacīju. Tikai sveicināja mani un nosauca vārdā; tas bija viss.

-     Bet kāpēc lai, Dieva dēļ, kāds gribētu dot tev maisiņu ar naglām? Tikko šie vārdi bija izskanējuši man pār lūpām, es sapratu un iegavilējos. "Naglu Maiss"! Protams!

-     Ko tas nozīmē, mīļais?

-     Man šķiet, Mērij, ka tu nupat satiki Šerloku Holmsu!

-     Tas virs nepavisam neizskatījās pēc viņa.

-     Tur jau tā lieta!

-     Vai šis naglu maisiņš tev kaut ko izsaka?

Tas izteica ļoti daudz. Holmss gribēja, lai es aizeju uz vienu no abiem krogiem, kuros mēs bijām iegriezušies, meklēdami Rosu. Abus tos sauca "Naglu Maiss", bet kuru no tiem viņš domāja? Tas nevarēja būt otrais, kas atradās Lambetā, jo tur bija strādājusi Sallija Diksona, un tas bija zināms policijai. Visu apsverot, daudz ticamāks likās pirmais, kas atradās Edžleinā. Holmss noteikti vēlējās, lai viņu nepamana; par to nepārprotami liecināja viņa izvēlētais sazināšanās veids. Viņš bija maskējies, un, ja vērotāji būtu pamanījuši viņa tuvošanos un aizturējuši Mēriju vai mani uz stacijas perona, viņi būtu atraduši tikai audekla maisiņu ar trim galdnieka naglām un pat nenojaustu, kāda ziņa ar to nodota tālāk.

-     Mana mīļā, diemžēl man tevi būs jāpamet, līdzko atgriezīsimies mājās, es teicu.

-     Tev taču nedraud briesmas, Džon?

-     Ceru, ka ne.

Viņa nopūtās. Reizēm man liekas, ka misters Holmss tev ir mīļāks nekā es. Redzēdama manu sejas izteiksmi, viņa draudzīgi paplikšķināja man pa roku. Es tikai pajokoju. Un tev nav jābrauc man līdzi uz Kensingtonu. Mēs varam apstāties un izlaist tevi pie nākamā ielas stūra. Kučieris palīdzēs man ienest somas, un es bez grūtībām tikšu mājās pati. Es vilcinājos, un viņa paskatījās uz mani ar nopietnāku izteiksmi. Ej pie viņa, Džon! Ja viņš meklēja tik sarežģītu ceļu, lai nodotu tev ziņu, tad viņam ir nopietnas nepatikšanas un tu viņam esi vajadzīgs, tāpat kā vienmēr esi bijis viņam vajadzīgs.Tu nedrīksti atteikties!

Tā mēs šķīrāmies, un es, izkāpis no karietes, aši ieslīdēju satiksmes straumē, kur dedzīgajā vēlmē glābt Holmsa dzīvību gandrīz zaudēju savējo, jo Strendā par mata tiesu izvairījos no omnibusa riteņiem. Biju aptvēris: ja Holmss baidās no sekotājiem, tad arī man ir pamats no tiem baidīties, tāpēc ir svarīgi, lai mani neviens neredzētu. Izlīkumojis starp ratiem un karietēm, es beidzot nokļuvu uz drošas ietves, uzmanīgi paskatījos apkārt, devos atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru biju nācis, un pēc minūtēm trīsdesmit nokļuvu pamestajā un bēdīgajā Šordičas rajonā. Meklēto krogu es atcerējos labi. Saules gaismā nolaistā māja izskatījās tikpat nožēlojama kā toreiz miglā. Pārgāju pāri ielai un iegāju pa durvīm.

Dzertuvē sēdēja tikai viens cilvēks, un tas nebija Šerloks Holmss. Ar lielu pārsteigumu un reizē ar zināmu izmisumu es viņā pazinu vīrieti, ko sauca Riverss ārsta Treveljana palīgu no Holovejas cietuma. Pašlaik viņš nebija ģērbies formas tērpā, bet trulā sejas izteiksme, iekritušās acis un spurainie, rudie mati neapšaubāmi bija tie paši. Viņš sakumpis sēdēja pie galda ar portera glāzi priekšā.

-     Mister Rivers! es iesaucos.

-     Piesēdiet, Vatson. Man ir liels prieks jūs atkal redzēt.

Šos vārdus bija sacījis Holmss un tajā pašā brīdī es sapratu,

kā biju maldināts un kā viņš bija izbēdzis no cietuma manā acu priekšā. Atzīšos, ka gandrīz krišus iekritu sēdeklī, ko viņš man piedāvāja, un bezpalīdzīgi noraudzījos tik labi pazīstamajā smaidā, kas staroja man pretī zem parūkas un grima kārtas. Jo tas bija Holmsa pārvērtību brīnums. Izšķirošā loma tajā bija nevis teatrālām gudrībām vai maskēšanās prasmei, bet viņa meistarībai pārtapt par to, ko viņš gribēja notēlot, un, ja viņš pārliecināja pats sevi, tad pārliecināja ari citus līdz pat atklāsmes brīdim. Bija tā, it kā cilvēks skatītos uz tālīnas ainavas neskaidru punktu uz klintsakmeni vai koku, kas ieguvis, teiksim, dzīvnieka apveidus. Tomēr, pieejot tam tuvāk un ieraugot, kas tas ir īstenībā, cilvēks vairs nepieviļas. Es biju apsēdies blakus Riversam. Taču tagad skaidri redzēju, ka sēžu blakus Holmsam.

-     Sakiet man… es iesāku.

-    Gan paspēsim, mīļo veco zēn, viņš mani pārtrauca. Vispirms pārlieciniet mani, ka jums neviens uz šejieni nesekoja.

-     Esmu pilnīgi drošs, ka atnācu viens.

-     Un tomēr Holbornas Viaduktā aiz jums cieši turējās divi vīrieši. Pēc izskata spriežot, policisti, un nav šaubu, ka tos bija nolīdzis mūsu draugs inspektors Harimens.

-    Es viņus neredzēju. Bet biju ļoti uzmanīgs, kad pēc pusceļa pa Strendu atstāju sievu karietē un pats izkāpu ārā. Es pat neļāvu kučierim pilnīgi apstāties un, izslīdējis pa durvīm, tūlīt paslēpos aiz citas karietes. Esmu pārliecināts: ja tie vīri stacijā man sekoja, viņi tagad ir Kensingtonā un nesaprot, kur esmu palicis.

-     Mans uzticamais Vatson!

-     Bet kā jūs zinājāt, ka šodien atbrauc mana sieva? Kā jūs vispār gadījāties Holbornas Viaduktā?

-     Tas ir vienkāršāk par vienkāršu. Es sekoju jums no Beikerstrītas, sapratu, kuru vilcienu jūs dodaties sagaidīt, un pamanījos iejukt pūlī pirms jums.

-     Tas ir tikai pirmais jautājums, Holms, un es gribu, lai jūs apmierināt manu ziņkārību visos virzienos, citādi man reibst galva, redzot jūs te sēžam. Sāksim ar doktoru Treveljanu. Nojaušu, ka jūs viņu pazināt un pierunājāt palīdzēt jums izbēgt.

-    Tā tas patiešām bija. Laimīgas sagadīšanās dēļ mūsu bijušais klients bija atradis darbu cietuma slimnīcā, tomēr man gribas domāt, ka es būtu pierunājis ari jebkuru citu ārstu man palīdzēt, it sevišķi tad, kad kļuva skaidrs, ka mani grasās nogalināt.

-    Jūs to zinājāt?

Holmss vērīgi paskatījās uz mani, un es aptvēru: ja negribu lauzt zvērestu, ko pirms divām dienām biju devis savam draudīgajam namatēvam, man jāizliekas, ka es neko nezinu. Es to gaidīju jau kopš brīža, kad mani arestēja. Labi sapratu, ka visas liecības pret mani izputēs, līdzko man tiks dota iespēja runāt, un mani ienaidnieki, protams, to nedrīkstēja pieļaut. Biju gatavs jebkāda veida uzbrukumam un ļoti rūpīgi pārbaudīju ēdienu. Pretēji izplatītajai pārliecībai ļoti maz ir indīgu vielu, kurām nav pilnīgi nekādas garšas, un pavisam noteikti tāds nav arsēns, ar ko viņi cerēja mani piebeigt. To es atklāju gaļas buljonā, ko man atnesa otrajā ieslodzījuma vakarā… gauži muļķīgs mēģinājums, Vatson, bet es par to biju pateicīgs, jo tas man deva tieši to ieroci, kas vajadzīgs.

-     Vai Harimens piedalījās šajā sazvērestībā? es jautāju, ar pūlēm valdīdams niknumu balsī.

-     Inspektors Harimens ir vai nu saņēmis ļoti dāsnu maksu, vai ari pats ir mūsu atklātās sazvērestības galvenais balsts. Man ir aizdomas, ka patiesībai drīzāk atbilst otrais variants. Man bija doma runāt ar Hokinsu. Cietuma galvenais uzraugs man tūlīt šķita krietns cilvēks, turklāt viņš ļoti centās, lai mana uzturēšanās Pārmācības namā būtu pēc iespējas ciešamāka. Tomēr pāragra trauksme būtu varējusi veicināt otru, bīstamāku uzbrukumu, tāpēc es liku ataicināt ārstu un pēc pārvietošanās uz cietuma slimnīcu ar prieku atklāju, ka mēs esam jau pazīstami, jo tas ievērojami atviegloja manu uzdevumu. Parādīju viņam zupu, ko biju pataupījis, un paskaidroju, ka esmu nepamatoti arestēts un ka manu ienaidnieku nodoms ir nepieļaut, lai es izeju no Holovejas dzīvs. Ārsts Treveljans bija satriekts. Viņš man tikpat būtu ticējis, jo aizvien vēl jūtas parādnieks par to, ka savulaik uzņēmos izmeklēt Brukstrītas notikumu.

-     Kā viņš nokļuva Holovejas cietumā?

-     Apstākļi piespieda, Vatson. Atcerieties, viņš zaudēja darbu pēc kāda slimnīcas pacienta nāves. Treveljans ir ļoti spējīgs cilvēks, taču veiksme nekad nav bijusi viņa pusē. Pēc vairākiem bezdarbības mēnešiem vienīgā vieta, ko viņam izdevās atrast, bija Holovejas slimnīca, un viņš to negribīgi pieņēma. Mums kaut kad jācenšas viņam palīdzēt.

-     Noteikti, Holms. Bet turpiniet…

-     Viņa pirmā vēlēšanās bija ziņot par šo atklājumu cietuma galvenajam uzraugam, bet es viņu pārliecināju, ka sazvērestība pret mani ir pārāk komplicēta, ka mani ienaidnieki ir pārāk vareni un ka man ir ļoti svarīgi izkļūt brīvībā, taču mēs nedrīkstam riskēt, iesaistot vēl kādu personu, un mums jāizmanto citi līdzekļi. Sākām prātot, kādi tie varētu būt. Treveljans saprata tikpat labi kā es, ka fiziski izlauzties no cietuma man nav iespējams. Proti, nevar būt ne runas par ejas rakšanu vai rāpšanos pāri mūriem. Starp manu kameru un ārpasauli bija vismaz deviņas aizslēgtas durvis un vārti, un, lai cik labi es būtu maskējies, man nebija nekādu cerību pa tām iziet netraucētam. Skaidrs, ka arī par vardarbību domāt nebija jēgas. Mēs prātojām apmēram stundu, un visu laiku es raizējos, ka jebkurā brīdī var uzrasties inspektors Harimens, jo viņš aizvien vēl turpināja mani pratināt, lai piešķirtu ticamību savai tukšajai viltus izmeklēšanai.

Un tad Treveljans ieminējās par Džonatanu Vudu, nožēlojamu večuku, kas lielāko daļu mūža bija pavadījis cietumā un grasījās tur arī nomirt, jo bija nopietni saslimis un diez vai varēja sagaidīt nākamo rītu. Treveljans ierosināja: kad Džonatans Vuds nomirs, mani varētu pārvest uz cietuma slimnīcu. Viņš noslēptu līķi un paslēptu mani zārkā, kas tiktu iznests no cietuma. Tāda bija viņa sākotnējā iecere, bet es, mazliet padomājis, no tās atteicos. Tai bija pārāk daudz vājo vietu, it sevišķi jau tas apstāklis, ka mani vajātāji kļūtu aizdomīgi, redzot, ka vakariņās iedotā inde nav mani nogalinājusi, un nojaustu, ka es cenšos viņus viltībā pārspēt. Tādā brīdī iznest no cietuma līķi būtu pārāk uzkrītoši. Tieši tādu rīcības plānu viņi būtu gatavi gaidīt.

Bet cietuma slimnīcā es tūlīt pamanīju sanitāru Riversu un veiksmi, ko solīja viņa āriene: lempīgā izturēšanās un spilgti sarkanie mati. Ātri aptvēru, ka manā rīcībā ir visi nepieciešamie elementi Harimens, inde, mirējs -, lai izveidotu otru plānu, apvienojot abu priekšrocības. Izstāstīju Treveljanam, kas man vajadzīgs, un, gods kam gods, viņš nemēģināja apšaubīt manu lēmumu, bet darīja, kā teikts.

Džonatans Vuds nomira neilgi pirms pusnakts. Treveljans atnāca uz manu kameru un pats man paskaidroja visu turpmāko, tad devās mājās, lai paņemtu dažas lietas, ko biju lūdzis un kas man būs vajadzīgas. Nākamajā rītā es paziņoju, ka mans stāvoklis ir pasliktinājies. Treveljans atzina, ka vainojama saindēšanās ar ēdienu, un pārvietoja mani uz slimnīcas palātu, kur gulēja jau mirušais Vuds. Es biju tur, kad atnesa viņa zārku, un pat palīdzēju viņu tajā iecelt. Riversa tobrīd palātā nebija: viņam bija atvēlēta brīvdiena. Treveljans man iedeva atnesto parūku un drēbes, kas ļāva man nomaskēties par viņu. Zārku aiznesa neilgi pirms pulksten trijiem, un beidzot viss bija savā vietā. Centieties saprast psiholoģiju, Vatson! Mums vajadzēja, lai Harimens izdara darāmo mūsu vietā. Vispirms atklātos mana dīvainā un neizskaidrojamā pazušana no droši aizslēgtas telpas. Gandrīz tūlīt pēc tam mēs pieminētu zārku un līķi, kas nupat iznests no slimnīcas. Es nešaubījos, ka tādos apstākļos viņš tūlīt izdarīs aplamu secinājumu, un tieši tā arī notika. Viņš bija tik pārliecināts, ka es atrodos aiznestajā zārkā, ka pat nepūlējās uzmanīgāk paskatīties uz aprobežoto sanitāru, kas šķita it kā atbildīgs par notikušo. Viņš metās projām, ievērojami atvieglodams manu izkļūšanu. Harimens pats pavēlēja atslēgt un atvērt visas durvis. Viņš novērsa visus drošības pasākumus, kam vajadzēja aizšķērsot manu ceļu.

-     Tā bija, Holms! es iesaucos. Ari es uz jums pat nepaskatījos. Visu uzmanību biju pievērsis zārkam.

-      Man jāatzīstas, ka jūsu negaidītā parādīšanās bija viena no nejaušībām, ar ko es nebiju rēķinājies, un es baidījos, ka jūs varētu kaut vai atklāt savu pazīšanos ar ārstu Treveljanu. Taču jūs bijāt lielisks, Vatson. Es pat teiktu, ka jūsu un cietuma uzrauga klātbūtne īstenībā pasteidzināja apstākļus un mudināja Harimenu vēl jo enerģiskāk steigties pakaļ zārkam, pirms tas aizvests projām.

Holmsa acīs zibēja tādas uguntiņas, ka es uztvēru viņa vārdus kā komplimentu, kaut gan gluži labi sapratu savu faktisko lomu šajā notikumā. Holmsam bija vajadzīga skatītāju publika tāpat kā jebkuram aktierim, un, jo vairāk cilvēku bija notikuma vietā, jo labāk viņš spēja nospēlēt savu lomu. Bet ko lai mēs darām tagad? es jautāju. Jūs esat bēglis. Jūsu vārds ir aptraipīts. Jau pats fakts, ka esat izvēlējies bēgšanu, tieksies pārliecināt cilvēkus par jūsu vainu.

-     Jūs zīmējat pārāk tumšu bildi, Vatson. Es no savas puses teiktu, ka apstākļi kopš pagājušās nedēļas ir ievērojami uzlabojušies.

-     Kur jūs esat apmeties?

-    Vai tad es neteicu? Es īrēju istabas dažādās Londonas vietās tieši šādiem neparedzētiem gadījumiem. Viena no tām atrodas tepat netālu, un varat man ticēt, ka tā ir daudz mājīgāka par manu tikko atstāto mītni.

-    Un tomēr, Holms, man šķiet, ka jūs esat gluži neviļus iemantojis daudz ienaidnieku.

-    Tā tas patiešām ir. Mums sev jājautā: kas saista tādus atšķirīgus cilvēkus kā lords Horass Blekvoters, senas Anglijas dzimtas pēctecis, doktors Tomass Aklends, Vestminsteras slimnīcas labdaris, un inspektors Harimens, kam aiz muguras ir piecpadsmit nevainojami dienesta gadi Metropoles policijā? Šo jautājumu es jums jau uzdevu krietni drūmākos apstākļos Oldbeilija tuvumā.

Kas šiem trijiem cilvēkiem ir kopīgs? Pirmais varētu būt fakts, ka viņi visi ir vīrieši. Viņi visi ir bagāti un ar labiem sakariem. Mans brālis Maikrofts runāja par iespējamu skandālu, un tieši šo cilvēku tipu skandāls visdrīzāk varētu iznīcināt. Esmu uzzinājis, ka jūs nesen vēlreiz bijāt Vimbldonā.

Es nesapratu, kā un no kurienes Holmss to varēja uzzināt, taču šis nebija piemērots brīdis, lai pārrunātu visas nianses. Tāpēc es tikai apstiprināju viņa teikto un īsumā izstāstīju sava apmeklējuma apstākļus. Šķiet, Holmsu visvairāk satrauca ziņa par Elīzu Kārstērzu un viņas veselības straujo pasliktināšanos.

-      Mums ir darīšana ar neparasti viltīgu un cietsirdīgu prātu, Vatson. Šī notikuma saknes sniedzas ļoti dziļi, tāpēc ir sevišķi svarīgi, lai mēs paveiktu iesākto un varētu vēlreiz apciemot Edmundu Kārstērzu.

-     Vai jūs domājat, ka šie gadījumi ir saistīti? es jautāju.

-     Nevaru iedomāties, kā Bostonas notikumi un pat Kīlana O'Donahjū nošaušana privātā viesnīcā būtu varējusi izraisīt baisās traģēdijas, kurās mēs tagad esam iesaistīti.

-    Bet tas ir tikai tāpēc, ka jūs nešaubīgi uzskatāt Kīlanu O'Donahjū par mirušu, Holmss atbildēja. Nu, par to mēs drīz tiksim skaidrībā. Holovejas ieslodzījuma laikā man izdevās nosūtīt ziņu uz Belfastu…

-     Viņi jums atļāva sūtīt telegrammu?

-      Man nevajadzēja izmantot pasta sakarus. Noziedznieku pasaule darbojas ātrāk, lētāk un ir pieejama katram, kurš nokļuvis likuma pretējā pusē. Manā cietuma spārnā sēdēja kāds dokumentu viltotājs, vārdā Džekss, kuru es sastapu pastaigu pagalmā un kurš pirms divām dienām izgāja brīvībā. Viņš paņēma līdzi manu nosūtāmo jautājumu, un, līdzko es saņemšu atbildi, mēs abi vēlreiz atgriezīsimies Vimbldonā. Bet jūs joprojām neesat atbildējis uz manu jautājumu.

-     Kas saista šos piecus cilvēkus? Atbilde taču ir skaidra. Tas ir Zīda Nams.

-     Un kas ir Zīda Nams?

-     Par to man nav ne jausmas. Bet man šķiet, es zinu, kur to meklēt.

-     Vatson, jūs mani pārsteidzat.

-     Tātad jūs to nezināt?

-     Es to zinu jau labu laiku. Tomēr man būtu ļoti interesanti dzirdēt jūsu secinājumus un uzzināt, kā jūs līdz tiem nonācāt.

Laimīgas nejaušības dēļ sludinājums atradās pie manis, un es to izvilku un parādīju Holmsam, kā ari atstāstīju savu neseno sarunu ar viņa svētību Čārlzu Ficsimonsu. "Dr. Zīda Brīnumnams," viņš izlasīja. īsu brīdi mans draugs izkatījās apmulsis, taču drīz viņa seja atplauka. Nu, protams! Tieši to mēs centāmies noskaidrot. Man vēlreiz jūs jāapsveic, Vatson. Kamēr es nīku aiz restēm, jūs esat aktīvi darbojies.

-     Vai jūs paredzējāt, ka atklāsies tieši šī adrese?

-     Džekdoleina? Nē, ne gluži. Tomēr esmu pārliecināts, ka tā dos visas atbildes, ko mēs meklējam. Cik pulkstenis? Gandrīz viens. Laikam gudrāk būs, ja mēs tuvosimies šai vietai tumsas aizsegā. Vai esat gatavs tikties ar mani šajā pašā vietā, teiksim, pēc četrām stundām?

-     Es ar prieku to darīšu, Holms.

-     Es zināju, ka varu uz jums paļauties. Un silti iesaku paķert līdzi savu dienesta revolveri, Vatson! Mums jārēķinās ar nopietnām briesmām, un es baidos, ka šī nakts būs ļoti gara.

ASTOŅPADSMITĀ NODALA zīlniece

Dzīvē laikam mēdz būt gadījumi, kad mēs jūtam, ka esam nonākuši gara ceļojuma galā, un, kaut ari pats galamērķis vēl ir skatienam slēpts, mēs zinām: līdzko nogriezlsimies ap stūri tepat pretī, tas būs sasniegts. Tieši tā es jutos, neilgi pirms pieciem otrreiz tuvodamies "Naglu Maisam", kad saule jau bija norietējusi un pār pilsētu biezēja salta, bezjūtīga tumsa. Kad iepriekš biju atgriezies mājās, Mērija bija aizmigusi un es nevēlējos viņu traucēt, bet pieņemšanas istabā apskatīju savu revolveri un pārliecinājos, ka tas ir pielādēts, vienlaikus prātojot, ko par tādu ainu domātu nejaušs vērotājs: cienījams ārsts Kensingtonas namā apbruņojas ar ieroci un gatavojas stāties pretī sazvērestībai, kas līdz šim ietvērusi slepkavību, spīdzināšanu, cilvēka nolaupīšanu un patiesības izkropļošanu. Iebāzu revolveri kabatā, paņēmu šineli un devos ceļā.

Holmss vairs nebija maskējies, tikai uzlicis galvā platmali un ap kaklu aptinis šalli, kas aizsedza sejas apakšdaļu. Viņš bija pasūtījis divus brendijus, lai mēs abi stiprinātos pirms dzeldīgās nakts gaitām. Es nebrīnītos, ja sāktu snigt, jo nākdams biju jau pamanījis dažas sniega pārslas, kas lidoja līdzi vēja pūsmām. Mēs sarunājāmies maz, tomēr atceros, ka brīdi, kad nolikām iztukšotās glāzes uz galda, viņš paskatījās uz mani, un es redzēju viņa acīs zibsnījam labi pazīstamās dzīvesspara un apņēmības uguntiņas, kas liecināja par vēlmi paveikt visu līdz galam vēlmi, kas pilnīgi saskanēja ar manējo.

-     Tātad, Vatson…? viņš teica.

-    Jā, Holms! es atbildēju. Es esmu gatavs.

-     Un es ļoti priecājos, ka jūs atkal esat man blakus.

Kebs aizveda mūs uz pilsētas austrumdaļu; mēs izkāpām Vaitčeplroudā un atlikušo ceļu līdz Džekdoleinai nogājām kājām. Tādi ceļojošie cirki vasaras mēnešos bija sastopami visos lauku novados, bet, līdzko laiks mainījās, tie pārcēlās uz pilsētu un kļuva bēdīgi slaveni ar darbošanos nakts stundās un sacelto troksni es varēju tikai pabrīnīties, kā vietējie iedzīvotāji vispār spēj paciest Dr. Zīda Brīnumnamu, jo tas kļuva dzirdams daudz agrāk nekā redzams; tumsai cauri skanēja leijerkaste, bungas un cilvēku balsis. Džekdoleina bija šaura šķērsiela starp Vaitčeplroudu un Komēršalroudu, un abās pusēs tai slējās trīsstāvu ēkas, galvenokārt veikali un noliktavas, kuru logi izskatījās pārāk niecīgi salīdzinājumā ar apkārtējo ķieģeļu daudzumu. Tālāk to šķērsoja cita šaura ieliņa, un krustojumā stāvēja vīrietis, ģērbies garos pēcpusdienas svārkos, ar vecmodīgi sasietu kaklasaiti un ļoti apbružātu cilindru galvā, kas tik ļoti tiecās uz vienu pusi, it kā gribētu nolēkt zemē. Vīrietim bija bārda, ūsas, smails deguns un spožas acis kā pantomīmas Mefistofelim.

-     Tikai viens penijs par ieeju! viņš iesaucās. Ienāciet, un jūs nenožēlosiet! Te jūs redzēsiet visādus pasaules brīnumus no nēģeriem līdz eskimosiem un vēl daudz ko citu! Nāciet iekšā, kungi! Šis ir Dr. Zīda Brīnumnams! Tas jūs pārsteigs. Tas jūs sajūsminās. Jūs nekad neaizmirsīsiet to, ko te šovakar redzēsiet!

-     Vai jūs esat doktors Zīds? Holmss jautāja.

-     Man ir tas gods, ser. Doktors Asmodejs Zīds, nesen bijis Indijā, nesen bijis Kongo. Savos ceļojumos esmu redzējis visādas pasaules malas, un visu, ko esmu tur piedzīvojis, jūs šeit varēsiet redzēt par nieka peniju!

Viņam blakus stāvēja melns punduris jūrnieka virsjakā ar divrindu pogām un armijas biksēs, ritmiski sizdams bungas un iestarpinādams skaļu rībienu ik reizes, kad tika pieminēts penijs. Iedevuši divas monētas, mēs iegājām iekšā.

Ieraudzītā aina mani negaidot pārsteidza. Droši vien dienas nesaudzīgajā gaismā atklātos viss šīs vietas vulgārais, noplukušais spilgtums, bet vakara tumsa, ko izgaismoja aplī novietoti liesmojošu ogļu katli, bija piešķīrusi apkārtnei zināmu eksotiskumu, un, neieskatoties tuvāk, cilvēks patiešām varēja noticēt, ka ir iegājis citā pasaulē… varbūt pasaku valstībā.

Mēs atradāmies bruģētā pagalmā, kam visapkārt slējās nolaistas, pussabrukušas ēkas, netraucēti pakļautas āra apstākļu iedarbībai; ķieģeļu sienās dažviet rēgojās sašķiebušās durvju stenderes un bīstami izļodzījušās kāpnes. Dažas no šīm ieejām sedza koši sarkani aizkari, un blakus tiem bija novietotas izkārtnes, kas daudzināja vēl citas izklaides par puspensa vai fārtinga ieejas maksu. Vīrietis bez kakla! Pasaules neglītākā sieviete! Cūka ar piecām kājām! Citas durvju ailas bija vaļā, un pa tām varēja redzēt vaska figūras un bilžu lodziņus ar šausmu skatiem, ko es biju labi iepazinis mūsu kopīgajās gaitās ar Holmsu. Valdošā tēma bija slepkavība. Tur bija Marija Martena, tur bija Marija Anna Nikolsa, kas gulēja zemē ar pārgrieztu rīkli un uzšķērstu vēderu, tieši tā, kā bija atrasta netālu no šīs vietas pirms diviem gadiem. Es dzirdēju šāvienu trokšņus. Kādā no ēkām bija ierīkota šautuve, un telpas galā varēja redzēt degošus gāzes degļus un zaļganu pudeļu rindu.

Šīs un vēl citas izklaides bija izvietotas apkārt pagalmam, bet pagalma vidū stāvēja vairāki apjumti čigānu rati, ko savienoja paaugstinātas dēļu grīdas, veidojot skatuvi izrādēm visas nakts garumā. Identiski austrumnieciska izskata dvīņi mētāja gaisā duci bumbiņu, kas lidoja tik precīzi un nepiespiesti, it kā tās darbinātu automāts. Melns vīrietis, tērpies vienīgi gurnautā, pacēla krāsns kruķi, kas ogļu katlā bija nokaitēts sarkans, un laizīja to ar mēli. Sieviete ar masīvu, spalvām rotātu turbānu galvā lasīja plaukstu līnijas. Vecīgs iluzionists rādīja burvju trikus. Un visapkārt drūzmējās pūlis krietni lielāks, nekā es būtu gaidījis. Tur varēja būt vairāk nekā divsimt cilvēku, un visi tie smējās, aplaudēja un bezmērķīgi staigāja no vienas izpriecas pie citas, nebeidzamas leijerkastes šķindoņas pavadīti. Ievēroju sev priekšā milzīgu apmēru sievieti un tai blakus citu, tik sīku būtni, ka to varētu noturēt par mazu meiteni, ja vien viņai nebūtu vecīga seja. Skatītājas vai izrāžu dalībnieces? To bija grūti pateikt.

-     Nu, ko darām tālāk? Holmss man jautāja.

-     Man tiešām nav ne jausmas, es atbildēju.

-     Vai jūs joprojām domājat, ka šis ir Zīda Nams?

-      Piekritu, tas neizskatās ticami. Pēkšņi es aptvēru viņa jautājuma dziļāko jēgu. Vai gribat teikt, ka jūs tā nedomājat?

-     Es jau no paša sākuma zināju, ka tas nav iespējams.

Šoreiz man neizdevās noslēpt aizkaitinājumu. Vai zināt,

Holms, ir brīži, kad jūs pārbaudāt manu pacietību līdz pēdējai robežai! Ja jūs jau no sākuma zinājāt, ka šis nav Zīda Nams, tad varbūt paskaidrosiet, kāpēc mēs esam šeit?

-     Tāpēc, ka tā ir paredzēts. Mūs uzaicināja šurp.

-     Bet sludinājums…

-     To bija paredzēts atrast, Vatson. Un bija paredzēts, ka jūs to parādīsiet man.

Varēju tikai papurināt galvu par šīm mīklainajām atbildēm un nospriedu, ka Holmss pēc pārbaudījumiem Holovejas cietumā ir pilnīgi atguvis savu agrāko dabu kļuvis noslēpumains, pārmēru pašpārliecināts un ārkārtīgi kaitinošs. Tomēr es biju apņēmies pierādīt, ka viņš maldās. Tā taču nevarēja būt sagadīšanās Dr. Zīda vārds un paslēptā reklāmas lapa zem Rosa guļvietas! Ja to bija paredzēts atrast, kāpēc lai slēptuve būtu izvēlēta tieši tur? Paskatījos apkārt, cenzdamies ieraudzīt kaut ko uzmanības vērtu, taču šajā rosības jūklī starp zibošajām, rūcošajām lāpu liesmām šķita gandrīz neiespējami pamanīt kādu būtisku detaļu. Pašlaik žonglieri svieda viens otram zobenus. Atskanēja vēl viens šāviens, un zaļganā pudele sasprāga, apberot plauktu ar šķembu kārtu. Iluzionists izstiepa roku, un tajā parādījās zīda puķu pušķis. Pūlis aplaudēja.

-     Nu, mēs droši vien varētu… es iesāku.

Taču tajā pašā brīdī es kaut ko ieraudzīju, un man aizžņaudzās kakls. Protams, tā varēja būt sagadīšanās. Varbūt tas neko nenozīmēja. Varbūt es centos saskatīt slēptu nozīmi katrā sīkumā vienkārši tādēļ, lai attaisnotu mūsu klātbūtni šajā vietā. Bet manu uzmanību piesaistīja zīlniece. Viņa sēdēja uz paaugstinājuma pie savas ratu kulbas, un viņai priekšā uz galdiņa gulēja visi amata piederumi: taro kāršu komplekts, kristāla bumba, kristāla piramīda un vairākas papīra lapas ar dīvainām zīmēm un diagrammām. Viņa skatījās uz manu pusi, un brīdī, kad mūsu skatieni sastapās, man šķita, ka viņa sveicinot paceļ roku, un es ieraudzīju, ka ap plaukstas locītavu viņai ir apsieta balta zīda lente.

Mana pirmā doma bija pievērst tam Šerloka Holmsa uzmanību, bet gandrīz tūlīt pat es nolēmu to nedarīt. Man šķita, ka šajā vakarā esmu jau pietiekami izsmiets. Tāpēc es bez jebkādiem paskaidrojumiem devos tālāk, itin kā dīkas ziņkāres vadīts, un pa nedaudzajiem pakāpieniem uzkāpu līdz zīlnieces paaugstinājumam. Čigāniete nopētīja mani tā, it kā nebūtu paredzējusi manu tūlītēju ierašanos, tomēr būtu to gaidījusi. Viņa bija vīrišķīga liela auguma sieviete ar masīvu sejas apakšdaļu un sērīgām, pelēkām acīm.

-     Es gribētu, lai jūs man pazīlējat nākotni, es teicu.

-     Apsēdieties! sieviete atbildēja. Viņas balsī skanēja spēcīgs svešzemju akcents un izturēšanās bija īdzīga un nelaipna. Nelielajā laukumiņā pretī viņas galdam atradās zems soliņš, un es uz tā apsēdos.

-     Vai jūs redzat manu nākotni? es jautāju.

-     Tas maksās vienu peniju.

Es samaksāju prasīto, un viņa saņēma manu plaukstu, ielikdama to savējā, tā ka baltā zīda lente atradās taisni man pretī. Pēc tam viņa pastiepa kaulainu pirkstu un sāka to slidināt pāri

manām plaukstas līnijām, it kā viņas pieskāriens varētu tās izgludināt. Ārsts? viņa jautāja. -Jā-

-     Un precējies. Laimīga laulība. Bērnu nav.

-     Pagaidām viss pilnīgi sakrīt.

-      Nesen jūs esat pārcietis šķiršanās sāpes. Vai ar to viņa domāja manas sievas prombūtni Kambervelā vai Holmsa neilgo iesodzījumu? Un kā viņa varēja zināt par vienu vai otru no tiem? Es esmu un arī toreiz biju skeptiķis. Kā gan citādi? Sadarbības laikā ar Holmsu es biju piedalījies ģimenes lāsta, milzu žurkas un vampīra izpētē un visiem trim bija atklājies pilnīgi racionāls izskaidrojums. Tāpēc es gaidīju, kad čigāniete atklās man savas gudrības atslēgu.

-     Vai jūs atnācāt šurp viens? viņa jautāja.

-     Nē. Es atnācu kopā ar draugu.

-    Tādā gadījumā man jums jānodod ziņa. Jūs noteikti redzējāt šautuvi, kas atrodas tepat aizmugurē.

-Jā-

-     Visas meklētās atbildes jūs atradīsiet istabās virs tās. Taču ejiet uzmanīgi, dakter! Ēka ir pussabrukusi, un grīda ir satrunējusi. Jūsu dzīvības līnija ir gara. Vai redzat? Tomēr tai ir savas vājās vietas. Šīs rievas… Tās ir kā bultas, kas traucas jums pretī, un tādu ir daudz… Jums jāuzmanās, lai kāda no tām netrāpītu mērķī…

-      Paldies! Es atvilku roku tik strauji, it kā izrautu to no liesmām. Kaut gan biju pārliecināts, ka šī zīlniece ir viltvārde, viņas spēlei piemita kaut kas tāds, kas mani bija padarījis nervozu. Varbūt jutekļus atkailināja arī tumsa, koši sarkanās ēnas, kas locījās visapkārt, spalgie trokšņi, mūzika un pūlis, bet mani piepeši pārņēma sajūta, ka šī ir ļauna vieta un mums nevajadzēja nākt šurp. Nokāpu no paaugstinājuma, pievienojos Holmsam un pastāstīju viņam, ko biju dzirdējis.

-    Tātad tagad turpmāk vadīsimies pēc tā, ko saka zīlnieces? viņš skarbi atjautāja. Nu labi, Vatson, mums acīmredzot nav izvēles. Atliek vien iet līdz galam!

Pagājām garām zvēru dresētājam ar pērtiķi uz pleca un līdz pusei kailam vīrietim, kas demonstrēja neskaitāmus atbaidošus tetovējumus un atdzīvināja tos, darbinādams dažādus muskuļus. Priekšā rēgojās šautuve, no kuras augšup veda ļodzīgas kāpnes. Atskanēja virkne šāvienu. Bariņš mācekļu izmēģināja laimi, tēmējot uz pudelēm, taču viņi bija iedzēruši, un lodes pazuda tumsā, netrāpījušas mērķī. Holmss devās augšup pirmais, un es kāpu aiz viņa; mēs gājām ļoti piesardzīgi, jo koka pakāpieni kuru katru brīdi, šķiet, draudēja sabrukt. Pretī mums melnēja nelīdzens sienas caurums varbūt kādreiz tās bijušas durvis -, un aiz tā valdīja vienīgi tumsa. Atskatījies es redzēju, ka čigāniete sēž savā kulbā un vēro mūs ar ļaunīgu skatienu. Ap plaukstas locītavu viņai joprojām rēgojās baltā lente. Pirms biju ticis līdz augšai, es sapratu, ka esmu piekrāpts un mums nevajadzēja nākt šurp.

Otrais stāvs acīmredzot bija kādreiz kalpojis par kafijas noliktavu, jo smacīgajā gaisā joprojām jautās spēcīga kafijas smarža. Taču tagad tas bija tukšs. Sienas klāja pelējums. Visur krājās bieza putekļu kārta. Grīdas dēļi čīkstēja zem kājām. Leijerkastes mūzika tagad šķita tāla un apslāpēta, un pūļa troksnis vispār vairs nebija dzirdams. Lāpu liesmas, kas plandījās visapkārt izpriecu vietai, pietiekami apgaismoja augšstāva telpu, taču šī gaisma bija nevienmērīga un, nemitīgi mainīdamās, meta ap mums kroplīgas ēnas, un, jo dziļāk gājām, jo biezāka kļuva tumsa.

-    Vatson… Holmss nomurmināja, un viņa balss tonis skaidri atklāja, ko viņš grib teikt. Izvilku revolveri un ieroča svars plaukstā un aukstā metāla pieskāriens mani nedaudz nomierināja.

-     Holms, es teicu, mēs tērējam laiku. Te nekā nav.

-    Tomēr šeit pirms mums ir bijis kāds bērns, viņš atbildēja.

Paskatījos viņam garām un tālākajā kaktā uz grīdas ieraudzīju uz grīdas guļam divas pamestas rotaļlietas. Viena bija spēļu vilciņš, otra miera stājā sastindzis alvas zaldātiņš ar gandrīz nodilušu krāsojumu. Rotaļlietām piemita kaut kas neaprakstāmi sērīgs. Vai tās bija piederējušas Rosām? Vai šeit bija viņa patvērums, pirms viņu nogalināja, un šīs bija vienīgās atmiņas no bērnības, ko viņš īstenībā nekad netika iepazinis? Kaut kāds spēks mani vilka tām tuvāk, un es gāju projām no ieejas, kā tas acīmredzot bija paredzēts, jo pārāk vēlu pamanīju vīrieti, kas izslīdēja no nišas, un nepaguvu izvairīties no rungas, kas nošvīkstēja gaisā uz manu pusi. Tā trāpīja man pa roku mazliet zem elkoņa, un mani pirksti spējās sāpēs nevarīgi atslāba. Ierocis grabēdams nokrita zemē. Es liecos to pacelt, bet saņēmu otru sitienu, kas mani notrieca zemē. Tajā pašā brīdī no tumsas atskanēja cita balss.

-     Stāviet abi un nekustieties, citādi es nošaušu jūs uz vietas!

Holmss nelikās ne zinis par šo pavēli. Nākamajā brīdī viņš bija

man blakus un palīdzēja piecelties kājās. Vatson, kā jūtaties? Nekad sev nepiedošu, ja viņi būs jums nodarījuši ko nopietnu!

-      Nē, nē! Es aptaustīju roku, pārbaudīdams, vai tā nav lauzta, un tūlīt sapratu, ka esmu guvis tikai nelāgus sasitumus. Nekā nopietna nav.

-     Gļēvuļi!

Mums pretī panācās vīrietis ar plāniem matiem, uzrautu degunu un masīviem, sakumpušiem pleciem, ļaudams āra gaismai krist viņam uz sejas. Es pazinu Hendersonu, ostas muitnieku (pēc viņa apgalvojuma), kas bija aizsūtījis Holmsu uz Krīra opija midzeni un ievilinājis lamatās. Viņš bija mums teicis, ka esot nonācis opija atkarībā, un tā acīmredzot bija vienīgā patiesā daļa viņa stāstā, jo viņam joprojām bija tikpat asinīm pieplūdušas acis un slimīgi bāla āda, kā es atcerējos no mūsu pirmās tikšanās. Rokā viņš turēja revolveri. Viņa līdzdalībnieks aši pacēla no grīdas manu ieroci un panācās uz priekšu, tēmēdams to pret mums. Šo cilvēku es nepazinu. Viņš bija drukns, īsi apcirptiem matiem, dīvaini līdzīgs krupim, un ausis un lūpas viņam bija piepampušas kā bokserim pēc smagas cīņas. Par sitamo viņš bija izmantojis spieķi, kas joprojām karājās viņam uz kreisās rokas.

-     Labvakar, Henderson! Holmss sacīja balsī, kurā es dzirdēju tikai aukstasinīgu mieru. Varēja domāt, ka viņš nevērīgi sasveicinās ar nejauši sastaptu vecu paziņu.

-    Jūs neesat pārsteigts, mani ieraugot, mister Holms?

-     Gluži otrādi: biju pilnīgi pārliecināts par šo tikšanos.

-     Un jūs atceraties manu draugu Bratbiju?

Holmss pamāja ar galvu. Viņš pagriezās pret mani. Šis bija tas vīrs, kas mani turēja Krīra Alas kabinetā, kamēr mani sazāļoja, viņš paskaidroja. Es cerēju, ka arī viņš varētu būt šeit.

Hendersons brīdi vilcinājās, tad iesmējās. Zudis bija jebkāds vājuma vai mazvērtības aizsegs, ar ko viņš bija maskējies, kad ieradās mūsu dzīvoklī. Es jums neticu, mister Holms! Man šķiet, ka jūs diemžēl var diezgan viegli apvest ap stūri. Jūs neatradāt to, ko meklējāt Krīra Alā. Un neesat to atradis arī šeit. Man šķiet, ka jūs var aizšaut kā raķeti… jebkurā virzienā.

-     Un kādi ir jūsu nodomi?

-     Es būtu domājis, ka jūs pats to sapratīsiet. Mēs cerējām, ka būsim tikuši ar jums galā Holovejas cietumā, un jums pašam galu galā būtu labāk, ja jūs būtu palicis tur. Tā nu sanāk, ka šoreiz mums jāizmanto tiešāki paņēmieni. Man ir uzdots jūs nogalināt, nošaut uz vietas kā suni.

-    Tādā gadījumā varbūt jūs neatteiksieties apmierināt manu ziņkārību pāris jautājumos? Vai jūs pats nogalinājāt meiteni Blūgeitfīldsā?

-    Jā, tā sanāk. Viņa bija tik dumja, ka atgriezās krogā, savā vecajā darbavietā, tāpēc nebija grūti viņu savākt.

-     Un viņas brāli?

-     To puiku Rosu? Jā, arī tie bijām mēs. Tas bija drūms darāmais, mister Holms, bet viņš pats uzprasījās. Pārkāpa robežu, un mums vajadzēja parādīt citiem, ar ko tas beidzas.

-     Pateicos. Tieši tā es biju domājis.

Hendersons iesmējās vēlreiz, bet viņa sejā nebija ne mazākās jautrības pazīmes. Jā, jūs esat izturīgs vīrs, mister Holms! Un jādomā, ka esat izprātojis arī visu pārējo?

-     Protams.

-     Un tad, kad tā vecene sūtīja jūs šurp, vai jūs jau zinājāt, ka viņa ir jūs gaidījusi?

-    Zīlniece runāja ar manu biedru, nevis ar mani. Jūs, jādomā, viņai samaksājāt par vajadzīgo pareģojumu?

-     Par sešiem pensiem viņa pareģos jebko.

-     Jā, es paredzēju, ka šīs būs jaunas lamatas.

-    Taisām tak drīzāk beigas! par Bratbiju nosauktais vīrietis skubināja.

-     Vēl ne, Džeison. Vēl ne.

Šoreiz man nevajadzēja Holmsa paskaidrojumus, lai saprastu, ko viņi gaida. Iemeslu es skaidri nopratu pats. Kad kāpām augšā pa kāpnēm, ap šautuvi drūzmējās pūlis, un pirmajā stāvā skanēja šāvieni. Pašlaik tur valdīja klusums. Abi uzbrucēji gaidīja, kad atsāksies šāvienu troksnis. Tas nomaskētu divus šāvienus augšstāvā. Slepkavība ir visbaisākais noziegums, uz ko cilvēks spējīgs, bet šī aukstasinīgi izplānotā divkāršā slepkavība pārsteidza ar sevišķu neģēlību. Sasistās vietas man bija kļuvušas gluži nejūtīgas, tomēr es uzslējos kājās, apņēmies neļaut šiem cilvēkiem nogalināt mani uz ceļiem.

-    Tagad jūs varētu nolikt ieročus un padoties, Holmss teica. Viņš bija pilnīgi mierīgs, un es sāku prātot, vai viņš patiešām visu laiku ir zinājis, ka abi nelieši viņu šeit sagaidīs.

-     Ko?

-     Šovakar nekāda slepkavošana nenotiks. Šautuve ir slēgta. Brīnumu izklaides beigušās. Vai tad jūs nedzirdat?

Es pirmoreiz aptvēru, ka leijerkaste ir apklususi. Šķita, ka pūlis ir izklīdis. Aiz tukšās, pamestās istabas sienām valdīja klusums.

-     Par ko jūs runānat?

-     Es neticēju jums jau pirmajā reizē, kad tikāmies, Henderson. Taču tobrīd man bija lietderīgi ieiet jūsu lamatās kaut vai tāpēc, lai redzētu, ko jūs perināt. Bet vai tiešām jūs ticat, ka es to pašu darītu otrreiz?

-     Nolieciet ieročus! iesaucās kāda balss.

Dažās nākamajās sekundēs notikumi sekoja cits citam tik straujā un mulsinošā jūklī, ka tajā brīdī es nespēju aptvert itin neko. Hendersons pacēla ieroci, gribēdams šaut vai nu uz mani, vai uz kādu aiz manis. To man nebija lemts uzzināt, jo viņa pirksts nepaguva nospiest gaili. Tajā pašā brīdī norībēja vairāki citi šāvieni, balti uzliesmoja ieroča stobrs, Hendersons nokrita zemē, un no galvas viņam plūda asinis. Hendersona biedrs, ko viņš bija nosaucis par Bratbiju, apsviedās apkārt. Nedomāju, ka viņš grasījās šaut, taču pietika ar to, ka viņš bija apbruņots. Lode trāpīja viņam plecā, un nākamā lode ķēra viņu krūtīs. Dzirdēju viņa kliedzienu, un mans revolveris izkrita viņam no rokas. Bratbija spieķis grabēdams nokrita un aizripoja pa grīdu. Viņš nebija miris. Sēkdams un šņukstēdams aiz sāpēm un negaidītā pārsteiguma, viņš sakņupa zemē. Sekoja īss klusuma brīdis, kas šķita tikpat apdullinošs kā nupat notikusī apšaude.

-    Jūs ilgi kavējāties, Lestreid! Holmss teica.

-     Man gribējās dzirdēt, ko tas nelietis sacīs, uzrunātais atbildēja. Es pagriezos un redzēju, ka tas patiešām ir inspektors Lestreids kopā ar trim policistiem, kas ienāca istabā un apskatīja sašautos vīriešus.

-    Jūs dzirdējāt, kā viņš atzinās slepkavībās?

-     Dzirdējām, mister Holms. Viens no policistiem bija piegājis pie Hendersona. Ātri to apskatījis, viņš papurināja galvu. Es biju redzējis ievainojumu un nejutos pārsteigts. Šķiet, ka šis vīrs nestāsies tiesas priekšā par saviem noziegumiem.

-     Varētu teikt, ka tas ir jau noticis.

-     Tomēr man labāk patiktu, ja viņš būtu dzīvs, kaut vai kā liecinieks. Es jūsu dēļ pamatīgi riskēju, mister Holms, un šīvakara notikumi man dārgi izmaksās.

-     Tie jums nesīs vēl vienu uzslavu, Lestreid, un jūs to labi zināt. Holmss pievērsa uzmanību man. Kā jūtaties, Vatson? Vai sāp?

-     Nedaudz ziedes un glāze viskija ar sodu visu savedīs kārtībā, es atbildēju. Bet sakiet man, Holms, vai jūs visu laiku zinājāt, ka šīs ir lamatas?

-     Man par to bija nopietnas aizdomas. Grūti iedomāties, kāpēc lai zēns, kurš neprot lasīt un rakstīt, glabātu zem matrača reklāmas lapu. Un, kā teica mūsu draugs nelaiķis Hendersons, vienreiz mēs jau tikām piekrāpti. Es sāku saprast, kā darbojas mūsu ienaidnieki.

-     Proti…?

-     Viņi izmantoja jūs, lai atrastu mani. Vīri, kas jums sekoja līdz Holbornas Viaduktam, nebija policisti. Tos bija nolīguši mūsu ienaidnieki, kas parūpējās, lai jūsu rokās būtu šķietami vērtīgs pavediens, un cerēja, ka jūs zināsiet manu atrašanās vietu un nodosiet to man.

-    Bet šis nosaukums: "Dr. Zīda Brīnumnams"? Vai gribat teikt, ka šīs izpriecu vietas saimniekam ar to nav nekāda sakara?

-     Mans mīļais Vatson! "Zīds" nebūt nav tik reti sastopams uzvārds. Tikpat labi viņi būtu varējuši izmantot kādu Ladgeithilas kurpnieku vai Batersī kokmateriālu noliktavas īpašnieku ar tādu pašu uzvārdu. Vai sameklēt kaut ko līdzīgu, teiksim, zīda austuvi vai zīdpapīra tirgotavu jebko, kas liktu mums domāt, ka esam uz pēdām Zīda Namam. Galvenais bija izvilināt mani no slēptuves, lai beidzot tiktu no manis vaļā.

-     Un jūs, Lestreid? Kā jūs gadījāties šeit?

-     Mani ataicināja misters Holmss, doktor Vatson.

-     Tātad jūs ticējāt, ka viņš nav vainīgs!

-    Es ne mirkli par to neesmu šaubījies. Un, kad papētīju tuvāk notikumu Kopergeitskvērā, drīz kļuva skaidrs, ka tur kaut kas nav kārtībā. Inspektors Harimens teica, ka nācis no uzbrukuma bankai Vaithorsroudā, taču tur nekāds uzbrukums nebija noticis. Es izpētīju reģistru žurnālu. Aizgāju uz banku. Un sapratu: ja Harimens bija gatavs par to melot tiesai, tad viņš varētu melot arī par šo to citu.

-     Lestreids uzņēmās risku, sacīja Holmss. Protams, viņa pirmā vēlēšanās bija nodot mani atpakaļ cietuma amatpersonu rokās. Bet mēs labi pazīstam viens otru, lai cik atšķirīgi būdami, un esam tik daudz sadarbojušies, ka viltus apsūdzība mūs nevar maldināt. Vai tā nav, Lestreid?

-    Jums taisnība, mister Holms.

-    Un sirds dziļumos viņš tikpat dedzīgi kā es vēlas atrisināt šo lietu līdz galam un nodot tiesai īstenos vaininiekus.

-     Šis vīrs ir dzīvs! iesaucās viens no policistiem. Kamēr mēs sarunājāmies ar Holmsu un Lestreidu, viņi bija apskatījuši abus uzbrucējus.

Holmss piegāja pie gulošā Bratbija un notupās viņam blakus. Vai jūs mani dzirdat, Bratbij? viņš jautāja. Brīdi valdīja klusums, tad atskanēja vārga īdēšana, it kā sāpēs vaidētu bērns. Mēs neko nevaram darīt jūsu labā, bet jums vēl ir laiks izlīdzināt grēkus, nožēlot padarīto, pirms stājaties Tā Kunga priekšā.

Bratbijs sāka klusi šņukstēt.

-     Es zinu visu par Zīda Namu. Zinu, kas tas ir. Zinu, kur to atrast… vakar vakarā es pat biju tur, bet tas bija tukšs un kluss. Šo informāciju es nevaru atklāt pats, bet tā ir ļoti svarīga, lai mēs šai lietai varētu pielikt punktu uz visiem laikiem. Atbildiet pats savas dvēseles pestīšanas labad! Kad viņi tur atkal ieradīsies?

Sekoja ilgs klusums. Par spīti visam, manī uzbangoja žēlums pret šo cilvēku, kuram lemti vairs tikai daži elpas vilcieni, kaut ari viņš pirms dažām minūtēm bija gribējis mani un Holmsu nogalināt. Jo nāves brīdī visi cilvēki top līdzvērtīgi, un vai mēs varam būt tiesātāji, ja viņus gaida daudz augstāks tiesnesis?

-     Šonakt, Bratbijs atbildēja. Un nomira.

Holmss izslējās taisni. Beidzot veiksme ir mūsu pusē, Lestreid! viņš teica. Vai pavadīsiet mani vēl vienā ceļojumā? Un vai jums līdzi būs vismaz desmit vīru? Tiem jābūt izturīgiem un apņēmīgiem, jo varu jums galvot: to, ko mēs šonakt viņiem atklāsim, viņi nemūžam neaizmirsīs.

-    Mēs ejam jums līdzi, Holms, Lestreids atbildēja. Darīsim visu līdz galam!

Holmss turēja rokā manu revolveri. Nebiju pamanījis, kad viņš to pacēla, bet tagad viņš atkal iespieda to man plaukstā un ieskatījās man acīs. Es sapratu viņa jautājumu. Mēmi pamāju ar galvu, un mēs kopā devāmies ceļā.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA Zīda Nams

Mēs atgriezāmies Hamvorthilas augstākajā vietā Čorligrendžas zēnu skolā. Kurp gan citur izmeklēšana varēja mūs vest? Reklāmas lapa bija nākusi tieši no šejienes, un tagad bija skaidrs, ka to kāds tīši pabāzis zem Rosa gultas matrača, lai skolas pārzinis to atrastu, zinot, ka viņš atnesis atradumu mums un līdz ar to ievedis mūs Dr. Zīda izpriecu vietas lamatās. Protams, pastāvēja iespēja, ka viņa svētība Čārlzs Ficsimonss visu laiku ir melojis un pats bijis sazvērestības līdzdalībnieks. Tomēr man arī tagad bija grūti tam ticēt, jo šis cilvēks ar savu augsto pienākuma apziņu, ar rūpēm par zēnu labklājību, ar savu cienījamo laulāto draudzeni, ar sāpēm par Rosa nāvi šķita pats krietnuma iemiesojums. Grūti bija iedomāties, ka tā visa bijusi tikai maskēšanās, un pat šobrīd es jutos pārliecināts: ja viņš tiešām ir ierauts tumšās un ļaunās norisēs, tad tas noticis bez viņa ziņas un vēlēšanās.

Lestreids bija atvedis līdzi desmit vīrus četrās atsevišķās karietēs, un tās sekoja cita citai, klusi braukdamas kalnā, kas šķita nebeidzami slejamies augšup no Londonas ziemeļu malas. Viņš joprojām turēja rokā revolveri tāpat kā Holmss un es, taču pārējie viri bija neapbruņoti, tāpēc fiziskas sadursmes gadījumā visu izšķirtu ātrums un negaidīts uzbrukums. Holmss deva signālu, un karietes apstājās netālu no mūsu galamērķa: tā nebija skola, kā biju iedomājies, bet gan četrstūrainā ēka ceļa pretējā pusē, kādreizējā kariešu fabrika. Ficsimonss mums bija teicis, ka to izmantojot priekšnesumiem un koncertiem, un iespējams, ka vismaz šī stāsta daļa bija patiesa, jo ārpusē stāvēja vairākas karietes un mājas iekšienē bija dzirdamas mūzikas skaņas.

Mēs iekārtojāmies aiz koku pudura, kur varējām palikt nepamanīti. Pulkstenis bija pusdeviņi, atkal sniga, un naksnīgajā gaisā virpuļoja mīkstas sniega pūkas. Zeme bija jau balta, un gaiss šeit, augstajā piekalnē, bija jūtami saltāks nekā pilsētā. Es sāpīgi jutu nesen saņemto sitienu sekas, roka smeldzoši pulsēja visā garumā, un par sevi atgādināja arī senais ievainojums, turklāt šķita, ka man sākas drudzis. Tomēr es biju apņēmies neko neizrādīt. Ja biju nonācis tik tālu kā šobrīd, tad man jāaiziet līdz galam. Holmss kaut ko gaidīja, un es nešaubīgi uzticējos viņa spriedumam, kaut arī mums būtu jāstāv šeit veselu nakti.

Lestreids laikam nojauta, kā es jūtos, jo piebikstīja un pasniedza man sudrabotu blašķi no formas tērpa jostas. Pacēlu to pie lūpām un iedzēru malku brendija, tad atkal atdevu to izmeklētājam. Viņš noslaucīja to piedurknē, padzērās pats un novietoja blašķi atpakaļ.

-     Kāds ir mūsu plāns, mister Holms? viņš jautāja.

-    Ja gribam pieķert šos cilvēkus tieši nozieguma brīdī, Lestreid, tad mums jāatrod iespēja ieiet mājā, nesaceļot trauksmi.

-     Vai mēs ielauzīsimies koncertā?

-     Tas nav koncerts.

Es vēlreiz izdzirdēju riteņu klaboņu un redzēju tuvojamies karieti, ko vilka divas skaistas, pelēkas ķēves. Kučieris skubināja tās ar pātagu, jo kalns bija stāvs un zeme zem kājām neuzticama: sniegs un dubļi ik pa brīdim lika riteņiem slīdēt. Es paskatījos uz Holmsu. Viņam bija tāda sejas izteiksme, kādu es nekad, šķiet, nebiju redzējis. Tā pauda itin kā ledainu gandarījumu, apziņu, ka viņam bijusi taisnība un tagad beidzot pienācis atmaksas brīdis. Viņa acis bija spožas un vērīgas, bet vaigu kauli zem tām iezīmēja tumšas līnijas, un man šķita, ka tik draudīgs nevarētu izskatīties pat nāves eņģelis mūsu tikšanās stundā.

-     Vai redzat, Vatson? viņš nočukstēja.

Mūs slēpa koki, un mēs nebijām pamanāmi, bet tajā pašā laikā varējām netraucēti pārredzēt gan skolas ēku, gan ceļu abos virzienos. Holmss pastiepa roku, un es uz karietes sāniem ieraudzīju zeltītu simbolu: kraukli un divas atslēgas. Tas bija lorda Reivenšo dzimtas ģerbonis, un es atcerējos augstprātīgo vīrieti ar pietūkušajām acīm, kuram bija nozagts kabatas pulkstenis un kuru mēs bijām apmeklējuši Glosteršīrā. Vai tiešām arī viņš varēja būt te iesaistīts? Kariete iegriezās piebraucamajā ceļā un apstājās. Pat no šī attāluma skaidri varēja redzēt, ka no tās izkāpj lords Reivenšo, ietinies melnā apmetnī, ar cilindru galvā. Viņš aizgāja līdz nama ārdurvīm un pieklauvēja. Durvis atvēra nesaskatāms stāvs, bet īsajā dzeltenās uguns gaismā es pamanīju kaut ko karājamies no lorda Reivenšo rokas. Izskatījās, ka tā ir gara papīra strēmele, bet tas, protams, bjia tikai šķitums. Tā bija balta zīda lente. Jaunatnācēju ielaida mājā. Durvis aizvērās.

-     Tieši tā, kā es domāju, Holmss sacīja. Vatson, vai esat gatavs nākt man līdzi? Esmu spiests brīdināt: tas, ko jūs redzēsiet šo durvju pretējā pusē, var jūs pamatīgi satriekt. Šis ir interesants gadījums, un es jau sen bažījos, ka tas var novest tikai pie viena secinājuma. Nu, tur mēs neko nevaram darīt. Mums jāredz tas, kas jāredz. Vai jūsu ierocis ir pielādēts? Es izšaušu vienu reizi, Lestreid. Tas būs signāls, ka jums ar saviem vīriem jānāk iekšā.

-     Darīsim, kā jūs sakāt, Holms.

Mēs divatā izgājām no koku patvēruma un devāmies pa ceļu, jaunajai collas biezuma sniega kārtai skrapstot zem kājām. Māja tumši melnēja mums pretī, visus logus sedza biezi aizkari, kam cauri spiedās tikai bālganas gaismas četrstūri. Joprojām bija dzirdamas klavierspēles skaņas, taču tās vairs neizklausījās raksturīgas īstam koncertam kāds spēlēja īru balādi, kuras izpildījums drīzāk atgādināja izklaidi zema līmeņa dzertuvē. Mēs pagājām garām rindai kariešu, kas joprojām gaidīja savus braucējus, un apstājāmies pie ārdurvīm. Holmss pieklauvēja. Durvis atvēra jauns cilvēks, kuru es nebiju redzējis skolas apmeklējuma laikā; viņam bija melni, galvai cieši pieglausti mati, izliektas uzacis un izturēšanās, kas pauda vienlaikus augstprātību un godbijību. Viņa apģērbs bija attāls militāra stila atdarinājums: īsi svārki, bikses ar paplatinātu gurnu daļu un zābaki ar podziņām. Viņam bija ari bāli mēļa veste un pieskaņotas krāsas pirkstaiņi.

-    Jā? Nama pārzinis, ja tāds bija viņa amats, acīmredzot mūs nepazina un uzlūkoja ar neslēptām aizdomām.

-     Mēs esam lorda Horasa Blekvotera draugi, Holmss teica, un es jutos pārsteigts, dzirdot viņu nosaucam vārdā cilvēku, kurš bija apsūdzējis viņu policijas tiesā.

-     Vai viņš jūs atsūtīja šurp?

-     Viņš man jūs sirsnīgi ieteica.

-     Un kāds būtu jūsu vārds?

-     Parsonss. Un šis ir mans kolēģis misters Smits.

-     Vai sers Horass iedeva jums kādu simbolu vai pazīšanas zīmi? Mums nav parasts ielaist šeit naktī svešiniekus.

-    Pilnīgi saprotams. Viņš lika man parādīt jums šo te. Holmss iebāza roku kabatā un izvilka baltas zīda lentes gabalu. Brīdi pasvārstījis to rokā, viņš pasniedza lenti mūsu sagaidītājam.

Iespaids bija tūlītējs. Namzinis paklanījās un, atvērdams durvis plašāk, pamāja ar roku. Nāciet iekšā!

Mēs iegājām priekštelpā, kas mani negaidot pārsteidza, jo es labi atcerējos askētiski drūmo skolas gaisotni ceļa pretējā pusē un acīmredzot biju gaidījis kaut ko līdzīgu arī šeit. Bet tas, ko ieraudzīju, bija pilnīgs pretstats: mani no visām pusēm ieskāva krāšņums un greznība, siltums un spoža gaisma. Priekšā stiepās melnbalti flīzēts holandiešu stila gaitenis, gar kura sienām starp dažādām durvīm rindojās eleganti sarkankoka galdiņi ar vītiem rotājumiem un izliektām kājām. Arī gāzes lampām bija grezni rotāti turekļi, un degļi bija atgriezti līdz galam, apgaismojot daudzos nama krāšņumus. Pie sienām karājās izsmalcināti rokoko stila spoguļi mirdzošos sudraba ietvaros, un sienas klāja tapetes koši sarkanās un zeltītās krāsās. Nišās viena otrai pretī stāvēja divas Senās Romas marmora statujas, kas muzejā droši vien atstātu necilu iespaidu, bet privātmājā izskatījās uzkrītošas un neiederīgas. Visus galdus, pilastrus un koka cokolus rotāja puķes un telpaugi, un silto gaisu piesātināja ziedu spēcīgās smaržas. Klavieru mūzika skanēja no telpas gaiteņa tālākajā galā. Tuvumā neredzēja nevienu cilvēku.

-    Esiet tik laipni, kungi, un pagaidiet šeit, kamēr es paziņošu saimniekam par jūsu ierašanos.

Kalpotājs ielaida mūs atpūtas istabā, kas bija tikpat krāšņi iekārtota kā gaitenis. Grīdu sedza biezs paklājs. Pie kamīna, kurā dega vairāki malkas bluķīši, puslokā stāvēja dīvāns un divi mīksti atpūtas krēsli ar gaišvioletiem pārvalkiem. Logus sedza biezi samta aizkari, ko bijām redzējuši no ārpuses, bet starp tiem slējās stikla durvis, no kurām aizkars bija atvilkts, paverot skatu uz oranžēriju ar papardēm un apelsīnu kociņiem, un lielu misiņa būri ar zaļu papagaili telpas vidū. Vienu atpūtas istabas sienu aizņēma grāmatu plaukti, otrā pusē atradās iegarena bufete, uz kuras bija izvietoti daždažādi rotājumi un ierāmētas fotogrāfijas, zilbalti Delftas trauki un pat divi izbāzti kaķēni, kas sēdēja uz maziņiem krēsliem, saņēmuši ķepas kopā kā vīrs un sieva. Blakus kamīnam stāvēja grezns galdiņš ar arkveida kājām, uz kura bija izvietotas pudeles un glāzes.

-     Lūdzu, jūtieties brīvi! namzinis teica. Vai varu piedāvāt kungiem dzeramo? Mēs abi atteicāmies. Tādā gadījumā, lūdzu, pagaidiet tepat, un es pavisam drīz būšu atpakaļ. Viņš izgāja no istabas pilnīgi nedzirdamiem soļiem, jo skaņas slāpēja biezais paklājs. Durvis aizvērās, un mēs palikām divi vien.

-     Dieva dēļ, Holms! es iesaucos. Kas šī ir par vietu?

-     Šis ir Zīda Nams, viņš drūmi atbildēja.

-    Jā. Bet kas…

Holmss pacēla roku. Viņš bija piegājis pie durvīm un ldausījās, kas notiek ārpusē. Ticis skaidrībā, viņš atvēra durvis un pamāja man ar roku. Mūs gaida drūms pārbaudījums, viņš čukstus teica. Man gandrīz žēl, ka atvedu jūs šurp, vecais draugs. Bet tagad mums jāiet līdz galam.

Mēs izslīdējām gaitenī. Namzinis bija pazudis, bet mūzika joprojām skanēja, tagad tas bija valsis, un es ievēroju, ka taustiņiem ir neprecīzs skaņojums. Devāmies pa gaiteni dziļāk ēkā, tālāk no ārdurvīm. Kaut kur augstu virs mums dzirdēju aprautu kliedzienu, un manas asinis sastinga: es nešaubīgi jutu, ka tā ir bērna balss. Pulkstenis pie sienas, smagi tikšķēdams, rādīja bez desmit minūtēm deviņi, bet mēs bijām tik noslēgti nama sienās, tik atrauti no ārpasaules, ka varētu būt jebkura dienas vai nakts stunda. Sasniedzām kāpnes un sākām kāpt augšup. Jau pēc pirmajiem soļiem es dzirdēju kaut kur gaitenī atveramies durvis, un atskanēja vīrieša balss, kas man šķita pazīstama. Tas bija nama saimnieks. Viņš devās tikties ar mums.

Mēs steidzāmies tālāk un pagriezāmies ap stūri tajā pašā brīdī, kad divi cilvēki namzinis, kas bija mūs ielaidis, un vēl kāds aizgāja projām pa lejas gaiteni.

-     Uz priekšu, Vatson! Holmss nočukstēja.

Nokļuvām citā gaitenī, kurā gāzes lampiņas meta pavisam niecīgu gaismu. Grīdu sedza paklājs, sienas klāja puķotas tapetes, un malās bija daudz durvju, kam katrā pusē karājās eļļas gleznas smagnējos ietvaros, un es redzēju, ka tās ir lētas klasisko darbu imitācijas. Gaisā valdīja saldena, nepatīkama smarža. Kaut gan es vēl nebiju īsti apjautis patiesību, visi mani instinkti kliedza, lai griežos atpakaļ, un lika vēlēties, kaut es nekad nebūtu nācis šurp.

-    Mums jāizvēlas durvis, Holmss nomurmināja. Bet kuras?

Durvīm nebija nekādu atšķirīgu pazīmju, tās bija pilnīgi vienādas no pulēta ozolkoka ar porcelāna rokturiem. Viņš izvēlējās tuvākās un atrāva tās vaļā. Mēs ieskatījāmies istabā. Redzējām koka grīdu, paklāju, sveces, spoguli, ūdens krūzi un bļodu un bārdainu, nepazīstamu vīrieti, kas sēdēja uz gultas malas, ģērbies vienīgi baltā, atpogātā kreklā. Viņam aiz muguras gultā gulēja zēns.

Tā nedrīkstēja būt patiesība. Es negribēju tam ticēt. Tomēr nevarēju noliegt to, ko liecināja paša acis. Jo tāds bija Zīda Nama noslēpums. Tas patiešām bija izvirtību perēklis, iekārtots vīriešiem ar zemiskām perversitātēm un lielu bagātību, kas ļāva tās piekopt. Šiem vīriešiem piemita seksuāla tieksme pēc jauniem zēniem, un viņu nelaimīgie upuri bija tie paši skolēni, kurus es biju redzējis Čorligrendžā, bērni, kas savākti Londonas ielās, neaizsargāti bērni bez ģimenēm un draugiem, bez naudas un ēdiena, bērni, kurus sabiedrība pa lielākai daļai izlikās neredzam, jo tie sagādāja tikai neērtības. Varmācīgi vai ar pielabināšanu pakļauti šim zaņķim, viņi bija padevušies, jo par nepaklausību draudēja spīdzināšana vai nāve. Neilgu laiku arī Ross bija viens no viņiem. Nav jābrīnās, ka viņš bija aizbēdzis. Un nav jābrīnās, ka viņa māsa bija mēģinājusi mani nodurt, domādama, ka esmu atnācis, lai aizvestu zēnu atpakaļ. Kas tā par baisu zemi, kurā dzīvojām pagājušā gadsimta beigās, es joprojām nemitējos sev jautāt, kas tā par zemi, kura spēj tik satriecoši pamest novārtā pati savu jauno paaudzi? Šie bērni varēja slimot. Varēja dzīvot badā. Varēja ciest vēl lielāku ļaunumu. Nevienam par to nebija daļas.

Visas šīs domas izskrēja man cauri smadzenēm nedaudzajās sekundēs, kamēr mēs stāvējām durvīs. Tad vīrietis mūs ieraudzīja. Pie velna, ko jūs te meklējat? viņš ieaurojās.

Holmss aizvēra durvis. Tajā pašā brīdī apakšstāva atpūtas istabā atskanēja saniknots kliedziens: nama saimnieks bija atklājis mūsu pazušanu. Klavieru mūzika apklusa. Nesapratu, ko mums tagad vajadzētu darīt, bet nākamajā mirkli apstākļi izlēma mūsu vietā. Tālāk gaitenī atvērās citas durvis, un pa tām iznāca vīrietis; viņš bija apģērbies, taču apģērba gabali bija uzrauti nekārtīgi, un krekls aizmugurē karājās ārā no biksēm. Šo cilvēku es pazinu tūlīt. Tas bija inspektors Harimens.

Viņš mūs ieraudzīja. Jūs! inspektors ierēcās.

Viņš stāvēja mums pretī. Ilgāk nedomājis, es izrāvu revolveri, kam ar pirmo šāvienu vajadzēja atsaukt palīgā Lestreidu un viņa vīrus. Bet es neizšāvu gaisā, kā man vajadzēja darīt. Es izstiepu ieroci pret Harimenu un nospiedu gaili ar slepkavīgu tieksmi, kādu nekad nebiju jutis un neesmu jutis arī vēlāk. Tā bija vienīgā reize manā mūžā, kad es skaidri sapratu, ko nozīmē vēlēšanās nogalināt cilvēku.

Mana lode netrāpīja mērķī. Holmss acīmredzot pēdējā brīdi bija aptvēris manu nolūku un iekliegdamies pagrūda revolveri sānis. Ar to pietika, lai mans tēmējums ciestu neveiksmi. Lode aizlidoja garām, sašķaidot gāzes lampu. Harimens saliecās un metās projām; sasniedzis citas kāpnes, viņš pazuda no skatiena. Šāviens bija izraisījis trauksmi visā namā. Vaļā atsprāga vēl citas durvis, un gaitenī izmetās pusmūža vīrieši, raudzīdamies apkārt baiļu un panikas pārņemtām sejām, it kā klusībā daudz gadu būtu gaidījuši brīdi, kad viņu grēki tiks atklāti, un tūlīt sapratuši, ka beidzot tas ir noticis. Lejā nobrākšķēja koka dēļi un atskanēja kliedzieni: policisti atlauza mājas ārdurvis. Dzirdēju Lestreida balsi. Atskanēja vēl viens šāviens. Kāds spalgi iebrēcās.

Holmss jau skrēja pa pēdām Harimenam, atgrūzdams katru, kas gadījās ceļā. Skotlendjarda inspektors bija skaidri sapratis, ka spēle galā, taču šķita neiespējami, ka viņš varētu aizbēgt: bija taču ieradies Lestreids. Tomēr tieši no tā Holmss acīmredzot baidījās, jo nevilcinādamies skrēja lejā pa kāpnēm. Metos viņam pakaļ, un mēs reizē sasniedzām melnbalti flīzēto apakšstāva gaiteni. Ārdurvis bija vaļā, un pa gaiteni brāzmoja salts vējš, plivinādams gāzes liesmas. Lestreida vīri jau darbojās pilnā sparā. No kādas istabas izskrēja lords Reivenšo, ietinies samta mājas svārkos, bez melnā apmetņa, bet joprojām ar cigāru rokā. Viņam pretī stājās policists, piespiezdams viņu pie sienas.

Novāciet rokas! aristokrāts ieaurojās. Vai jūs nezināt, kas es esmu?

Viņš vēl nebija sapratis, ka drīz visa zeme zinās, kas viņš ir, un ar riebumu domās par viņu un viņa vārdu. Citi Zīda Nama klienti bija jau aizturēti un mīņājās gaitenī, zaudējuši jebkādu drosmi un pašcieņu, un vairāki šņukstēja nevarīgā žēlumā pret sevi. Namzinis sakņupis sēdēja uz grīdas, un no deguna viņam plūda asins strūkliņa. Es redzēju, kā no istabas aiz muguras atliektām rokām policisti izvelk Robertu Vīksu, Čorligrendžas skolotāju un Beiljela koledžas absolventu.

Mājas aizmugurē bija redzamas vēl kādas durvis. Tās bija atrautas vaļā un veda uz dārzu. Pie tām gulēja viens no Lestreida vīriem, un no lodes ievainojuma krūtīs viņam plūda asinis. Lestreids bija nometies pie viņa, bet, ieraudzījis Holmsu, pielēca kājās ar niknumā pietvīkušu seju. Tas bija Harimens! Lestreids iekliedzās. Viņš izšāva, skriedams lejā pa kāpnēm!

-     Kur viņš ir?

-     Aizbēga! Lestreids norādīja uz atvērtajām durvīm.

Neteicis ne vārda, Holmss metās Harimenam pakaļ. Es viņam

sekoju daļēji tāpēc, ka mana vieta vienmēr bija blakus Holmsam, bet arī tāpēc, ka gribēju būt klāt rēķinu noslēgšanas brīdī. Iespējams, Harimens bija tikai viens no Zīda Nama klientiem, taču viņš bija darījis šo notikumu personisku, nepatiesi apsūdzēdams un arestēdams Holmsu un pieļaudams viņa slepkavības mēģinājumu. Es ar prieku būtu viņu nošāvis. Man aizvien vēl bija žēl, ka lode aizgājusi garām.

Izskrējām tumsā un sniegputenī. Metāmies uz priekšu pa taku, kas veda apkārt mājai. Melni baltajā tumsas un sniega virpulī bija grūti saskatīt pat ēkas ceļa otrā pusē. Bet tad izdzirdējām pātagas plīkšķi, zirga zviedzienu, un viena no karietēm sakustējās, traukdamās uz vārtu pusi. Nebija šaubu, kas ir satvēris grožus. Ar smagu sirdi un rūgtuma garšu mutē es sapratu, ka Harimens ir aizbēdzis un mēs varam tikai cerēt, ka viņš tiks atrasts un aizturēts kādā no nākamajām dienām.

Taču Holmss ar to negrasījās samierināties. Harimens bija ielēcis četrriteņu karietē, ko vilka divi zirgi. Necenzdamies izvēlēties braucamo, Holmss ielēca tajā, kas atradās vistuvāk, vieglos, vaļējos ratos ar vienu zirgu, turklāt ne pašu spēcīgāko vilcēju. Es paguvu ietrausties aizmugurē, un mēs traucāmies bēglim pa pēdām, nepievērsdami uzmanību kučierim, kas turpat netālu bija smēķējis un pamanījis mūs tikai pēdējā brīdī. Izjoņojām pa vārtiem un nogriezāmies uz ceļa. Holmsa pātagas skubināts, zirgs skrēja ātrāk, nekā varēja gaidīt, un vieglie rati lidot lidoja pa sniegoto virsmu. Mums bija par vienu zirgu mazāk nekā Harimenam, bet rati bija vieglāki un ašāki. Ieķēries ratu aizmugurē, es centos turēties, cik cieši spēju, un lūdzos, kaut paliktu dzīvs, jo nokrišanas gadījumā noteikti būtu lauzis kaklu.

Šī nebija vajāšanai labvēlīga nakts. Sniegs asām, nemitīgām brāzmām sitās mums tieši sejā. Nesapratu, kā Holmss spēj saredzēt ceļu, jo ikreiz, kad mēģināju ielūkoties tumsā, acumirklī kļuvu akls, un vaigi man aukstumā bija kļuvuši gluži nejūtīgi. Bet tur, ne vairāk kā piecdesmit jardu mums priekšā, bija Harimens. Dzirdēju, kā viņš niknumā ierēcas, kā noplīkšķ viņa pātaga. Holmss sēdēja man priekšā, saliecies un satvēris grožus abās rokās, noturēdams līdzsvaru tikai ar kājām. Katra danga draudēja izmest viņu no ratiem. Pat nelielos ceļa pagriezienos riteņi bīstami slīdēja sānis pa ledaino pamatu. Ar bažām domāju, vai ratu šķērskoki izturēs tādu pārbaudījumu, un iztēlē redzēju, kā satracinātais zirgs rauj mūs pretī nenovēršamai bojāejai. Kalna nogāze bija stāva, un šķita, ka mēs lidojam bezdibenī, vēja brāzmu dzīti un sniega virpuļu ieskauti.

Četrdesmit jardu, piecdesmit… attālums starp mums tomēr mazinājās. Harimena zirgu pakavi dimdēja lejup, riteņi neprātīgi griezās, visa viņa kariete grabēja un grīļojās, draudēdama kuru katru bridi sajukt gabalos. Tagad Harimens bija mūs pamanījis. Redzēju, kā viņš atskatās, redzēju balto matu vilni kā neprāta oreolu ap viņa galvu. Viņš pasniedzās kaut ko satvert. Pārāk vēlu es pamanīju, kas tas ir. Uzzibsnīja sarkana gaismiņa, un atskanēja šāviens, ko gandrīz noslāpēja pārējo trokšņu jūklis. Dzirdēju, kā lode ieurbjas kokā. Tā bija aizlidojusi Holmsam un man garām par collas tiesu. Jo attālums kļuva mazāks, jo mēs bijām vieglāks mērķis. Un tomēr mēs traucāmies lejup.

Tad tālumā iemirdzējās ciema vai piepilsētas gaismas. Harimens izšāva otrreiz. Mūsu zirgs iezviedzās un paklupa. Vieglie rati bridi uzlidoja gaisā, tad spēji triecās pret zemi, un asas sāpes ieurbās man mugurā un plecā. Taču dzivnieks, par laimi, bija ievainots, nevis nogalināts, un notikušais tikai vairoja viņa apņēmību. Holmss iekliedzās bez vārdiem. Trīsdesmit jardu, divdesmit. Vēl dažas sekundes, un mēs būsim blakus.

Bet tad Holmss spēji pievilka grožus, un es priekšā ieraudzīju asu pagriezienu ceļš meta spēju līkumu pa kreisi, un, traucoties pašreizējā ātrumā, mēs noteikti nosistos. Rati sāniski slīdēja pa apledojušo virsmu, no riteņu apakšas šķīda sniegs un dubļi. Man šķita, ka noturēties nav iespējams. Pastiprināju krampjaino tvērienu ratu malās, vējš triecās sejā, un visa pasaule bija pārvērtusies miglainā plankumā. Priekšā atskanēja spalgs kraksts, taču tā nebija lode, bet lūstošs koks. Atvēris acis, redzēju, ka Harimena kariete pagriezienā traukusies pārāk ātri. Tā sasvērās uz viena riteņa, pakļaujot pārmērīgam spiedienam koka korpusu, un tas salūza manā acu priekšā. Harimens izlidoja no sēdekļa, un groži uzrāva viņu gaisā. īsu mirkli šī aina itin kā sastinga, tad kariete apgāzās uz sāniem, un Harimens pazuda no skatiena. Zirgi, izjūgušies no karietes, aizauļoja tumsā. Nokritušais korpuss slīdēja un virpuļoja, līdz beidzot apstājās tieši mūsu priekšā, un brīdi man šķita, ka mēs uztrieksimies tam virsū. Bet Holmss joprojām stingri turēja grožus. Viņš aizvadīja mūsu zirgu apkārt šķērslim un pamazām to apturēja.

Zirgs smagi elsoja. Pār sānu tam stiepās asiņaina svītra. Es jutos tā, it kā visi mani kauli būtu izsisti no vietas. Mēteli paņemt nebiju paguvis un drebēju no aukstuma.

-     Nu, Vatson? Holmss aizsmacis izdvesa. Kā jums šķiet, vai no manis neiznāktu lielisks keba kučieris?

-      Iznāktu gan, es atbildēju. Tikai negaidiet, ka jums maksās labas dzeramnaudas!

-     Paskatīsimies, kā varam palīdzēt Harimenam.

Mēs izkāpām no ratiem, bet jau no pirmā skatiena kļuva skaidrs, ka vajāšana ir beigusies jebkādā nozīmē. Harimens gulēja zemē, noplūdīs asinīm, izplestām rokām un kājām, lejup vērstām plaukstām un sāpju grimasi sejā. Viņam bija lauzts kakls, un acis neredzošu skatienu raudzījās debesīs. Paskatījies uz viņu, Holmss pamāja ar galvu. Šis vīrs saņēma to, ko pelnījis, viņš teica.

-     Viņš bija nelietīgs cilvēks, Holms. Viņi visi ir nelieši.

-     Trāpīgi teikts, Vatson. Vai būsiet spējīgs braukt atpakaļ uz Čorligrendžu?

-     Tie bērni, Holms! Tie nelaimīgie bērni…

-     Es zinu. Bet tagad tur rīkojas Lestreids. Dosimies turp un skatīsimies, ko varam darīt.

Mūsu zirgs joprojām bija spara un niknuma pārņemts, un no nāsīm tam plūda kūpoši mutuļi. Ar grūtībām pagriezām to apkārt un lēni virzījāmies atpakaļ kalnā. Jutos pārsteigts, redzot, cik lielu attālumu esam nobraukuši. Straujais brauciens bija ildzis tikai dažas minūtes. Atgriešanās prasīja vairāk nekā pusstundu. Tomēr sniegs krita rāmāk, un vējš bija pierimis. Es priecājos, ka man ir iespēja kaut cik atgūties no pārdzīvotā un pabūt divatā ar veco draugu.

-     Holms, es sacīju, cik sen jūs to zinājāt?

-      Par Zīda Namu? Aizdomas par kaut ko nelāgu man radās jau pirmajā Čorligrendžas apmeklējumā. Ficsimonss un viņa sieva ir teicami aktieri, bet atcerieties, kā viņš noskaitās, kad tas gaišmatainais zēns, vārdā Daniels, pateica, ka Rosām ir māsa un viņa strādā "Naglu Maisā". Ficsimonss veiksmīgi pamanījās mums notēlot, ka sadusmojies par kaut ko citu: par to, ka zēns nav padevis šo ziņu agrāk. Taču īstenībā Ficsimonss dusmojās par to, ka zēns mums vispār kaut ko ir pasacījis. Arī ēka ceļa pretējā pusē man izraisīja mulsinošas pārdomas. Tūlīt ievēroju, ka riteņu sliedes pie tās ir atstājuši daudzi un dažādi braucamie gan vaļēji rati, gan apjumtas četrvietīgas karietes. Kāpēc lai tādu lepnu kariešu īpašnieki brauktu uz koncertu, ko sagatavojuši trūcīgi, nevienam nezināmi zēni? Tas šķita neloģiski.

-     Bet jūs neaptvērāt…

-      Tobrīd vēl ne. Tā man būs mācība, Vatson, ko atcerēšos līdz mūža galam. Detektīvam, kas izmeklē noziegumu, reizēm jāļaujas visļaunākajām iedomām tas nozīmē, ka viņam jāiejūtas noziedznieka lomā. Tomēr pastāv robežas, kuras pārkāpt civilizēts cilvēks neatļaujas pat domās. Tā notika arī šajā gadījumā. Es neiedomājos, kādās izdarībās varētu būt iesaistīti Ficsimonss un viņa kompānija, tā vienkāršā iemesla pēc, ka es to negribēju. Patīk vai ne, bet turpmāk man jāmācās pārvarēt tādu izsmalcinātību. Tikai tad, kad atradām nabaga Rosa līķi, es sāku saprast, ka esam iekļuvuši agrāk vēl neiepazītā teritorijā. To atklāja ne tikai cietsirdīgais nogalināšanas veids. Par to liecināja baltā lente, kas bija apsieta viņam ap plaukstas locītavu. Kaut ko tādu izdarīt varēja vienīgi cilvēks ar pilnīgi un neglābjami zemisku, kroplīgu psihi. Un tāds cilvēks būtu spējīgs uz visu.

-     Baltā lente…?

-     Kā jūs redzējāt, tā bija zīme, pēc kuras šie cilvēki pazina cits citu un kura nodrošināja ieeju Zīda Namā. Bet tai bija arī cits mērķis. Apsiedami šo lenti ap zēna roku, noziedznieki nodeva vēstījumu, padarīja Rosa nāvi par paraugslepkavību. Viņi zināja, ka tas būs aprakstīts avīzēs un tāpēc kļūs par brīdinājumu: lūk, kas notiks ar katru, kurš uzdrīkstēsies stāties mums ceļā!

-     Un tas nosaukums, Holms… Vai tāpēc viņi dēvēja to par Zīda Namu?

-     Tas nebija vienīgais iemesls, Vatson. Diemžēl atbilde visu šo laiku ir bijusi mums acu priekšā, tomēr saprotama tā kļuvusi tikai tagad, kad skatāmies atpakaļ. Vai atcerieties, kā Ficsimonss nosauca labdarības biedrību, kas atbalstot viņa darbu? Londonas Zēnu izglītošanas un darbaudzināšanas asociācija! Pareizāk būtu bijis sacīt, ka mēs visu laiku meklējām ZIDA, nevis ZĪDA Namu.

Vismaz tāda bija nosaukuma sākotnējā izcelsme. Nav izslēgts, ka šī biedrība tika dibināta tieši šo cilvēku dēļ. Tā deva iespēju savākt bērnus un radīt cienījamu aizsegu, kas ļautu viņus netraucēti izmantot.

Bijām sasnieguši skolu. Holmss atvainodamies nodeva ratus atpakaļ kučiera ziņā. Pie durvīm mūs gaidīja Lestreids. Kur ir Harimens? viņš jautāja.

-     Miris. Viņa kariete apgāzās.

-     Neteikšu, ka man būtu žēl.

-     Kā klājas ievainotajam policistam?

-     Ievainojums ir smags, mister Holms. Bet viņš izdzīvos.

Kaut gan man ļoti negribējās vēlreiz ieiet šajā ēkā, mēs devāmies Lestreidam līdzi. Harimena sašautais policists gulēja, apsegts ar vairākām lejā nonestām segām, un klavieres, protams, klusēja. Bet citādā ziņā Zīda Nams izskatījās apmēram tāds pats kā mūsu pirmajā ienākšanas reizē. Mani kratīja šausmu drebuļi, tomēr es sapratu, ka iesāktais vēl nav padarīts līdz galam.

-     Es padevu ziņu, lai ierodas papildspēki, Lestreids teica. Šī ir atbaidoša būšana, mister Holms, un šķiet, ka ar to vajadzēs nodarboties krietni augstākai amatpersonai nekā es. Varu pateikt, ka bērni ir aizvesti atpakaļ uz skolu pretējā ceļa pusē un viņus uzrauga divi mani vīri, jo šīs drausmīgās iestādes skolotāji ir pilnībā iesaistīti notikušajā, tāpēc es liku viņus visus arestēt. Divus no viņiem Vīksu un Vosperu jūs, šķiet, esat satikuši jau agrāk.

-     Kur ir Ficsimonss un viņa sieva? es jautāju.

-     Viņi sēž atpūtas istabā, un drīz mēs ar viņiem tiksimies, tomēr pirms tam es jums gribētu kaut ko parādīt, ja vien esat gatavi brist šajā zaņķī vēl dziļāk. Man bija grūti iedomāties, ka Zīda Namam varētu būt vēl ļaunāki noslēpumi, tomēr mēs devāmies augšā pa kāpnēm kopā ar Lestreidu, kas nemitējās runāt. Te bija vēl deviņi cilvēki. Kā lai es viņus dēvēju? Par klientiem? Par apmeklētājiem? Viņu vidū ir lords Reivenšo un vēl kāds, kuru jūs labi pazīstat, ārsts, vārdā Aklends. Tagad ir skaidrs, kāpēc viņš tik dedzīgi tiecās atbalstīt nepatieso apsūdzību pret jums.

-     Un lords Horass Blekvoters? jautāja Holmss.

-     Šovakar viņa šeit nebija, mister Holms, tomēr mēs noteikti pārliecināsimies, ka viņš ir bijis biežs viesis šajā namā. Bet tagad iesim tālāk! Es jums parādīšu, ko esmu atradis, un gribu zināt, vai jūs varēsiet to izskaidrot.

Turpinājām ceļu pa gaiteni, kurā bijām sastapušies ar Harimenu. Tagad visas durvis bija atvērtas, un aiz tām varēja redzēt guļamistabas, kas bija iekārtotas ar izsmalcinātu greznību. Man nepavisam negribējās spert tajās kāju no tādas domas vien jau uzmetās zosāda -, tomēr es sekoju Holmsam un Lestreidam, un mēs iegājām istabā, kas bija iztapsēta ar zilu zīdu; tajā atradās kalta metāla gulta un zems dīvāns, un citas durvis veda uz labiekārtotu vannas istabu. Gar pretējo sienu stiepās garš, zems galds, uz kura lielā stikla tvertnē bija izvietoti dažādi akmeņi un kaltētas puķes, atdarinot miniatūru ainavu: tā varēja būt dabaspētnieka vai kolekcionāra īpašums.

-     Šī istaba mūsu ienākšanas brīdī netika izmantota, Lestreids paskaidroja. Mani vīri aizgāja pa gaiteni līdz nākamajām durvīm, aiz kurām bija tikai sienas skapis mantu glabāšanai, un viņi tās atvēra tīrās nejaušības pēc. Un tagad paskatieties šurp! Lūk, ko mēs atklājām!

Viņš norādīja uz stikla tvertni, un pirmajā brīdī es nesapratu, kāpēc mēs to pētām. Bet tad pamanīju, ka sienā aiz tās ir neliela sprauga, ko šī tvertne teicami nomaskēja, padarot gluži neredzamu.

-     Lodziņš! es iesaucos. Un nākamajā brīdī aptvēru tā jēgu. Visu, kas notiek šajā istabā, var novērot.

-     Ne tikai novērot! Lestreids drūmi atrūca.

Viņš izveda mūs atpakaļ gaitenī un atvēra sienas skapja durvis. Tas bija tukšs, ja neņem vērā galdu, uz kura stāvēja sarkankoka kaste. Pirmajā bridi es nesapratu tās nozīmi, bet tad Lestreids to atdarīja, un kaste atvērās līdzīgi ermoņikām. Es atskārtu, ka tas īstenībā ir fotoaparāts, kura objektīvs izbīdāmā tuneļa galā bija piespiests pie nupat apskatītā lodziņa pretējās puses.

-Ja nemaldos, fotoplate Le Merveilleux, ko ražojusi kompānija "Dž. Lankāsters un dēli", Holmss secināja.

-    Vai arī tas pieder pie viņu izvirtības? Lestreids noprasīja. Vai viņiem gribējās saglabāt savas izdarības vēlākai apskatei?

-     Domāju, ka ne, Holmss atbildēja. Bet tagad es saprotu, kāpēc mans brālis Maikrofts pieredzēja tik naidīgu attieksmi, kad sāka uzdot jautājumus, un kāpēc viņš nespēja man palīdzēt. Vai jūs teicāt, ka Ficsimonss gaida lejā?

-     Un viņa sieva arī.

-     Tad šķiet, ka mums pienācis laiks noslēgt rēķinus.

Atpūtas istabas kamīnā joprojām kūrās uguns, un telpa bija

silta un smacīga. Viņa svētība Čārlzs Ficsimonss sēdēja uz dīvāna blakus sievai, un es apmierināts ievēroju, ka viņš ir nomainījis garīdznieka ietērpu pret melnu kaklasaiti un pēcpusdienas svārkiem. Laikam grūti būtu nācies vēl ilgāk paciest viņa izlikšanos par kristīgās baznīcas pārstāvi. Misis Ficsimonsa stīvi sēdēja, ierāvusies sevī, un vairījās sastapt mūsu skatienu. Turpmākās sarunas laikā viņa neizrunāja neviena vārda. Holmss apsēdās. Es nostājos ar muguru pret kamīna uguni. Lestreids palika stāvam pie durvīm.

Misters Holmss? Ficsimonss izklausījās patīkami pārsteigts, viņu ieraugot. Šķiet, man jūs jāapsveic, ser. Jūs pārliecinoši pierādījāt, ka patiešām esat tik izcils, kā pārjums stāsta. Jūs pamanījāties izkļūt no pirmajām lamatām, ko mēs jums izlikām. Jūsu izbēgšana no Holovejas bija nepārspējama. Un, tā kā šeit vairs nav iegriezušies ne Hendersons, ne Bratbijs, man atliek secināt, ka arī Džekdoleinā jūs tikāt ar viņiem galā un viņi ir arestēti?

-     Viņi ir miruši, Holmss atbildēja.

-     Nu, beigu beigās viņi tik un tā būtu pakārti, tāpēc laikam var teikt, ka tas neko lielu nemaina.

-     Vai esat gatavs atbildēt uz maniem jautājumiem?

-    Protams. Neredzu ne mazāko iemeslu to nedarīt. Es nekaunos par to, ko mēs darījām šeit, Čorligrendžā. Daži policisti ar mums apgājās ļoti rupji, un… Viņš pievērsās Lestreidam, kas stāvēja pie durvīm. …varat nešaubīties, ka es iesniegšu oficiālu sūdzību. Bet patiesība ir tāda, ka mēs tikai nodrošinājām to, ko daļa vīriešu ir meklējuši daudzu gadsimtu gaitā. Jūs noteikti esat studējis senās civilizācijas grieķus, persiešus, romiešus? Ganimēda kults tika turēts godā, ser. Vai jūs atbaida Mikelandželo darbi vai pat Viljama Šekspīra soneti? Labi, es saprotu, ka diez vai jūs gribat sīkāk iztirzāt lietas būtību. Jūs esat uzvarējis, mister Holms. Ko jūs vēlaties zināt?

-     Vai Zīda Nams bija jūsu ideja?

-     Pilnīgi manējā. Varat ticēt: Londonas Zēnu izglītošanas un darbaudzināšanas asociācijai un mūsu labdara sera Odžilvija dzimtai kā jums jau stāstīju, viņš samaksāja par Čorligrendžas pirkumu nav bijis ne jausmas par to, ko mēs šeit darām, un es nešaubos, ka viņi justos tikpat satriekti kā jūs. Man nav nekādas vajadzības viņus aizstāvēt. Es gluži vienkārši stāstu patiesību.

-     Vai jūs bijāt tas, kurš pavēlēja nogalināt Rosu?

-     Atzīšos, ka jā. Es ar to nelepojos, mister Holms, bet tas bija nepieciešams, lai pasargātu sevi un nodrošinātu šīs iestādes turpmāku pastāvēšanu. Kā saprotat, es neatzīstos pašā slepkavībā. To izdarīja Hendersons un Bratbijs. Un vēl varbūt nekaitē piebilst, ka jūs sevi maldināt, ja iedomājaties Rosu par mazu, nevainīgu eņģelīti, kas uzmaldījies uz nelāga ceļa. Misis Ficsimonsai bija taisnība. Viņš bija nejauks puika un ņēma galu pats savas vainas dēļ.

-     Kā nojaušu, jūs slepeni fotografējāt dažu savu klientu izpriecas.

-     Tātad jūs esat bijuši zilajā istabā? -Jā-

-     Laiku pa laikam bija nepieciešams to darīt.

-    Jūsu mērķis acīmredzot bija šantāža.

-     Reizēm arī šantāža, bet tikai sevišķas nepieciešamības gadījumos, jo jūs droši vien nebrīnīsieties, uzzinot, ka Zīda Nams man ir devis iespēju sakrāt ievērojamu bagātību, un man nebija nekādas vajadzības pēc papildu ienākumiem. Nē, nē, nē, daudz svarīgāka bija pašaizsardzība, mister Holms! Kā gan es, pēc jūsu domām, citādi būtu panācis, lai doktors Aklends un lords Horass Blekvoters uzstātos publiskā tiesas sēdē? Viņi to darīja, lai pasargātu sevi. Un tieši šī paša iemesla dēļ es varu jums droši sacīt: mēs ar sievu šajā zemē nekad nestāsimies tiesas priekšā. Mēs zinām pārāk daudz noslēpumu par pārāk daudziem cilvēkiem, kuru vidū daži ieņem visaugstākos amatus, un mūsu liecības ir rūpīgi noglabātas. Kungi, kurus jūs šovakar šeit sastapāt, ir tikai maza saujiņa no maniem pateicīgajiem klientiem. Mūsu apmeklētāju vidū ir ministri un tiesneši, advokāti un lordi. Vēl vairāk: es varētu nosaukt kādu Anglijas visdižciltīgākās aristokrātu dzimtas pārstāvi, kas bieži ir bijis mūsu viesis, taču viņš, protams, paļaujas uz manu klusuciešanu, tāpat kā es paļaujos uz viņa aizsardzību, ja rastos tāda vajadzība. Vai jūs mani saprotat. Mister Holms? Viņi nekad neļaus jums izvilkt šo notikumu gaismā. Pēc pusgada mēs abi ar sievu būsim brīvībā un kaut kur klusi sāksim visu no jauna. Varbūt vajadzēs padomāt par Eiropas kontinenta daļu. Mani vienmēr ir vilinājuši Francijas dienvidi. Bet, lai kur tas būtu un lai kad tas būtu, Zīda Nams atdzims! To es jums varu galvot.

Holmss neko neatbildēja. Viņš piecēlās, un mēs abi kopā izgājām no istabas. Tovakar viņš Ficsimonsa vārdu vairs nepieminēja un arī nākamajā rītā nerunāja par notikušo. Bet tad mūs jau nodarbināja turpmākās rūpes, jo visi šie notikumi bija aizsākušies Vimbldonā, un tieši tur mums tagad vajadzēja atgriezties.

DIVDESMITĀ NODAĻA Kīlans O'Donahjū

Iepriekšējā vakara sniegi bija pārvērtuši Ridžveiholu pavisam negaidītā veidā, akcentējot tās simetriju un piešķirot tai tādu kā pārlaiclguma noskaņu. ŠI vieta man bija likusies skaista abās apmeklējumu reizēs, taču tagad, kad es kopā ar Šerloku Holmsu tai tuvojos pēdējoreiz, tā man šķita tik apbrīnojama kā miniatūrās mājiņas, kas reizēm redzamas rotaļlietu veikalu skatlogos, un atstāt uz baltā piebraucamā ceļa karietes riteņu sliedes likās gluži vai barbariska rīcība.

Bija agra novakare nākamajā dienā pēc iepriekšējās nakts notikumiem, un man jāatzīstas: ja vien būtu iespējams, es labprāt būtu atlicis šo apmeklējumu vismaz uz divdesmit četrām stundām, jo pēc vakardienas piedzīvojuma jutos pārguris un mana roka pēc saņemtā sitiena tik ļoti sāpēja, ka es tikko spēju kustināt kreisās rokas pirkstus. Biju pārlaidis samocītu nakts cēlienu, pūlēdamies aizmigt un aizmirst visu, ko biju redzējis Čorligrendžā, tomēr tas neizdevās, jo notikumi bija pārāk svaigā atmiņā. Ierazdamies brokastis, biju juties gluži aizkaitināts, ieraugot Holmsu, kas izskatījās pavisam atspirdzis un atguvis agrāko izskatu un izturēšanos, un sveicināja mani savā ierastajā, aprauti lietišķajā toni, it kā nekas īpašs pa šo laiku nebūtu noticis. Tieši viņš bija uzstājis, ka mums jau šodien jādodas uz Ridžveiholu, un jau pirms manas piecelšanās bija nosūtījis Edvardam Kārstērzam telegrammu par mūsu ierašanos. Es atcerējos manu un Holmsa tikšanos "Naglu Maisā", kur biju pastāstījis viņam par Kārstērzu ģimenes likstām, it īpaši par Elīzas Kārstērzas slimību. Pašlaik viņš par to izskatījās tikpat norūpējies kā tobrīd un acīmredzami piešķīra lielu nozīmi Kārstērza māsas pēkšņajam veselības pasliktinājumam. Viņš katrā ziņā gribēja pats redzēt vājnieci, kaut gan es nespēju iedomāties, kā viņš varētu tai palīdzēt, ja tas nebija izdevies ne man, ne daudziem citiem ārstiem.

Mēs pieklauvējām pie durvīm. Tās atvēra Patriks, īru virtuves zēns, ko es biju saticis iepriekšējā apmeklējuma reizē. Viņš neizteiksmīgi pablenza uz Holmsu, pēc tam uz mani. A, jūs! viņš pikti norūca. Nebiju domājis, ka vēl kādreiz redzēšu jūs šajā vietā!

Tik nelaipnu uzņemšanu no kalpotāja puses es neatcerējos piedzīvojis nevienās mājās, taču Holmss izskatījās itin uzjautrināts. Vai saimnieks mājās? viņš jautāja.

-     Ko lai es viņam piesaku?

-    Mani sauc Šerloks Holmss. Viņš mūs gaida. Un kas esat jūs?

-     Es esmu Patriks.

-    Ja nemaldos, Dublinas akcents.

-     Nu un tad?

-     Patrik? Kas tur ir? Kāpēc šeit nav Kērbija? gaitenī atskanēja Edmunda Kārstērza balss. Acīmredzami satraukts, viņš panācās uz priekšu. Atvainojiet, mister Holms! Kērbijs laikam vēl ir augšā pie manas māsas. Es neparedzēju, ka durvis atvērs virtuves zēns. Tu tagad vari iet, Patrik. Atgriezies savā vietā!

Kārstērzs bija tikpat nevainojami ģērbies kā mūsu iepriekšējās tikšanās reizēs, taču viņa sejā bija skaidri redzamas aizvadīto dienu rūpju rievas, un man šķita, ka viņš pēdējā laikā ir slikti gulējis.

-    Jūs saņēmāt manu telegrammu, Holmss teica.

-     Jā, saņēmu. Bet jūs acīmredzot nesaņēmāt manējo. Jo es nepārprotami paskaidroju to pašu, ko iepriekš liku saprast doktoram Vatsonam: proti, man vairs nav vajadzīgi jūsu pakalpojumi.

Man ir nepatīkami to sacīt, mister Holms, bet jūs neesat spējis daudz palīdzēt manai ģimenei. Turklāt, cik man zināms, jūs bijāt arestēts un nonācis nopietnā sadursmē ar likumu.

-      Šie jautājumi ir atrisināti. Bet, ja runa ir par jūsu telegrammu, mister Kārstērz, es to saņēmu un ar interesi izlasīju jūsu rakstīto.

-     Un tomēr atbraucāt šurp?

-     Pirmoreiz jūs ieradāties pie manis tāpēc, ka jūs terorizēja vīrietis ar žokejcepuri galvā, un, pēc jūsu domām, tas bija Kīlans O'Donahjū no Bostonas. Varu jums pateikt, ka tagad precīzi zinu visus faktus un ar prieku darīšu tos jums zināmus. Varu pateikt jums arī to, kurš nogalināja misis Oldmoras privātviesnīcā atrasto vīrieti. Jūs varat turpināt sev stāstīt, ka tādas detaļas jums vairs nav svarīgas, un, ja tā, tad es izteikšos pavisam vienkārši. Ja gribat, lai jūsu māsa nomirst, sūtiet mani projām. Ja jūs to negribat, aiciniet mani iekšā un noklausieties, kas man sakāms.

Kārstērzs vilcinājās, un es redzēju, ka viņš iekšēji cīnās ar sevi, ka neizprotamā kārtā gandrīz vai baidās no mums, tomēr galu galā uzvarēja veselais saprāts. Lūdzu, nāciet iekšā! viņš teica. Ļaujiet man paņemt jūsu mēteļus. Es nezinu, ko dara Kērbijs. Brīžiem man šķiet, ka visa šīs mājas saimniecība jūk un brūk. Mēs novilkām virsdrēbes, un viņš pamāja uz atpūtas istabu, kurā mēs bijām ievesti pirmajā apmeklējuma reizē.

-Ja neiebilstat, ser, pirms mēs apsēžamies, es gribētu redzēt jūsu māsu, sacīja Holmss.

-    Mana māsa vairs nevar nevienu pieņemt. Viņa ir zaudējusi redzi. Viņa tik tikko spēj parunāt.

-     Mums nebūs jārunā. Es tikai gribu redzēt viņas istabu. Vai viņa joprojām atsakās no ēdiena?

-     Tā vairs nav atteikšanās. Viņa nespēj neko cietāku apēst. Vienīgais, ko es varu, ir laiku pa laikam pabarot viņu ar siltu zupu.

-     Vai viņa joprojām uzskata, ka tiek indēta?

-     Manuprāt, tieši šī nesaprātīgā iedoma ir kļuvusi par viņas kaites galveno iemeslu, mister Holms. Kā jau stāstīju jūsu draugam, es esmu nogaršojis ikvienu drusciņu no katra ēdiena, ko viņa saņēmusi, un ne reizes neesmu izjutis nevēlamas sekas. Es nesaprotu, kāds lāsts ir mūs apsēdis. Pirms tikšanās ar jums es biju laimīgs cilvēks.

-     Un noteikti cerat atkal tāds kļūt.

Uzkāpām augšā līdz bēniņu istabai, kurā es iepriekšējā apmeklējumā biju apskatījis Edmunda Kārstērza māsu. Durvīs sadūrāmies ar sulaini Kērbiju, kas nesa paplāti ar zupas šķīvi. Ēdiens nebija aiztikts. Viņš paskatījās uz saimnieku un papurināja galvu, acīmredzot likdams saprast, ka slimniece atkal atteikusies ēst. Mēs iegājām istabā. Mani tūlīt satrieca Elīzas Kārstērzas izskats. Cik ilgs laiks bija pagājis, kopš es viņu pēdējoreiz redzēju? Tikai nedēļa, taču viņa šajā laikā bija tik uzkrītoši pārvērtusies, ka man gribot negribot atmiņā nāca dzīvais skelets no Dr. Zīda Brīnumnama reklāmas lapas. Viņas āda bija tik baisi nostiepta pār kauliem, kā slimniekiem mēdz būt tikai tad, kad tie ir tuvu nāvei, un lūpas atslīdējušas, atsedzot smaganas un zobus. Viņas augums zem segas izskatījās sīks un nožēlojams. Viņas acis raudzījās uz mums, taču mūs neredzēja. Virs krūtīm saliktās plaukstas izskatījās tādas, it kā to īpašniece būtu gadus trīsdesmit vecāka par Elīzu Kārstērzu.

Holmss pārlaida viņai neilgu, pētošu skatienu. Vai mis Kārstērzas vannas istaba ir tepat blakus? viņš jautāja.

-    Jā. Bet viņa ir pārāk vārga, lai pati turp aizietu. Misis Kērbija un mana sieva mazgā viņu tepat gultā.

Holmss ātri izgāja no istabas. Viņš iesteidzās vannas istabā, un mēs ar Kārstērzu, neveikli klusēdami, palikām stāvam pie nevarīgās sievietes. Drīz viņš atgriezās guļamistabā. Varam iet lejā! viņš teica un pagriezās uz durvīm. Kārstērzs un es sekojām Holmsam, abi juzdamies vienlīdz apmulsuši, jo slimnieces apmeklējums bija ildzis mazāk par pusminūti.

Atgriezāmies atpūtas istabā, kur pie moži sprakstošas kamīna uguns sēdēja Ketrina Kārstērza, lasīdama grāmatu. Līdzko mēs ienācām, viņa to tūlīt aizvēra un ātri piecēlās kājās. Tik tiešām, misters Holmss un doktors Vatsons! Nepavisam nebiju gaidījusi, ka jūs ieraudzīšu. Viņa ātri paskatījās uz viru. Man likās…

-     Es darīju tieši tā, kā mēs norunājām, mīļā. Bet misters Holmss tik un tā nolēma mūs apciemot.

-     Brīnos, ka jūs nevēlējāties mani satikt, misis Kārstērza, Holmss teica. It īpaši tāpēc, ka pēc vīramāsas saslimšanas jūs meklējāt manu palīdzību otrreiz.

-     Tas bija pirms kāda laika, mister Holms. Es negribu kļūt nelaipna, taču sen jau esmu atmetusi cerību, ka jūs varētu mums palīdzēt. Vīrietis, kurš nelūgts ieradās šajā namā un nozaga mums naudu un kaklarotu, ir miris. Vai mēs gribam zināt, kurš viņu nodūra? Nē! Mums pietiek ar to, ka viņš vairs nevar mūs apgrūtināt. Un, ja jūs nevarat palīdzēt nabaga Elīzai, jums nav iemesla šeit uzkavēties.

-     Domāju, ka es varu izglābt mis Kārstērzu. Iespējams, ka vēl nav par vēlu.

-     Izglābt no kā?

-     No indes.

Ketrina Kārstērza satrūkās. Viņu neviens neindē! Tādas iespējas vienkārši nav! Ārsti nespēja atklāt viņas slimības cēloni, bet visi ir vienisprātis, kā tā nav inde.

-     Tādā gadījumā viņi visi maldās. Vai drīkstu apsēsties? Man jums ir daudz kas stāstāms, un šķiet, ka mēs visi jutīsimies ērtāk, ja apsēdīsimies.

Misis Kārstērza veltīja viņam saniknotu skatienu, taču viņas vīrs šoreiz nostājās Holmsa pusē. Labi, mister Holms. Es noklausīšos, kas jums sakāms. Bet nelolojiet veltīgas cerības! Ja jutīšu, ka mēģināt mani piemānīt, es bez vilcināšanās lūgšu jūs atstāt šo namu.

-     Man nav nodoma jūs mānīt, Holmss atbildēja. Patiesībā es vēlos tieši pretējo. Viņš apsēdās atpūtas krēslā, kas atradās vistālāk no kamīna. Es apsēdos viņam blakus. Abi Kārstērzi iekārtojās līdzās uz dīvāna mums pretī. Beidzot Holmss sāka savu stāstu.

-Jūs ieradāties pie manis, mister Kārstērz, sekojot sava rēķinveža padomam, jo baidījāties, ka jūsu dzīvību apdraud cilvēks, kuru jūs nekad nebijāt saticis. Tovakar jūs grasījāties iet uz operu ja pareizi atceros, uz Vāgnera izrādi. Bet, kad aizgājāt no manis, bija jau vēls. Droši vien jūs nokavējāt pirmo cēlienu.

-     Nē. Es ierados laikā.

-     Nav svarīgi. Jūsu stāstā bija vairāki aspekti, kas man šķita ievērības cienīgi, un galvenais no tiem bija jūsu novērotāja Kīlana O'Donahjū ja tas tiešām bija viņš savādā izturēšanās. Es varētu ticēt, ka viņš uzņēmās garo ceļu uz Londonu un atrada jūsu dzīvesvietu šeit, Vimbldonā, ar konkrētu nolūku jūs nogalināt. Jūs galu galā bijāt atbildīgs vismaz daļēji par viņa dvīņubrāļa Rorka O'Donahjū nāvi, un dvīņi mēdz ļoti pieķerties viens otram. Turklāt viņš jau bija atriebies Kornēlijam Stilmenam, cilvēkam, kurš nopirka no jums eļļas gleznas un vēlāk samaksāja Pinkertona aģentiem, kuri Bostonā atrada Žokejcepuru bandu un ar ložu krusu pielika punktu tās darbībai. Esiet tik laipni, palīdziet man atcerēties! Kā sauca aģentu, kuru jūs nolīgāt?

-     Bils Makpārlends.

-     Jā, protams. Kā jau teicu, dvīņi mēdz ļoti pieķerties viens otram, tāpēc nebūtu jābrīnās, ja Kīlans būtu gribējis nogalināt ari jūs. Kāpēc tad viņš to nedarīja? Ja bija atklājis, kur jūs dzīvojat, kāpēc viņš nerīkojās un jūs nenodūra? Tieši tā es būtu darījis viņa vietā. Neviens nezināja, ka viņš ir ieradies Anglijā. Viņš būtu varējis iekāpt kuģī uz Ameriku, iekams jūs pagūtu aizvest uz morgu. Taču viņš rīkojās tieši pretēji. Viņš stāvēja jūsu mājas priekšā ar žokejcepuri galvā, zinādams, ka tā palīdzēs viņu pazīt. Vēl ļaunāk, viņš parādījās vēlreiz, kad jūs kopā ar misis Kārstērzu gājāt ārā no Savojas. Kā jums šķiet, kas viņam bija padomā? Izskatās gluži tā, it kā viņš izaicinātu jūs doties uz policiju un panākt viņa apcietināšanu.

-     Viņš gribēja mūs iebaidīt, sacīja misis Kārstērza.

-    Tomēr trešajā reizē viņam tāda nodoma nebija. Trešajā reizē viņš ieradās pie jūsu mājas ar vēstuli, ko iespieda jūsu vīram rokā. Un aicināja viņu uz tikšanos pusdienas laikā vietējā baznīcā.

-     Viņš tur neieradās.

-      Varbūt viņam nemaz nebija tāda nodoma. Viņa pēdējā iejaukšanās jūsu dzīvē notika tad, kad viņš ielauzās jūsu mājā un nozaga no seifa piecdesmit mārciņas un kaklarotu. Tagad jau var teikt, ka viņa uzvedība ir pavisam neparasta. Viņš precīzi zina ne vien īsto logu, bet neizprotamā kārtā ir dabūjis ari seifa atslēgu, ko jūsu sieva pazaudēja pirms vairākiem mēnešiem, kad šis cilvēks vēl nebija ieradies Anglijā. Un vai nav interesanti, ka viņam vairāk rūp nauda nekā slepkavība, jo viņš taču ir iekļuvis šajā mājā nakts vidū. Viņš būtu viegli varējis uzkāpt augšstāvā un nogalināt jūs abus miegā…

-     Es pamodos un viņu izdzirdēju.

-    Tieši tā, misis Kārstērza. Bet tajā brīdī viņš jau bija atvēris seifu. Starp citu, ja nemaldos, jūs un misters Kārstērzs guļat dažādās istabās?

Kārstērzs pietvīka. Es nesaprotu, kāds mūsu mājas iekšējai kārtībai var būt sakars ar šo gadījumu!

-     Tomēr jūs to nenoliedzat. Labi, atgriezīsimies pie mūsu dīvainā un diezgan neizlēmīgā iebrucēja. Viņš aizbēg uz kādu privātu viesnīcu Bermondsijā. Un tad notiek pavisam neparasts pavērsiens: cits vīrietis, par kuru mēs neko nezinām, izseko Kīlanu O'Donahjū vēlreiz pieņemot, ka tas ir viņš, nodur viņu un savāc ne tikai viņa naudu, bet visu, kas palīdzētu noteikt viņa personību, atstājot vienīgi cigarešu etviju, kas neko daudz nepalīdz, jo uz tās ir iniciāļi "V. M.".

-     Ko jūs ar to visu gribat sacīt, mister Holms? Ketrina Kārstērza jautāja.

-     Es mēģinu jums paskaidrot to, kas man bija skaidrs jau no paša sākuma, misis Kārstērza, proti, šajā stāstā nav nekādas loģikas ja vien neizdarām pieņēmumu, ka vīrietis, kas ieradās pie šīs mājas, nebija Kīlans O'Donahjū, un cilvēks, kuram viņš gribēja dot ziņu, nebija jūsu vīrs.

-     Bet tas taču ir smieklīgi! Viņš iedeva vēstuli tieši manam vīram.

-    Un pēc tam neieradās baznīcā. Varbūt vieglāk būs to saprast, ja paši mēģināsim iejusties šī mīklainā ciemiņa ādā. Viņš meklē privātas sarunas iespēju ar kādu no šīs mājas iedzīvotājiem, taču izrādās, ka tas nav tik vienkārši. Šeit dzīvojat ne vien jūs un jūsu vīrs, bet arī vīramāsa, dažādi kalpotāji misters un misis Kērbiji, Elsija un virtuves zēns Patriks. Sākumā viņš vēro māju no tālienes, taču beidzot tuvojas ar ziņu, kas lieliem burtiem uzrakstīta uz lapas, taču lapa nav ne salocīta, ne ielikta aploksnē. Tātad skaidrs, ka viņa nodoms nevarēja būt iedot to kādam pa durvīm. Bet varbūt viņš cer ieraudzīt personu, kurai rakstītais domāts, un tāpēc vienkārši tur lapu paceltā rokā, lai šī persona to varētu izlasīt pa brokastu istabas logu? Tādā gadījumā viņam nav jāzvana pie durvīm. Nav jāriskē ar to, ka vēstule var nonākt nepareizās rokās. Rakstīto zinās tikai viņi abi, un pārējo izrunāt būs iespējams vēlāk. Diemžēl misters Kārstērzs atgriežas mājās neparedzēti agri, īsu brīdi pirms tam, kad mūsu svešiniekam radusies iespēja izpildīt iecerēto. Ko viņš šajā situācijā dara? Viņš paceļ lapu augstu virs galvas un pasniedz to misteram Kārstērzam. Viņš zina, ka no brokastu istabas viņu vēro cita persona, un tagad vēstule ir ieguvusi mazliet citādu nozīmi. "Uzmeklē mani," viņš ldusējot paziņo, "citādi es izstāstīšu misteram Kārstērzam visu, ko zinu. Es satikšos ar viņu baznīcā. Ja gribēšu, satikšos jebkurā citā vietā. Tu to nevari novērst." Protams, viņš neierodas norunātajā vietā. Tas viņam nav vajadzīgs. Pietiek ar brīdinājumu.

-     Bet ar kuru tad viņš gribēja runāt, ja ne ar mani? Kārstērzs skarbi jautāja.

-     Kurš tajā laikā atradās brokastu istabā?

-     Mana sieva. Kārstērzs sarauca pieri un, šķiet, vēlējās mainīt tematu. Bet kas tad bija tas virs, ja ne Kīlans O'Donahjū? viņš jautāja.

-     Atbilde uz šo jautājumu ir pavisam vienkārša, mister Kārstērz. Tas bija Bils Makpārlends, Pinkertona detektīvs. Padomājiet brītiņu! Mēs zinām, ka misters Makpārlends Bostonas apšaudē tika ievainots, un vīrietim, kuru mēs nesen atradām viesnīcas istabā, uz labā vaiga bija nesen iegūta rēta. Mēs zinām arī to, ka Makpārlendam bija radušās nesaskaņas ar savu darba devēju Kornēliju Stilmenu, jo tas bija atteicies samaksāt viņam naudas summu, kas Makpārlendam, pēc viņa paša domām, pienācās. Tāpēc viņš jutās aizvainots. Un tad vēl viņa vārds. "Bils" ir saīsinājums no vārda "Viljams", un iniciāļi uz mūsu atrastās cigarešu etvijas bija…

-     "V. M."! es iesaucos.

-     Pilnīgi pareizi, Vatson. Un tagad viss sāk nostāties savā vietā. Vispirms padomāsim, kāds varēja būt paša Kīlana O'Donahjū liktenis. Pirmām kārtām ko mēs zinām par šo jauno cilvēku? Jūsu stāsts bija apbrīnojami izsmeļošs, mister Kārstērz, un par to es jums esmu pateicīgs. Jūs stāstījāt, ka Rorks un Kīlans bijuši dvīņi, bet Kīlans no abiem bijis mazākais. Katram uz rokas bija ietetovēti otra dvīņa iniciāļi, kas apliecina viņu ciešo savstarpējo pieķeršanos, ja tai vispār vēl vajadzīgs kāds apliecinājums. Kīlanam bija gludi skūta seja, un viņš bija mazrunīgs. Viņš valkāja žokejcepuri, un viegli iedomāties, ka tā traucēja skaidri saskatīt viņa seju. Mēs zinām, ka viņš bija tievs un slaids. Viņš vienīgais būtu varējis izlavīties no apšaudes vietas pa notekgrāvi, kas veda uz upi, un tādējādi aizbēgt. Bet visvairāk manu uzmanību piesaistīja cits jūsu minētais apstāklis. Visi bandas dalībnieki dzīvoja nolaistā Sautendas īres dzīvoklī, un visi mitinājās barā, izņemot Kīlanu, kam bija tāda greznība kā atsevišķa istaba. Jau no paša sākuma es prātoju, kāds tam varēja būt iemesls.

Ja apsveram visas manis nupat izklāstītās liecības, atbilde, protams, ir acīmredzama, un es ar prieku varu sacīt, ka ieguvu tai apstiprinājumu no misis Keitlinas O'Donahjū, kas joprojām dzīvo Dublinā, Sakvilstrītā, kur viņai pieder veļas mazgātava. Un šī atbilde ir šāda. 1865. gada pavasarī viņa dzemdēja dvīņus nevis divus brāļus, bet brāli un māsu. Kīlans O'Donahjū bija meitene.

Klusums, kas iestājās pēc šī paziņojuma, bija dziļš un visaptverošs. Istabā valdīja mēma ziemas diena, un pat kamīna liesmas, kas vēl pirms brīža bija jautri sprēgājušas, šķita aizturam elpu.

-     Meitene? Kārstērzs apstulbis raudzījās Holmsā, un viņa lūpas savilkās slimīgā smaidā. Bandas vadone?

-    Meitene, kurai vajadzēja slēpt savu identitāti, lai viņa varētu izdzīvot tādā vidē, Holmss atbildēja. Turklāt bandas vadonis bija viņas brālis Rorks. Visi apstākļi vedina izdarīt vienīgi tādu secinājumu. Citas iespējas nav.

-     Un kur ir šī meitene?

-    Atbilde ir ļoti vienkārša, mister Kārstērz. Jūs esat viņu apprecējis.

Redzēju, ka Ketrina Kārstērza nobāl, tomēr viņa neko nesacīja. Kārstērzs viņai blakus piepeši sastinga. Viņi abi man atgādināja vaska figūras, ko biju redzējis Džekdoleinas izpriecu vietā.

-    Jūs to nenoliedzat, misis Kārstērza? Holmss jautāja.

-     Protams, noliedzu! Kaut ko tik nejēdzīgu es dzirdu pirmoreiz mūžā! Ketrina Kārstērza pagriezās pret vīru, un pēkšņi viņai acīs parādījās asaras. Tu taču neļausi viņam tā runāt ar mani, Edmund? Apvainot mani par sakaru ar kaut kādiem atbaidošiem noziedzniekiem un bandītiem!

-    Baidos, ka jūsu vārdi nesasniedz dzirdīgas ausis, misis Kārstērza, sacīja Holmss.

Tā bija taisnība. Kopš brīža, kad Holmss bija pavēstījis negaidīto ziņu, Kārstērzs sēdēja, stīvi raudzīdamies vienā punktā ar dīvainu šausmu izteiksmi sejā, kas lika man domāt: kādu daļiņu patiesības viņš ir zinājis vai vismaz nojautis jau sen, taču tagad beidzot ir spiests skatīties patiesībai tieši acīs.

-     Lūdzu, Edmund… Ketrina Kārstērza pastiepa roku pret viru, bet viņš sarāvās un aizgriezās.

-     Vai drīkstu turpināt? Holmss jautāja.

Viņa grasījās kaut ko sacīt, bet tad aprāvās un saguma. Viņas pleci noslīga, un no sejas itin kā nokrita zīda plīvurs. Tagad Ketrina Kārstērza raudzījās uz mums ar cietu un naidīgu sejas izteiksmi, kas nepiederētos nevienai augstdzimušai angļu lēdijai, bet viņu acīmredzot bija pavadījusi visu mūžu. Ak jā, jā! viņa iešņācās. Manis pēc varam noklausīties līdz galam!

-     Paldies! Holmss palocīja galvu pret viņu, tad turpināja: Pēc brāļa nāves un Žokejcepuru bandas iznīcināšanas Ketrina O'Donahjū jo tāds bija viņas īstais vārds nokļuva diezgan nožēlojamā situācijā. Viņa bija palikusi viena svešā zemē, Amerikā, un viņu meklēja policija. Viņa bija zaudējusi brāli, kam bija pieķērusies vairāk nekā jebkuram citam pasaulē un ko acīmredzot ļoti mīlēja. Viņas pirmā doma bija atriebība. Kornēlijs Stilmens bija neapdomīgi atļāvies paspīdēt ar saviem nopelniem Bostonas presē. Joprojām maskējusies par vīrieti, viņa izsekoja Stilmenu līdz Providensas savrupmājai un turpat dārzā viņu nošāva. Tomēr avīzē minēts bija ne tikai Kornēlija Stilmena vārds. Ketrina atkal pārtapa par sievieti un sekoja Kornēlija Stilmena līdzbiedram, kurš ar Cunard līnijas kuģi "Katalonija" devās uz Eiropu. Viņas nodomus nav grūti uzminēt. Amerikā viņai nākotnes vairs nebija. Vajadzēja atgriezties Dublinā pie agrākās ģimenes. Nevienam nevarēja rasties aizdomas pret vientuļu sievieti, kas ceļo kalpones pavadībā. Viņa savāca līdzi visu mantību, ko bija izdevies ietaupīt no agrākajiem noziegumiem. Un zināja, ka agri vai vēlu kaut kur Atlantijas okeāna vidū viņa sastapsies ar Edmundu Kārstērzu. Tālā jūrasbraucienā nav grūti izdarīt slepkavību. Kārstērzs pazudīs, un atriebība būs īstenota.

Tagad Holmss pievērsās tieši misis Kārstērzai. Bet tad jūs kaut kāda iemesla dēļ nolēmāt mainīt sākotnējo plānu. Interesanti, kāds bija šis iemesls?

Sieviete paraustīja plecus. Es iepazinu Edmundu tuvāk.

-     Tieši tā, kā es domāju. Viņa redzēja vīrieti, kuram nebija nekādas pieredzes attiecībās ar pretējo dzimumu, ja neņem vērā māti un māsu, kas vienmēr bija valdījušas pār viņu. Viņš bija slims. Viņš bija izbiedēts. Cik tam vajadzēja būt uzjautrinoši kļūt par viņa draugu un atbalstu un visbeidzot ievilkt viņu savos tiklos! Jums izdevās piedabūt Edmundu apprecēt jūs pret viņa ģimenes gribu un tāda atriebība bija daudz saldāka par to, ko bijāt iecerējusi sākumā. Jūs panācāt tuvas attiecības ar vīrieti, kuru ienīdāt. Taču jūs prasmīgi spēlējāt uzticamas sievas lomu, un šo teātri ievērojami atviegloja apstāklis, ka nolēmāt gulēt atsevišķās istabās. Varu iedomāties, ka jūs nekad neesat ļāvusi viņam redzēt sevi izģērbušos. Tetovējums varēja sagādāt lielas neērtības, vai ne? Tāpēc, ja kādreiz devāties atpūtas braucienā uz pludmali, jūs, protams, nepratāt peldēt un baidījāties no ūdens.

Viss būtu lieliski turpinājies, ja vien no Bostonas nebūtu ieradies Bils Makpārlends. Kā viņš jūs izsekoja un uzzināja par jūsu jauno identitāti? To mēs nekad neuzzināsim, bet viņš bija detektīvs, turklāt ļoti prasmīgs savā darbā, un viņam noteikti bija savas metodes. Ne jau jūsu vīram viņš deva zīmi, stāvēdams pie šīs mājas un pie Savojas teātra. Zīme bija domāta jums. Tagad viņam vairs nebija svarīgi jūs arestēt. Viņš bija ieradies pēc naudas, ko jutās nopelnījis, un vēlme to saņemt, netaisnības apziņa, nesen gūtais ievainojums tas viss lika viņam pieņemt izmisīgu lēmumu. Jūs satikāties ar viņu, vai ne? -Jā-

-     Un viņš jums pieprasīja naudu. Ja jūs samaksātu pietiekami lielu summu, viņš jums ļautu saglabāt savu noslēpumu. Iedodams jūsu vīram minēto vēstuli, viņš būtībā izteica jums brīdinājumu. Jebkurā brīdī viņš varēja atklāt, ko zināja.

-    Jūs esat visu izdibinājis, mister Holms.

-    Bet tas vēl nav viss, vēl gluži ne. Jums vajadzēja iedot Makpārlendam naudu, lai viņu apklusinātu, bet pašai savu līdzekļu jums nebija. Tāpēc jūs nolēmāt imitēt ielaušanos mājā. Naktī jūs nokāpāt lejā un parādījāt viņam pareizo logu, kas bija apgaismots. Jūs atvērāt šo logu no iekšpuses un ļāvāt viņam iekāpt. Jūs atslēdzāt seifu ar atslēgu, ko īstenībā nemaz nebijāt pazaudējusi. Un pat šajā brīdī jūs nespējāt atturēties no ļauna gandarījuma. Jūs iedevāt viņam ne vien naudu, bet arī kaklarotu, kas bija piederējusi mirušajai misis Kārstērzai, jo zinājāt, ka jūsu vīram tā ir īpaša emocionāla vērtība. Man šķiet, ka jūs nespējāt laist garām nevienu izdevību, lai viņu sāpinātu, un vienmēr tvērāt tās ar sevišķu aizrautību.

Bet Makpārlends pieļāva vienu kļūdu. Nauda, ko jūs viņam iedevāt, piecdesmit mārciņas bija tikai pirmā iemaksa. Viņš bija prasījis vairāk un neapdomīgā kārtā pateica, kurā viesnīcā ir apmeties. Varbūt šis cilvēks, redzēdams jūs kā elegantu, bagātu angļu lēdiju, ļāvās mānīgajam iespaidam un piemirsa, kāda persona jūs esat bijusi agrāk. Jūsu vīrs bija aizbraucis uz galeriju Albemarlstrītā. Jūs atradāt piemērotu brīdi, izlavījāties no mājas un ierāpāties viesnīcas istabā pa aizmugures logu. Tur jūs gaidījāt, līdz Makpārlends atgriezās, un no mugurpuses ietriecāt viņam kaklā nazi. Starp citu, interesanti būtu zināt, kā jūs tobrīd bijāt ģērbusies.

-     Es biju ģērbusies savā agrākajā stilā. Apakšsvārki un krinolīns tādu pasākumu mazliet apgrūtinātu.

-     Jūs nogalinājāt Makpārlendu un aizvācāt jebkādas liecības par viņa identitāti, nepamanījāt vienīgi cigarešu etviju. Un tagad, kad viņš bija miris, nekas vairs netraucēja jūs īstenot savu turpmāko plānu.

-     Tas vēl nav viss? Kārstērzs piesmakušā balsī izgrūda. No viņa sejas bija aizplūdušas visas asinis, un man šķita, ka viņš jebkurā brīdī var paģībt.

-     Nav gan, mister Kārstērz. Holmss atkal pievērsās viņa sievai. Aukstasinīgās laulības, ko jūs sev nodrošinājāt, bija tikai līdzeklis ceļā uz mērķi. Jūsu nodoms bija pa vienam nogalināt visu Edmunda ģimeni: māti, māsu un pēc tam viņu pašu. Kad tas būtu izdarīts, jūs mantotu visu, kas viņam piederējis. Māja, nauda, mākslas darbi… tas viss pārietu jūsu rokās. Grūti pat iztēloties, kāds naids jūs vadīja šajā ceļā un ar kādu labpatiku jūs īstenojāt savu ieceri.

-     Ar milzīgu labpatiku, mister Holms. Ikviens brīdis man sagādāja baudu.

-     Manu māti? Kārstērzs ar piepūli izdvesa šos vārdus.

-      Visticamākais izskaidrojums viņas nāvei bija tas, ko jūs man teicāt jau sākumā: ka mātes guļamistabā nodzisusi gāzes liesma. Bet, iedziļinoties uzmanīgāk, tas neiztur pārbaudi. Jūsu sulainis Kērbijs mums sacīja, ka vainojot viņas nāvē sevi, jo esot aizdarījis ikvienu plaisu un šķirbu viņas istabā. Jūsu māte ļoti baidījās no caurvēja, tāpēc caurvējš nekādi nevarēja nopūst gāzes liesmu. Tomēr jūsu māsa bija izdarījusi citādu secinājumu. Viņa bija pārliecināta, ka vecā misis Kārstērza pati darījusi sev galu, jo bijusi pārāk satriekta par jūsu laulībām. Tomēr, lai kā Elīza neieredzēja jūsu jauno sievu un instinktīvi juta viņas liekulību, pat viņa nespēja iedomāties patieso iemeslu: to, ka Ketrina Kārstērza iezagās mātes istabā un tīšām nodzēsa liesmu, atstādama veco kundzi nomirt. Redziet, neviens nedrīkstēja palikt dzīvs. Lai viņa kļūtu par mantinieci, visiem pārējiem bija jāmirst.

-     Un Elīza?

-    Jūsu māsa mirst lēnā nāvē no indes.

-     Bet tas nav iespējams, mister Holms! Es jau teicu…

-     Jūs teicāt, ka esot rūpīgi pārbaudījis visu, ko māsa ēdusi, un tas man lika domāt tikai to, ka inde tiek ievadīta citādā ceļā. Atbilde, mister Kārstērz, ir vanna. Jūsu māsa bieži iet vannā un lieto spēcīgu lavandas sāli. Jāatzīst, ka šis ir samērā jauns indēšanas veids, un es, atklāti sakot, esmu pārsteigts, ka tas ir tik iedarbīgs, bet mans pieņēmums ir tāds, ka vannas šālim regulāri tiek piejaukta neliela akonitīna deva. Inde ir iekļuvusi mis Kārstērzas organismā caur ādu un, iespējams, arī ar miklumu un izgarojumiem, ko viņa bijusi spiesta ieelpot. Akonitīns ir ļoti toksisks alkaloīds, kas labi šķīst ūdenī un lielākas devas gadījumā būtu nogalinājis jūsu māsu uzreiz. Taču jūs pieredzējāt šo lēno un nesaudzīgo lejupeju. Tas ir iespaidīgs un novatorisks slepkavības veids, misis Kārstērza, un es nešaubos, ka tam tiks ierādīta pienācīga vieta noziegumu hronikās. Starp citu, drosmīgs solis bija arī tas, ka jūs mana apcietinājuma laikā aizbraucāt pie mana drauga doktora Vatsona, lai gan, protams, izlikāties, ka neko neesat dzirdējusi par manu arestu. Tas neapšaubāmi pārliecināja misteru Kārstērzu par jūsu uzticamo pieķeršanos viņa māsai, lai gan klusībā jūs smējāties par viņiem abiem.

-     Velna sieviete! Kārstērzs šausmās atrāvās tālāk no viņas. Kā tu to varēji? Kā cilvēks vispār spēj kaut ko tādu izdarīt?

-    Misteram Holmsam ir taisnība, Edmund, Ketrina Kārstērza atbildēja, un es ievēroju, ka viņas balss ir mainījusies. Tā bija kļuvusi skarbāka, un tajā spēcīgi jautās īru akcents. Es būtu visus jūs aizsūtījusi kapā! Vispirms tava māte. Tad Elīza. Un tu pat iedomāties nevari, ko es biju iecerējusi tev! Viņa pievērsās Holmsam. Un kas būs tālāk, gudrais mister Holms? Vai ārā gaida policists? Vai man iet augšā un sakravāt līdzņemamās mantas?

-     Policists ārā patiešām gaida, misis Kārstērza. Bet es vēl neesmu beidzis. Holmss izslējās, un es viņa acīs ieraudzīju tik ledainu un atriebīgu skatienu, kādu neatcerējos redzējis nekād agrāk. Viņš bija tiesnesis, kas gatavojas nolasīt spriedumu, nāvessoda izpildītājs, kas atver lūku zem karātavām. Istabu bija pārņēmis neparasts saltums. Pēc mēneša Ridžveihola būs tukša, zaudējusi iemītniekus, un vai tā bija mana sakāpinātā iztēle, kas čukstēja: māja to jau zina? Vēl paliek atbildība par zēna Rosa nāvi.

Misis Kārstērza skaļi iesmējās. Par Rosu es neko nezinu! viņa teica. Jūs sevi spoži apliecinājāt, mister Holms. Bet nupat

jūs pārcenšaties.

-    Tagad es vairs nerunāju ar jums, misis Kārstērza, Holmss atbildēja un pagriezās pret viņas vīru. Jūsu lietas izmeklēšana piedzīvoja negaidītu pavērsienu Rosa noslepkavošanas naktī, mister Kārstērz, un tādu apzīmējumu es lietoju reti, jo negaidīti pārsteigumi man ir sveši: esmu pieradinājis sevi gaidīt jebko. Katra nozieguma izmeklēšana man ir risinājusies, ja tā var izteikties, samērā nemainīgā virzienā tā bijusi kā neredzams pavediens, ko vienmēr nekļūdīgi ir uztaustījis mans draugs doktors Vatsons. Tieši tāpēc viņš ir kļuvis par tik izcilu mana darba hronistu. Taču es apzinos, ka šoreiz ļāvu sevi novirzīt no īstā ceļa. Es pētīju vienu izmeklēšanas aspektu, un tas mani pavisam pēkšņi un nejauši noveda pie cita pavediena. Kopš brīža, kad ierados misis Oldmoras privātviesnīcā, es biju atstājis Bostonu un Žokejcepuru bandu aiz muguras. Turpmāk es gāju citā virzienā, un tas mani aizvadīja līdz tāda nozieguma atklāšanai, kas ir pretīgāks par visu līdz šim redzēto.

To dzirdēdams, Kārstērzs manāmi sarāvās. Ketrina vēroja vīru ar savādu ziņkāri.

-     Atgriezīsimies tajā vakarā, jo toreiz jūs, kā zināms, bijāt kopā ar mani. Par Rosu es zināju loti maz, vienīgi to, ka viņš pieder pie ielas zēnu bara, ko es draudzīgi dēvēju par Beikerstrītas Neregulāro armiju un kas man laiku pa laikam ir nākusi talkā. Viņi ir bijuši man noderīgi, un es viņus esmu par to atalgojis. Tā šķita nekaitīga vienošanās vismaz līdz šim. Ross palika novērot viesnīcu, kamēr viņa biedrs Viginss atskrēja pasaukt mani. Mēs četratā jūs, es, Vatsons un Viginss karietē devāmies uz Blekfraiersu. Ross mūs ieraudzīja. Un es tūlīt pamanīju, ka zēns ir izbiedēts. Viņš jautāja, kas mēs esam, kas esat jūs. Vatsons centās viņu nomierināt un, to darīdams, nosauca zēnam gan jūsu vārdu, gan jūsu galerijas adresi. Diemžēl tas viņam bija nāves spriedums bet nevainojiet sevi, Vatson, jo arī es izdarīju tādu pašu kļūdu.

Es nospriedu, ka Rosu ir izbiedējis tas, ko viņš redzējis viesnīcā. Tas bija dabisks pieņēmums, jo vēlāk izrādījās, ka tur notikusi slepkavība. Biju pārliecināts, ka zēns ir redzējis slepkavu un pašam sev zināmu iemeslu dēļ nolēmis ciest klusu. Taču es maldījos. Zēna pārsteigumam un izbailēm ar to nebija nekāda sakara. Iemesls bija tas, ka viņš ieraudzīja jūs, mister Kārstērz! Ross gribēja zināt, kas jūs esat un kur jūs var atrast, jo viņš bija jūs pazinis. Dievs vien zina, ko jūs bijāt nodarījis tam zēnam, un es pat tagad atsakos to apcerēt. Bet jūs abi bijāt tikušies Zīda Namā.

Vēlreiz iestājās baiss klusums.

-     Kas ir Zīda Nams? jautāja Ketrina Kārstērza.

-     Es neatbildēšu uz jūsu jautājumu, misis Kārstērza. Un man vairs nav vajadzības ar jums runāt, tomēr pateikšu vēl kaut ko: šis jūsu izsmalcinātais plāns, šīs jūsu laulības, varēja izdoties tikai ar noteikta tipa cilvēku ar tādu, kurš gribēja sievu, lai iespītētu ģimenei, lai iegūtu zināmu stāvokli sabiedrībā, nevis ar tādu, kurš dodas laulībā mīlestības vai pieķeršanās jūtu dēļ. Kā jūs pati taktiski izteicāties, jūs iepazināt Edmundu tuvāk. Man jau pirmajā tikšanās reizē bija liela interese, ar kāda tipa cilvēku esmu saistījies, un tāda ziņkāre ir neizbēgama, ja cilvēks stāsta, ka steidzoties uz Vāgnera operu, kaut gan tajā vakarā neviena Vāgnera opera pilsētā netiek izrādīta.

Ross jūs pazina, mister Kārstērz. Tas bija pats ļaunākais, kas varēja notikt, jo varu iedomāties, ka Zīda Nama lozungs bija anonimitāte. Cilvēks atnāk nakts tumsā, izdara, kas darāms, un aiziet. Ross šajos notikumos bija upuris. Taču viņš bija nobriedis, vecāks par saviem gadiem, un nabadzība un izmisums bija nesaudzīgi virzījuši viņu uz noziegumu ceļa. Viņš jau bija nozadzis zelta kabatas pulksteni vienam no vīriešiem, kas viņu izmantoja. Līdzko Ross bija pārvarējis izbīli, ko sagādāja sastapšanās ar jums, viņš acīmredzot saprata, ka te paveras daudz plašākas iespējas. Katrā ziņā tā viņš sacīja savam draugam Viginsam. Vai nākamajā dienā viņš ieradās pie jums? Vai draudēja atklāt jūsu noslēpumu, ja nesamaksāsiet viņam pamatīgu summu? Vai varbūt jūs jau bijāt paguvis aizskriet pie Čārlza Ficsimonsa un viņa huligānu bandas, lai uzdotu viņiem atrisināt situāciju?

-     Es viņiem neko neliku darīt, Kārstērzs nomurmināja, un saspringtā balss liecināja, ka vārdi meklē ceļu ar lielām pūlēm.

-    Jūs aizbraucāt pie Ficsimonsa un pateicāt, ka esat apdraudēts. Rīkodamies pēc viņa norādījumiem, jūs aizsūtījāt Rosu uz tikšanos, kurā viņš cerēja saņemt paredzēto atlīdzību par klusēšanu. Viņš bija aizgājis uz šo tikšanos īsu brīdi pirms tam, kad mēs ar Vatsonu ieradāmies "Naglu Maisā", un mēs atnācām par vēlu, lai varētu viņu izglābt. Bet tikšanās vietā Ross nesastapa ne Ficsimonsu, ne jūs. Viņu sagaidīja divi bandīti, kas sauca sevi par Hendersonu un Bratbiju. Un viņi parūpējās, lai zēns jūs vairs neapgrūtinātu. Holmss brīdi klusēja. Ross par savu pārdrošību tika nomocīts līdz nāvei, un nelieši apsēja viņam ap roku zīda lenti par brīdinājumu visiem citiem nelaimīgajiem bērniem, lai tiem nerastos līdzīgas domas. Kaut arī jūs pats nedevāt tādu rīkojumu, mister Kārstērz, es gribu, lai jūs zināt, ka uzskatu jūs personiski par vainīgu Rosa nāvē. Jūs viņu izmantojāt. Jūs viņu nogalinājāt. Jūs esat tikpat zemisks un nelietīgs kā visi šie pārējie izdzimteņi.

Holmss piecēlās kājās.

-    Un tagad es došos projām no šejienes, jo nevēlos vairs ilgāk kavēties šajā zaņķī. Domāju, ka jūsu laulība savā ziņā nemaz nav tik neveiksmīga, kā pirmajā brīdī varētu likties. Jūs abi esat radīti viens otram. Un tagad ārā jūs gaida policijas karietes, kas vedīs jūs katru savā virzienā. Vai esat gatavs, Vatson? Mēs dodamies projām.

Edmunds un Ketrina Kārstērzi nekustīgi sēdēja uz dīvāna. Neviens nesacīja ne vārda. Tomēr, iziedams no istabas, es jutu mugurā cieši urbjamies viņu abu neatlaidīgo skatienu.

Pēcvārds

Ar smagu sirdi es tuvojos sava uzdevuma beigām. Kamēr rakstīju šo stāstu, jutos gluži tā, it kā no jauna pārdzīvotu visu notikušo, un, kaut gan tajā ir daudz tāda, ko es gribētu aizmirst, man tomēr bija liels prieks atkal būt blakus Holmsam, kopā ar viņu braukt no Vimbldonas uz Blekfraiersu, uz Hamvorthilu un Holoveju, visu laiku turoties soli viņam aiz muguras (visādā nozīmē) un tomēr ar prieku izbaudot reto privilēģiju vērot šo izcilo prātu tuvā saskarsmē. Tagad, kad neesmu vairs tālu no pēdējās lappuses, es atkal sāku apjaust savu tuvāko apkārtni istabu, kurā atrodos, aspidistru uz palodzes, radiatoru, kas vienmēr ir mazliet par karstu. Mana roka smeldz, un uz papīra ir iemūžinātas visas manas atmiņas. Es gribētu, kaut man būtu vēl, ko pastāstīt, jo pēc tam, kad pielikšu punktu, es atkal palikšu viens.

Man neklājas žēloties. Es dzīvoju ērti. Meitas palaikam mani apciemo un atved līdzi arī mazbērnus. Viens no viņiem pat tika kristīts par Šerloku. Viņa māte domāja, ka tādējādi apliecina cieņu manai ilgajai draudzībai, taču viņš šo vārdu nekad nelieto. Jā, nedēļas beigās viņi ieradīsies atkal, un es viņiem iedošu šo manuskriptu līdz ar norādījumiem par tā turpmāko glabāšanu, un tad mans darbs būs galā. Atliek vienīgi vēl pēdējo reizi to pārlasīt un varbūt ņemt vērā padomu, ko izteica kopēja, kas šorīt ieradās mani aprūpēt.

Darbs gandrīz pabeigts, doktor Vatson? Bet vēl jau noteikti atradīsies pieslīpējamas un papildināmas vietas. Sakārtojiet visu līdz galam un pēc tam katrā ziņā dodiet mums to izlasīt! Esmu runājusi ar citām meitenēm, un viņas nevar vien sagaidīt!

Man jāpiebilst vēl daži vārdi.

Čārlzs Ficsimonss es atturos lietot apzīmējumu "viņa svētība" nemaldījās, sacīdams mums to, ko pēdējā vakarā sacīja Zīda Namā. Viņam nebija jāstājas tiesas priekšā. Tomēr viņš neizgāja arī brīvībā, kā bija paredzējis savās gaišajās nākotnes ainās. Cietumā, kurā viņš bija ievietots, šķiet, notika nelaimes gadījums. Ficsimonss nokrita pa kāpnēm un tika atrasts ar iedragātu galvaskausu. Vai viņu kāds pagrūda? Tas liekas diezgan ticami, jo viņš bija dižojies, ka zinot dažus nepievilcīgus noslēpumus par daudziem ievērojamiem cilvēkiem, un, ja es pareizi sapratu, atļāvās pat dot mājienu, ka viņam ir sakari ar karalisko ģimeni. Zinu, ka tas ir absurds, tomēr neesmu aizmirsis Maikroftu Holmsu un viņa neparasto ierašanos mūsu dzīvoklī. Spriežot pēc tā, ko viņš mums teica un kā izturējās, bija skaidri noprotams, ka pret viņu ir izdarīts zināms spiediens, un… Bet nē, tādu iespēju es atsakos pat apcerēt. Ficsimonss meloja. Viņš centās sakāpināt pats savu svarīgumu, pirms tika arestēts un aizvests uz cietumu. Un ar to šis stāsts beidzas.

Piebildīšu vēl tikai to, ka daži valdības vīri zināja, ar ko viņš nodarbojas, taču atturējās viņu atmaskot, baidoties no skandāla, ko neapšaubāmi pastiprinātu fotogrāfiskās liecības, un nevar noliegt, ka nākamo nedēļu laikā varas augstākajos līmeņos bija vērojamas vairākas atkāpšanās no amata, kas pārsteidza un satrauca visu Angliju. Man tomēr ļoti gribas cerēt, ka Ficsimonss netika tīši nogalināts. Nav apstrīdams, ka viņš bija briesmonis, taču neviena valsts nedrīkst atkāpties no likumīgā ceļa tikai tādēļ, lai ērtāk sasniegtu vēlamo mērķi. Vēl skaidrāk es to saprotu tagad, kad esam ierauti karā. Varbūt viņa nāve bija tīrā nejaušība, kaut arī veiksmīga nejaušība visiem, kuri bija iesaistīti šajos notikumos.

Misis Ficsimonsa gluži vienkārši pazuda. Lestreids man teica, ka viņa pēc vīra nāves esot sajukusi prātā un nogādāta plānprātīgo patversmē tālu Anglijas ziemeļos. Arī tas bija veiksmīgs atrisinājums, jo tur viņa varēja runāt visu, ko vēlējās, un neviens viņai neticēja. Cik man zināms, tur viņa atrodas līdz pat šai dienai.

Pret Edmundu Kārstērzu prasība netika ierosināta. Viņš aizceļoja no Anglijas kopā ar māsu, kas gan izveseļojās, tomēr palika invalīde līdz mūža galam. Kārstērza un Finča uzņēmums pārtrauca darbību. Ketrina Kārstērza stājās tiesas priekšā ar savu pirmslaulības uzvārdu, tika atzīta par vainīgu un notiesāta uz mūža ieslodzījumu. Viņai palaimējās izvairīties no cilpas. Lords Reivenšo iegāja savā kabinetā un ar revolveri sašķaidīja sev smadzenes. Varbūt bija vēl daži pašnāvību gadījumi, bet gan lords Horass Blekvoters, gan doktors Tomass Aklends izbēga no taisnīga sprieduma. Laikam jau vajadzētu uzlūkot to lietišķi un pragmatiski, tomēr es joprojām nespēju valdīt sašutumu, atceroties, ko viņi mēģināja nodarīt Šerlokam Holmsam.

Un vēl, protams, jāatceras dīvainais kungs, kas tovakar uzmeklēja mani un uzaicināja ļoti neparastās vakariņās. Holmsam par viņu es nekad nestāstīju un laikam vispār neesmu viņu pieminējis līdz pat šim brīdim. Varbūt kādam tas šķiet savādi, bet es biju devis vārdu un, kaut gan viņš pats sevi pasludināja par noziedznieku, uzskatīju, ka man nav izvēles un džentlmenim pienākas turēt vārdu. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka mans tāvakara namatēvs bija neviens cits kā profesors Džeimss Moriartijs, kas pavisam drīz pēc aprakstītajiem notikumiem ieņēma būtisku vietu mūsu dzīvē, un man bija velnišķi grūti izlikties, ka es nekad neesmu viņu saticis. Neilgi pirms mūsu došanās uz Reihenbahas ūdenskritumu Holmss man daudz stāstīja par viņu, un arī tobrīd es biju pilnīgi pārliecināts, ka tas ir viens un tas pats cilvēks. Nereti esmu apcerējis Moriartija rakstura neparastās šķautnes. Holmss ar šausmām runāja par viņa ļaunumu un daudzajiem noziegumiem, kuros viņš iesaistīts. Bet reizē viņš apbrīnoja Moriartija prāta spējas un pat viņa centienus pēc godīgas spēles. Līdz pat šai dienai es ticu, ka Moriartijs gribēja palīdzēt Holmsam un vēlējās pieredzēt Zīda Nama galu. Pats būdams noziedznieks, viņš bija uzzinājis par tā esamību, taču uzskatīja, ka nedrīkst iet pret straumi un rīkoties pats uz savu roku. Tomēr notiekošais viņu satracināja, un tāpēc viņš aizsūtīja Holmsam balto zīda lenti un iedeva man viņa kameras atslēgu, cerēdams, ka viņa vietā darāmo izdarīs viņa ienaidnieki. Un tieši tā ari notika, lai gan nekad neesmu dzirdējis, ka Moriartijs būtu atsūtījis kaut īsu pateicības vēstuli.

Ziemassvētku laikā es nesatikos ar Holmsu, jo biju mājās kopā ar savu sievu Mēriju, kuras veselība man pēdējā laikā sagādāja nopietnas raizes. Tomēr janvārī viņa uz vairākām dienām aizbrauca no Londonas, lai paviesotos pie draugiem, un es pēc viņas ierosinājuma vēlreiz atgriezos agrākajā dzīvesvietā, lai redzētu, kā Holmsam klājas pēc mūsu piedzīvojuma. Tieši tajā laikā notika pēdējais atgadījums, kas man šeit jāpiemin.

Holmss bija pilnībā attaisnots, un jebkādas sūdzības pret viņu bija anulētas. Tomēr viņa noskaņojums nebija gaišs. Viņš bija nemierīgs, viegli uzbudināms, un biežie skatieni uz kamīna malas pusi (te man nevajadzēja Šerloka Holmsa dedukcijas spējas) liecināja, ka viņu ļoti vilina kokaīna šķīdums visbēdīgākais mana drauga ieradums. Stāvoklis būtu labāks, ja viņš izmeklētu kādu lietu, bet pašlaik tādas nebija, un es jau sen biju ievērojis, ka tieši dīkstāves periodos, kad viņš nevarēja ieguldīt enerģiju mīklaina noslēpuma šķetināšanā, viņš mēdza kļūt izklaidīgs un ļauties ilgiem grūtsirdības uzplūdiem. Tomēr šoreiz es jutu, ka iemesls ir citāds. Holmss vairs nebija pieminējis ne Zīda Namu, ne citus ar to saistītos apstākļus, bet kādu rītu, lasīdams avīzi, viņš pievērsa manu uzmanību nelielam rakstam par Čorligrendžas zēnu skolu, kas pirms neilga laika bija slēgta.

Ar to nepietiek! viņš norūca. Ar abām rokām saburzījis avīzi, viņš to nometa malā, tad piebilda: Nabaga Ross!

Tas un vēl dažas citas izturēšanās iezīmes reiz viņš, piemēram, ieminējās, ka laikam nekad vairs neizmantošot Beikerstrītas

Neregulārās armijas pakalpojumus, lika man domāt, ka viņš joprojām daļēji vaino sevi zēna nāvē un skati, ko mēs tovakar bijām redzējuši Hamvorthilā, ir atstājuši nedzēšamas pēdas viņa apziņā. Neviens tik labi nepazina ļaunumu kā mans draugs, taču dažus ļaunuma veidus labāk ir neiepazlt, un Holmss pat nespēja izjust gandarījumu par saviem panākumiem, neatsaucot atmiņā baisās vietas, ko tie viņam bija likuši izstaigāt. Es to labi sapratu. Arī mani palaikam mocīja ļauni sapņi. Tomēr man bija Mērija, un man bija sava ārsta prakse, kas prasīja rūpes un aizņēma domas. Holmss bija ieslēgts pats savā savdabīgajā pasaulē, un tā viņam lika domāt par to, ko labāk gribētos aizmirst.

Kādu vakaru, kad mēs tikko bijām paēduši vakariņas, viņš piepeši pavēstīja, ka grasoties iziet no mājas. Sniegs pēdējā laikā vairs nebija snidzis, taču janvāris bija tikpat dzeldīgs kā decembris, un, kaut gan es nejutu vilinājumu šajā vēlajā stundā iet ārā, tomēr apvaicājos, vai viņš vēlas, lai eju kopā ar viņu.

-     Nē, nē, Vatson! Ļoti laipni, ka piedāvājāties. Tomēr šoreiz būs labāk, ja iešu viens.

-    Bet kurp jūs gribat doties tik vēlā laikā, Holms? Labāk pasēdēsim abi pie uguns un iedzersim kādu malku viskija. Jebkādas darīšanas noteikti var pagaidīt līdz rītam!

-      Vatson, jūs esat vislabākais draugs pasaulē, un es zinu, ka pašlaik no manas sabiedrības ir maz prieka. Man vajadzīgs kādu laiku pabūt vienam. Bet rīt mēs kopā ēdīsim brokastis un jūs noteikti redzēsiet mani gaišākā omā.

Tā arī notika, un viņam bija taisnība. Nākamo dienu mēs pavadījām patīkamā un draudzīgā noskaņā, apmeklējām Britu muzeju un paēdām pusdienas Simpsona restorānā, un tikai tad, kad devāmies mājup, es ieraudzīju avīzēs ziņojumu par lielu ugunsgrēku Hamvorthilā. Ēka, kurā kādreiz darbojusies labdarības skola, bija nodegusi līdz pamatiem, un ziņas vēstīja, ka liesmas nakts debesīs plandījušās tik augstu, ka bijušas saskatāmas pat Vemblijas apkaimē. Es nesacīju Holmsam ne vārda un neuzdevu jautājumus. Ari no rīta nebiju pieminējis to, ka viņa mētelis, kas karājās parastajā vietā, bija pievilcies ar spēcīgu dūmu smaku. Tovakar Holmss pirmoreiz pēc ilgāka laika spēlēja savu Stradivāri vijoli. Mēs sēdējām katrs savā kamīna pusē, un es ar prieku klausījos plūstošajās mūzikas skaņās.

Es joprojām dzirdu šo melodiju. Nolikdams rakstāmspalvu, lai dotos pie miera, es redzu, kā lociņš slīd pāri stīgām, un klausos, kā mūzika ceļas augšup naksnīgajās debesīs. Tā ir tāla un tikko dzirdama bet tā ir! Picikato. Tad tremolo. Stils ir nepārprotams. Tur spēlē Šerloks Holmss. Tam jābūt viņam. Un es no visas sirds ceru, ka viņš spēlē man…

Kntonijs Horovics ZĪDA NAMS

Tulkotājas redakcijā

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. T-206. SIA Preses nams Baltie

Content

Horovics Entonijs Zīda nams

Priekšvārds

PIRMĀ NODAĻA vimbldonas mākslas darbu tirgotājs

OTRĀ NODAĻA Žokejcepuru banda

TREŠĀ NODAĻA ridžveihola

CETURTĀ NODAĻA Neoficiālie policijas spēki

PIEKTĀ NODAĻA lestreids rīkojas

SESTĀ NODAĻA Čorligrendžas zēnu skola

SEPTĪTĀ NODAĻA baltā lente

ASTOTĀ NODAĻA krauklis un divas atslēgas

DEVITA NODAĻA brīdinājums

DESMITĀ NODAĻA blūgeitfīldsa

VIENPADSMITĀ NODAĻA apcietinājumā

DIVPADSMITĀ NODAĻA notikuma liecinieki

TRISPADSMITA NODAĻA Inde

ČETRPADSMITĀ NODAĻA ceļojums tumsā

PIECPADSMITĀ NODAĻA Holovejas cietums

SEŠPADSMITĀ NODAĻA Pazušana

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA zina

ASTOŅPADSMITĀ NODALA zīlniece

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA Zīda Nams

DIVDESMITĀ NODAĻA Kīlans O'Donahjū

Pēcvārds