Simenons Žoržs

Siluets logā.Providansas strūdzinieks

Žoržs Simenons

Siluets logā  Providansas strūdzinieks

SILUETS LOGĀ

..

I Siluets logā

Pulkstenis bija desmit vakarā. Skvēra režģu žogs bija aizslēgts, Vogēzu laukums tukšs, uz asfalta spīdēja mašīnu atstātās sliedes, nemitēdamās šalca strūklakas, koki stāvēja bez lapām, un debesīs iezīmējās vienmuļa vienādu jumtu līnija.

Zem arkādēm, kas brīnišķīgi apjož laukumu, bija tikai nedaudz gaismas. Varbūt kādi trīs vai četri veikaliņi. Komisārs Megrē redzēja, kā vienā no tiem, starp pērlēm greznotiem kapu vainagiem, vakariņoja kāda ģimene.

Viņš mēģināja saskatīt numurus virs durvīm, bet, tikko bija pagājis garām kapu vainagu bodītei, no tumsas iznāca sīka auguma sieviete.

- Vai jūs esat tas, kuram es zvanīju?

Acīmredzot sieviete gaidīja jau ilgi. Par spīti novembra aukstumam, viņa nebija uzvilkusi mugurā mēteli. Deguns viņai bija sarkans, acis - bažīgas.

Nepilnu simts metru attālumā Beārna ielas stūrī stāvēja policists formas tērpā.

- Vai viņu jūs nebrīdinājāt? - Megrē īgni apjautājās.

- Nē! Ziniet, de Senmarka kundzei ir dzemdības... Redziet, tur ir doktora automašīna, viņu steidzami izsauca...

Ietves malā stāvēja trīs mašīnas iedegtiem starmešiem un sarkanām aizmugures ugunīm. Debesīs, kurās mēnesnīcas gaišumā peldēja mākoņi, vietumis veidojās neskaidri blāvi plankumi. Šķita, ka drīz varētu sākt snigt pirmais sniegs.

Vārtniece devās iekšā īres nama vārtu velvē, ko apgaismoja noputējusi divdesmit piecu vatu spuldzīte.

- Es jums tūlīt paskaidrošu... Te ir pagalms. Tas jāšķērso, lai nonāktu jebkurā mājas daļā, no ielas var ieiet vienīgi abos veikaliņos... Te, pa kreisi, ir mans dzīvoklis... Neņemiet vērā nekārtību, man nav bijis laika nolikt bērnus gulēt....

Nekārtīgajā virtuvē viņi bija divi - zēns un meitene. Taču vārtniece pie viņiem negāja. Viņa rādīja pāri pagal mam uz garu, tikamās proporcijās buvētu celtni.

- Tas ir tur... Jūs tūlīt sapratīsiet...

Megrē ziņkāri aplūkoja ērmīgo sievišķīti, kuras rokas drudžaini kustējās.

- Pasauciet pie telefona komisāru! - pirms neilga laika viņam zvanīja uz Orfēvras krastmalu.

Viņš dzirdēja slāpētu balsi. Viņš trīs vai četras reizes atkartoja:

- Runājiet taču skaļāk!... Es jūs nedzirdu!

- Es nevaru... Es zvanu no tabakas bodītes... Saprotiet pats...

Tas bija diezgan nesakarīgs ziņojums.

- Jums tūlīt vajag ierasties Vogēzu laukumā sešdesmit viens. Jā, man liekas, ir pastrādāts noziegums. Bet to nevajag uzreiz izbazūnēt!

Un tagad vārtniece rādīja uz otrā stāva lielajiem logiem. Aiz aizkariem varēja redzēt kustamies ēnas.

- Tas ir tur!

- Vai noziegums?

- Nē, Senmarka kundze, kurai ir dzemdības... Viņa nav sevišķi spēcīga... Vai saprotat?

Un pagalms bija vēl tumšāks nekā Vogēzu laukums. To apgaismoja viena vienīga pie sienas piestiprināta spuldze.

- Bet noziegums?

- Labi: sešos Kušē kalpotāji aizgāja!

- Vienu mirklīti. Kas ir Kušē?

- Ēkas pagalma viņā galā... Serumu laboratorija vai

fabrika. Jūs par to droši vien esat dzirdējis. Doktora Rivjēra serumi...

- Vai tas apgaismotais logs?

- Pagaidiet... Ir trīsdesmitais datums. Vārdu sakot, Kušē bija savā kabinetā... Viņam bija paradums palikt vienam pēc kantoru slēgšanas... Es pa logu redzēju, kā viņš sēž savā krēslā... Paskatieties...

Logs ar matētam rūtīm. Dīvaina ēna, šķiet, uz rakstāmgalda saļimis cilvēks.

- Vai tas ir viņš?

- Jā... Ap astoņiem, kad izbēru atkritumus, es pametu acis uz to pusi... Viņš rakstīja... Varēja ļoti labi saskatīt roku, kas turēja pildspalvu vai zīmuli...

- Cik bija pulkstenis, kad noziegums...

- Vienu mirklīti! Es gāju uzzināt, kā klājas Senmarka kundzei... Kad nācu atpakaļ, paskatījos vēlreiz... Viņš sēdēja tāpat kā tagad, es pat iedomājos, ka viņš iesnau dies...

Megrē sāka zaudēt pacietību.

- Vēlāk, pēc stundas ceturkšņa...

-Jā, viņš joprojām bija turpat! Man vajadzīgi fakti!

- Tas ir viss... Es gribēju tikt skaidrībā... Es pieklau vēju pie kantora durvīm... Man neviens neatbildēja, un es gāju iekšā... Viņš ir miris... Visas malas piešķiestas asinīm...

- Kāpēc jūs neziņojāt komisariātam? Tas ir tikai pāris soļu attālumā - Beāma ielā...

- Un viņi visi ierastos uniformās!... Apgrieztu visu māju ar kājām gaisā!... Es taču jums teicu, ka Senmarka kundzei...

Megrē bija sabāzis abas rokas kabatās, iekodis zobos pīpi. Viņš skatījās uz otrā stāva logiem, un viņam šķita, ka tuvojas īstais brīdis, jo sākās kaut kāda rosība. Varēja

dzirdēt, kā atveras durvis un kāpnēs noklaudz. Pagalmā parādījās liels, plats siluets, un vārtniece, pieskārusies komisāra rokai, godbijīgi murmināja:

- De Senmarka kungs... Senāk viņš bijis vēstnieks...

Vīrietis, kura seju nevarēja saskatīt, apstājās, tad atkal

sāka staigāt, bez mitas vērdamies pats sava dzīvokļa logos.

- Viņu vajadzētu izdabūt ārā no pagalma! Nupat jau... Nāciet šurp... Labi! Un šīs atkal ar savu patafonu!... Tieši virs Senmarka kundzes dzīvokļa!

Mazāks un sliktāk apgaismots logs trešajā stāvā. Tas bija ciet, un gramofona mūziku varēja drīzāk nojaust nekā sadzirdēt.

Vārtniece - kalsna un plakana, nervoza, apsarkušām acīm un nemierīgiem pirkstiem - devās pāri pagalmam, parādīja mazas lievenes un pavērtas durvis.

- Jūs pats ieraudzīsiet - pa kreisi... Man negribētos vēlreiz iet tur iekšā...

* * *

Parasta kantora telpa. Gaišas mēbeles. Vienkrāsainas tapetes.

Gadus četrdesmit piecus vecs vīrietis sēdēja atzveltnī, nolicis galvu uz priekšā izklātiem papīriem. Viņam bija iešauts krūtīs.

Megrē ieklausījās: vārtniece joprojām stāvēja ārpusē un gaidīja, de Senmarka kungs staigāja pa pagalmu. Laiku pa laikam pāri laukumam brauca kāds autobuss, kura rūkoņa attālinoties vērta klusumu jo dziļāku.

Komisārs nekam nepieskārās. Viņš vienīgi pārliecinājās, ka ierocis nav palicis kantorī, trīs četras minūtes, sūkdams pīpi, pētīja telpu, pēc tam sadrūmis izgāja ārā.

- Kas ir?

Vārtniece joprojām stāvēja paglmā. Viņa runāja klusām.

- Nekas! Viņš ir miris!

- Nupat no augšas pasauca de Senmarka kungu.

Klaudzēja durvis. Kāds skrēja.

- Viņa ir tik trausla!

- Kā tad... - Megrē norūca, kasīdams pakausi. - Taču runa nav par to. Vai jums ir kāda nojausma, kurš varēja ieiet kantorī?

- Man? Kā tas iespējams?

- Piedodiet! No jūsu loga vajadzētu redzēt, kurp iet īrnieki.

- Vajadzētu! Ja namīpašnieks man būtu ierādījis pieklājīgu dzīvokli un netaupītu apgaismojumu... Es tik vien varu kā dzirdēt soļus un vakaros redzēt ēnas... Ir soļi, ko es pazīstu...

- Vai kopš sešiem neesat pamanījis neko neparastu?

- Neko! Gandrīz visi īrnieki iznesa atkritumus... Tvertnes ir te, pa kreisi no mana loga... Vai redzat trīs atkritumu kastes?... Viņi nedrīkst tajās neko mest pirms septiņiem vakarā.

- Un vai pa vārtiem neviens nav ienācis?

- Kā lai es to zinātu? Var redzēt, ka jūs šo namu nepazīstat... Te dzīvo divdesmit astoņi īrnieki. Nemaz nerunājot par Kušē uzņēmumu, kur staigā iekšā un ārā vienā laidā...

Velvē atskanēja soļi. Kāds vīrietis melnā katliņcepurē ienāca pagalmā, pagriezās pa kreisi un, piegājis pie atkritumu tvertnes, paņēma tukšu netīrumu spaini. Par spīti tumsai, viņš acīmredzot bija pamanījis Megrē un vārtnieci, jo brīdi pastāvēja un beidzot apjautājās:

- Vai man nekā nav?

- Nekā, Martēna kungs...

Un Megrē jautāja:

- Kas tas tāds?

- Reģistrācijas pārvaldes ierēdnis, Martēna kungs, kas ar sievu dzīvo trešajā stāvā.

- Kāpēc viņš gāja pie atkritumu tvertnēm?

- Tā dara gandrīz visi, ja kaut kur iet... Viņi nones atkritumus, kad iet ārā, un paņem irauku, kad pārnāk. Vai dzirdējāt?

-Ko?

- Man liekas... es dzirdu tādu kā brēcienu... Kaut jel viņas tur augšā apturētu savu nolāpīto gramofonu! Ņemiet vērā, viņas ļoti labi zina, ka de Senmarka kundzei ir dzemdības...

Viņa metās uz durvju pusi, aiz kurām kāds kāpa lejā pa trepēm.

- Nu, doktor? Vai zēns?

- Meitene.

Ārsts gāja prom. Varēja dzirdēt, kā viņš iedarbina mašīnu un aizbrauc.

Nams turpināja parasto dzīvi. Pagalms bija tumšs. Velvē dega blāva spuldzīte. Apgaismoti logi un neskaidra gramofona mūzika.

Mirušais joprojām bija savā kantorī pavisam viens, noliecis galvu pār izkaisītajiem papīriem.

Piepeši trešajā stāvā atskanēja kliedziens, tāds kā izmisis palīgā sauciens. Taču vārtniece pat nenodrebēja, tikai, atgrūžot sava mitekļa durvis, nopūtās:

- Un vēl tā trakā!

Viņa savukārt iekliedzās, jo bērni bija saplēsuši šķīvi. Gaismā viņš redzēja kalsnu, nogurušu seju, nenosakāma vecuma augumu.

- Kad sāksies visas formalitātes? - viņa jautāja.

Tabakas bodīte ielas pretējā pusē vēl bija atvērta, un pēc dažām minūtēm Megrē ieslēdzās telefona kabīnē. Viņs runāja pusbalsī, dodot rīkojumus.

-Jā... Sešdesmit pirmais numurs. Gandrīz uz Tirenas ielas stūra... Un vajag brīdināt juridiskās identifikācijas nodaļu... Hallo! Jā, es palikšu tepat.

Viņš pagāja dažus soļus pa trotuāru, neko nedomādams, devās iekšā velvē un galu galā nostājās pagalma vidū - sadrūmis, sakumpis, salīgs.

Logos sāka dzist gaisma. Uz matstikla rūts joprojām iezīmējās mirušā siluets.

Apstājās taksometrs. Jauna sieviete ātrā gaitā šķērsoja pagalmu, atstājot aiz sevis parfīma dvesmu, un atvēra kan lora durvis.

II Kārtīgs cilvēks

Vesela pārpratumu virkne noveda pie muļķīgas situācijas. Jaunā sieviete, ieraudzījusi līķi, strauji apcirtās. Durvju ailē viņa pamanīja Megrē garo stāvu. Abi tēli uzreiz veidoja sakarību: vienā pusē līķis, otrā - slepkava.

Ieplestām acīm, saspringusi līdz pēdējai cīpsliņai, viņa atvēra muti, lai sauktu palīgā, nometa zemē rokassomiņu.

Megrē nebija laika sarunāties. Viņš saķēra sievieti aiz rokas un uzlika plaukstu viņai uz mutes.

- Csst! Jūs maldāties... Policija...

Pirms sieviete aptvēra šo vārdu jēgu, viņa turējās pretī kā jau nervoza būtne - mēģināja kost, spēra ar papēžiem.

Nostirkšķēja zīds - kleitas lencīte bija pušu.

Beidzot viņa nomierinājās. Megrē atkārtoja:

- Palieciet klusu! Esmu no policijas. Nevajag sacelt kājās visu namu.

Šī nozieguma īpatnība bija šādiem gadījumiem nepa

rastais klusums, miers, divdesmit astoņi īrnieki, kas turpināja ikdienas gaitas līķa tuvumā.

Jaunā sieviete sakārtoja apģērbu.

- Vai esat viņa mīļākā?

Meiča uzmeta Megrē nīgru skatienu, meklējot adatu, ar ko piespraust lencīti.

- Vai jums šovakar bija norunāta satikšanās?

- Astoņos Select kafejnīcā... Mēs bijām nodomājuši paēst kopā vakariņas un iet uz teātri...

- Un, kad astoņos viņš neieradās, jūs zvanījāt, vai ne?

- Jā! Bet centrālē man atbildēja, ka klausule noņemta.

Abi reizē tie ieraudzīja uz rakstāmgalda nolikto klausuli. Droši vien nogalinātais to bija nogrūdis, krizdams uz priekšu.

Pagalmā atskanēja soļi - šovakar mazākais troksnītis tur rezonēja gluži kā pagrabā. Vārtniece sauca Megrē no sliekšņa, lai nevajadzētu skatīties uz līķi.

- Komisāra kungs... Šie ir kvartāla policisti...

Viņai tie nepatika. Viņi ieradās četri vai pieci reizē, nemaz nemēģinot palikt nepamanīti. Viens no policistiem beidza stāstīt kādu jocīgu atgadījumu. Otrs, nākdams uz kantora pusi, jautāja:

- Kur ir līķis?

Kvartāla iecirkņa priekšnieka nebija, viņu aizstāja sekretārs, un tā Megrē bija jo lielākas iespējas paturēt operācijas vadību.

- Atstājiet savus ļaudis ārpusē. Es gaidu vīrus no pilsētas policijas pārvaldes. Būtu labi, ja īrnieki neko nenojaustu...

Un, kamēr sekretārs apstaigāja kabinetu, viņš atkal pievērsās jaunajai sievietei.

- Kā jūs sauc?

- Ņina... Ņina Muanāra, bet mani aizvien sauc par

Ņinu.

- Vai jūs jau sen pazīstat Kušē?

- Laikam kādu pusgadu...

Nebija nozīmes uzdot viņai daudz jautājumu. Pietika viņu pavērot. Diezgan glīta meiča, vēl gluži svaiga. Tērps bija pirkts labā firmā. Bet krāsošanās veids, maniere, kā viņa turēja cimdus un rokassomiņu, tas, cik agresīvi viņa skatījās uz cilvēkiem, rādīja, ka viņa nāk no mūzikholla aizkulisēm.

- Vai esat dejotāja?

- Es dejoju Moulin Bleu...

- Un tagad?

- Es biju kopā ar viņu...

Viņai nebija iznācis laika raudāt. Viss bija noritējis pārāk ātri, un viņa notikušo vēl nebija īsti aptvērusi.

- Vai viņš dzīvoja kopā ar jums?

- Pa īstam nē, jo viņš ir precējies... Bet, galu galā...

- Kāda ir jūsu adrese?

- Pigala viesnīca... Pigala laukums...

Komisariāta sekretārs sacīja:

- Katrā ziņā nevar apgalvot, ka notikusi zādzība.

- Kāpēc?

- Paskatieties, seifs ir viņam aiz muguras! Tas nav aizslēgts, bet līķis sēž priekšā, un durvis nevar atvērt.

Ņina, izvilkusi no somiņas pavisam mazu kabatdrā-niņu, iešņukstējās un slaucīja degunu.

Pēc mirkļa atmosfēra mainījās. Ārā nočīkstēja automobiļu bremzes. Pagalmā atskanēja soļi un balsis. Tad -rokasspiedieni, jautājumi, skaļa apspriešanās. Bija ieradusies kriminālpolicija. Tiesu ārsts pētīja līķi, un fotogrāfi novietoja aparātus.

Megrē tas bija nepatīkams brīdis. Pateicis dažus nepieciešamus teikumus, viņš, rokas kabatās sabāzis, izgāja

pagalmā, aizsmēķēja pīpi un tumsā kādam uzgrūdās. T;t bija vārtniece. kas nevarēja nomierināties, kamēr pa māju staigāja sveši cilvēki, viņai vajadzēja redzēt, ko tie dara.

- Kā jūs sauc? - Megrē laipni jautāja.

- Bursjē kundze... Vai tie kungi paliks ilgi? Paskatieties, de Senmarka kundzes logā uguns nodzisusi... Nabadzīte būs iemigusi...

Pētīdams fasādi, komisārs pamanīja vēl vienu gaišu logu ar krēmkrāsas aizkariem un aiz tiem - sievietes siluetu. Tā bija maza un kalsna tāpat kā vārtniece. Viņas balss nebija dzirdama. Bet bez tā pilnīgi varēja iztikt, tāpat bija redzams, ka viņa ļoti dusmojas. Te viņa stāvēja kā sastingusi, vērdamās kādā, ko no pagalma nevarēja redzēt, te piepeši sāka runāt, mētājās ar rokām un paspēra dažus soļus uz priekšu.

- Kas tā tāda?

- Martēna kundze... Nupat jūs redzējāt, kā atgriezās viņas vīrs... Ziniet, tas, kurš paņēma savu netīrumu spaini... Ierēdnis no Reģistrācijas pārvaldes...

- Vai viņi bieži tā strīdas?

- Viņi nestrīdas... Tikai viņa klaigā... Viņš neiedrošinās ne muti atvērt...

Laiku pa laikam Megrē pameta skatienu kantorī, kur kustējās apmēram desmit cilvēki. Miertiesnesis no sliekšņa sauca vārtnieci.

- Kas ir uzņēmuma vadītājs tūlīt aiz Kušē kunga?

- Direktors Filipa kungs. Viņš dzīvo tepat tuvumā -Senluija salā.

- Vai viņam ir telefons?

Bija dzirdams, kā runā telefonā. Trešajā stāvā uz aizkara vairs nebija redzams Martēna kundzes siluets. Kāda blāva būtne nokāpa pa trepēm, klusiem soļiem šķērsoja pagalmu un izgāja uz ielas. Megrē pazina Martēna kunga

katliņcepuri un brūnganpelēko mēteli.

Bija pusnakts. Meičas, kas spēlēja gramofonu, nodzēsa gaismu. Fasādē apgaismots, ja neskaita kabineta logu, otrajā stāvā palika de Senmarku viesistabas logs, kur bi jušais vēstnieks sājā ambulances smakā pusbalsī sarunājās ar bērnu saņēmēju.

* * *

Par spīti nakts stundai, Filipa kungs ieradās, ģērbies nevainojami, brūnā bārda bija labi izsukāta, rokās - pelēki ādas cimdi. Tas bija gadus četrdesmit vecs vīrietis, tipisks nopietns intelektuālis un labi audzināts cilvēks.

Tiesa, jaunums viņu pārsteidza, pat satrieca. Taču viņa izjūtās bija zināma atturība.

- Ja cilvēkam ir tāds dzīvesveids... - viņš nopūtās.

- Kāds dzīvesveids?

- Es nekad nerunāšu sliktu par Kušē kungu. Turklāt nav nekā slikta, ko par viņu sacīt. Viņš bija sava laika cilvēks...

- Mirklīti! Vai Kušē kungs viens pats vadīja savu uzņēmumu?

- Ne tuvu! Viņš bija tas, kurš to nodibināja. Bet, kad uzņēmums jau strādāja pilnā sparā, visu atbildību viņš atstāja manā ziņa. Tā ka reizēm es viņu neredzēju pat diva$ nedēļas. Jā, šodien pat es viņu gaidīju līdz pieciem. Rīt ir maksājumu diena. Kušē kungam vajadzēja atnest naudu, kas rīt jāizmaksā. Apmēram trīssimts tūkstoši franku. Piecos man vajadzēja iet prom, un es viņam atstāju uz galda ziņojumu.

To, ar mašīnu nodrukātu, atrada zem mirušā rokas. Parasts ziņojums: ieteikums kādam no kalpotājiem paaugstināt algu, samazināt kāda piegādātāja produkcijas iepir

kumus, reklāmas projekts kādai Latīņamerikas valstij utt.

- Tātad trīssimts tūkstošiem franku vajadzētu būt te? -Megrē jautāja.

- Seifā. Redziet, Kušē kungs to ir atvēris. Atslēgas un skaitļu kombinācija bija tikai mums diviem...

Bet, lai seifu atvērtu, vajadzēja pārvietot līķi, tāpēc pagaidīja, kad darbu beigs fotogrāfi. Tiesu ārsts ziņoja, ka lode trāpījusi Kušē krūtīs un, tā kā skarta aorta, nāve iestājusies acumirklī. Attālums starp upuri un slepkavu varējis būt apmēram trīs metri. Beidzot, lodei bijis visparastākais kalibrs - 6.35 mm.

Filipa kungs sniedza paskaidrojumus miertiesnesim.

- Vogēzu laukumā mums ir tikai laboratorijas, tās atrodas aiz kabineta.

Viņš atvēra kādas durvis. Skatienam atklājās liela telpa ar griestu gaismu un tūkstošiem mēģeņu. Tālāk bija vēl vienas durvis, aiz tām Megrē saklausīja tādu kā troksni.

- Kas ir tur?

- Jūrascūciņas. Un pa labi - mašīnrakstītāju un ierēdņu kabineti. Mums ir telpas arī Pantēnā, kur ražojam lielāko daļu produkcijas, jo jūs jau zināt, ka doktora Rivjēra serumi ir pazīstami visā pasaulē...

- Vai Kušē bija tas, kurš uzsāka to rūpniecisko ražošanu?

- Jā. Doktoram Rivjēram nebija naudas. Kušē finansēja viņa pētījumus. Pirms gadiem desmit viņš iekārtoja laboratoriju, kurai vēl nebija tādas nozīmes kā šai...

- Vai doktors Rivjērs vēl piedalās uzņēmumā?

- Viņš pirms pieciem gadiem gāja bojā autokatastrofā.

Beidzot Kušē līķi aiznesa, un, līdzko atvēra seifa durvis, visi aiz pārsteiguma iesaucās: nauda no tā bija pazudusi. Palikuši bija tikai uzņēmuma dokumenti. Filipa kungs paskaidroja:

- Pazuduši ir ne tikai trīssimts tūkstoši franku, kurus Kušē kungs droši vien atnesa, bet vēl sešdesmit tūkstoši franku, kurus iekasēja pēcpusdienā un es pats noliku seifā, apsietus ar gumijas lenti.

Arī mirušā portfelī nebija nekā. Tikai divas teātra biļetes, kuras ieraugot, Ņina sāka skaļi šņukstēt.

- Tās bija mums abiem! Mums vajadzēja iet uz teātri...

Viss beidzās. Nekārtība bija jo liela. Fotogrāfi salocīja

apgrūtinošos aparātu statīvus. Tiesu ārsts mazgāja rokas pie krāna, ko bija atradis kādā sienas skapī, un miertiesneša rakstvedis neslēpa nogurumu.

Tomēr Megrē, par spīti visai rosībai, brīdi palika divatā ar mirušo.

Spēcīgs, pamaza auguma, diezgan apvēlies vīrietis. Tāpat kā Ņina, viņš acīmredzot nekad nebija spējis līdz galam atbrīvoties no zināmas vulgaritātes, kaut arī uzvalks bija labi piegriezts, nagi manikirēti un mugurā pēc pasūtījuma šūta zīda veļa. Gaišie mati jau bija kļuvuši reti. Acis droši vien bija zilas un raudzījās mazliet bērnišķīgi.

- Tāds krietns cilvēks! - kāda balss viņam aiz muguras nopūtās.

Tā bija Ņina, kas aizkustinājumā raudāja un piesauca par liecinieku Megrē, jo neiedrošinājās uzrunāt kriminālpolicijas darbiniekus, kuri izskatījās daudz svinīgāki.

- Es varu zvērēt, ka viņš bija kārtīgs cilvēks!... Līdzko pamanīja, ka man kaut kas sagādātu prieku... Un ne tikai man!... Vienalga kam!... Es nekad neesmu redzējusi vīrieti, kas dotu tādas dzeramnaudas. Reizēm es par to pat bāros. Es sacīju, ka viņu uzskata par slaucamu govi... Tad viņš man atbildēja: “Un kas par to?”

Komisārs nopietni jautāja:

- Vai viņš bija dzīvespriecīgs?

- Diezgan dzīvespriecīgs... Bet ne pašos pamatos... To

»rūti izskaidrot... Viņam vienmēr vajadzēja kustēties, kaut ko darīt... Ja nācās palikt mierā, viņš kļuva drūms un bažīgs...

- Viņa sieva?

- Vienreiz es viņu pa gabalu redzēju... Es neko sliktu par viņu nevaru teikt.

- Kur Kušē dzīvoja?

- Osmana bulvārī... Bet visbiežāk viņš devās uz Melanu, tur viņam bija villa...

Megrē piepeši pagrieza galvu un ieraudzīja vārtnieci, kas neiedrošinājās nākt iekšā un deva viņam zīmes, savilkusi gaužām bēdīgu seju.

- Iedomājieties tikai!... Viņš kāpj lejā!...

-Kas?

- De Senmarka kungs... Laikam sadzirdējis lielo troksni... Redz, kur viņš ir... Un tādā dienā! Iedomājieties...

Bijušais vēstnieks, ģērbies ritasvārkos, vilcinādamies tuvojās. Viņš bija sapratis, ka ieradusies kriminālpolicija. Turklāt viņam garām aizstiepa uz nestuvēm uzlikto līķi.

- Kas te notiek? - viņš jautāja Megrē.

- Nogalināts cilvēks... Kušē, serumu laboratorijas "īpašnieks...

Komisāram šķita, ka sarunas biedram piepeši iešaujas prātā kāda doma, it kā viņš kaut ko atcerētos.

- Vai jūs viņu pazināt?

- Nē... Tas ir, es biju dzirdējis par viņu runājam.

-Un?

- Nekas! Es neko nezinu... Cikos noticis...

- Jādomā, ka noziegums pastrādāts laikā no astoņiem līdz deviņiem.

De Senmarka kungs nopūtās, noglauda sudrabotos matus, pamāja Megrē un devās uz kāpnēm, kuras veda uz

viņa dzīvokli.

Vārtniece turējās nomaļus. Pēc tam viņa piebiedrojās kādam, kas saliecies staigāja zem vārtu velves uz priekšu un atpakaļ.

- Kas tas tāds?

- Martēna kungs... Viņš pašlaik meklē pazaudētu cimdu... Jāteic, ka viņš nekad neiet uz ielas bez cimdiem, pat tad, ja dodas tepat uz tuvējo bodīti nopirkt cigaretes.

Tagad Martēna kungs grozījās ap atkritumu tvertnēm, uzrāva dažus sērkociņus, tad atmeta nodomu un devās at pakaļ uz dzīvokli.

Pagalmā vīri spieda cits citam roku. Kriminālpolicijas darbinieki gāja prom. Miertiesnesis brītiņu parunājās ar Megrē.

- Es ļaušu jums strādāt... Protams, jūs man ziņosiet...

Filipa kungs, joprojām nevainojams kā attēls modes-

žurnālā, palocījās komisāram.

- Vai es jums neesmu vajadzīgs?

- Es pie jums atnākšu rīt... Pieņemu, ka jūs būsiet savā kabinetā?

- Kā parasti... Tieši pulksten deviņos.

Piepeši - aizkustinājuma mirklis, kaut ari nenotika gluži nekas. Pagalmā joprojām valdīja tumsa. Dega viena pati lampa. Pēc tam - vārtu velve ar putekļaino spuldzīti.

Mašīnas ārā ierūcās, sāka slīdēt pa asfaltu, mirkli ar starmešiem apgaismoja Vogēzu laukuma kokus.

Mirušā vairs nebija. Neviens nebija iedomājies nodzēst gaismu laboratorijā, un tā izskatījās apgaismota kā rosīgam nakts darbam.

Un pagalma vidū stāvēja trīs cilvēki, kas ne ar ko nelīdzinājās cits citam un pirms stundas cits citu nepazina, un kurus tomēr, šķiet, vienoja kādas noslēpumainas saites.

Vēl vairāk: viņi bija kā vienas ģimenes locekļi, kas

paliek kopā pēc apbedīšanas, kad vienaldzīgie aizgājuši.

Tā bija tikai acumirklīga Megrē izjūta, kamēr viņš skatījās Ņinas izmocītajā sejā un vārtnieces nogurušajos vaibstos.

- Vai jūs bērnus apguldījāt?

- Jā... Bet viņi neguļ... Viņi jūtas nemierīgi. Varētu likties, ka viņi nojauš...

Bursjē kundze gribēja uzdot jautājumu, no kura gandrīz kaunējās, bet kas viņai bija ārkārtīgi svarīgs.

- Vai jūs domājat...

Viņas skatiens pārslīdēja pagalmam, šķita, ka tas apstājas pie visiem tumšajiem logiem.

- .. .ka to pastrādājis kāds no mājas iedzīvotājiem?

Un tagad viņas skatiens nenovērsās no velves, no platajiem, vienmēr atvērtajiem vārtiem, kurus aizslēdza tikai pēc vienpadsmitiem vakarā, kuri savienoja pagalmu ar ielu un pa kuriem mājā varēja ienākt kurš katrs svešinieks.

Ņina bija sabozusies un laikiem uzmeta komisāram ātru skatienu.

- Izmeklēšana uz jūsu jautājumu noteikti atbildēs, Bursjē kundze... Pagaidām skaidrs liekas vienīgi tas, ka cilvēks, kurš nozadzis trīssimts sešdesmit tūkstošus franku, nav tas pats, kurš nogalinājis... Tā vismaz šķiet, jo Kušē kungs sēdēja seifam priekšā... Jā, vai šovakar laboratorijā dega uguns?

- Pagaidiet! Jā, man liekas gan... Bet ne tik gaiša kā pašlaik... Kušē kungs droši vien bija iededzis pāris spuldzes, lai aizietu uz tualeti, kas ir aiz visām citām telpām...

Megrē gāja nodzēst visas gaismas, bet vārtniece palika pie durvīm, kaut arī līķa tur vairs nebija. Pagalmā komisārs atrada Ņinu, kas viņu gaidīja. Viņš izdzirda virs galvas troksni - kāds priekšmets pieskārās stiklam.

Bet visi logi bija aizvērti, visas lampas nodzēstas.

Kāds bija pakustējies, kāds istabas tumsā palika nomodā.

- Uz redzēšanos rit, Bursjē kundze! Es te ieradīšos pirms kantora atvēršanas.

- Es jūs pavadīšu. Jāaizslēdz vārti.

Uz trotuāra Ņina sacīja:

- Man likās, ka jums ir mašīna.

Viņa nespēja saņemties un atvadīties. Nolaistu skatienu viņa piemetināja:

- Kur jūs dzīvojat?

- Pavisam tuvu, Rišāra-Lenuāra bulvārī.

- Metro vairs nedarbojas, vai ne?

- Laikam gan.

- Man vajadzētu jums kaut ko pateikt...

-Es klausos...

Viņa joprojām neiedrošinājās skatīties uz Megrē. Aiz muguras vārtniece aizbultēja vārtus, pec tam iegāja dzīvoklī. Laukumā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Mērijas pulkstenis nosita vienu.

- Jums liksies, ka es ļaunprātīgi izmantoju... Es nezinu, ko jūs domāsiet... Es sacīju, ka Remons bija ļoti devīgs... Viņš nezināja naudas vērtību... Viņš man deva visu, ko vien vēlējos... Vai saprotat?

- Un?

- Tas ir smieklīgi... Es prasīju, cik vien maz varēju... Gaidīju, kad viņš pats iedomāsies... Turklāt viņš gandrīz vienmēr bija kopā ar mani, tāpēc man neko nevajadzēja... Šodien man bija paredzēts ēst vakariņas kopā ar viņu. Un tagad!

- Vai dusmojaties uz sevi?

- Ne jau tā! - viņa iebilda. - Tas ir vēl muļķīgāk. Es šovakar gribēju palūgt viņam naudu. Pusdienlaikā samak-

sāju vienu rēķinu...

Meiča dīdījās kā uz karstām oglēm. Viņa slepus vēroja Megrē, gatava apklust, ja viņš kaut mazliet pasmīnētu.

- Man ne prātā neienāca, ka viņš neieradīsies... Man somiņā vēl bija drusku naudas... Viņu gaidīdama, es ,S’e-lect ēdu austeres, pēc tam langustu... Zvanīju... Un tad, kad atbraucu uz šejieni, pamanīju, ka man ir tieši tik daudz naudas, lai samaksātu par taksometru.

- Un mājās?

- Es dzīvoju viesnīcā...

- Es jums jautāju, vai mājās jums ir kāds mazumiņš ietaupīts...

- Man?

Viņa aprauti, nervozi iesmējās.

- Kāpēc lai es krātu? Vai es to varē ju paredzēt? Pat ja es zinātu, man negribētos...

Megrē nopūtās.

- Nāciet man līdzi līdz Bomaršē bulvārim. Šajā laikā jūs vienīgi tur atradīsiet taksometru. Ko domājat darīt

- Neko... es...

Taču viņa drebēja. Tiesa, viņai mugurā bija tikai zīda drānas.

- Vai viņš bija uzrakstījis testamentu?

- Kā lai es to zinu? Vai jūs domājat, kāds par kaut ko tādu prāto, kad viss ir labi? Remons bija jauks puisietis. Es...

Iedama viņa klusi raudāja. Komisārs iespieda viņai saujā simtfranku naudaszīmi, pamāja mašīnai, kas brauca garām, un, sabāzis rokas kabatās, norūca:

- Uz redzēšanos rīt! Vai tā bija Pigala viesnīca, ko jūs minējāt?

Kad viņš apgūlās, Megrē kundze pamodās tikai uz īsu brītiņu, lai pusmiegā pajautātu:

- Vai tu vismaz esi ēdis vakariņas?

III Pigala viesnīcas pāris

Ap astoņiem atstājis mājas, Megrē varēja izvēlēties vienu no trim gājieniem, kas tajā dienā bija nepieciešami: vēlreiz apskatīt Vogēzu laukuma namu un iztaujāt labora torijas personālu; aiziet pie Kušē kundzes, kurai par notikušo paziņoja kvartāla policija, un, beidzot, no jauna iztaujāt Ņinu.

Tikko pamodies, Megrē piezvanīja uz kriminālpoliciju, lai viņam sagatavo visu mājas īrnieku sarakstu un atzīmē ikvienu, kam ir vairāk vai mazāk ciešs sakars ar traģisko notikumu; kad viņš iegriezīsies savā kabinetā, tur jau būs visas vajadzīgās ziņas.

Rišāra Lenuāra bulvāra tirdziņā valdīja uzīva rosība. Bija tik auksti ^GITnsārs uzsita mēteļa samta apkakli. Vogēzu laukums bija tuvu, bet uz turieni vajadzēja iet kājām.

Garām brauca tramvajs Pigala laukuma virzienā, un Megrē nolēma vispirms apmeklēt Ņinu.

Viņa, protams, nebija piecēlusies. Viesnīcas administrācija meiču pazina un izteica bažas.

- Vai viņa nav iejaukta kādā nejaukā lietā? Tik rāma meiča!

- Vai viņai nāk daudz viesu?

-Tikai viņas draugs.

- Vecais vai jaunais?

-Viņai ir tikai viens. Ne vecs, ne jauns...

Viesnīca bija ērta, ar liftu, ar telefonu istabās. Megrē uzveda ceturtajā stāvā, viņš pieklauvēja pie 27. istabas durvīm, dzirdēja kādu sakustamies gultā, tad sievietes balss nošļupstēja:

- Kas tur ir?

- Atveriet, Ņina!

Roka no gultas sasniedza bultu. Megrē iegāja siltajā krēslā, ieraudzīja jaunās sievietes pietūkušo seju, devās pie loga atvilkt aizkarus.

- Cik pulkstenis?

- Vēl nav deviņi... Neliecieties traucēties.

Spilgtajā gaismā viņa piemiedza acis. Tāda viņa

neizskatījās glīta un vairāk atgādināja lauku meiču nekā koķeti. Viņa divas vai trīs reizes pārlaida plaukstu pār seju un galu galā apsēdās, aizlikusi aiz muguras spilvenu. Beidzot viņa paņēma telefona klausuli.

- Atnesiet man brokastis!

Viņa teica Megrē:

- Kas par briesmīgu notikumu! Vai vakar vakarā jūs nedusmojāties, ka no jums aizpumpēju? Cik muļķīgi! Man būs jāpārdod rotaslietas.

- Vai jums to ir daudz?

Viņa parādīja uz tualetes galdu, kur reklāmas pelnu-traukā bija daži gredzeni, rokassprādze, pulkstenis - viss kopā kādu piectūkstoš franku vērtībā.

Pie blakusistabas durvīm pieklauvēja, Ņina saausījās, nenoteikti pasmaidīja un klausījās, kā atkal klauvē.

- Kas tur ir? - Megrē jautāja.

- Kas ir mani kaimiņi? Es nezinu! Bet, ja kādam izdodas viņus pamodināt tādā agrumā...

- Ko jūs ar to gribat sacīt?

- Neko! Ja viņi vispār pieceļas, tas nekad nenotiek agrāk kā četros pēcpusdienā.

- Vai viņi ir narkomāni?

Viņas skropstas piekrītoši samirkšķinājās, bet viņa steidzīgi piebilda:

- Jūs taču neizmantosiet to, ko es jums teicu, vai ne?

Galu galā blakusistabas durvis tomēr atvērās. Tāpat ari Ņinas istabas durvis, un istabene atnesa kafiju ar pienu un radziņus.

- Vai neiebildīsiet?

Acis viņai bija iekritušas un naktskrekla izgiezumā varēja redzēt vājus plecus un mazu, ne visai stingru trūkumā augušas skuķes krūti. Lauzdama radziņu un mērcēdama to kafijā, viņa joprojām turpināja ausīties, it kā, par spīti visam, tomēr interesētos par to, kas notiek blakus istabā.

- Vai mani iepīs šajā notikumā? - viņa tomēr jautāja. -Tas būtu nepatīkami, ja par mani rakstītu avīzēs. Sevišķi Kušē kundzei...

Un, tā kā pie durvīm klusi, bet ātri pieklauvēja, viņa sauca:

- Ienāciet!

Tā bija gadus trīsdesmit veca sieviete, uzmetusi zvērādu kažoku uz naktskrekla un basām kājām. Viņa gandrīz atkāpās, ieraudzījusi Megrē plato muguru, bet tad saņēma dūšu un nomurmināja:

- Es nezināju, ka jums ir viesis!

Komisārs nodrebēja, izdzirdis vienmuļā balsī izrunātos vārdus, kas, šķiet, tikai ar pūlēm vēlās pār pietūkušajām lūpām. Viņš paskatījās uz sievieti, kas vēra ciet durvis, ieraudzīja bezkrāsainu seju aiztūkušām acīm. Ņina viņam pamirkšķināja, apstiprinot aizdomas. Tā tiešām bija kaimi ņiene, kas lietoja narkotiskās vielas.

- Kas jums atgadījies?

- Nekas. Pie Rožē kāds atnācis... Nu... un tad es atļāvos...

Viņa apdullusi apsēdās gultas kājgalī, nopūtās tāpat kā Ņina un jautāja:

- Bet cik ir pulkstenis?

- Deviņi, - Megrē atbildēja - Izskatās, ka jums jau nu gan nepatīk kokaīns!

- Tas nav kokaīns... Tas ir ēteris... Rožē domā, ka tas ir labāks un ka...

Viņai sala. Viņa piecēlās, piespiedās pie radiatora un paskatījās pa logu.

- Atkal līs...

Tas viss bija drūmi un nospiedoši. Uz tualetes galdiņa matu pilna ķemme. Ņinas zeķes mētājās uz grīdas.

- Es jūs traucēju, vai ne? Bet tas ir svarīgi... Runa ir par Rožē tēvu, kas miri.;...

Megrē paskatījās uz Ņinu un pamanīja, ka viņa sarauc uzacis kā cilvēks, kam kaut kas iešāvies prātā. Tajā pašā bridi sieviete, kas nupat bija runājusi, pacēla roku pie zoda, bridi padomāja un teica:

- Redz, kā, redz, kā...

Un komisārs jautāja:

- Vai jūs pazināt Rožē tēvu?

- Es viņu n*kad neesmu redzējusi... Bet... Pagaidiet! Sakiet, Ņina, vai ar jūsu draugu nekas nav atgadījies?

Ņina un komisārs saskatījās.

- Kāpēc jūs tā jautājat?

- Es nezinu... Man migla galvā... Piepeši man ienāca prātā, ka reiz Rožē man teica, ka viņa tēvs mēdzot iegriezties šajā viesnīcā... Tas viņu uzjautrināja... Bet viņam labāk patika tēvu nesatikt, un reiz, kad tas kāpa augšā pa trepēm, Rožē ātri iešmauca atpakaļ istabā... Un man liekas, tas cilvēks ienāca te ..

Ņina pārstāja ēst. Viņu traucēja paplāte, ko viņa turēja uz ceļiem, un viņas sejā atspoguļojās bažas.

- Viņa dēls? - viņa lēnām sacīja, un viņas skatiens kavējās pie loga blāvā četrstūra.

- Bet tad, - ienācēja iesaucās, - tad jūsu draugs ir beigts! Rādās, runa ir par noziegumu...

- Vai Rozē uzvārds ir Kušē?

- Jā, Rozē Kušē.

Visi trīs apmulsuši klusēja.

- Ar ko viņš nodarbojas? - komisārs jautāja pēc laba brīža, kad bija klausījies murmināšanā blakus istabā.

- Kā?

- Kāda ir viņa profesija?

Un jaunā sieviete piepeši iejautājās:

- Jūs esat no policijas, vai ne?

Viņa uztraucās. Varbūt viņa tūlīt pārmetīs Ņinai, ka tā viņu ievilinājusi lamatās.

- Komisārs ir ļoti laipns, - Ņina sacīja, izbāzusi kāju no gultas un noliekusies, lai paceltu zeķes.

- Man gan pašai vajadzēja to iedomāties! Bet tad jūs to zinājāt jau tad, kad es vēl nebiju ienākusi!

- Es neko neesmu dzirdējis par Rozē, - Megrē teica. -Tagad man vajadzīgas dažas ziņas par viņu.

- Es nekā nezinu... Mēs esam kopā tik tikko trīs nedēļas...

- Un pirms tam?

- Pirms tam viņš bija kopā ar lielu sarkanmati, kas izlikās par manikīri...

- Vai viņš strādā?

Ar šo vārdu pietika, lai nepatika kļūtu skaidrāk redzama.

- Es nezinu...

- Vārdu sakot, viņš nedara neko... Vai viņam nauda ir? Vai viņš dzīvo izšķērdīgi?

- Nē! Mēs gandrīz vienmēr ēdam vienā vietā par sešiem frankiem.

- Vai viņš bieži piemin tēvu?

- Viņš to pieminēja tikai reizi, kā jau es teicu.

- Vai varat aprakstīt viņa viesi? Vai esat to jau kādreiz sastapusi?

- Nē! Tas ir vīrietis... Kā lai viņu aprakstu? Kad ienācu te, noturēju viņu par tiesu izpildītāju, jo Rožē ir parādi...

- Vai viņš labi ģērbies?

- Pagaidiet... Es redzēju katliņcepuri, brūnganpelēku mēteli, cimdus...

Starp abām istabām bija ar aizkaru aizsegtas un droši vien aizslēgtas durvis. Megrē būtu varējis piespiest pie tām ausi un visu noklausīties, bet viņam negribējās to darīt, abām sievietēm redzot.

Ņina apģērbās, noslaucīja seju ar saslapinātu dvieli. Viņa bija satraukta, kustības - drudžainas. Varēja just, ka viņa nespēj sekot notikumu norisei, ka tagad viņa gaidīja visvisādas nelaimes, ka viņa nespēja nedz reaģēt, nedz pat papūlēties kaut ko saprast.

Otra sieviete bija mierīgāka, varbūt tāpēc, ka joprojām nebija izgaisis ētera iespaids, varbūt arī tāpēc, ka tādās lietās bija vairāk pieredzējusi.

- Kā jūs sauc?

- Selīna.

- Vai jums ir kāds arods?

- Es biju friziere, kas apkalpo klientus mājās.

- Vai esat ierakstīta tikumības policijas reģistros?

Viņa bez sašutuma noliedzoši papurināja galvu. Aiz

sienas joprojām murmināja.

Ņina, uzģērbusi kleitu, pārlaida skatienu istabai un piepeši sāka skaļi raudāt, šļupstēdama:

- Ak Dievs, ak Dievs!

- Tas ir muļķīgs gadījums, - Selīna lēnām sacīja. - Un, ja runa tiešām ir par noziegumu, bez nepatikšanām cauri netiksim.

- Kur jūs bijāt vakar ap astoņiem vakarā?

Viņa iegrima domās.

- Pagaidiet... Astoņos. Ak tā, es biju Cyrano.

- Vai Rožē bija kopā ar jums?

- Nē. Nav taču iespējams visu laiku būt kopā. Es viņu satiku pusnaktī Fontēna ielas tabakas veikalā.

- Vai viņš teica, no kurienes nāk?

- Es viņam neko nejautāju...

Pa logu Megrē redzēja Pigala laukumu, tā niecīgo skvēru, naktslokālu izkārtnes. Piepeši viņš izslējās un devās uz durvju pusi.

- Jūs abas mani pagaidiet!

Viņš izgāja koridorā, pieklauvēja pie blakus istabas durvīm un uzreiz nospieda rokturi.

Pidžamā ģērbies vīrietis sēdēja istabas vienīgajā atzveltnī, telpā, par spīti atvērtajam logam, vēdīja pretīga ētera smaka. Otrs vīrietis žestikulēdams staigāja uz priekšu un atpakaļ. Tas bija Martēna kungs, kuru Megrē iepriekšējā dienā divreiz bija saticis Vogēzu laukuma nama pagalmā.

* * *

- Redziet nu, jūs esat savu cimdu atradis!

Un Megrē skatījās uz Reģistrācijas pārvaldes ierēdni, kurš kļuva tik bāls, ka komisāram brīdi likās - viņš noģībs. Viņa lūpas drebēja. Viņš mēģināja runāt, bet nespēja.

-Es... es...

Jaunais vīrietis nebija skuvies. Viņam bija dzeltenīga seja, apsarkušas acis un pietūkušas lūpas, kas liecināja par pagrimumu. Jauneklis kāri dzēra ūdeni no zobu mazgājamās glāzes.

- Saņemieties, Martēna kungs! Es necerēju jūs te satikt, sevišķi vēl laikā, kad jūsu kantoris droši vien jau sen ir atvērts.

Megrē noskatīja ierēdni no galvas līdz kājām. Viņam vajadzēja piespiesties, lai nepadotos līdzcietībai, tik apjucis nelaimīgais izskatījās.

No kurpju purngaliem līdz kaklasaites mezglam Martēna kungs bija karikatūru ierēdņa prototips. Akurāts un cienīgs ierēdnis ar rūpīgi ieziestām ūsām, bez neviena puteklīša uz apģērba, tāds, kas justos apkaunots, ja viņam vajadzētu iziet uz ielas kailām rokām.

Tagad viņš nezināja, ko ar savām rokām iesākt, un viņa skatiens klīda pa nekārtīgās istabas kaktiem, it kā meklētu iedvesmu.

- Vai atļausiet jums kaut ko pajautāt, Martēna kungs? Cik sen jūs pazīstat Rozē Kušē?

Tās vairs nebija bailes. Tas bija pilnīgs apstulbums.

- Es?

-Jā, jūs.

- Bet... kopš... kopš apprecēšanās.

Viņš to pateica tā, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

- Es nesaprotu!

- Rozē ir mans padēls... Manas sievas dēls...

- Un arī Remona Kušē dēls?

-Nūjā, jo...

Viņš atguva pašapziņu.

- Mana sieva bija Kušē pirmā sieva. Viņai bija dēls, Rožē... Kad viņa izšķīrās, mēs apprecējāmies...

Tas bija krietns vēja brāziens, kas izgaiņā mākoņus pie debesīm. Vogēzu laukuma namā viss pavērtās. Notikumu raksturs mainījās. Daži punkti kļuva skaidrāki. Turpretī citi vērtās vēl neskaidrāki un mulsinošāki.

Pārmaiņa bija tik liela, ka Megrē neiedrošinājās vairāk runāt. Viņam vajadzēja sakārtot domas. Viņš raudzījās te uz vienu, te otru vīrieti ar aizvien augošām bažām.

Iepriekšējā naktī vārtniece, skatīdamās visos logos, ko varēja redzēt no pagalma, jautāja:

“Vai domājat, ka tas varētu būt kāds no mājas īrniekiem?”

Un beigās viņas skatiens apstājās pie vārtu velves. Viņa cerēja, ka slepkava ienācis pa to, ka tas ir kāds no ārienes.

Nē! Drāma bija norisinājusies namā. Megrē nevarēja pateikt iemeslu, bet bija par to pārliecināts.

Kāda drāma? Par to viņš nezināja neko.

Viņš tikai juta, ka nostiepjas neredzami pavedieni, kas savieno dažādus telpas punktus, ka tie stiepjas no Vogēzu laukuma uz Pigala laukuma viesnīcu, no Martēnu dzīvokļa uz doktora Rivjēra serumu laboratorijas kabinetu, no Ņinas istabas uz ētera apdullinātā pāra istabu.

Visvairāk satrauca tas, ka Martēna kungs bija šajā labirintā iemests kā akls kurmis. Viņam joprojām rokās bija cimdi. Jau brūnganpelēkais mētelis vien bija vesela kārtīgas un cienījamas dzīves programma. Un bažīgais skatiens veltīgi meklēja kādu pieturas punktu.

- Es atnācu paziņot Rožē... - viņš murmināja.

-Jā!

Megrē skatījās viņam acīs mierīgi un dziļi, un šķita, ka sarunas biedrs aiz bailēm strauji sarūk.

- Mana sieva tieši sacīja, ka labāk būs, ja mēs paši...

- Es saprotu!

- Rožē ir ļoti...

- Ļoti jūtīgs! - Megrē pabeidza teikumu. - Nervozs zēns!

Jaunais cilvēks, kas dzēra trešo glāzi ūdens, pameta uz viņu naidīgu skatienu. Viņam varēja būt divdesmit pieci

gadi, bet vaibsti jau bija apvītuši, plaksti sagrumbojušies.

Un tomēr viņš joprojām bija glīts, apveltīts ar skaistumu, kas valdzināja zināmas šķiras sievietes. Viņa āda bija matēta. Un viņš joprojām izskatījās noguris, tāds kā dzīves apnicis, bet šim apnikumam nebija nekāda sakara ar romantiku.

- Sakiet, lūdzu, Rožē Kušē, vai jūs bieži satikāties ar tēvu?

- Reizēm.

- Kur?

Megrē cieši skati jās viņā.

- Viņa kabinetā... Vai restorānā...

- Kad jūs viņu redzējāt pēdējoreiz?

- Es nezinu... Pirms vairākām nedēļām...

- Un vai prasījāt naudu?

- Kā vienmēr!

- Vārdu sakot, jūs pārtikāt no tā, ko viņš atmeta?

- Viņš bija pietiekami bagāts, lai...

- Mirklīti! Kur jūs bijāt vakar vakarā ap astoņiem?

Viņš atbildēja nevilcinādamies.

- Kafejnīcā Select! - viņš teica un ironiski smaidīja, it kā piemetinādams: “Vai domājat, ka es nezinu, ko gribat man piesiet?”

- Ko jūs tajā kafejnīcā darījāt?

- Es gaidīju savu tēvu!

- Tātad jums bija vajadzīga nauda! Un jūs zinājāt, ka viņš ies uz Select!

- Viņš tur bija gandrīz katru vakaru ar savu sirsniņu. Turklāt pēcpusdienā es dzirdēju viņu runājam pa telefonu. .. Jo te var dzirdēt visu, ko blakus istabā runā.

- Vai tad, kad tēvs neieradās, jums neienāca prātā iet uz viņa kantori Vogēzu laukumā?

-Nē!

Megrē paņēma no kamīna jaunā cilvēka fotogrāfiju, kurai apkārt bija daudzu sieviešu portreti. Viņš to iebāza kabatā, norūkdams:

- Vai neiebilstat?

- Ja tas jums sagādā prieku!

- Vai jums neliekas?... - Martēna kungs iesāka.

- Man nekas neliekas. Man tikai ienāca prātā uzdot jums dažus jautājumus. Kādas bija jūsu ģimenes attiecības ar Rožē?

- Viņš mūs visai bieži neapciemoja.

- Un, kad viņš ieradās?

- Viņš uzkavējās tikai dažas minūtes...

- Vai viņa mātei dēla dzīvesveids ir zināms?

- Ko jūs gribai sacīt?

- Neizliecieties par muļķi, Martēna kungs! Vai jūsu sieva zina, ka viņš dzīvo Monmartrā un nekā nedara?

Ierēdnis nelaimīgs skatījās grīdā.

- Es bieži esmu mēģinājis viņu pierunāt ķerties pie kāda darba, - viņš nopūtās.

Šoreiz jaunais cilvēks sāka nepacietīgi bungot ar pirkstiem pa galdu.

- Jūs būsiet pamanījis, ka joprojām esmu pidžamā un ka...

- Vai varat nosaukt kādu pazīstamu cilvēku, ko vakar sastapāt kafejnīcā Select?

- Es tur redzēju Ņinu.

- Vai jūs ar viņu runājāt?

- Piedodiet! Es nekad neesmu pārmijis ar viņu ne vārda!

- Kur viņa sēdēja?

- Pie otrā galdiņa pa labi no bāra.

- Kur jūs atradāt savu cimdu, Martēna kungs? Ja atmiņa neviļ, jūs to pagājušonakt meklējāt pagalmā pie

atkritumu tvertnēm...

Martēna kungs piespiesti iesmējās.

- Tas bija dzīvoklī! Iedomājieties, es biju izgājis ārā ar vienu pašu cimdu un nebiju to pamanījis!

- Uz kurieni jūs gājāt, kad atstājāt Vogēzu laukumu?

- Es pastaigājos... Pa krastmalu... Man... Man sāpēja galva...

- Vai jūs pa vakariem bieži pastaigājaties viens pats, bez sievas?

- Reizēm.

Viņš jutās kā uz karstām oglēm. Un joprojām nezināja, kur likt cimdotās rokas.

- Vai tagad iesiet uz savu kantori?

- Nē. Es piezvanīju un palūdzu brīvdienu. Es nevaru atstāt sievu tādā...

- Nu, tad ejiet pie viņas!

Megrē palika. Ierēdnis meklēja iespēju cienīgi atvadīties.

- Uz redzēšanos, Rožē! - viņš teica, rīdams siekalas. -Man šķiet, būtu labāk, ja... ja tu apmeklētu māti...

Bet Rožē tikai paraustīja plecus un nepacietīgi skatījās uz Megrē. Varēja dzirdēt, kā gaitenī apklust Martēna kunga soļi.

Jaunais cilvēks neteica neko. Viņa roka neviļus satvēra uz naktsgaldiņa nolikto ētera pudelīti un pabīdīja to tālāk.

- Vai jums nekas nav man sakāms? - komisārs gausi jautāja.

- Nekas!

- Ziniet, ja jums būtu kaut kas, ko teikt, tad labāk to izdarīt tagad nekā vēlāk...

- Arī vēlāk man nebūs jums nekas sakāms. Ak jā, vienu gan varu jums pasacīt uzreiz: jūs šaujat galīgi greizi...

- Nu, ja vakar jūs tēvu nesatikāt, tad laikam gan esat pavisam bez naudas?

- Tur nu jums taisnība.

- Kur jūs to dabūsiet?

- Es jūs lūdzu - neraizējieties manis dēļ... Es ceru, ka jūs neiebildīsiet?

Un viņš atgrieza krānu virs ūdens bļodas, lai sāktu rīta tualeti. Izlikdamies mierīgs, Megrē vēl mazliet pastaigāja pa istabu, tad iegāja blakus numurā, kur viņu gaidīja abas sievietes. Tagad vairāk satraukta bija Selīna. Ņina sēdēja atzveltnī, gausi kodīdama mutautu un lielām, sapņainām acīm vērdamās pa logu tukšumā.

- Kas tad ir? - Rožē mīļākā jautāja.

- Nekas! Jūs varat atgriezties savā istabā.

- Vai tiešām tas ir viņa tēvs, kas?...

Un piepeši ļoti nopietni, sarauktu pieri, viņa iejautājās:

- Bet tad taču viņš dabūs mantojumu?

Un viņa domīga aizgāja.

* * *

Uz ielas Megrē jautāja ceļabiedrei:

- Uz kurieni iesiet?

Viņa nenoteikti un vienaldzīgi atmeta ar roku un teica:

- Aiziešu uz Moulin Bleu, varbūt viņi mani ņems atpakaļ ..,

Viņš vēroja Ņinu ar labvēlīgu interesi.

- Jums laikam gan Kušē bija mīļš?

- Es taču jums jau vakar teicu: viņš bija kārtīgs cilvēks... Un tādu nemaz nav tik daudz, to es varu apzvērēt! Ja iedomājos, ka viens nelietis viņu...

Pār vaigiem noritēja divas asaras, vairāk meiča neteica nekā.

- Tas ir te, - viņa teica, pagrūzdama mazas durtiņas, kas bija mākslinieku ieeja.

Megrē slāpa, tāpēc viņš iegāja bārā un pasūtīja kausu alus. Tagad vajadzēja iet uz Vogēzu laukumu. Ieraudzījis telefonu, viņš atcerējās, ka vēl nav bijis Orfēvras krastmalā un ka tur viņu varbūt gaida steidzamas ziņas.

Viņš paaicināja kantora apkalpotāju.

- Vai tas esi tu, Žan? Vai mani kāds gaida? Kā?... Dāma, kura gaida veselu stundu?... Sērās?... Vai tā nav Kušē kundze?... Ko?... Martēna kundze?... Tūlīt būšu klāt.

Martēna kundze sērās! Un viņa veselu stundu gaida Megrē kriminālpolicijas uzgaidāmajā telpā!

Megrē bija redzējis vienīgi viņas siluetu logā; vakardienas ērmīgo ēnu uz trešā stāva aizkara, kad viņa nikni žestikulēja un viņas lūpas kustējās, izrunādamas briesmīgas tirādes.

“Tas notiek bieži,” vārtniece teica.

Un nabaga vīrs no Reģistrācijas pārvaldes, kurš bija aizmirsis cimdu, devās vientulīgā pastaigā pa tumšo krastmalu...

Un, kad vienos naktī Megrē gāja ārā no pagalma, kaut kas noklaudzēja pret stiklu...

Viņš lēnām kāpa pa kriminālpolicijas putekļainajām trepēm, pa ceļam paspieda roku vairākiem kolēģiem, pabāza galvu uzgaidāmās telpas durvju spraugā.

Desmit zaļa samta atzveltņi. Galds kā biljarda spēlei. Pie sienas - divsimts portretu: policisti, kas gājuši bojā, pildot dienesta pienākumus.

Vienā no atzveltņiem - dāma melnā tērpā, ļoti stīva, vienā rokā viņai bija somiņa ar sudraba slēdzi, otra uzlikta uz lietussarga roktura.

Lūpas - plānas. Skatiens cieši raudzījās tieši sev priekšā.

Viņa pat nesakustējās, manīdama, ka tiek novērota.

Saspringtu seju viņa gaidīja.

IV Trešā stāva logs

Viņa gāja pa priekšu Megrē tik cienīgi, kā mēdz iet cilvēki, kuriem citu ironija nozīmē īstu traģēdiju.

- Esiet tik laipna un apsēdieties, kundze!

Megrē - smagnējs un lādzīgs, mazliet nenoteiktu skatienu - viņu sagaidīja, norādīdams uz loga četrstūra labi apgaismotu krēslu. Viņa iekārtojās tieši tādā pašā pozā, kādā pirms mirkļa bija sēdējusi uzgaidāmajā istabā.

Tā tiešām bija cienīga poza! Un arī kaujinieciska. Lāpstiņas nepieskārās atzveltnei. Un melnos, adītos cimdos tērptā roka bija gatava žestikulēt, nenoliekot somiņu, kas šūpojās gaisā.

- Manuprāt, komisāra kungs, jūs nevarat saprast, kāpēc es...

-Nē!

Megrē viņu tā apmulsināja jau pirmajā mirklī ne tāpēc, ka būtu ļauns. Ari nejaušība tā nebija. Viņš zināja, ka tā jādara.

Viņš sēdēja kantora krēslā, atgāzies atpakaļ diezgan vulgārā pozā, un tīksmīgi sūca pīpi, pūzdams mazus dūmu mutulīšus.

Martēna kundze satrūkās, pareizāk sakot, viņas auguma augšdaļa kļuva vēl stīvāka.

- Ko jūs ar to gribat sacīt? Manuprāt, jūs taču negaidījāt, ka...

- Gaidīju gan!

Un viņš labsirdīgi smaidīja. Piepeši pirksti melnajos cimdos sāka drudžaini kustēties. Skatiens klejoja pa telpu.

un tad pār Martēna kundzi pēkšņi nāca apskaidrība.

- Jūs droši vien esat saņēmis anonīmu vēstuli?

Viņa jautājot apgalvoja, izlikdamās, ka ir pārliecināta par savu vārdu pareizību, un komisārs tāpēc sāka smaidīt vēl platāk, jo tāda rīcība lieliski saskanēja ar visu. ko viņš par savu sarunas biedri zināja.

- Es neesmu saņēmis anonīmu vēstuli...

Viņa skeptiski papurināja galvu.

- Jūs man neiestāstīsiet...

Viņa bija kā dzīvs portrets no ģimenes albuma. Pēc izskata viņa lieliski atbilda Reģistrācijas pārvaldes ierēdnim, kuru bija apprecējusi.

Varēja viegli iedomāties, kā viņi svētdienas pēcpusdienā iet, piemēram, pa Elizejas laukiem: Martēna kundzes melno, nervozo muguru un cepuri, kas šinjona dēļ vienmēr stāv šķībi, viņas straujo darbīgas sievietes gaitu un zoda kustību, kura uzsver kategoriskā tonī izrunātus vārdus... Un Martēna brūnganpelēko mēteli, viņa ādas cimdus, drošo, rāmo gaitu, mēģinājumus iet nevērīgi un apstāties pie skatlogiem...

- Vai jums sēru drēbes jau bija mājās? - Megrē viltīgi jautāja, izpūzdams lielu dūmu mutuli.

- Pirms trim gadiem man nomira māsa... Es gribēju teikt - māsa, kura dzīvoja Bluā... Tā, kura apprecēja policijas komisāru... Redziet, ka...

-Ko?

- Neko!

Viņa Megrē brīdināja! Bija pienācis laiks darīt zināmu, ka viņa vis nav kaut kādi» parasta sieviete.

Taču viņa sāka nervozēt, jo visa jau iepriekš sagatavotā runa komisāra truluma dēļ vairs nekam nederēja.

- Kad jūs uzzinājāt par sava pirmā vīra nāvi?

- Protams, šorīt, tāpat kā visi! Vārtniece man pateica.

ka jūs nodarbojaties ar šo lietu, un, tā kā mans stāvoklis ir diezgan kutelīgs... Jūs to nevarat saprast.

- Varu gan! Starp citu, vai jūsu dēls vakar pēcpusdienā nebija pie jums iegriezies?

- Ko jūs iedomājaties?

- Neko! Tas ir pavisam parasts jautājums.

- Vārtniece jums pateiks, ka viņš nav pie manis bijis nu jau vismaz trīs nedēļas.

Viņa runāja skarbi. Skatiens bija kļuvis agresīvāks. Vai Megrē varbūt kļūdījās, neļaujot viņai teikt sagatavoto runu?

- Es priecājos par jūsu rīcību, jo tā pierāda jūsu smalkjūtību un...

Vārds “smalkjūtība" kaut ko mainīja sievietes pelēkajās acīs, un viņa kā pateikdamās nolieca galvu.

- Dažreiz ir ļoti mokošas situācijas, - viņa sacīja. -Visi to nesaprot. Pat mans vīrs, kas ieteica nevalkāt sēras! Turklāt redziet - esmu tērpusies sērās, it kā nemaz nebūtu to darījusi. Man nav plīvura un lentes. Tikai melnas drānas...

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu un nolika pīpi uz galda.

- Tāpēc vien, ka esam šķīrušies un Rožē padarījis mani nelaimīgu, man nav...

Viņa atguva pašapziņu. Nemanāmi viņa tuvojās sagatavotajai runai.

- It sevišķi tādā lielā namā, kur dzīvo divdesmit astoņas ģimenes! Un kādas ģimenes! Es nerunāju par otrā stāva ļaudīm. Un pat tie! Ja arī de Senmarka kungs ir labi audzināts, viņa sieva cilvēkus nesveicinās ne par kādiem pasaules labumiem... Ja cilvēks ir labi audzināts, viņam grūti paciest...

- Vai esat dzimusi Parīzē?

- Mans tēvs bija konditors Mo.

- Cik jums bija gadu, kad apprecējāties ar Kušē?

- Man bija divdesmit gadu... Ņemiet vērā, ka vecāki man neļāva strādāt veikalā... Tajā laikā Kušē ceļoja... Viņš apgalvoja, ka pelna labi un var nodrošināt savu dzīvi, ka spēj darīt sievieti laimīgu...

Skatiens kļuva skarbāks, pārliecinājās, vai Megrē acīs nepavīd ironija.

- Es labāk nerunāšu, kā es cietu kopdzīvē ar viņu... Visu nopelnīto naudu viņš zaudēja smieklīgās spekulācijās... Viņš iedomājās, ka kļūs bagāts... Viņš mainīja darbu trīsreiz gadā, tā ka brīdī, kad piedzima dēls, mums nebija itin nekādu ietaupījumu, un par pūriņu vajadzēja maksāt manai mātei...

Beidzot viņa bija atslējusi lietussargu pret rakstāmgaldu. Megrē iedomājās, ka tikpat skarbi un raiti viņa droši vien runāja iepriekšējā vakarā, kad viņš uz aizkariem vēroja sievietes siluetu.

- Ja cilvēks nespēj sievieti uzturēt, viņš nedrīkst precēties! To es jums saku! Un sevišķi - kad vairs nav lepnuma! Es pat neiedrošinos nosaukt visus darbus, ko Kušē ir darījis... Es viņam ieteicu meklēt kārtīgu vietu, kas nodrošina pensiju... Piemēram, administrācijā... Tad, ja kas atgadītos, es vismaz nepaliktu gluži tukšā... Bet nē! Viņš pat piedalījās Francijas velobraucienā nezin kādā tur amatā. Viņš brauca pa priekšu un nodarbojās ar sportistu ēdināšanu un tamlīdzīgi! Un atgriezās bez neviena sū! Tāds cilvēks viņš bija! Un tāda bija mana dzīve...

- Kur jūs dzīvojāt?

- Nanterā! Jo viņš pat nespēja samaksāt par dzīvokli pilsētā! Vai jūs pazināt Kušē? Viņam tas bija gluži vienalga... Viņam nebija kauns! Viņu tas neuztrauca! Viņš bija pārliecināts, ka ir dzimis, lai pelnītu daudz naudas un ka viņš to nopelnīs! Velosipēdiem sekoja pulksteņķēdes...

Nē! Jūs to nevarat iedomāties! Pulksteņķēdes, ko viņš pārdeva kādā tirgus kioskā, komisāra kungs! Un manas māsas nedrīkstēja iet uz Neijī tirgu aiz bailēm kādu satikt muļķīgā situācijā...

- Vai šķiršanos pieprasījāt jūs?

Viņa kaunīgi nolieca galvu, bet seja joprojām pauda nervozitāti.

- Martēna kungs dzivoja tajā pašā mājā kur mēs... Viņš bija jaunāks nekā tagad... Viņam bija laba vieta administrācijā... Kušē gandrīz pastāvīgi atstāja mani vienu, kad braukāja apkārt... Protams, viss notika ļoti pieklājīgi! Viņš runāja ar manu vīru... Šķiršanos pieprasījām pēc savstarpējas vienošanās raksturu nesaderības dēļ... Kušē vajadzēja man maksāt tikai pensiju bērna audzināšanai... Un mēs ar Martēnu gaidījām veselu gadu, pirms apprecējāmies.

Tagad viņa savā krēslā sakustējās. Pirksti knibinājās ap somiņas sudraba slēdzi.

- Redziet, man nekad nav bijis laimes. Sākumā Kušē pat bērna pensiju nemaksāja regulāri. Un smalkjūtīgai sievietei ir grūti paciest, ka otrais vīrs maksā par sveša bērna audzināšanu...

Nē, Megrē nesnauda, kaut arī viņa acis bija pievērtas un pīpe, ko viņš atkal turēja zobos, izdzisusi.

Bija aizvien grūtāk to izturēt. Sievietes acis kļuva miklas. Viņas lūpas tā drebēja, ka iedvesa bažas.

- Tikai es pati zinu, kā esmu cietusi... Es liku Rožē mācīties... Es gribēju, lai viņš iegūst labu izglītību... Viņš nebija līdzīgs savam tēvam... Viņš bija piemīlīgs un jūtīgs bērns... Kad Rožē sasniedza septiņpadsmit gadu vecumu, Martēns viņam atrada vietu bankā, kur viņš varēja mācīties amatu... Bet tad viņš nezin kur satika Kušē...

- Un viņš pierada prasīt tēvam naudu?

- Ievērojiet, ka man Kušē nekad neko nedeva. Viss, ko prasīju es, viņam šķita par daudz dārgs. Es pati piegriezu savus tērpus un trīs gadus valkāju vienu cepuri...

- Un Rožē viņš deva, cik tas gribēja?

- Viņš zēnu samaitāja! Rožē mūs atstāja, lai dzīvotu viens. Viņš laiku pa laikam vēl atnāk pie manis... Bet viņš satiek ari tēvu!

- Vai jūs jau sen dzīvojat Vogēzu laukumā?

- Gandrīz astoņus gadus... Kad mēs šo dzīvokli atradām, mēs pat nezinājām, ka Kušē ražo serumus... Martēns gribēja pārcelties uz citurieni... Tā tikai vēl trūka! Ja kādam vajadzēja aizvākties, tad tas bija Kušē, vai ne? Kušē, kas nezin kādā veidā bija kļuvis bagāts, ko es redzēju atbraucam ar mašīnu, kuru vadīja šoferis! Jo bija ari šoferis... Es redzēju viņa sievu...

- Vai viņas mājās?

- Es uzmanīju, kad viņa piebrauca, lai zinātu, kāda viņa izskatās... Labāk neteikšu neko... Nekas sevišķs jau nav, lai kā viņa uzpūšas un lai kādu karakula kažoku valkā...

Megrē pārbrauca ar delnu pār pieri. Tā jau bija uzmācīga ideja. Nu jau stundas ceturksni viņš raudzījās šajā sejā, un viņam šķita, ka nekad to vairs neizdzēsīs no savas tīklenes.

Kalsna, bezkrāsaina seja smalkiem, ļoti kustīgiem vaibstiem, kas, šķiet, vienmēr ir pauduši tikai padevīgas ciešanas. Tā viņam atgādināja dažus ģimenes portretus, arī savas ģimenes locekļus. Viņam bija krustmāte, tuklāka par Martēna kundzi, bet ari viņa nemitīgi sūdzējās. Kad Megrē vēl bija bērns, viņš zināja - līdzko krustmāte, ciemos ieradusies, būs apsēdusies, tā izvilks no somiņas kabat-drānu.

“Nabaga Ermansa!” viņa sāka. “Kāda šausmīga dzīve!

Man tev jāizstāsta, ko Pjērs atkal pastrādājis...”

Ari viņai bija kustīgi vaibsti, pārāk plānas lūpas, acis, kurās reizēm pavīdēja tāds kā ārprāts.

Piepeši Martēna kundze pazaudēja runas pavedienu. Viņa uztraucās.

- Tagad jums jāsaprot mans stāvoklis... Protams, Kušē bija apprecējies par jaunu. Tomēr es biju viņa sieva, kas dalījās grūtībās jaunības gados, tas ir, viņa mūža grūtākajā posmā... Otrā sieva ir tikai lelle...

- Vai jūs pretendēsiet uz mantojumu?

- Es! - viņa sašutusi iesaucās. - Es ne par kādiem pasaules labumiem neņemtu viņa naudu! Mēs neesam bagāti! Martēnam pietrūkst iniciatīvas, viņš neprot izvirzīties, ļauj mazāk spējīgiem kolēģiem sevi apiet... Pat ja man vajadzētu kopt svešus dzīvokļus, lai nopelnītu iztiku, es tik un tā negribētu...

- Vai jūs sūtījāt savu vīru brīdināt Rožē?

Viņa nenobāla, jo tas nebija iespējams. Viņas seja joprojām palika vienmuļi pelēka. Taču skatienā pavīdēja bailes un apjukums.

- Kā jūs to zināt?

Un piepeši viņa sašutusi izsaucās:

- Es ceru, ka mēs vismaz netiekam izsekoti? Iedomājieties tikai! Tas būtu kas nedzirdēts! Tādā gadījumā es tūlīt sūdzēšos augstākām instancēm!

- Nomierinieties, kundze! Es neko tādu neesmu teicis. Martēna kungu es šorīt satiku gluži nejauši...

Taču viņa joprojām bija aizdomu pilna un naidīgi vēroja komisāru.

- Galu galā man vajadzēs nožēlot, ka esmu ieradusies! Es gribēju būt pārāk korekta! Un par to nevis pateicas...

- Es jums saku no sirds, ka esmu bezgala pateicīgs par jūsu apmeklējumu...

Tik un tā viņa juta: kaut kas nav kārtībā. Viņu biedēja druknais cilvēks platiem pleciem un īsu kaklu, kas viņā raudzījās vientiesīgām, it kā tukšām acīm.

- Katrā ziņā, - viņa spalgā balsī sacīja, - ir labāk, ja to visu pasaku es pati, nevis vārtniece... Jo galu galā jūs tāpat uzzinātu...

- Ka jūs esat Kušē kunga pirmā sieva...

- Vai otro esat saticis?

Megrē ar pūlēm apspieda smaidu.

-Vēl ne...

- Nu, viņa jau gan raudās krokodila asaras... Bet tik un tā viņa var būt mierīga... Ar miljoniem, ko Kušē sapelnījis. ..

Un nu piepeši viņa izplūda asarās, viņas apakšlūpa piepūtās, pārveidojot seju, mīkstinot vaibstus.

- Viņa Kušē pat nepazina, kad viņš cīnījās, kad viņam bija vajadzīga sieviete, kas palīdzētu un iedvestu drosmi...

Ik pa brīdim kalsnajā kaklā, ko apņēma melna, vizoša zīda lente, ieskanējās tikko sadzirdams apspiests šņuksts.

Viņa piecēlās, pārlaida skatienu telpai, lai pārliecinātos, ka neko nav aizmirsusi. Viņa nošņaukājās.

- Bet tam visam nav nekādas nozīmes.

Rūgts smaids caur asarām.

- Katrā ziņā es esmu izpildījusi savu pienākumu... Es nezinu, ko jūs par mani domājat, bet...

- Es varu jums apgalvot, ka...

Megrē tiešām nezinātu, kā pabeigt teikumu, ja to neizdarītu viņa pati:

- Man vienalga! Galvenais - lai sirdsapziņa būtu mierīga! Kurš katrs nevar vis to sacīt...

Viņai kaut kā pietrūka. Viņa nezināja, kas tas ir. Viņa vēlreiz pārlaida skatienu telpai, pakustināja roku, it kā brīnīdamās, ka tā ir tukša.

Megrē piecēlās un pavadīja viņu līdz durvīm.

- Es pateicos par jūsu ierašanos...

- Es izdarīju tikai to, ko uzskatīju par savu pienākumu...

Viņa jau bija gaiteni, kur sarunājās un smējās inspektori. Viņa pagāja tiem garām ļoti cienīgā gaitā, galvu nepagriezusi.

Un Megrē, aizvēris durvis, piegāja pie loga, kuru, par spīti aukstumam, atvēra līdz galam vaļā. Viņš jutās noguris kā pēc grūtas noziedznieka pratināšanas. Galvenais - viņš juta nenosakāmu riebumu, kāds cilvēku pārņem, kad viņš spiests ielūkoties tādos dzīves nostūros, par kuriem parasti nemēdz domāt. Tas nebija dramatiski. Tas neiesvēla sašutumā.

Viņa neko sevišķu nebija pateikusi. Viņa nebija pavērusi komisāram nevienu jaunu apvārsni.

Un tomēr pēc šīs sarunas viņš nespēja tikt vaļā no pretīguma sajūtas.

Uz rakstāmgalda stūra bija nolikts atvērts policijas biļetens ar apmēram divdesmit meklējamu personu fotogrāfijām. Lielākoties tās bija rupjas sejas. Galvas ar deģenerācijas pazīmēm.

“Ernsts Štorvics, Kānas tiesas aizmuguriski notiesāts par fermeres nogalināšanu uz Benuvilas ceļa... ” Un piezīme sarkaniem burtiem: “Bīstams. Vienmēr ap-bruiiots. ”

Cilvēks, kas liks dārgi samaksāt par savu ādu. Un tomēr Megrē labprātāk būtu nodarbojies ar to nekā ar lipīgi pelēcīgajiem ģimenes stāstiem, ar vēl neizskaidrojamo noziegumu, kas jau tagad šķita murgains.

Viņu vajāja ainas: Martēnu pāris, kādu viņš to iedomājās svētdienā Elizejas laukos. Brūnganpelēkais mētelis un melna zīda lente ap sievas kaklu...

Zvanīja. Parādījās Žans, un Megrē viņu sūtīja pakaļ izziņām par visiem, kas iejaukti slepkavībā.

Nekā liela tur nebija. Ņina vienu vienīgu reizi aizturēta Monmartrā masveida kratīšanas reizē un palaista vaļā, jo pierādījusi, ka nepārtiek no prostitūcijas.

Kas attiecas uz Kušē dēlu, viņu paturēja acīs azartspēļu brigāde un policija, kura turēja viņu aizdomās par narkotisku vielu pārdošanu. Taču nekādu pierādījumu pret viņu nebija.

Megrē piezvanīja uz tikumības policiju. Selīnu, kuras uzvārds bija Luaso un kura bija dzimusi Senamandmon-tronā, tur pazina labi. Viņai bija karte. Viņa diezgan regulāri ieradās pie ārsta.

- Tā nav slikta meiča, - brigadieris sacīja. - Parasti viņa apmierinās ar vienu vai diviem pastāvīgiem draugiem... Mums ar viņu iznāk darīšanas tikai tad, kad viņa atkal paliek uz ielas.

Biroja apkalpotājs Žans nebija izgājis no istabas un kaut ko rādīja Megrē.

- Tā dāma aizmirsusi lietussargu!

- Es zinu...

- Ak tā...

- Man tas vajadzīgs.

Un komisārs nopūzdamies piecēlās, aizgāja aizvērt logu, nostājās ar muguru pret uguni, kā bija paradis, kad gribēja domāt.

* * *

Pēc stundas viņš domās varēja apkopot visus datus, ko bija saņēmis no dažādiem dienestiem un kas krājās uz rakstāmgalda.

Pirmām kārtām - sekcija apstiprināja tiesu ārsta sprie dumu: šauts bija no apmēram trīs metru attāluma, un nāve iestājusies acumirklī. Mirušā kuņģī bijis nedaudz alkohola, bet nekādu pārtikas vielu.

Juridiskās identifikācijas pārvaldes fotogrāfi, kas strādāja Tiesu pils bēniņos, apgalvoja, ka nav atrasti nekādi interesanti pirkstu nospiedumi.

Beidzot, Lionas kredītbanka apgalvoja, ka Kušē ap pusčetriem pēcpusdienā ieradies un paņēmis trīssimts tūkstošus franku jaunās naudaszīmēs, kā mēdzis darīt katra mēneša beigās.

Tātad bija gandrīz pierādīts, ka, ieradies Vogēzu laukumā, Kušē nolicis trīssimt tūkstošus franku seifā, kur jau atradušies gandrīz sešdesmit tūkstoši franku.

Viņš vēl domājis strādāt* tāpēc nav aizslēdzis seifu, pret kuru atspiedies ar muguru.

Gaisma laboratorijā rādīja, ka ir bijis brīdis, kad viņš atstājis kabinetu vai nu tāpēc, lai pārbaudītu citas telpas, vai ari - un tas šķita pieņemamāk - lai aizietu uz tualeti.

Vai tad, kad viņš atkal apsēdās pie galda, nauda vēl bija savā vietā?

Droši vien nē, jo tādā gadījumā slepkavam vajadzētu pabīdīt līķi sānis, lai atvilktu smagās durvis un paņemtu naudaszīmes.

Tā bija lietas tehniskā puse. Vai bija slepkava un zaglis vienā personā, vai slepkava un zaglis darbojās katrs par sevi?

Desmit minūtes Megrē pavadīja pie miertiesneša, lai paziņotu tam gūtos rezultātus. Pēc tam, tā kā bija pāri pusdienlaikam, viņš sakumpušiem pleciem, kas liecināja par sliktu omu, iegriezās dzīvokli.

- Vai tu nodarbojies ar Vogēzu laukuma lietu? - jautāja sieva, kas bija lasījusi avīzi.

-Es gan!

Un Megrē, kā parasti, apsēdās, veltījot Megrē kundzei reizē ļoti maigu un mazliet bažīgu skatienu.

Viņš joprojām redzēja Martēna kundzes kalsno seju. melnās drēbes un ciešanu pilnās acis.

Un asaras, kas piepeši sāka plūst un izsīka, it kā būtu iekšējas uguns izsausētas, lai mazliet vēlāk plūstu atkal...

Kušē kundzei bija kažokādas... Martēna kundzei to nebija... Kušē, kas gādāja par Francijas velobrauciena dalībnieku ēdināšanu, un viņa pirmā sieva, kurai trīs gadus vajadzēja valkāt vienu cepuri...

Un dēls... Un ētera pudelīte uz naktsgaldiņa Pigala viesnīcā...

Un Selīna, kas nonāca uz ielas tikai tad, kad viņai kādu laika nebija pastāvīga drauga...

Un Ņina...

- Tu neliecies apmierināts... Tu izskaties sadrūmis... Tā vien šķiet, ka esi saaukstējies.

Tiesa! Megrē juta kņudoņu degunā un tukšumu galvā.

- Kas tas par lietussargu, ko tu esi atnesis? Tas izskatās šausmīgs!

Martēna kundzes lietussargs! Martēnu pāris - brūngan-pelēks mētelis un melna zīda kleita, svētdienas pastaiga E1 izejas laukos!

- Tas nekas... Es nezinu, kad pārnākšu...

* * *

Tas bija neizskaidrojams iespaids: varēja just, ka namā norisinās kaut kas nenormāls, kaut kas tāds, kas izpaužas jau fasādē.

Vai tā bija rosība, kas valdīja kapu vainagu veikalā? Tiešām, īrnieki acīmredzot bija sametuši naudu, lai nopirktu vainagu.

Vai tie bija dāmu friziera bažīgie skatieni frizētavā, kas atradās vārtu velvei otrā pusē?

Katrā ziņā nams tajā dienā izskatījās neveselīgs. Un, tā kā pulkstenis bija četri un jau sāka krēslot, velvē dega smieklīgi vārga spuldzīte.

Pretī skvēra sargs slēdza ciet režģu vārtus. Otrajā stāvā de Senmarku sulainis lēnām un rūpīgi vilka ciet aizkarus.

Kad Megrē pieklauvēja pie vārtnieces durvīm, viņš sastapa Bursjē kundzi stāstām notikušo Difajela iekasētājam, kas virs zilās livrejas krusteniskā saitē nēsāja mazu tintnīcu.

- Nams, kur nekad nekas nav atgadījies... Cst... Tas ir komisārs...

Viņa mazlietiņ atgādināja Martēna kundzi - viņas abas bija sievietes nenosakāmā vecumā un it kā bez dzimuma. Un abas bija nelaimīgas vai arī iedomājās, ka tādas ir.

Tikai vārtniece bija arī padevīga liktenim, gandrīz vai dzīvnieciski padevīga.

- Žožo, Lilī! Nestāviet ceļā! Labdien, komisāra kungs... Es jūs gaidīju jau no rīta... Kādas šausmas... Manuprāt, es rīkojos pareizi, apstaigādama visus īrniekus ar sarakstu vainagam... Vai ir jau zināms, kad notiks apbedīšana? Starp citu... De Senmarka kundze... Jūs zināt! Es jūs lūdzu, nesakiet viņai neko! De Senmarka kungs šorīt bija ienācis... Viņš baidās, ka sieva tādā stāvoklī varētu uztraukties...

Zilas krēslas pilnajā pagalmā divas lampas - tā, kas karājās velvē un tā, kura bija piestiprināta pie sienas, -meta garus, dzeltenus starus.

- Kur ir Martēna kundzes dzīvoklis? - Megrē jautāja.

- Trešajā stāvā trešās durvis pa kreisi aiz pagrieziena...

Komisārs pazina logu, kurā dega gaisma, bet uz kura

aizkariem nebija redzama neviena ēna.

Laboratoriju pusē varēja dzirdēt rakstāmmašīnu klik-šķēšanu. Ieradās kāds piegādātājs:

- Kur ir doktora Rivjēra serumu laboratorija?

- Pagalma viņā galā! Durvis pa labi! Vai liksi māsu mierā, Žožo!

Megrē devās augšā pa kāpnēm, iežmiedzis padusē Martēna kundzes lietussargu. Līdz otrajam stāvam nams bija izremontēts, sienas nokrāsotas un pakāpieni nolakoti.

No trešā stāva sākās gluži cita pasaule, tur sienas bija netīras un grīdas - grumbuļainas. Dzīvokļu durvis nokrāsotas neglīti brūnas. Pie durvīm bija vai nu piespraustas vizītkartes, vai arī atbaidošas alumīnija plāksnītes.

Uz vizītkartes (cena - trīs franki par simtu) bija rakstīts: “Edgars Martēna kungs un kundze". Labajā pusē trīskrāsaina zvana aukla ar mīkstu pušķi galā. Kad Megrē to parāva, dzīvokļa tukšumā atskanēja vārgs trinkšķis. Pēc tam dipēja ātri soļi. Kāda balss jautāja:

- Kas tur ir?

- Es atnesu jūsu lietussargu!

Durvis atvērās. Priekšnams nebija lielāks par kvadrātmetru, un uz pakaramā karājās brūnganpelēks mētelis. Pretī bija atvērtas durvis, pa kurām varēja redzēt telpu, kas bija vienlaicīgi viesistaba un ēdamistaba, ar radioaparātu uz kādas lādes.

- Atvainojos, ka jūs traucēju... Šorīt jūs manā kabinetā aizmirsāt lietussargu...

- Redziet nu! Un es iedomājos, ka esmu to atstājusi autobusā! Es Martēnam teicu...

Megrē nesmaidīja. Viņš bija pieradis pie sievietēm, kas paradušas vīru saukt uzvārdā.

Martēns bija mājās, ģērbies svītrotās biksēs un mājas jakā no rupjas šokolādes krāsas vadmalas.

- Lūdzu, nāciet iekšā...

- Es negribētu jūs traucēt...

- Cilvēkus, kuriem nekas nav slēpjams, nekas nevar traucēt!

Bez šaubām, dzīvokli pirmām kārtām raksturo tā smarža. Te tā bija slāpēta, pamatā tai bija grīdu vaska, virtuves un vecu drēbju smaka.

Būri lēkāja kanārijputniņš, reizēm izšļākdams ārā kādu pilienu ūdens.

- Pasniedz taču komisāra kungam mūsu atzveltni!

Mūsu atzveltni! Bija tikai viens Voltēra krēsls, pār

vilkts ar tik tumšu ādu, ka tā izskatījās melna.

Un Martēna kundze, pavisam citāda nekā no rīta, klīrīgi jautāja:

- Jūs taču kaut ko iedzersiet, vai ne? Noteikti! Martēn! Atnes aperitīvu...

Martēns jutās neērti. Varbūt mājās nemaz nebija aperitīva? Varbūt bija tikai mazliet pudeles dibenā?

- Paldies, kundze! Es pirms maltītes nekad nedzeru.

- Bet jums ir laiks...

Cik skumji! Tik skumji, ka nemaz vairs negribas būt cilvēkam, kas dzīvo uz zemes, kur tomēr vairākas reizes dienā uzspīd saule un ir īsti putni, kuri mīt brīvībā!

Šie ļaudis acīmredzot nemīlēja gaismu, jo trīs spuldzes bija rūpīgi aizēnotas ar bieziem, krāsainiem audekla aba-žūriem, kas laida cauri tikai visnepieciešamāko gaismas stariņu.

“Visvairāk ož pēc grīdu vaska,” Megrē domāja.

Jo smaržā tas bija pārsvarā. Un masīvais ozolkoka galds bija nopulēts kā slidotava.

Martēna kungs smaidīja kā cilvēks, kas uzņem viesus.

- Jums laikam paveras brīnumains skats uz Vogēzu laukumu, kāds Parīzē ir tikai viens, - teica Megrē, lieliski zinādams, ka pa logiem var redzēt tikai pagalmu.

- Nē! Ielas puses trešā stāva dzīvokļiem ir pārāk zemi griesti - to nosaka mājas stils... Jūs jau zināt, ka viss laukums tiek uzskatīts par vēstures pieminekli... Te nekam nedrīkst pat pieskarties! Un tas ir nožēlojami! Nu jau gadiem ilgi mēs gribam iekārtot vannas istabu, bet...

Megrē bija piegājis pie loga. Viņš nevērīgi atbīdīja aizkaru, uz kura vīdēja ēnu silueti. Un palika stāvam tik ļoti pārsteigts, ka pat aizmirsa sarunāties, kā pieklājas labi audzinātam viesim.

Viņam pretī pavērās skats uz Kušē kabinetu un laboratorijām.

No lejas viņš bija ievērojis, ka logiem ir matstikla rūtis.

No šejienes varēja redzēt, ka matētas ir tikai apakšējās rūtis. Pārējās bija skaidras un mirdzošas, apkopējas tās mazgāja trīsreiz nedēļā.

Bija kā uz delnas redzams, kā tajā vietā, kur bija nonāvēts Kušē, Filipa kungs paraksta ar mašīnu nodrukātas vēstules, kuras sekretāre viņam citu pēc citas pasniedz. Varēja saskatīt seifa atslēgas caurumu.

Un durvis uz laboratoriju bija pavērtas. Aiz to rūtīm varēja vērot sievietes baltos uzsvārčos, kuras stāvēja ap milzīgu galdu un iesaiņoja stikla tūbiņas.

Katrai bija savs darbs. Pirmā paņēma tūbiņas no groza, un devītā pasniedza kalpotājam pilnīgi gatavas paketes ar anotācijām - glītas kastītes, vārdu sakot, gatavu preci, ko sūtīt aptiekāriem.

- Pasniedz taču kaut ko dzeramu! - Megrē aiz muguras atskanēja Martēna kundzes balss.

Un viņas vīrs sarosījās, atvēra kādu skapi, skandināja glāzes.

- Kaut vai tikai mazlietiņ vermuta, komisāra kungs? Kušē kundze gan, protams, varētu jums pasniegt kokteili...

Un Martēna kundzes lūpas bija savilktas tā, it kā būtu dzeloņi.

V Ārprātīgā

Turēdams glāzi rokā, Megrē vēroja Martēna kundzi un teica:

- Ak, kaut jūs vakar vakarā būtu skatījusies pa logu! Man izmeklēšana jau būtu galā. Jo no šejienes nav iespējams neredzēt visu, kas notiek Kušē kabinetā.

Nevarētu sakļausit kādu īpašu intonāciju viņa balsī vai pamanīt kaut mazāko sasprindzinājumu pozā. Viņš tērzēdams sīkiem malciņiem dzēra vermutu.

- Es pat sacītu, ka šī lieta būtu viena no interesantākajām liecību ziņā. Kāds, kas noskatījies slepkavību! Ko es saku? Ja vēl būtu tālskatis, sarunu biedru lūpu kustības varētu vērot tik skaidri, ka saprastu pat viņu vārdus...

Martēna kundze nezināja, ko domāt, izturējās piesardzīgi, nenoteikti smaidīja.

- Un kāds jums pārdzīvojums? Mierīgi stāvēt pie sava dzīvokļa loga un piepeši ieraudzīt, ka slepkavas draud jūsu pirmajam vīram! Vēl ļaunāk! Jo aina droši vien bija sarežģītāka. Iedomājos Kušē vienu pašu, iegrimušu rēķinu pārbaudīšanā... Viņš pieceļas un iet uz tualeti. Kad viņš atgriežas, kāds ir rakņājies seifā un nav paspējis aizbēgt... Taču kaut kas te ir interesants: Kušē atkal apsēdies savā vietā... Acīmredzot viņš zagli pazinis? Viņš ar to runā... Viņš izsaka pārmetumus, pieprasa, lai atdod naudu...

- Tikai man tādā gadījumā būtu vajadzējis stāvēt pie loga! - Martēna kundze iesaucās.

- Varbūt no pārējiem trešā stāva logiem paveras tāds pats skats? Kas dzīvo pa labi no jums?

- Divas jaunas meitenes un viņu māte... Tās, kuras katru vakaru spēlē gramofonu...

Tajā brīdī atskanēja kliedziens, kādu Megrē jau bija dzirdējis. Viņš mirkli klusēja, tad nomurmināja:

- Tā ir ārprātīgā, vai ne?

- Csst! - Martēna kundze brīdināja, klusiem soļiem iedama uz durvju pusi.

Viņa tās strauji atrāva. Slikti apgaismotajā gaitenī varēja pamanīt sievietes siluetu, kas steidzīgi attālinājās.

- Vecā ragana! - Martēna kundze norūca pietiekami skaļi, lai sieviete gaitenī dzirdētu.

Atgriezusies viņa nikni skaidroja komisāram:

- Tā ir vecā Matilde! Kādreiz bijusi virēja. Vai jūs viņu redzējāt? Izskatās pēc resna krupja! Viņa dzīvo tepat blakus kopā ar māsu, kura ir traka. Viņas abas ir vienādi vecas un vienādi atbaidošas. Kopš mēs te dzīvojam, trakā ne reizi nav izgājusi no istabas.

- Kāpēc viņa tā kliedz?

- Kāpēc! Tas viņai uznāk, kad viņu atstāj vienu tumsā. Viņa baidās kā mazs bērns. Viņa kliedz... Galu galā esmu sapratusi, kā tas notiek. Vecā Matilde no rīta līdz vakaram ložņā pa gaiteņiem... Vienmēr viņu var atrast pie kādām durvīm, un, kad to pārsteidz, viņa pat lāgā nenokaunas. Tikai iet prom, un atbaidošais ģīmis ir gluži mierīgs. Tas ir tik traki, ja cilvēks vairs nejūtas drošs savā mājā, kad pārrunājamas ģimenes lietas, ir gandrīz vai jāčukst. Es viņu nupat pieķēru, vai ne? Nu, un tagad varu derēt, ka viņa jau atkal ir atgriezusies...

- Tas tiešām nav visai patīkami, - Megrē piekrita. -Bet vai nama īpašnieks nevar iejaukties?

- Viņš ir darījis visu, lai tiktu no abām vecenēm vaļā. Nelaimīgā kārtā pastāv likumi... Nemaz nerunājot par to, ka divas večas mazā istabiņā nav nekas jauks un veselīgs.

Esmu pārliecināta, ka viņas nekad nemazgājas...

Komisārs bija paņēmis cepuri.

- Piedodiet, ka es jūs iztraucēju. Nu man laiks iet prom.

Tagad viņš bija guvis pilnīgu priekšstatu par dzīvokli, sākot ar sedziņām uz krēsliem un beidzot ar kalendāriem pie sienām.

- Ejiet klusām! Tad jūs pārsteigsiet veceni!

Gluži tā nebija. Vecā stāvēja nevis gaitenī, bet aiz pavērtajām savas istabas durvīm gluži kā zirneklis slēpnī. Šķita, viņa apmulst, ieraudzījusi, ka komisārs garāmejot viņu laipni sveicina.

* * *

Aperitīva laikā Megrē sēdēja Select kafejnīcā netālu no amerikāņu bāra, kur sarunājās vienīgi par zirgu skriešanās sacensībām. Kad pienāca viesmīlis, viņš izvilka no kabatas Rožē Kušē fotogrāfiju, ko no rīta bija paņēmis Pigala viesnīcā.

- Vai pazīstat šo jauno cilvēku?

Viesmīlis bija pārsteigts.

-Jocīgi...

- Kas ir jocīgi?

- Nav pagājis ne stundas ceturksnis, kopš viņš aizgāja... Viņš sēdēja pie ši paša galda. Es viņu nebūtu ievērojis, ja viņš neuzvestos tik dīvaini, - viņš nevis pasūtīja dzērienu, bet sacīja: “Topašu, ko vakar!” Bet es neatceros, ka vakar būtu viņu redzējis... Es sacīju: “Vai jūs man neatgādinātu, kas tas bija?” - “Gin-Fizz, kas cits!” Tas mani uzjautrināja visvairāk, jo esmu pārliecināts, ka vakar vakarā nevienam nepasniedzu gin-fizz. Viņš uzkavējās dažas minūtes, pēc tam aizgāja. Jocīgi, ka tieši tagad jūs

rādāt man viņa fotogrāfiju.

Tas nepavisam nebija jocīgi. Rožē gribēja pierādīt, ka iepriekšējā vakarā bijis Select kafejnīcā, kā apgalvoja komisāram. Viņš bija licis lietā diezgan veiklu triku, nelaime tikai tā, ka pieminējis diezgan neparastu dzērienu.

Pēc dažām minūtēm ienāca sadrūmusi Ņina, apsēdās pie bāram vistuvākā galdiņa, tad, ieraudzījusi komisāru, piecēlās, brīdi vilcinājās un gāja pie viņa.

- Vai jūs gribējāt ar mani runāt? - viņa jautāja.

- Neko sevišķu. Un tomēr - jā. Es gribētu jums uzdot vienu jautājumu. Jūs nākat uz šejieni gandrīz katru vakaru, vai ne?

- Remons man nolika satikšanās tikai te!

- Vai jums bija noteikta vieta?

- Tur, kur es nupat apsēdos, kad ienācu...

- Vai vakar jūs sēdējāt turpat?

- Jā, kāpēc jūs tā jautājat?

- Un vai neatceraties redzējusi šī portreta oriģinālu?

Viņa paskatījās uz Rožē fotogrāfiju un nomurmināja:

- Bet tas taču ir mans viesnīcas kaimiņš!

- Jā, tas ir Kušē dēls!

Viņa iepleta acis, sakritības samulsināta, un sāka gudrot, kas šajā apstāklī varētu slēpties.

- Šorīt pēc jūsu aiziešanas viņš ienāca pie manis. Es tikko biju atgriezusies no Moulin Bleu...

- Ko viņam vajadzēja?

- Viņš jautāja, vai man nav kāda aspirīna tablete, Selī-na esot saslimusi...

- Un teātrī? Vai jūs pieņēma?

- Šovakar man jāiet... Viena dejotāja saslimusi... Ja viņai nekļūs labāk, es viņu aizvietošu, un varbūt mani pieņems paistam...

Viņa pieklusināja balsi un turpināja:

- Man ir simts franku... Dodiet roku...

Šis žests atklāja veselu psiholoģiju. Viņa negribēja pasniegt Megrē simts frankus, visiem redzot. Viņa baidījās, ka radīs viņam neērtu situāciju. Tāpēc viņa paņēma plaukstā pavisam sīki salocītu naudaszīmi. Viņa to pasniedza, kā mēdz pasniegt naudu žigolo!

- Es jums pateicos! Jūs bijāt tik labs...

Viņš juta, ka meiča zaudējusi dūšu. Viņa skatījās apkārt, neizrādīdama ne vismazāko interesi par cilvēkiem, kas nāca un gāja. Tomēr viņa mēģināja pasmaidīt un sacīja:

- Zāles pārzinis skatās uz jums... Viņš gudro, kāpēc esmu kopā ar jums... Viņš droši vien domā. ka esmu jau kādu atradusi Remona vietā... Es jūs kompromitēju!

- Vai kaut ko dzersiet?

- Paldies! - viņa klusām sacīja. - Ja es gadījumā esmu jums vajadzīga... “Moulin Bleu” mans vārds ir Eliāna. Vai zināt mākslinieku ieeju Fontēna ielā?

* * *

Tas nebija pārāk mokoši. Megrē piezvanīja pie Osmana bulvāra dzīvokļa durvīm dažas minūtes pirms vakariņu stundas. Jau priekšnamā valdīja smaga krizantēmu smarža. Kalpone, kas viņu ielaida, staigāja uz pirkstgaliem.

Viņa domāja, ka komisārs tikai vēlas nolikt vizītkarti, un, ne vārda neteikusi, veda viņu uz mirušā istabu, kuras sienas bija iztapsētas melnas. Pie durvīm uz Luija XVI stila paplātes bija daudz vizītkaršu.

Mirušais jau bija iezārkots, šķirsts pārklāts puķēm.

Istabas stūrī sērās ģērbies liela auguma jauns cilvēks tikko manāmi pamāja Megrē ar galvu.

Viņam pretī ceļos stāvēja gadus piecdesmit veca sieviete vienkāršu seju, zemnieciskā svētdienas apģērbā.

Komisārs piegāja pie jaunā cilvēka.

- Vai es varētu runāt ar Kušē kundzi?

- Es pajautāšu māsai, vai viņa var jūs pieņemt... Jūs esat?...

- Megrē! Komisārs, kam uzdota izmeklēšana...

Zemniece palika savā vietā. Pēc brīža jauneklis atgriezās un aizveda viesi uz dzīvokļa viņu galu.

Ja neskaita puķu smaržu, kas valdīja visur, istabas bija saglabājušas parasto izskatu. Tas bija skaists pagājušā gadsimta beigu dzīvokis kā lielākā daļa Osmana bulvārī. Plašas istabas. Mazliet par daudz izgreznotas durvis un griesti.

Un stila mēbeles. Salona milzīgā kristāla lustra, pa Istabu staigājot, džinkstēja.

Kušē kundze tur bija kopā ar trim cilvēkiem, ar kuriem iepazīstināja Megrē. Vispirms - jauneklis sērās:

- Mans brālis Anri Dormuā, advokāts...

Pēc tam kungs vidējos gados:

- Pulkvedis Dormuā, mans tēvocis...

Beidzot, kāda dāma skaistiem, sudrabotiem matiem:

- Mana māte...

Viņi visi, sērās ģērbušies, izskatījās ļoti cienīgi. No galda vēl nebija novākti tējas trauki, sviestmaizes un kūkas.

- Ja jūs vēlētos apsēsties...

- Gribu uzdot jums kādu jautājumu, ja atļausiet. Dāma, kas ir pie mirušā...

- Mana vīra māsa... - Kušē kundze atbildēja. - Viņa šorīt ieradās no Senamānas.

Megrē nesmaidīja. Bet viņš saprata. Viņš juta, ka te neviens nevēlējās pārāk bieži satikties ar Kušē ģimenes locekļiem zemnieku vai sīkpilsoņu drānās.

Bija radinieki gan no vīra, gan Dormuā puses.

Dormuā bija eleganti un atturīgi. Visi jau ģērbušies melnās drēbēs.

No Kušē puses bija ieradusies tikai šī sievele, kuras blūzes zīds padusēs bija pārāk uzstiepts.

- Vai varu ar jums pārmīt dažus vārdus divatā, kundze?

Viņa atvainojās ģimenei, kas gribēja atstāt salonu.

- Palieciet, lūdzu... Mēs ieiesim dzeltenajā buduārā...

Kušē kundze, bez šaubām, bija raudājusi. Pēc tam viņa

bija nopūderējusies, un plakstiņu uztūkumu tikko varēja manīt. Viņas balsī jautās neviltots nogurums.

- Vai šodien pie jums nav bijis kāds negaidīts apmeklētājs?

Nepatīkami pārsteigta, viņa pacēla galvu.

- Kā jūs zināt?... Jā, agrā pēcpusdienā bija atnācis mans padēls...

- Vai jūs viņu jau pazināt?

- Ļoti pavirši... Viņš ar viru tikās kantorī... Reiz mēs tomēr sastapāmies teātrī, un tad Remons mūs iepazīstināja.

- Kāds bija viņa apmeklējuma nolūks?

Kušē kundze nepatikā novērsās.

- Viņš gribēja zināt, vai ir atrasts testaments... Vēl viņš jautāja, kas kārto manas lietas, lai ierastos pie tā nokārtot formalitātes.

Viņa nopūtās, mēģinādama attaisnot tādu sīkmanību.

- Tās ir viņa tiesības. Manuprāt, puse mantas pienākas viņam, un man nav nolūka iebilst pret to. \

- Vai atļausiet uzdot dažus nesmalkjūtīgus jautājumus? Vai tad, kad apprecējāties ar Kušē, viņš jau bija bagāts?

- Jā... Ne tik bagāts kā pašlaik, bet viņa uzņēmums jau sāka iet kalnup...

- Vai tās bija laulības mīlestības dēļ?

Viņa tikko jaušami pasmaidīja.

- Ja vēlaties... Mēs satikāmies Dinārā... Pēc trīs nedēļu pazīšanās viņš lūdza manu roku... Vecāki piekrita...

- Vai jūs bijāt laimīga?

Viņš skatījās sievietei acīs, un atbilde nebija vajadzīga. Viņš uzskatīja par labāku nomurmināt pats:

- Bija zināma gadu starpība... Kušē bija ļoti aizņemts ar veikaliem... Varbūt jūsu starpā nebija sevišķas tuvības. .. Vai tā bija? Jūs gādājāt par māju... Jums bija sava dzīve, viņam - sava...

- Es viņam nekad neesmu to pārmetusi! - Kušē kundze atbildēja. - Viņš bija ļoti vitāls cilvēks, kuram vajadzēja rosīties... Es negribēju viņu kavēt.

- Vai nebijāt greizsirdīga?

- Sākumā... Pēc tam pieradu... Manuprāt, viņš pret mani juta lielu sirsnību...

Viņa bija diezgan glīta, bet bez spožuma, bez savas īpatnības. Mazliet izplūduši vaibsti. Trausls augums. Nevainojama elegance. Siltajā, ērtajā viesistabā viņa droši vien graciozi pasniedza tēju draudzenēm.

- Vai vīrs bieži ar jums runāja par savu pirmo sievu?

Tad viņas acīs parādījās ciets spīdums. Viņa mēģināja

noslēpt dusmas, bet saprata, ka Megrē nav piemuļķojams.

- Man nepieklājas... - viņa iesāka.

- Es atvainojos. Bet nāves apstākļi ir tādi, ka nevar būt runa par pārliecīgu smalkjūtību.

- Jūs taču neturat aizdomās?...

- Es nevienu neturu aizdomās. Es mēģinu izprast jūsu vīra dzīvi, cilvēkus, kādi bija ap viņu, viņa rīcību pēdējā vakarā. Vai jūs zināt, ka šī sieviete dzīvo namā, kur atrodas Kušē kantoris?

- Jā! Viņš man to ir teicis...

- Kādos vārdos viņš par to runāja?

- Viņš bija dusmīgs... Pēc tam viņš kaunējās par šim jūtām un apgalvoja, ka īstenībā tā ir nelaimīga sieviete...

- Kāpēc nelaimīga?

- Tāpēc, ka viņu nekas nespēj apmierināt... Un vēl...

- Un vēl?

- Jūs nojaušat, ko es gribu sacīt... Viņa ir ļoti savtīga... Patiesību sakot, viņa pameta Remonu tāpēc, ka viņš nepelnīja pietiekami daudz naudas... Un tad viņa Remonu satika, un viņš bija kļuvis bagāts... Un viņa bija tikai sīka ierēdņa sieva!

- Vai viņa nav mēģinājusi...

- Nē! Es nedomāju, ka viņa vīram kaut reizi prasījusi naudu. Tiesa, vīrs gan to man nesacītu. Es vienīgi zinu, ka satikt bijušo sievu Vogēzu laukumā viņam bija tīrās mocības. Manuprāt, viņa īpaši iekārtojās tā, lai sastaptu Remonu. Viņa neko neteica, bet skatījās nicinoši...

Komisārs nespēja apspiest smaidu, iedomājoties šīs satikšanās vārtu velvē: Kušē, sārts un svaigs, izkāpj no mašīnas, un Martēna kundze - stīvu gaitu, melnos cimdos, ar lietussargu un somiņu, indīgu seju...

- Vai tas ir viss, kas jums zināms?

- Viņš labprāt būtu mainījis telpas, bet Parīzē ir tik grūti atrast vietu laboratorijām...

- Jūs, protams, nepazīstat nevienu vira ienaidnieku?

- Nevienu! Visi viņu mīlēja! Viņš bija pārāk labsirdīgs, pat līdz smieklīgumam... Viņš naudu nevis šķieda, bet tiešām kaisīja pilnām saujām... Un, ja viņam to pārmeta, viņš atbildēja, ka ir pietiekami ilgi skaitījis katru sū, lai beidzot būtu izšķērdīgs...

- Vai viņš bieži satikās ar jūsu ģimenes locekļiem?

- Reti! Tā bija cita mentalitāte, vai ne? Arī cita gaume...

Tiešām, Megrē tikai ar pūlēm iedomājās Kušē salonā

kopā ar jauno advokātu, pulkvedi un cienīgo sievasmāti.

Tas viss bija saprotams.

Dzīvespriecīgs, spēcīgs, vulgārs puisis, kas sācis ar neko, kas trisdemit sava mūža gadus skrējis pakaļ laimei, cīnoties ar trūkumu...

Viņš kļuva bagāts. Dinārā viņš beidzot iekļuva sabiedrībā, kas nekad nebija viņu pieņēmusi. īsta jauna meitene... Pilsoniska ģimene... Tēja un kūciņas, teniss un pikniki...

Viņš meiteni apprecēja! Lai pats sev pierādītu, ka tagad viņam viss atļauts. Lai iegūtu dzīvokli, kādu senāk bija redzējis tikai no ārpuses!

Viņš apprecējās ari tāpēc, ka jaunā, prātīgā un labi audzinātā meitene atstāja uz viņu dziļu iepaidu...

Un bija dzīvoklis Osmana bulvārī ar vistradicionālākajām mēbelēm un lietām...

Bet viņam joprojām gribējās atrasties citur, satikties ar citādiem cilvēkiem, runāt, kas ienāk prātā... Alus zālēs, bāros...

Un vēl - citas sievietes!

Viņš mīlēja sievu. Viņš to apbrīnoja. Viņš to cienīja. Viņa atstāja uz viņu lielu iespaidu.

Bet tieši tāpēc, ka viņa atstāja tādu iespaidu, viņam, lai aizmirstos, bija vajadzīgas slikti audzinātas skuķes kā Ņina.

Kušē kundzei bija uz mēles kāds jautājums. Viņa vilcinājās to uzdot. Beidzot viņa tomēr saņēmās un, skatīdamās sānis, teica:

- Es gribētu jums jautāt... Tas ir ļoti nepatīkami... Piedodiet... Es zinu, viņam bija draudzenes... Viņš to slēpa - un arī tik tikko - vienīgi aiz smalkjūtības... Man vajadzētu zināt, vai no šis puses man nedraud nepatikšanas vai skandāls...

Viņa acīmredzot iztēlojās vira mīļākās kā filmu vampīrus!

- Jums nav nekāda pamata bailēm, - Megrē smaidīja, iedomādamies Ņinu ar samocīto seju un sauju dārglietu, kuras tajā pašā pēcpusdienā aiznesa uz municipālo kredītbanku.

- Vai nebūs vajadzīga?...

- Nē, nevajadzēs nekādu sāpju naudu!

Viņa jutās pagalam izbrīnījusies. Varbūt pat mazliet vīlusies, jo, galu galā, ja šīs sievietes nekā neprasa, tas nozimē, ka tās pret viņas vīru lolojušas kādas jūtas! Un viņš pret tām arī...

- Vai apbedīšanas diena jau noteikta?

- Ar to nodarbojas mans brālis... Tā notiks trešdien, Senfilipderilā...

Aiz sienas ēdamistabā varēja dzirdēt trauku šķindoņu. Acīmredzot tika klāts vakariņu galds.

- Man atliek tikai jums pateikties un iet prom, vēlreiz atvainojoties...

Un, kad viņš kājām gāja lejup pa Osmana bulvāri, viņš, pīpi piebāzdams, pamanīja, ka murmina:

“Nolāpītais Kušē, velna puika!”

Tas viņam ienāca prātā tā, it kā Kušē viņam būtu vecs biedrs. Un šī izjūta bija tik speciga, ka viņš pats brīnījās, kā iespējams, ka Kušē redzējis tikai mirušu.

Viņam šķita, ka šo cilvēku pazīst kā savus piecus pirkstus.

Varbūt triju sieviešu dēļ?

Pirmā - konditora meita Nanteras dzīvoklī, kuru dzen izmisumā doma, ka viņas vīram nekad nebūs nopietnas profesijas.

Pēc tam - Dināras jaunava un apmierināta sīka patmīlība, jo Kušē ir kļuvis pulkveža radinieks...

Ņina... Satikšanās kafejnīcā Select... Pigala viesnīca...

Un dēls, kas nāk prasīt naudu! Un Martēna kundze, kura iekārtojas tā, lai pastāvīgi satiktu viņu vārtu velvē, un varbūt cer mocīt viņu ar sirdsapziņas pārmetumiem...

Dīvains gals! Pavisam viens kabinetā, kur viņš iegriezās iespējami reti. Ar muguru atspiedies pret atvērtu seifu, rokas uz galda...

Nekas nebija manāms... Vārtniece, iedama pāri pagalmam, visu laiku redzēja viņu tajā pašā vietā aiz mat stikla rūts. Bet vārtniece galvenokārt bija nobažījusies par de Senmarka kundzi, kurai bija dzemdības.

Augšstāvā kliedza ārprātīgā. Citiem vārdiem, vecā Matilde kaķa soļiem bija pielavījusies pie kādām gaiteņa durvīm...

Martēna kungs savā brūnganpelēkajā mētelī meklēja cimdu pie atkritumu tvertnēm...

Viens bija skaidrs: kādam tagad piederēja trīssimts sešdesmit tūkstoši nozagto franku.

Un kāds viņu ir nogalinājis.

“Visi vīrieši ir egoisti,” Martēna kundze sāpīgi savilktu seju apgalvoja.

Vai varbūt viņai tagad bija trīssimts sešdesmit gluži jaunu naudaszīmju, ko izsniegusi Lionas kredītbanka? Viņas rokās beidzot ir nauda, daudz naudas - vesels žūksnis lielu naudaszīmju, kas nozīmē ilgus gadus bez rūpēm par rītdienu vai pensiju, kas pienāksies Martēna kunga nāves gadījumā?

Vai tas bija Rožē ar ļengano, ētera iztukšoto augumu un Selīna, ko viņš pievācis, lai tā apdullinātos kopā ar viņu viesnīcas gultas siltumā?

Vai varbūt tā ir Ņina vai Kušē kundze?

Katrā ziņā bija vieta, no kuras visu varēja redzēt, -Martēnu dzīvoklis.

Un bija sieviete, kas glūnīgi okšķerēja pa māju, piespiežot ausi pie visām durvīm, šļūkājot čībām pa gaiteņiem.

“Man jāapciemo vecā Matilde!" Megrē nolēma.

Bet, kad nākamajā rītā viņš ieradās Vogēzu laukumā, viņu apturēja vārtniece, kas šķiroja pastu (liels žūksnis serumu laboratorijai un tikai dažas vēstules citiem irnie-kiem).

- Vai iesiet pie Martēniem? Es nezinu, vai tas būtu labi... Martēna kundze šonakt bija briesmīgi slima. Vajadzēja skriet pec arsta... Viņas vīrs izskatījās gluži kā sajucis...

Cilvēki šķērsoja pagalmu, viņi gāja uz darbu laboratorijās un birojos. Pie viena otrā stāva loga sulainis purināja paklāju.

Varēja dzirdēt zīdaiņa brēcienus un aukles vienmuļo dūdošanu.

VI Četrdesmit grādu temperatūra

- Csst! Viņa ir aizmigusi... Bet nāciet vien iekšā...

Martēna kungs, liktenim padevīgs, pakāpās sānis. Viņš

neiebilda, ka jārādās svešam cilvēkam mājas drēbēs, nošļukušām, zaļganīgām ūsām - acīmredzot viņš mēdza tās krāsot.

Viņš bija pavadījis nomodā visu nakti. Tik novārdzis, ka ne uz ko vairs nereaģēja.

Uz pirkstu galiem viņš piegāja pie guļamistabas durvīm, pa kurām varēja redzēt gultas kājgali un uz grīdas noliktu bļodu, un aizvēra tās.

- Vai vārtniece jums teica?

Viņš čukstēja un laikiem bailīgi paskatījās uz durvju

pusi. Tajā pašā laikā viņš nogrieza gāzi sildītājam, uz kura bija uzlicis kafijkannu.

- Vai izdzersiet kādu tasīti?

- Paldies... Es jūs ilgi nekavēšu. Es tikai gribēju zināt, kā klājas Martēna kundzei...

- Jūs esat pārāk laipns! - Martēna kungs pateicīgi sacīja-

Viņš tiešām nesaskatīja nekādu viltu. Viņš bija tā satraukts, ka bija pilnīgi zaudējis kritiskas spriešanas spēju. Turklāt - vai viņam tā jelkad piemitusi?

- Šīs lēkmes ir kaut kas briesmīgs! Vai neiebildīsiet, ja jūsu klātbūtnē iedzeršu kafiju?

Viņš apjuka, pamanījis, ka bikšturi kulstās gar kājām, un steidzīgi sakārtoja apģērbu, novāca no galda zāļu pudelītes.

- Vai viņai tās uznāk bieži?

- Nē... Vismaz tik niknas ne... Viņa ir ļoti nervoza... Jaunībā viņai nervu lēkmes uznākušas katru nedēļu...

- Un tagad ari?

Martēns paskatījās viņā kā nopērts suns un tikko iedrošinājās atzīties:

- Man viņa ļoti jāsaudzē... Ja kaut vārdu runāju pretī, sākas tādas briesmas...

Ģērbies brūnganpelēkajā mētelī, rūpīgi iepomādētām ūsām, ādas cimdiem rokās viņš bija galvenokārt smieklīgs, īsta pretencioza sīka ierēdņa karikatūra.

Bet tagad ūsas bija noplukušas, acis iekritušas. Viņam bija pietrūcis laika sakopties. Zem veciem svārkiem joprojām rēgojās naktskrekls.

Tas bija cilvēks, kas iedveš žēlumu. Izbrīnā varēja konstatēt, ka viņam ir vismaz piecdesmit pieci gadi.

- Vai vakarvakarā viņa piedzīvoja kādas nepatikšanas?

- Nē... Nē...

Uztraucies viņš skatījās apkārt izbaiļu pilnām acīm.

- Vai pie viņas kāds bija atnācis?... Piemēram, dēls?...

- Nē... Atnācāt jūs... Pēc tam ēdām vakariņas... Pēc tam...

- Kas bija pēc tam?

- Nekas. Es nezinu... Tas uznāca tāpat vien... Viņa ir ļoti jūtīga... Viņa savā mūžā piedzīvojusi tik daudz nelaimju!

Vai viņš tiešām ticēja tam, ko teica? Megrē palika iespaids, ka Martēns runā galvenokārt tāpēc, lai pārliecinātu pats sevi.

- Vārdu sakot, jums personiski nav nekāda sprieduma par šo noziegumu?

Un Martēns nosvieda uz grīdas tasi, ko turēja rokā. Vai viņam arī bija slimi nervi?

- Kāds spriedums man varētu būt? Es jums zvēru! Ja man tāds būtu, es...

-Jūs?

- Es nezinu... Tas ir šausmigi... Un tieši tādā brīdī, kad mums kantori ir sevišķi daudz darba... Šorīt man pat nav bijis laika brīdināt šefu...

Viņš ar kalsno roku noglauda pieri, tad sāka lasīt no grīdas fajansa šķembas. Viņš ilgi meklēja lupatu, ar ko saslaucīt grīdu.

- Ja viņa būtu man klausījusi, mēs nebūtu palikuši šajā mājā...

Viņš, bez šaubām, no kaut kā baidījās. Bet no kā? Kādēļ?

- Jūs esat drosmīgs cilvēks, Martēna kungs, vai ne? Un godīgs cilvēks...

- Esmu nostrādājis trīsdesmit divus gadus, un...

- Tātad, ja jūs zinātu kaut ko tādu, kas varētu palīdzēt izmeklēšanai, palīdzēt notvert noziedznieku, jūs izpildītu

savu pienākumu un man pasacitu...

Vai tiešām viņam klabēja zobi?

- Es, protams, pasacītu... Bet es nekā nezinu... Un es arī gribētu zināt! Tā vairs nav nekāda dzīve...

- Ko jūs domājat par savu padēlu ?

Martēns izbrīnījies pavērās Megrē.

- Rožē? Tas ir...

- Jā, tas ir paklīdis cilvēks!

- Bet varu apgalvot, ka ļauns viņš nav... Visā vainojams tēvs. Kā mana sieva aizvien saka, nevajag dot tik daudz naudas jauniem cilvēkiem... Viņai ir taisnība! Turklāt es domāju, ka Kušē to darīja ne aiz labsirdības vai mīlestības uz dēlu, kurš viņam bija vienaldzīgs... Viņš to darīja tikai tāpēc, lai tiktu no jaunekļa vaļā, lai nomierinātu savu sirdsapziņu.

- Savu sirdsapziņu?...

Martēns nosarka un apjuka vēl vairāk.

- Viņš ir vainīgs Žiljetas priekšā, vai ne?

- Žiljetas?

- Mana sieva... Viņa pirmā sieva... Ko viņš tās labā ir darījis? Neko! Viņš izturējies pret viņu kā pret kalponi... Taču tieši viņa palīdzēja Kušē grūtos brīžos... Un vēlāk...

- Tiešām, Kušē neko nav viņai devis! Bet viņa apprecējās otrreiz...

Martēna seja tumši piesarka. Megrē lūkojās viņā izbrīnījies un žēlodams. Jo viņš saprata, ka nabaga vīrs ne vārda nav izdomājis šajā pārsteidzošajā spriedumā. Viņš tikai atkārtoja to, ko simtiem reižu bija dzirdējis sievu sakām.

Kušē bija bagāts! Viņa bija nabaga! Tātad...

Bet ierēdnis saausījās.

- Vai jūs nekā nedzirdējāt?

Abi brītiņu cieta klusu. Blakus istabā bija dzirdams

vārgs sauciens. Martēns gāja atvērt durvis.

- Ko tu viņam tur stāsti? - Martēna kundze jautāja.

- Bet... es...

- Atnācis komisārs, vai ne? Kas vēl viņam vajadzīgs?

Megrē viņu neredzēja. Balss liecināja, ka viņa guļ gulta, ir ļoti nogurusi, bet pilnā mērā saglabājusi aukstasinību.

- Komisārs iegriezies apjautāties par tavu veselību.

- Lai viņš nāk iekšā. Pagaidi, padod man slapju dvieli un spoguli... Un ķemmi.

- Tu vēl vairāk satrauksies...

- Bet turi taču spoguli taisni! Nē! Labāk laid vaļā! Tu nespēj pat... Aizvāc bļodu! Ak, šie vīrieši... Līdzko sievietes pietrūkst, māja sāk līdzināties stallim... Lai viņš tagad nāk iekšā.

Guļamistaba, tāpat kā ēdamistaba, bija patumša un skumīga, slikti mēbelēta, ar daudziem aizkariem, veciem audumiem, izbalējušiem paklājiņiem. Jau pie durvīm Megrē juta ciešu, viņam pievērstu, mierīgu un ārkārtīgi skaidru Martēna kundzes skatienu.

Sakritušajā sejā viņš manīja veidojamies salkanu slimnieces smaidu.

- Neņemiet vērā, - viņa teica. - Viss ir tik briesmīgā nekārtībā! Vainīga lēkme...

Viņa skumīgi vērās savā priekšā.

- Bet nu jau man ir labāk... Rit man jābūt uz kājām apbedīšanas dēļ. Vai tā tiešām notiks rīt?

- Rit, jā. Vai jums mēdz būt lēkmes?

- Mani tās piemeklēja jau bērnībā... Bet māsa...

- Vai jums ir māsa?

- Man tās ir divas... Nedomājiet, tās nav... Jaunākajai arī mēdza būt lēkmes. Viņa apprecējās... Viņas vīrs bija nelietis, un kādu dienu, izmantojot šādu lēkmi, viņš lika

māsu ieslodzīt... Pēc nedēļas viņa nomira...

- Nesatraucies! - lūdzās Martēns, kas nezināja, kur dēties un ko iesākt.

- Vai viņa bija ārprātīga?

Sievietes vaibsti kļuva skarbi, balss nikna.

- To apgalvoja vīrs, kas gribēja tikt no viņas vaļā! Nepagāja ne pusgads, kad viņš apprecēja citu! Un visi vīrieši ir tādi paši... Sieviete viņiem ziedojas, atdod visu...

- Es tevi lūdzu! - vīrs nopūtās.

- Par tevi es nerunāju! Kaut arī tu neesi labāks par citiem...

Un piepeši Megrē juta gaisā tādas kā naida strāvas. Tas bija īss mirklis. Tikko uztverams. Un tomēr viņš bija pārliecināts, ka nekļūdās.

- Tas vēl nenozīmē, ka gadījumā, ja manis nebūtu... -viņa turpināja.

Vai viņas balsī neieskanējās draudi? Vīrs rosījās tukšumā. Lai kaut ko darītu, viņš skaitīja mikstūras pilienus, ko tecināja glāzē.

- Doktors sacīja...

- Man jāsmejas par tavu doktoru!

- Tomēr vajag... Ņem! Dzer lēnām! Nekas slikts tas nav...

Viņa paskatījās uz vīru. pēc tam uz Megrē un beidzot, padevigi paraustījusi plecus, izdzēra glāzi.

- Vai tiešām jūs atnācāt tikai tāpēc, lai uzzinātu, kā man klājas? - viņa neuzticīgi jautāja.

- Es gāju uz laboratoriju, kad vārtniece man teica...

- Vai esat kaut ko atklājis?

- Vēl ne.

Viņa aizvēra acis, lai parādītu, ka ir nogurusi. Martēns skatījās uz Megrē, kurš piecēlās.

- Tātad! Es jums novēlu drīzu izveseļošanos. Jums jau klājas daudz labāk...

Viņa ļāva komisāram iet. Megrē sacīja Martēnam, lai viņu nepavada.

- Palieciet, lūdzu, pie sievas!

Nabaga cilvēks! Izskatījās, ka viņam bail palikt, ka viņš tveras pie komisāra, jo, kad klāt ir vēl kāds, nav tik drausmīgi.

- Jūs redzēsiet, ka nekas ļauns nenotiks...

Ejot cauri ēdamistabai, viņš dzirdēja gaitenī kaut ko *-li dam. Un viņš piegāja klāt vecajai Matildei bridi, kad ta grasījās ieiet savā istabā.

- Labdien, kundze!

Viņa bailīgi vērās komisārā, neko neatbildēdama un turēdama roku uz durvju tverekļa.

Megrē runāja klusu. Viņš nojauta, kā ausās Marlēna kundze, kas, lai savukārt klausītos aiz durvīm, bija spējīga arī piecelties.

- Kā jūs, bez šaubām, zināt, es esmu komisārs, kuram uzdots vadīt izmeklēšanu...

Viņš nojauta, ka neko neuzzinās no šīs sievietes ar mierīgu seju, tik rāmu kā mēnesnīca.

- Ko jums no manis vajag?

- Es tikai gribēju pajautāt, vai jums nekas nav man sakāms... Cik sen jūs dzīvojat šajā namā?

- Četrdesmit gadu! - viņa skarbi attrauca.

- Jūs te visus pazīstat...

- Es ne ar vienu nesarunājos!

- Man ienāca prātā, ka jūs varbūt kaut ko esat redzējusi vai dzirdējusi... Reizēm pietiek ar pavisam sīku faktu, lai izmeklēšana iegrieztos pareizajās sliedēs...

Istabā kaut kas kustējās. Bet vecā stūrgalvīgi turēja durvis aizvērtas.

- Vai jūs neko neesat redzējusi?

Viņa neatbildēja.

- Un vai neesat kaut ko dzirdējusi?

- Jūs prātīgāk darītu, ja pateiktu namīpašniekam, lai man ievelk gāzi...

- Gāzi?

- Visiem šajā mājā ir gāze. Bet man neievelk, jo nav tiesību paaugstināt īres maksu... Viņš gribētu gan mani izdabūt ārā no inājas! Bet viņš aizies pirmais, ar kājām pa priekšu! To jūs viņam varat no manis pasacīt.

Durvis pavērās tik šaurā spraugā, ka šķita - resnā sieviete nevarēs pa to iespraukties. Pēc tam tās aizvērās, un bija dzirdama vairs tikai klusa rosīšanās istabā.

* * *

- Vai jums ir vizītkarte?

Sulainis svītrainā vestē paņēma kartona gabaliņu, ko Megrē viņam pasniedza, un pazuda dzīvoklī, kurš bija ārkārtīgi gaišs, pateicoties piecus metrus augstajiem logiem, kādi Parīzē ir atrodami vairs tikai Vogēzu laukuma un Senluija salas namos.

Istabas bija milzīgas. Kaut kur dūca putekļsūcējs. Aukle baltā uzsvārcī, ar glītu zilu plīvuru ap galvu iegāja no vienas istabas otrā. uzmezdama Megrē ziņkāru skatienu.

Pavisam tuvu atskanēja balss:

- Lai komisārs ienāk...

De Senmarka kungs rūpīgi saglaustiem sirmiem matiem bija darbistabā. Viņš uzreiz piecēlās un gāja aizvērt durvis, aiz kurām Megrē paspēja pamanīt stila gultu un jaunas sievietes galvu uz spilvena.

- Lūdzu, sēdieties! Jūs, protams, gribat ar mani runāt par šausmīgo Kušē lietu...

Par spīti gadiem, viņš atstāja spēcīga un veselīga cilvēka iespaidu. Un dzīvokļa gaisotne liecināja par laimīgu mājokli, kur viss ir skaidrs un priecīgs.

- Mani šī traģēdija skāra jo dziļāk tāpēc, ka tā norisinājās man ļoti satraucošā brīdī...

- Es zinu...

Bijušā vēstnieka acīs iedzirkstējās lepnums. Viņš savos gados taču bija kļuvis tēvs!

- Es gribētu, lai jūs runājat klusu, jo man labāk patiktu, ja de Senmarka kundze neuzzinātu neko par bēdīgo notikumu... Viņas stāvoklī tas nebūtu vēlams... Bet ko īsti jūs gribat man jautāt? Es šo Kušē nemaz nepazinu... Pāris reižu pamanīju viņu ejam pāri pagalmam... Viņš piederēja pie aprindām, ar kurām es laiku pa laikam satiekos, no Os-mana bulvāra... Bet šķita, ka viņš pie tiem ļaudīm nav ne kāju spēris... Viņa vārdu uzzināju tikai no nesen saņemtā telefona abonentu saraksta... Viņš laikam bija diezgan vulgārs, vai ne?

- Vārdu sakot, viņš nāca no tautas... Viņam bija diezgan grūti kļūt par to, par ko viņš bija kļuvis...

- Sieva sacīja, ka viņš apprecējis jaunavu no ļoti labas ģimenes, viņas kādreizējo pansijas biedreni... Tieši tāpēc man negribas viņai darīt zināmu ... Tātad jūs vēlaties?...

Lielie logi vērās uz Vogēzu laukumu, ko iepriecināja tikko uzspīdējis saules stars. Skvērā dārznieki laistīja mauru un puķu dobes. Garām brauca smagie ormaņi.

- Tikai izziņu... Es zinu, ka vairākas reizes, nervozēdams un gaidīdams notikumu, kas ir gluži dabiski, jūs pastaigājāties pagalmā... Vai jūs tur kādu satikāt? Vai jūs neredzējāt kādu ejam uz birojiem pagalma otrā malā?

De Senmarka kungs domāja, rotaļādamies ar papīrnazi.

- Pagaidiet... Nē! Man vis neliekas... Man laikam kas cits bija prātā... Vārtniece to zinātu labāk...

- Vārtniece nezina neko.

- Un es... Nē!... Vai ari... Bet tam droši vien nav nekāda sakara...

- Tomēr pasakiet!

- Vienu bridi dzirdēju troksni pie atkritumu tvertnēm. Man nekā nebija, ko darit... Es piegāju tuvāk un ieraudzīju īrnieci no trešā stāva...

- Martēna kundzi?

- Laikam tā viņu sauc... Atzīstos, ka slikti pazīstu kaimiņus... Viņa rakņājās pa cinka tvertnēm... Es atceros, viņa man teica: "Atkritumos nejauši iekritusi sudraba karote... "Es jautāju: “Vai jūs to atradāt?” un viņa diezgan dzīvi atbildēja: “Jā, jā!”

- Un ko viņa darīja pēc tam? - Megrē jautāja.

- Viņa ātrā gaitā gāja atpakaļ uz savu dzīvokli. Tā ir sīka auguma nervoza sieviete, kas visu laiku izskatās tā, it kā steigtos... Cik atceros, mums ari ir gadījies tādā veidā pazaudēt kādu vērtīgu gredzenu... Un visinteresantākais ir tas, ka to vārtniecei atnesa lupatlasis, kas bija to atradis, darbodamies ar savu āķi...

- Vai nevarat pasacīt, ap cikiem norisinājās šis incidents?

- Tas man būs grūti izdarāms... Pagaidiet... Man negribējās ēst vakariņas... Tomēr ap pusdeviņiem mans sulainis Albērs lūdza kaut ko iekost... Un, tā kā es pie galda nesēdos, viņš man atnesa salonā anšovu maizītes... Tas bija pirms...

- Pirms pusdeviņiem?

- Jā... Pieņemsim, ka incidents, kā jūs to nosaucāt, notika mazliet pēc astoņiem... Bet es nedomāju, ka tam varētu būt jelkāda nozīme. Ko jūs par šo lietu domājat? Man tiešām negribas ticēt, ka noziegumu pastrādājis, kā te sāk runāt, kāds no mājas iemītniekiem... Iedomājieties, ka pagalmā var ienākt kurš katrs... Es pieprasīšu namīpas niekam, lai vārtu telpu slēdz, tikko iestājas krēsla...

Megrē piecēlās.

- Man vēl nekāda sprieduma nav!

Vārtniece atnesa pastu, un, tā kā priekšnama durvis bija vaļā, viņa piepeši ieraudzīja komisāru sarunājamies ar de Senmarka kungu.

Brašā Bursje kudze! Viņa pilnīgi pārvērtās sejā! Viņas skatiens pauda visas pasaules bažas!

Vai tiešām Megrē atļautos turēt aizdomās de Sen-markus? Kaut vai apgrūtināt viņus ar jautājumiem?

- Es jums pateicos, de .Senmarka kungs... Un lūdzu at vainot par šo apmeklējumu...

- Vai vēlaties cigāru?

De Senmarka kungs bija ļoti augsts senjors, kura manierēs pavīdēja mazliet augstprātīga familiaritāte, kas atgādināja drīzāk politiķi nekā diplomātu.

- Esmu pilnīgi jūsu rīcībā.

Sulainis aizvēra durvis. Megrē lēnām nokāpa pa trepēm, atkal nonāca pagalmā, kur liela veikala komijs veltīgi meklēja vārtnieci.

Tās dzīvoklī bija tikai suns, kaķis un divi bērni, kas triepa uz vaigiem piena putru.

- Vai mammas te nav?

- Viņa tūlīt atnāks, kungs! Viņa aiznesa pastu...

Pagalma necilākajā stūri blakus sētnieces dzīvoklim bija četras cinka tvertnes, kurās, tumsai iestājoties, īrnieki cits pēc cita izmeta atkritumus.

Sešos no rīta vārtniece atvēra vārtus, un aptīrīšanas dienesta vīri iebēra atkritumus savos ratos.

Šis kakts vakarā nebija apgaismots. Pagalma vienīgā lampa atradās pretējā pusē, kāpņu galā.

Ko gan Martēna kundze te bija meklējusi gandrīz tajā

pašā bridi, kad tika noslepkavots Kušē?

Vai viņai ari bija ienācis prātā meklēt vira cimdu?

“Nē.” Megrē noņurdēja, jo piepeši kaut ko atcerējās. Martēns atkritumus bija nonesis daudz vēlāk.

Tātad ko tas viss nozīmēja? Nemaz nevarēja būt runa par pazaudētu karoti! Pa dienu īrniekiem nav tiesību jelko iebērt tukšajās atkritumu tvertnēs!

Ko tad viņi abi viens pēc otra meklēja?

Martēna kundze pat rakņājās atkritumos!

Martēns grozījās apkārt, raudams sērkociņus!

Un cimds, kas otrā rītā bija atradies!

- Vai jūs bērnu redzējāt? - kāda balss Megrē aiz muguras jautāja.

Tā bija vārtniece, kas runāja par Senmarku jaundzimušo aizgrābtīgāk nekā par saviem bērniem.

- Vai jūs vismaz kundzei nekā neteicāt? Viņa nedrīkst zināt...

- Es zinu, es zinu!

- Vainags... es gribēju teikt - īrnieku vainags... Es nevaru saprast, vai to jau šodien vajadzētu aizsūtīt uz mirušā māju, vai arī ir parasts to nolikt tikai apbedīšanas brīdī... Arī kalpotāji bija ļoti pretimnākoši... Viņi savākuši trīssimts un vairāk franku...

Pagriezusies pret veikala izsūtāmo, viņa jautāja:

- Ko vajag?

- Senmarks!

- Kāpnes pa labi. Otrais stāvs, durvis tieši pretī kāpnēm. Galvenais, zvaniet klusu...

Pēc tam viņa atkal pievērsās Megrē:

- Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik daudz puķu viņa saņem! Viņi pat nezina, kur tās visas likt. Lielāko daļu droši vien nes augšā kalpotāju istbās... Vai negribat ienākt? Žožo, vai liksi māsu mierā?

Komisārs joprojām skatījās uz atkritumu tvertnēm. Ko, pie joda, Martēni tajās meklēja?

- Vai 110 rīta jūs tās noliekat uz ietves, kā prasa noteikumi?

- Nē! Kopš esmu atraitne, tas nav iespējams! Vai ari man vajadzētu ņemt kādu palīgā, jo tās ir par smagu... Aptīrīšanas dienesta vīri ir ļoti laipni... Es laiku pa laikam pacienāju viņus ar glāzi vīna, un viņi atnāk kastēm pakaļ pagalmā.

- Tā ka lupatnieki nemaz nevar tās izokšķerēt...

- Ak jums tā liekas? Viņi arī nāk iekšā pagalmā... Reizēm viņi ir trīs vai četri un piegāna visas malas...

- Es jums pateicos!

Un Megrē gāja prom, domās iegrimis un pat neiegriezies birojā, kaut gan no rīta bija nolēmis to darīt.

Kad viņš nonāca Ortevras krastmalā, viņam paziņoja:

- Kāds lūdza jūs pie telefona... Kāds pulkvedis...

Bet Megrē turpināja savu domu. Atvēris inspektoru kabineta durvis, viņš uzsauca:

- Likā! Tev tūlīt jādodas ceļā. Tu iztaujāsi visus lupat-niekus, kas parasti darbojas Vogēzu laukuma apkaimē... Ja vajadzēs, tu aiziesi pat uz Sendenī fabriku, kur atkritumus dedzina.

- Bet...

- Ir jāuzzina, vai aizvakar no rīta Vogēzu laukuma sešdesmit pirmā nama atkritumu tvertnēs nav pamanīts kaut kas neparasts.

Viņš atkrita krēslā un tad atcerējās, ka kāds bija pieminējis pulkvedi.

Kādu pulkvedi? Viņš nevienu pulkvedi nepazina...

Ak jā! Šajā notikumā bija pulkvedis. Kušē kundzes tēvocis! Kas tam bija vajadzīgs?

- Hallo! Vai Elizeja 17-62? Te komisārs Megrē no kriminālpolicijas. Ko jūs sakāt? Vai ar mani grib runāt pulkvedis Dormuā? Es palieku pie aparāta, jā... Hallo! Vai tas esat jūs, pulkveža kungs? Kā? Testaments? Es lāgā nedzirdu... Nē, gluži pretēji, runājiet klusāk! Turiet klausuli mazliet tālāk! Tā ir labāk. Tātad? Jūs esat atraduši nedzirdētu testamentu? Un tas nav pat aizzīmogots? Skaidrs! Pēc pusstundas būšu tur. Bet nē, nevajag! Es paņemšu taksometru...

Viņš aizsmēķēja pīpi, sakrustoja kājas un atbīdīja krēslu.

VII Trīs sievietes

- Pulkvedis jūs gaida kunga istabā. Ja jūs vēlētos man sekot...

Mirušā istabas durvis bija aizvērtas. Rosība bija nojaušama blakus telpā, kas acīmredzot bija Kušē kundzes istaba. Kalpone pagrūda kādas citas durvis, un Megrē ieraudzīja pulkvedi, ar roku viegli atspiedušos pret galdu, paceltu zodu, cienīgu un rāmu, it kā viņš pozētu tēlniekam.

- Esiet tik laipns, apsēdieties!

Taču uz Megrē aicinājums neiedarbojās, viņš tikai atpogāja smago mēteli, nolika cepuri uz krēsla un piebāza pīpi.

- Vai jūs bijāt tas, kas atrada minēto testamentu? - viņš jautāja, ar interesi skatīdamies apkārt.

- Jā, es, šorīt. Mana māsasmeita vēl neko nezina. Man jāteic, ka tas ir tik neticami...

Cik dīvaina istaba, ja iedomājas, kāds bija Kušē! Tiesa, tajā bija stila mēbeles tāpat kā visā pārējā dzīvoklī. Bija arī daži vērtīgi priekšmeti. Bet tiem blakus varēja redzēt lietas, kas liecināja par Kušē necilo gaumi.

Pie loga - galds, kas vairāk vai mazāk varēja būt rakstāmgalds. Uz tā bija turku cigaretes, bet līdzās - vesela rinda ķirškoka pīpju, kas maksā sešus sū un ko Kušē droši vien pīpēja ar baudu.

.Sarkani rītasvārki! Tie, kuri viņam likušies visspilgtākie. Bet gultas kājgalī - rīta čības caurām zolēm.

Galdam bija atvilktne.

- Ņemiet vērā, ka tā nebija aizslēgta! - pulkvedis sacīja. - Es pat nezinu, vai atslēga vispār ir. Šorīt māsasmeitai bija vajadzīga nauda, ko samaksāt piegādātājam, un es negribēju izrakstīt čeku. Meklēju šajā istabā. Un redziet, ko atradu...

Aploksne ar Grand-Hotel attēlu. Vēstuļpapīrs ar tādu pašu attēlu, mazliet zilināts.

Rindas, kas šķita rakstītas izklaidīgi, it kā melnrakstā.

“Tas ir mans testaments. ”

Tālāk - gluži negaidīts teikums:

“Tā kā man, bez šaubām, negribēsies rakņāties mantošanas likumos, es lūdzu savu notāru metru Dampjēru rīkoties tā, lai mans īpašums tiktu sadalīts trīs iespējami līdzīgās dalās:

1. manai sievai Žermēnai, dzimušai Dormuā;

2. manai pirmajai sievai, tagad Martēna laulātajai draudzenei, kas dzīvo Vogēzu laukumā 01;

3. Ņinai Muanārai, kas dzīvo Pigala viesnīcā Pigala ielā.” '

* * *

- Ko jūs par to domājat?

Megrē bija sajūsmināts. Šis testaments viņam padarīja Kušē tik simpātisku, cik vien iespējams.

- Protams, testaments ir pilnīgi bezjēdzīgs. Tajā ir nezin cik neiespējamu noteikumu, un tūlīt pēc bērēm mēs to apstrīdēsim. Bet, lūk, kas man likās interesanti un kādēļ šķita nepieciešams ar jums steidzami runāt...

Megrē joprojām smaidīja, it kā būtu piedzivojis labu joku. Un pat uz Grand-Hôtel papīra! Tāpat kā daudzi veikalnieki, kuriem nav biroja pilsētas centrā. Kušē tur droši vien norunāja dažu labu satikšanos. Un tā, kādu gaidot, viņš, domājams, hallē vai smēķētavā bija kaut ko palicis zem papira un uzskribelējis šīs dažas rindas.

Viņš pat nebija aizlīmējis aploksni! Viņš to bija iemetis atvilktnē, nolēmis vēlāk parūpēties, lai testamentu uzraksta pēc visiem likumiem.

Kopš tā laika bija pagājušas piecpadsmit dienas.

- Jūs droši vien esat pārsteigts, - pulkvedis turpināja, -par kaut ko pavisam neticamu. Kušē ir gluži vienkārši aizmirsis pieminēt savu dēlu! Ar to vien pietiek, lai testamentu apstrīdētu, un...

- Vai jūs Rožē pazīstat?

-Es? Nē...

Un Megrē joprojām smaidīja.

- Es jau nupat jums sacīju, ka lūdzu jūs atnākt tāpēc, ka...

- Vai pazīstat Ņinu Muanāru?

Nelaimīgais sarāvās, it kā viņam kāds būtu uzkāpis uz kājas.

- Man viņa nav jāpazīst! Jau viņas adrese vien - Pigala iela, liek man domāt, ka... Bet ko es te runāju? Ak jā, vai ievērojāt datumu, kad testaments uzrakstīts? Tas noticis pavisam nesen! Kušē miris divas nedēļas pēc tam, kad uzrakstījis... Iedomājieties, ja viena no divām sievietēm, par kurām te ir runa, zinātu viņa nodomus... Man ir pilnīgs pamats domāt, ka viņas nav bagātas...

- Kāpēc divas sievietes?

- Ko jūs gribat teikt?

- Trīs sievietes! Testamentā minētas trīs sievietes! Trīs Kušē sievas, ja vēlaties!

Galu galā pulkvedis nosprieda, ka Megrē joko.

- Es runāju nopietni, - viņš teica. - Neaizmirstiet, ka mājā ir mironis! Un ka runa ir par vairāku cilvēku nākotni!

Tik tiešām! Un tomēr komisāram ļoti gribējās smieties. Viņš nevarētu pasacīt, kāpēc.

- Es jums pateicos, ka darījāt man to zināmu...

Pulkvedis izskatījās vīlies. Viņš nevarēja saprast, kā tik

ievērojams ierēdnis, kāds bija Megrē, var tā izturēties.

- Es pieņemu, ka...

- Uz redzēšanos, pulkveža kungs! Esiet tik laipns un nododiet manus cieņas apliecinājumus Kušē kundzei!

Nonācis uz ielas, viņš nevarēja nenomurmināt:

- Ak tu velna puika Kušē!

Vēsu prātu, neko nepaskaidrojot, viņš ieraksta testamentā savas trīs sievas! Ari pirmo, kas kļuvusi par Martē-na kundzi, kas nemitīgi pagadijās viņam ceļā gluži kā dzīvs pārmetums ar nicīgu skatienu! Un ari mazo, dūšīgo Ņinu, kas darīja visu iespējamo, lai viņu izklaidētu!

Turpretī viņš aizmirsa, ka viņam ir dēls!

Labu brīdi Megrē prātoja, kurai pirmajai paziņot jaunumu. Vai Martēna kundzei, kurai ar šo ziņu, bez šaubām, pietiktu, lai pieceltos no gultas? Vai Ņinai?

“Nu, bet kumoss jau viņām vēl nav rokā!”

Visa šī lieta vilksies gadiem ilgi. Būs tiesāšanās! Vismaz Martēna kundze jau no savas daļas neatkapsies!

“Bet pulkvedis tik un tā ir godīgs cilvēks! Viņš būtu varējis testamentu sadedzināt, un neviens par to nekā nezinātu...”

Un Megrē priecīgu prātu kājām šķērsoja Eiropas kvartālu. Spīdēja nespodra saule, gaiss bija kļuvis siltāks.

Tajā jautās kaut kas priecīgs.

“Velna puika Kušē!”

Viņš iekāpa Pigala viesnīcas liftā, neko nejautājis, un pēc brīža klauvēja pie Ņinas numura durvīm. Iekšā nodipēja soļi. Durvis pavērās tieši tik platā spraugā, ka pa tām varēja izbāzt roku, kas palika izstiepta tukšumā.

Tā bija jau apvītusi sievietes roka. Tā kā Megrē stāvēja kā iemiets, roka nepacietīgi sakustējās, parādījās vecas an glietes seja, atskanēja nesaprotamu vārdu straume.

Megrē nojauta, ka angliete gaida vēstules, tāpēc izbāzusi roku. Visskaidrāk bija tas, ka šajā istabā Ņina vairs nedzīvoja, ka viņa, bez šaubām, atstājusi viesnīcu.

“Tā viņai par dārgu.” komisārs nodomāja.

Viņš vilcinādamies apstājās pie blakus durvīm. Izšķirties viņu piespieda sulainis, kas aizdomu pilnā balsī jautāja:

- Ko jūs meklējat?

- Kušē kungu...

- Vai viņš neatbild?

- Es vēl neesmu klauvējis.

Un Megrē joprojām smaidīja. Viņam bija priecīgs prāts. Šorīt viņam piepeši likās, ka viņš piedalās pamatīgā jokā. Visa dzīve bija tīrais farss! Kušē nāve bija farss, un jo sevišķi - viņa testaments!

- Iekšā!

Rokturis pakustējās. Megrē vispirms piegāja pie loga, atvilka aizkarus un pavēra logu.

Selīna nebija pat pamodusies. Rožē žāvādamies berzēja acis.

- Ak tas esat jūs!

Stāvoklis bija uzlabojies. Istaba vairs neoda pēc ētera. Apģērbs bija nomests kaudzē uz grīdas.

- ... Ko jums vajag?

Viņš apsēdās uz gultas malas, paņēma no naktsgaldiņa ūdens glāzi un vienā paņēmienā to iztukšoja.

- Ir atrasts testaments, - Megrē paziņoja, apsegdams Sellnas kailo cisku.

- Un kas par to?

Rožē neizrādīja nekādu pārsteigumu, varbūt tikko manāmu interesi.

- Tas ir varen jocīgs testaments! Tā dēļ plūdīs daudz tintes un tiesas ļaudis nopelnīs daudz naudas. Iedomājieties, ka jūsu tēvs atstāj mantu savām trim sievām!

Jaunais cilvēks pulējās saprast.

- Savām trim...?

-Jā! Savai pašreizējai oficiālajai sievai. Pēc tam - jūsu mātei. Un beidzot - mazajai Ņinai, kas vēl vakar dzīvoja jums kaimiņos. Viņš uzdod notāram mantu sadalīt tā, lai viņas visas saņemtu līdzīgas daļas...

Rožē pat nepakustējās. Šķita, ka viņš domā. Bet ne tā, kā mēdz domāt par jautājumu, kas cilvēku skar personiski.

- Tur jau var nomirt aiz smiekliem, - viņš teica nopietnā balsī, kas nemaz nesaskanēja ar vārdiem.

- Tieši tā es teicu pulkvedim.

- Kādam pulkvedim?

- Kušē kundzes tēvocim... Viņš pārstāv ģimenes intereses. ..

- Tad nu gan viņš sataisīja skābu ģīmi!

- Un kā vēl!

Jaunais cilvēks izcēla kājas no gultas, paņēma bikses, kas bija uzmestas uz krēsla atzveltnes.

- Neliekas, ka jūs šis jaunums sevišķi interesētu.

- Ziniet, es...

Viņš aizpogāja bikses, sameklēja ķemmi, aizvēra logu, pa kuru ieplūda pārāk svaigs gaiss.

- Vai jums nauda nav vajadzīga?

Megrē piepeši kļuva nopietns. Viņa skatiens vērtās ur-bīgs un neatlaidīgs.

- Es nezinu.

- Jūs nezināt, vai jums vajadzīga nauda?

Rozē pavērās komisārā neredzīgu skatienu, un Megrē sametās neomulīgi ap dūšu.

- Man par to nospļauties!

- Nevarētu gan sacīt, ka jūs pelnāt pārāk daudz!

- Es nepelnu nevienu sū!

Viņš nožāvājās un drūmi paskatījās spogulī. Megrē pamanīja, ka Selīna ir pamodusies. Viņa nekustējās. Viņa droši vien bija dzirdējusi daļu sarunas, jo ziņkārīgi skatījās uz abiem vīriešiem.

Ari viņai bija vajadzīga glāze ūdens. Un šīs istabas atmosfēra, nekārtība, sājā smaka. Divi pagrimuši cilvēki. Tā bija drosmi zaudējušas pasaules kvintesence.

- Vai jums ir ietaupījumi?

Rožē šī saruna sāka apnikt. Viņš sameklēja svārkus, izvilka no kabatas plānu kabatas portfeli un pameta to Megrē.

- Pārmeklējiet!

Divas simtsfranku naudaszīmes, sīkāka nauda, autovadītāja tiesības un vecs garderobes numurs.

- Ko jūs domājat darīt, ja tiksiet izslēgts no mantojuma?

- Es nekādu mantojumu negribu!

- Vai jūs neapstrīdēsiet testamentu?

-Nē!

Tas skanēja dīvaini. Megrē, kas bija skatījies grīdsegā, pacēla galvu.

- Vai jums pietiks ar trīssimts sešdesmit tūkstošiem franku?

Tai brīdī jaunā cilvēka izturēšanās mainījās. Viņš

piegāja komisāram klāt, apstājās soļa atstatumā no viņa, tā ka abu pleci gandriz saskārās. Dūres sažņaudzis, viņš nikni norūca:

- Atkārtojiet!

Tajā mirklī viņā bija kaut kas no iekaitināta priekšpilsētas puiša. Tas oda pēc bistro kautiņa.

- Es jautāju, vai jums pietiks ar Kušē trīssimts sešdesmit tūkstošiem franku...

Viņš tikko paspēja satvert Rožē roku, citādi būtu dabūjis pamatīgāko sitienu savā mūžā!

- Nomierinieties!

īstenībā Rožē bija mierīgs. Viņš nepretojās. Viņš bija bāls, stingu skatienu. Viņš gaidīja, kad komisārs palaidīs roku vaļā.

Vai viņš gribēja sist no jauna?

Selīna, kaut ari puskaila, bija izlēkusi no gultas. Varēja just, ka viņa ir gatava atvērt durvis un saukt palīgus.

Viss norisinājās mierīgi. Megrē spieda plaukstu tikai dažas sekundes, un, kad viņš to palaida, jaunais cilvēks nekustējās.

Viņi ilgi klusēja. Šķita, ka gan viens, gan otrs vilcinās pārtraukt klusumu, tāpat kā cīniņā katrs vilcinās sist pirmais.

Beidzot ierunājās Rožē.

- Jūs šaujat galīgi greizi!

Viņš pacēla no grīdas mēļu rītakleitu, ko pameta Selī-nai.

- Vai jūs varētu man pasacīt, ko domājat darīt, kad divsimts franki būs iztērēti?

- Ko tad esmu darījis līdz šim?

- Ir maza atšķirība: tagad jūsu tēvs ir miris un jūs nevarēsiet no viņa dabūt naudu.

Rožē paraustīja plecus, it kā viņa sarunas biedrs galīgi

nekā nesaprastu.

Telpā valdīja nenosakāma gaisotne. Tā nebija īsti dramatiska, tā bija satriecoša citā veidā. Varbūt bohēmas atmosfēra bez poēzijas? Varbūt kabatas portfelis ar divām simtsfranku naudas zīmēm?

Vai ari bažīgā sieviete, kas nupat aptvērusi, ka nākamā diena nebūs līdziga iepriekšējām, ka vajadzēs meklēt jaunu balstu?

Tomēr nē! Megrē biedēja pats Rožē. Jo viņa rīcība un žesti neatbilda pagātnei, nesaskanēja ar to, ko komisārs zināja par viņa raksturu.

Viņa miers... Un tā nebija poza! Viņš tiešām bija mierīgs, mierīgs kā cilvēks, kas...

- Dodiet man savu revolveri! - komisārs piepeši sacīja.

Jaunais cilvēks to izvilka no bikšu kabas un pasniedza,

tikko manāmi pasmaidīdams.

- Apsoliet, ka...

Viņš nepabeidza teikumu, jo redzēja, ka sieviete ir gatava aiz šausmām kliegt. Viņa nesaprata. Bet viņa nojauta, ka notiek kaut kas baismigs.

Ironija Rožē skatienā.

Megrē gandrīz aizbēga. Viņam nekas vairs nebija nedz sakāms, nedz darāms, viņš atkāpās, ārā iedams, uzgrūdās durvju stenderei un apspieda lāstu.

Uz ielas viņš bija zaudējis rīta rotaļīgo noskaņojumu. Dzīve nepavisam vairs neatgādināja farsu. Viņš pacēla galvu, lai ieskatītos pāra istabas logā. Tas bija aizvērts. Neko nevarēja redzēt.

Viņš jutās neomulīgi kā cilvēks, kas piepeši pārstājis saprast.

Bija divi vai trīs Rožē skatieni... Viņš tos nevarētu izskaidrot... Bet galu galā tie bija skatieni, kādus Megrē nebija gaidījis. Skatieni, kas nesaderējās ar visu pārējo...

Viņš atgriezās viesnīcā, jo bija aizmirsis pajautāt Ņinas jauno adresi.

- Es nezinu! - portjē atbildēja.- Viņa samaksāja par istabu, paņēma koferi un aizgāja. Taksometrs nebija vajadzīgs... Droši vien viņa sameklējusi lētāku viesnīcu kaut kur tepat tuvumā.

- Ziniet... ja... ja viesnīcā atgadās kaut kas negaidīts... Jā, kaut kas negaidīts... es lūgtu mani brīdināt personiski kriminālpolicijā... Komisārs Megrē...

Viņš dusmojās uz sevi par šo piekodinājumu. Kas tad varēja atgadīties? Bet viņš tik un tā domāja par divām simtsfranku naudaszīmēm un bailēm Selīnas skatienā.

Pēc stundas ceturkšņa viņš pa mākslinieku durvīm iegāja Moulin Bleu. Zāle bija tukša, tumša, krēslus un ložu malas sedza zaļš audums.

Uz skatuves sešas nosalušas sievietes, kaut ģērbušās mēteļos, bez mitas atkārtoja vienu un to pašu soli - smieklīgi vienkāršu soli, kamēr maza auguma resnītis pilnā rīklē dziedāja melodiju.

- Viens, divi! Trallallā! Nē taču! Trallallā... Trīs! Trīs, velns lai parauj!

Ņina sieviešu rindā bija otrā. Viņa ieraudzīja Megrē, kas stāvēja pie kolonnas. Ari resnītis viņu ieraudzīja, bet nelikās ne zinis.

- Viens, divi! Trallallā!

Tas ilga stundas ceturksni. Telpā bija aukstāks nekā uz ielas, un Megrē sala kājas. Beidzot resnītis noslaucīja pieri un izkliedza lāstu, tā atvadīdamies no trupas.

- Vai nākat pie manis? - viņš pa gabalu uzsauca Megrē.

- Nē! Man vajadzīga...

Ņina neveikli tuvojās, nesaprazdama, vai jādod komisāram roka.

- Man ir svarīgs jaunums, ko jums pavēstīt...

- Te nē... Mums nav tiesību pieņemt paziņas teātri... Tikai vakarā, lai būtu vairāk publikas...

Viņi apsēdās pie galdiņa mazā bārā netālu no teātra.

- Ir atrasts Kušē testaments... Viņš novēlējis savu īpašumu trim sievietēm...

Viņa skatījās komisārā izbrīnījusies, pat nenojauzdama patiesību.

- Vispirms - savai pirmajai sievai, kaut arī tā apprecējusies otrreiz, tad - otrajai un vēl - jums.

Viņa stingi skatījās Megrē sejā, un viņš redzēja sievietes acis ieplešamies un aizmiglojamies.

Un beidzot viņa paslēpa seju rokās, lai raudātu.

VIII Slimniekkopējs

- Viņam bija slima sirds. Viņš to zināja.

Ņina norija malku rubīnsarkana aperitīva.

- Tāpēc viņš sevi lutināja. Viņš teica, ka ir pietiekami daudz strādājis, ka nu ir laiks baudīt dzīvi...

- Vai viņš kādreiz runāja par nāvi?

- Bieži! Bet ne jau par tādu nāvi... Viņš domāja par slimo sirdi...

Tas bija viens no mazajiem bāriem, kādos mēdz iegriezties tikai pastāvīgie apmeklētāji. Saimnieks slepus skatījās uz Megrē kā uz bagātu pilsoni. Pie letes runāja par pēcpusdienas sacensībām.

- Vai viņš bija bēdīgs?

- To ir grūti izskaidrot! Viņš nebija parasts cilvēks. Piemēram, mēs bijām teātrī vai kur citur, izklaidējāmies. Piepeši viņš skaļi iesmējās un bez kāda iemesla teica: “Kāda nelietība ird/.īve, Nineta!"

- Vai par dēlu viņš domāja?

-Nē...

- Vai viņš par to runāja?

- Gandrīz nekad. Vienīgi, ja tas bija ieradies prasīt naudu.

- Un ko tad viņš sacīja?

- Viņš nopūtās: "Ak tu nabaga kretīns!"

Megrē to jau bija nojautis; kaut kāda iemesla dēļ Kušē nemīlēja dēlu. Šķita, ka jaunais cilvēks viņam iedveš riebumu. Tādu riebumu, ka viņš pat nepūlējās tam palīdzēt.

Jo viņš nekad nebija dēlam lasījis morāli. Un deva naudu, lai tiktu no tā vaļā vai arī aiz līdzcietības.

- Viesmil! Cik esmu jums parādā?

- Četrus frankus sešdesmit!

Ņina izgāja no bistro kopā ar Megrē un brīdi palika stāvam uz Fontēna ielas trotuāra.

- Kur jūs tagad dzīvojat?

- Lepika ielā, pirmā viesnīca pa kreisi. Es vēl neesmu paskatījusies, kā to sauc... Tur ir diezgan tīrs...

- Kad jūs būsiet bagāta, jūs varēsiet...

Viņa asaraini pasmaidīja.

- Jūs taču labi zināt, ka es nekad nebūšu bagāta! Es neesmu no tādiem cilvēkiem...

Dīvainākais bija tas, ka Megrē tiešām tā likās. Ņina neizskatījās pēc sievietes, kas piepeši varētu kļūt bagāta. Viņš nespētu pasacīt, kāpēc tā domā.

- Es jūs pavadīšu līdz Pigala laukumam, kur iekāpšu savā tramvajā...

Viņi gāja lēnām, viņš - milzīgs, smagnējs, viņa - sīksī-ciņa blakus pavadoņa platajai mugurai.

- Ja jūs varētu iedomāties, cik pazudusi jūtos, kad esmu viena! Laimīgā kārtā man ir teātris ar diviem mēģinājumiem dienā, līdz būs gatava jaunā rēvija...

Viņai vajadzēja spert divus soļus, kamēr Megrē spēra vienu, tā ka meiča gandriz skrēja. Pigala ielas stūri viņa piepeši apstājās, bet komisārs, uzacis saraucis, norūca caur zobiem: “Muļķis!”

Tomēr nekas nebija redzams. Pie Pigala viesnīcas bija sapulcējušies kādi četrdesmit cilvēki. Pie durvīm stāvēja policists un mēģināja pūli izkliedēt.

Nekā vairāk. Bet ir īpaša gaisotne. īpašs klusums, kāds ielā iestājas tikai katastrofas brīdi.

- Kas tur notiek? - Ņina stostījās. - Pie manas viesnīcas!

- Nē! Tas nav nekas! Ejiet mājās!

- Bet... ja...

- Ejiet mājās! - viņš skarbi pavēlēja.

Viņa apjukusi paklausīja, bet komisārs atbrīvoja sev ceļu pūli. Viņš gāja uz priekšu kā auns. Sievietes viņu lamāja. Policists viņu pazina un ieveda viesnīcas gaiteni.

Kvartāla komisārs tur jau bija un sarunājās ar portjē, kas, rādīdams uz Megrē, iesaucās:

- Tas ir viņš! Es viņu pazīstu!

Abi policisti paspieda viens otram roku. Mazajā salonā blakus hallei varēja dzirdēt šņukstus, vaidus un neskaidru murmināšanu.

- Kā tas notika? - Megrē jautāja.

- Meiča, kas dzīvoja kopā ar viņu, apgalvo, ka viņš stāvējis pie loga un bijis pavisam mierīgs. Viņa ģērbusies. Viņš skatījies uz viņu un svilpojis... Viņš pārtraucis svilpošanu tikai tāpēc, lai pasacītu, ka viņai ir glītas ciskas, bet lieli par daudz vāji... Pēc tam svilpojis atkal... Un piepeši viņa neko vairs nav dzirdējusi... Viņai uznākušas bailes un tukšuma sajūta. Viņa tur vairs nav bijis! Viņš nav varējis iziet pa durvīm...

- Skaidrs! Vai krītot viņš nevienu nav ievainojis?

- Nevienu! Nāve iestājusies acumirklī! Mugurkauls lauzts divās vietās...

- Viņi ir klāt, - policists paziņoja.

Kvartāla komisārs paskaidroja Megrē:

- Ātrā palīdzība... Neko citu nevarējām iesākt... Vai jums zināms, vai viņam ir kādi tuvinieki, kam vajadzētu paziņot? Kad jūs atnācāt, portjē man sacīja, ka no rīta pie jaunā cilvēka bijis apmeklētājs. Liela auguma drukns vīrietis... Viņš man šo cilvēku aprakstīja tieši tajā brīdī, kad es jūs ieraudzīju... Tas bijāt jūs! Vai man tomēr jāiesniedz ziņojums, vai arī jūs pats ar visu nodarbosieties?

- Uzrakstiet ziņojumu.

- Un ar ģimeni?

- Ar to nodarbošos es.

Viņš pagrūda salona durvis un ieraudzīja uz grīdas guļošu augumu, kas bija apklāts ar gultas segu.

Krēslā sabrukusi, Selīna vaimanāja bez mitas, kamēr tukla sieviete - viesnīcas īpašniece vai pārvaldniece -neskopojās ar mierinājumiem.

- Viņš taču nav nonāvējies jūsu dēļ, vai ne? Jūs tur nekā nevarējāt darīt... Jūs nekad neko viņam neesat liegusi...

Megrē nepacēla segu, pat neparādījās Selīnai.

Pēc īsa brīža sanitāri iecēla līķi ātrās palīdzības mašīnā, kas aizbrauca Tiesu medicīnas institūta virzienā.

Tad cilvēku pūlis Pigala ielā pamazām izklīda. Pēdējie ziņkārīgie pat neuzzināja, vai runa bijusi par ugunsgrēku, pašnāvību vai pieķerta zagļa apcietināšanu.

* * *

“Viņš svilpoja... Un piepeši es vairs nedzirdēju

nekā...’’

Megrē lēnām, ļoti lēnām kāpa pa Vogēzu laukuma nama trepēm, un, jo vairāk tuvojās trešajam stāvam, jo īgnāks kļuva

Vecās Matildes istabas durvis bija pavērtas. Sieviete, bez šaubām, stāvēja aiz tām un glūnēja. Bet viņš paraustīja plecus un pavilka zvana auklu pie Martēnu durvīm.

Viņam zobos bija pīpe. Brīdi viņš iedomājās iebāzt to kabatā, tad vēlreiz paraustīja plecus.

Šķindēja pudeles. Sarunādamies durvīm tuvojās divi vīrieši, un beidzot tās atvērās.

- Labi, doktor... Jā, doktor... Paldies, doktor...

Sašļucis Martēna kungs, kas joprojām nebija paspējis

saposties, - Megrē viņu ieraudzīja tādā pašā izskatā kā no rīta.

- Vai jūs?

Ārsts gāja uz kāpņu pusi, bet Martēna kungs ielaida komisāru, pamezdams ātru skatienu uz guļamistabas pusi.

- Vai viņai ir sliktāk?

- Nevar saprast... Ārsts negrib neko teikt... Viņš iegriezīsies vakarā...

Viņš paņēma recepti, kas bija nolikta uz radio, un vērās tajā tukšu skatienu.

- Man nav neviena, ko es varētu aizsūtīt uz aptieku!

- Kas noticis?

- Gandrīz tāpat kā šonakt, bet vēl stiprāk... Viņa sāka drebēt un nesakarīgi murmināt... Es izsaucu doktoru, un tas konstatēja, ka viņai ir gandriz četrdesmit grādu temperatūra...

- Un murgi?

- Es taču jums sacīju, ka nesapratu, ko viņa runāja! Ir vajadzīgs ledus un gumijas pūslis, ko uzlikt uz pieres...

- Vai vēlaties, lai es palieku te, kamēr jūs aizejat uz ap tieku?

Martēna kungs gribēja atteikties no Megrē laipnības, taču galu galā to pieņēma.

Viņš uzvilka mēteli un devās prom - rokas vicinādams, traģisks un smieklīgs vienlaikus pēc tam atgriezās, jo bija aizmirsis paņemt naudu.

Paliekot dzīvoklī, Megrē nebija nekādu nodomu. Viņš ne par ko neinteresējās, neatvēra nevienu atvilktni, pat neieskatījās korespondences kaudzē, kas bija nomesta uz kādas mēbeles.

Viņš dzirdēja slimās nevienmērīgo elpu, viņa laiku pa laikam gari nopūtās, tad kaut ko neskaidri nomurmināja.

Atgriežoties Martēna kungs atrada komisāru tajā pašā vietā.

- Vai jums ir viss vajadzīgais?

- Jā... Tas ir drausmīgi! Un kantoris nav pat brīdināts!

Megrē viņam palīdzēja sadauzīt ledu un ielikt to sarkanā gumijas pūslī.

- Vai tiešām neviens piejums šorīt nav bijis?

- Neviens...

- Varbūt saņēmāt kādu vēstuli?

- Nē. Tikai prospektus...

Martēna kundzes piere bija sviedriem norasojusi, sirmojošie mati lipa pie deniņiem. Taču acis joprojām bija ārkārtigi dzīvas.

Vai viņa pazina Megrē, kas turēja ledu pie viņas sāpošās galvas?

To nevarētu pasacīt. Taču šķita, ka viņa ir mazliet nomierinājusies. Ar sarkano pūsli uz pieres viņa nekustīgi gulēja, skatīdamās griestos.

Komisārs ieveda Martēna kungu ēdamistabā.

- Man jums paziņojami vairāki jaunumi.

- Ak tā,- viņš teica, balsij bažīgi iedreboties.

- Atrasts Kušē testaments. Viņš atstāj trešo daļu man tojuma jūsu sievai.

-Kā?

Un ierēdnis, jaunuma pārsteigts un satraukts, sarosījās.

- Jūs sakāt, ka viņš mums novēl?...

- Trešo daļu no savas mantas! Iespējams, ka to tik viegli nevarēs dabūt. Otrā sieva, bez šaubām, iebildīs... Jo ari viņa manto tikai trešo daļu... Trešā trešdaļa pienākas citai personai, Kušē pēdējai mīļākajai - kādai Ņinai.

Kāpēc Martēna kungs izskatījās nelaimīgs? Vēl ļaunāk! Satriekts! Likās, ka viņš vairs nevar pakustināt ne roku, ne kāju! Viņš vērās griestos, nespēdams saņemties.

- Otrs jaunums nav tik labs. Runa ir par jūsu padēlu...

- Par Rozē?

- Viņš šorīt nonāvējies, izlēkdams pa savas istabas logu Pigala ielā...

Tad viņš ieraudzīja mazo Martēnu saslejamies, paskatāmies komisārā ar niknumu un iesaucamies:

- Ko jūs man stāstāt? Jūs gribat mani padarīt traku, vai ne? Atzīstieties, tas viss ir tikai triks, lai atraisītu man mēli!

- Nekliedziet tik skaļi! Jūsu sieva...

- Man vienalga! Jūs melojat! Tas nav iespējams...

Viņu vairs nevarēja pazīt. Viņš acumirklī bija zaudējis

visu biklumu, visu labo audzināšanu, kurai bija tā pieķēries.

Bija dīvaini redzēt viņa seju sašķiebjamies, lūpas drebam, rokas vicināmies pa gaisu.

- Es jums zvēru, - Megrē neatlaidās, - ka tās abas ir oficiālas ziņas.

- Bet kāpēc lai viņš būtu to darījis? Es jums saku, no tā visa var zaudēt prātu! Un tas jau ari notiks! Mana sieva jau kļūst traka!... Jūs viņu redzējāt!... Un, ja tā turpināsies, es arī kļūšu traks... Mēs visi sajuksim prātā!...

Viņa skatiens bija slimīgi šaudīgs. Viņš bija pilnīgi zaudējis varu pār sevi.

- Viņa dēls, kas lec ārā pa logu! Un testaments!...

Viņa vaibsti bija saspringti, un piepeši sākās asaru

lēkme - traģiska, komiska, pretīga.

- Es jūs lūdzu, nomierinieties!

- Visu mūžu... Trīsdesmit divus gadus... Katru dienu... Deviņos no rīta... Nekad neviena aizrādījuma... Un viss tikai tāpēc...

- Es jūs lūdzu... Padomājiet par savu sievu, kas jūs dzird, kas ir ļoti slima...

- Un es? Vai jūs domājat, ka es neesmu slims? Vai domājat, ka es ilgi izturēšu tādu dzīvi?...

Viņš nebija no cilvēkiem, kuriem piestāv asaras, tāpēc tās šķita jo vairāk aizkustinošas.

- Jums gar to nav nekādas daļas, vai ne? Tas nav jūsu padēls... Jūs neesat atbildīgs...

Piepeši nomierinājies, Martēns skatijās uz komisāru, bet tikai brīdi.

- Es neesmu atbildīgs!

Viņš atkal satraucās.

- Un tik un tā visas nepatikšanas nāks pār manu galvu! Jūs jau šajā pašā mājā sāksiet stāstīt visādas pasakas... Kāpnēs īrnieki skatās man garām... Es varu derēt, ka viņi mani tur aizdomās par Kušē noslepkavošanu! Lieliski!... Un kas gan man varētu pierādīt, ka jūs mani neturat aizdomās? Ko tad jūs te pie mums meklējat?... Ha, ha! Jūs neatbildat!... Jūs neiedrošinātos atbildēt... Vienmēr izraugās vājāko! Cilvēku, kas nespēj aizstāvēties... Un mana slimā sieva... Un...

Mētādamies ar rokām, viņš ar elkoni aizķēra radioaparātu, kas sašķiebās, salīgojās un nogāzās, lampām sašķīstot drusku druskās.

Tad atkal parādījās sīkais ierēdnis.

- Aparāts par tūkstoš divsimts frankiem! Es gaidīju trīs gadus, pirms varēju to samaksāt...

No blakus istabas atskanēja vaids. Viņš saausījās, bet nekustējās.

- Vai jūsu sievai kaut ko nevajag?

Istabā ielūkojās Megrē. Martēna kundze joprojām gulēja. Komisārs sastapa viņas skatienu un nespēja noteikt, vai tas ir neparasti ass un gudrs vai arī drudža aizmiglots.

Viņa nemēģināja runāt. Viņa ļāva Megrē iet prom.

Ēdamistabā Martēns bija ar abiem elkoņiem atspiedies pret kumodi un pētīja pārsega audumu dažus centimetrus no acīm.

- Kāpēc viņš nonāvējās?

- Iedomājieties, piemēram, ka tas bijis viņš...

Klusums. Sprakšķi. Stipra deguma smaka. Martēns to

nemanīja.

- Vai kaut kas uzlikts uz uguns? - Megrē jautāja.

Viņš iegāja virtuvē, kas bija pilna ziliem dūmiem. Uz

gāzes pavarda viņš ieraudzīja piena katliņu, kura saturs bija pārgājis pāri un kurš draudēja uzsprāgt. Viņš nogrieza gāzi, atvēra logu un ieraudzīja nama pagalmu, doktora Rivjēra serumu laboratoriju, direktora mašīnu pie durvīm. Un dzirdēja kabinetā klikšķam rakstāmmašīnas.

Megrē ar nodomu kavējās virtuvē. Viņš gribēja dot Martēnam laiku nomierināties vai vismaz saņemties. Viņš lēnām piebāza pīpi un aizmēķēja ar šķiltvām, kas karājās virs pavarda.'

Atgriezies ēdamistabā, viņš redzēja, ka Martēns nav pakustējies, bet ir kļuvis mazliet rāmāks. Viņš nopūzdamies izslējās, sameklēja kabatdrānu un skaļi nošņaucās.

- Tas viss slikti beigsies, vai ne? - viņš sāka.

- Ir jau divi mirušie, - Megrē atbildēja.

- Divi mirušie...

Martēns pūlējās saņemties. Tā droši vien bija milzīga piepūle, jo viņš jau atkal bija gatavs ļaut nerviem vaļu, un tomēr savaldījās.

- Tādā gadījumā man šķiet, ka bt tu labāk...

- Kas būtu labāk?...

Komisārs tikko iedrošinājās runāt. Viņš aizturēja elpu. Viņš juta spiedienu krūtīs, jo nojauta, ka ir pavisam tuvu patiesībai.

- Jā... - Martēns norūca it kā pie sevis. - Jo ļaunāk!... Tas ir nepieciešami... Ne-pie-cie-ša-mi...

Tomēr viņš it kā pret savu gribu piegāja pie atvērtajām guļamistabas durvīm un ieskatījās iekšā.

Megrē joprojām gaidīja - klusēdams un nekustēdamies.

Martēns neteica neko. Viņš nedzirdēja sievas balsi. Un tomēr laikam kaut kas notika.

Gaidīšana ieilga. Komisārs kļuva nepacietīgs.

-Nu?...

Martēns pagriezās pret viņu ar pilnīgi citādu seju.

-Ko?

-Jūs teicāt, ka...

Martēna kungs mēģināja pasmaidīt.

- Ko es teicu?

- Ka, lai izvairītos no jaunām traģēdijām, labāk būtu ...

- Kas būtu labāk?

Viņš pārbrauca ar roku pār pieri, it kā pūlētos atvairīt atmiņas.

- Es lūdzu jums piedošanu! Es biju tā uztraucies...

- Ka aizmirsāt, ko gribējāt sacīt?

-Jā... Es vairs nezinu... Paskatieties! Viņa aizmigusi...

Viņš rādīja uz Maitēna kundzi, kas bija aizvērusi acis, viņas seja izskatījās tumši sarkana - droši vien uz pieres

uzliktā ledus dēļ.

- Ko jūs zināt? - Megrē jautāja tonī. kādā runā ar pārāk veiklu atbildētāju.

-Es?

Un tagad uz visiem jautājumiem viņš atbildēs tādā garā! Kā mēdz teikt, tēlos muļķi. Izbrīna pilnā balsī atkārtos vienu vārdu.

- Jūs bijāt gatavs pateikt man taisnību...

- Taisnību?

- Nu protams! Neizliecieties par kretīnu! Jūs zināt, kas nogalinājis Kušē!

- Es?... Zinu?...

Ja viņš nekad nebija saņēmis pļauku, viņš tūlīt to varēja dabūt no Megrē, turklāt pamatīgu!

Sakostiem zobiem komisārs vēroja nekustīgo sievieti, kas gulēja vai izlikās aizmigusi, pēc tam - vīrieti, kura plaksti vēl bija pietūkuši un seja nupatējās lēkmes laikā sakritusies, ūsas nošļukušas.

- Vai varat uzņemties atbildību par to, kas vēl var notikt?

- Kas tad var notikt?

- Jūs nerīkojaties pareizi, Martēn!

- Kādā ziņā nerīkojos pareizi?

Kas bija noticis? Cilvēks, gatavs runāt, bija tikai mirkli palicis starp divām istabām, skatīdamies uz sievas gultu. Megrē nebija dzirdējis nekā. Martēns nebija pakustējies.

Tagad viņa bija aizmigusi! Viņš izlikās bezvainīgs!

- Es atvainojos... Reizēm lāgā nezinu, ko daru... Jums jāpiekrīt, ka te kurš katrs kļūtu traks...

Tik un tā viņš palika skumīgs, pat drūms. Viņš izskatījās pēc notiesātā. Skatiens vairījās no Megrē, slīdēja pār ierastiem priekšmetiem, apstājās pie radio, kura paliekas viņam, šķiet, bija steidzami jāsavāc, un viņš to darīja, no-mpies uz grīdas un pagriezis komisāram muguru.

- Cikos nāks ārsts?

- Es nezinu. Viņš teica - šovakar...

Megrē aizgāja, aizcirsdams durvis. Viņš nonāca aci pret aci ar veco Matildi, kuru tā pārsteidza, ka viņa palika stāvam vaļā muti.

- Vai jums arī nekas nav man sakāms, ko? Varbūt jūs ari apgalvosiet, ka nekā nezināt?

Viņa mēģināja saņemties. Sieviete bija pabāzusi abas rokas zem priekšauta īstā mājsaimnieces pozā.

- Nāciet, iesim uz jūsu istabu!

Viņa sāka šļūkt tupelēs ieautām kājām, vilcinājās atvērt durvis, kas bija atstātas mazliet pavērtas.

- Nu, ejiet iekšā!

Un Megrē iegāja istabā, ar kāju aizgrūda ciet durvis, pat nepaskatījās uz ārprātīgo, kas sēdēja pie loga.

- Tagad runājiet! Vai sapratāt?

Un viņš ar visu svaru atkrita krēslā.

IX Vīrs ar pensiju

- Vispirms - viņi visu mūžu to vien dara, kā strīdas!

Megrē nekustējās. Viņš bija līdz kaklam iestidzis ikdienas netīrumos, kas bija vēl pretīgāki par pašu noziegumu.

Viņa priekšā stāvēja vecene, kuras seja pauda baismas gaviles un draudus. Viņa runāja! Un viņa runās vēl! Aiz naida pret Martēniem, aiz naida pret nāvi, pret visiem mājas īrniekiem, aiz naida pret visu cilvēci! Un aiz naida pret Megrē!

Viņa bija palikusi stāvam, saņēmusi rokas uz ļumigā vēdera, un izskatījās tā, it kā šo brīdi būtu gaidījusi visu mūžu.

Viņas lūpas nesmaidīja - tās vai kusa svētlaimē!

- Vispirms, viņi visu mūžu to vien dara, kā stridas.

Viņai laika pietika. Viņa teikumus izrunāja lēnām.

Viņa tīksminājās, izteikdama nicinājumu ķildīgiem cilvēkiem.

- Pat ne tā, kā plēšas lupatnieki! Tā ir bijis vienmēr! Tik traki, ka es reizēm domāju - kā viņš to sievieti nav nogalinājis.

- Ak jūs gaidījāt kaut ko tādu?

- Ja cilvēks dzīvo tādā mājā kā šī, viņš var sagaidīt visu ko...

Viņa uzmanīja savas balss intonācijas. Kāda viņa bija -vairāk pretiga nekā smieklīga vai varbūt vairāk smieklīga nekā atbaidoša?

Istaba bija liela. Tajā stāvēja savandīta gulta pelēcīgiem palagiem, kas droši vien nekad nebija žāvēti āra gaisā. Galds, vecs skapis, pavards.

Atzveltnī sēdēja ārprātīgā, kas vērās savā priekšā, mīlīgi smaidīdama.

- Piedodiet! Vai pie jums kādreiz kāds ciemojas? -Megrē jautāja.

- Nekad!

- Un vai jūsu māsa kādreiz atstāj šo istabu?

- Reizēm viņa izbēg trepēs...

Nomācoša pelēcība. Netīrīgas nabadzības un vecuma smaka, varbūt pat nāves smaka?

- Ņemiet vērā, ka uzbrucēja vienmēr ir sieva!

Megrē tik tikko pietika spēka jautāt. Viņš skatījās apkārt. Klausījās.

- Protams, par naudu! Ne par sievietēm... Tiesa, vienreiz gan, rēķinot izdevumus, viņa iedomājās, ka šis bijis kādā speciālā namā, un tad nu viņš dabūja pa krāgu...

- Vai viņa vīru sit?

Megrē runāja bez ironijas. Tāds pieņēmums nebija muļķīgāks par kuru katru citu. Viņš peldēja neiedomājamā pasaulē, kur nekas nevarēja pārsteigt.

Es nezinu, vai viņa vīru sit, bet šķīvjus jau nu plēš i'.an. .. Pēc tam pati raud, teikdama, ka viņai nekad nebūs pienācīgas ģimenes dzīves...

- Vārdu sakot, tādas scēnas norisinās gandrīz katru dienu?

- Lielās scēnas ne. Bet pārmetumi. Divas vai trīs lielas scēnas nedēļā...

- Tad gan jums ir ko nopūlēties!

Viņa nebija pārliecināta, vai ir pareizi sapratusi, un raudzījās viņā bažīgi.

- Kādus pārmetumus viņa izsaka visbiežāk?

Ja nav, par ko uzturēt sievu, nedrīkst precēties!

Nedrīkst krāpt sievieti, jaujot viņai domāt, ka dabūs algas pielikumu, ja tā nav taisnība. Kārtīgs vīrietis neatņem sievu tādam cilvēkam kā Kušē, kurš spēj nopelnīt miljonus...

Ierēdņi ir gļēvuli... Ir jāstrādā pašam, vajag riskēt, būt enerģiskam, ja grib kaut ko sasniegt... ”

Tie visi bija drūmi pārmetumi! Martēna kundze bija kļūdījusies, viņa tikusi piekrāpta un maldinājusi visu pasauli!

Pašos pamatos bija kāda drausmīga kļūda!

Konditora meita no Senmoras gribēja naudu! Tas bija pilnīgi skaidrs! Tā bija nepieciešamība! To viņa juta! Viņa bija dzimusi, lai būtu bagāta, tātad vīra pienākums bija pelnīt naudu!

Vai Kušē pelnīja par maz? Un viņai nebūs pat pensijas, ja viņš nomirs?

Viņa apprecēja Martēnu. Tā, lūk!

Taču tieši Kušē kļuva par miljonāru, kad jau bija par vēlu! Un nebija iespējams jelko darīt, lai iedūšinātu Martēnu, neko nevarēja iesākt, lai piespiestu viņu atstāt Reģistrācijas pārvaldi un arī pārdot serumus vai kaut ko citu, kas dod ienākumus!

Viņa bija nelaimīga! Viņa vienmēr bijusi nelaimīga! Dzīve par viņu ņirgājās un pretīgi krāpa!

Vecās Matildes nespodrās acis vērās Megrē. Tās bija receklīgas kā medūzas.

- Vai dēls pie viņas ciemojās?

- Reizēm.

- Vai viņa arī tam rīkoja scēnas?

Šķita, ka vecā tās noklausījusies gadiem ilgi. Viņa nesteidzās! Viņai jau nu laika netrūka!

- Viņa deva padomus...

“Tuvs tēvs ir bagāts! Viņam vajadzētu kaunēties, ka nav tev nodrošinājis labāku stāvokli. Tev pat mašīnas nav... Un vai zini, kāpēc? Vainīga ir tā sieviete, kura viņu apprecējusi naudas dēļ! Jo vina tēvu apprecējusi tikai tās dēļ!

Un vēl jau nemaz nevar zināt, ko viņa tev gatavo vēlākam laikam... Vai tu maz dabūsi kādu daļiņu no mantojuma, kas tev pienākas?

Un tāpēc tev tagad jāizvelk nauda, cik vien vari, jānoliek tā drošā vietā...

Ja gribi, es tev to paglabāšu... Nu, saki! Vai gribi, lai es tev to paglabāju?... ”

Megrē šķita, ka šajos teikumos viņš nojauš jūtas, kas varbūt ir vadījušas arī visus citus: bažas! Drūmas, slimīgas, neprātam līdzīgas bailes...

Martēna kundze pastāvīgi runāja par to, kas var notikt: vīra nāve, trūkums, kas pienāktu, ja viņš neatstātu pensiju... Viņa baidījās arī dēla dēļ...

Tas bija murgs, tā bija apsēstība.

- Un ko Rožē atbildēja?

- Neko! Viņš nekad ilgi nepalika! Citur viņam laikam klājās labāk!

- Vai nozieguma dienā viņš te bija?

- Es nezinu.

Un trakā savā kaktā - tikpat veca kā Matilde - joprojām skatījās komisārā, laipni smaidīdama.

- Vai Martēniem ir bijusi kāda saruna, kas būtu interesantāka nekā parasti?

- Es nezinu.

- Vai ap astoņiem vakarā Martēna kundze izgāja no dzīvokļa?

- Es neatceros! Es nevaru visu laiku stāvēt koridorā.

Vai tā bija bezapziņa, pārvarīga ironija? Katrā ziņā

viņa kaut ko paturēja pie sevis. To Megrē juta. Viss nebija pateikts!

- Vakarā viņi strīdējās...

- Kāpēc?

-Es nezinu...

- Vai jūs neklausījāties?

Viņa neatbildēja. Viņas seja pauda: “Tā ir mana darīšana!”

- Ko vēl jūs zināt?

- Es zinu. kāpēc viņa ir slima!

Un tas bija viņas triumfs. Vēl joprojām uz vēdera saņemtās rokas drebēja. Visa mūža augstākais punkts!

- Kāpēc?

Tas bija jāizbauda.

- Tāpēc, ka... Pagaidiet, es pajautāšu māsai, vai viņai kaut kas nav vajadzīgs... Fanij, vai tev neslāpst? Vai negribi ēst? Vai nav par karstu?

Mazā metāla krāsniņa bija nokaitusi gluži sarkana. Vecā mīkstām zolēm šļūkāja pa istabu, nesaceldama ne

mazāko troksnīti.

- Tāpēc, ka?

- Tāpēc, ka viņš neatnesa naudu!

Viņa noskaldīja šo teikumu vārdu pa vārdam, un tam sekoja pilnīgs klusums. Viņa bija beigusi. Viņa atsacījās runāt! Viņa bija pateikusi pietiekami daudz.

- Kādu naudu?

Veltīgas pūles! Viņa neatbildēja ne uz vienu jautājumu.

- Tas uz mani neattiecas. Es to dzirdēju. Jūs ar to varat darīt, ko gribat! Tagad man jāapkopj māsa...

Viņš aizgāja, atstājot večas nododoties Dievs vien zina kādiem darbiem.

Viņš jutās slims. Viņam bija nelabi, it kā būtu uzbrukusi jūras slimība.

“Viņš neatnesa naudu!”

Vai tad to nevarēja izskaidrot? Martēns bija nolēmis apzagt savas sievas pirmo vīru - varbūt tāpēc, lai vairs nedzirdētu mūžīgos pārmetumus par savu viduvējību. Viņa to redzēja pa logu. Viņš izgāja no kabineta ar trīssimts sešdesmit naudaszīmēm...

Taču, kad vīrs atgriezās, viņam to vairs nebija! Vai viņš tās bija noglabājis drošā vietā? Vai viņam tās savukārt nozagtas? Vai arī viņš nobijies un atbrīvojies no naudas, iemetot to Sēnā?

Vai viņš noslepkavojis? Viņš, pelēcīgais, sīkais Martēns brūnganpelēkā mētelī?

Nupat viņš gribēja runāt. Viņa pagurums bija tāds, kāds mēdz būt vainīgajiem, kuri vairs nespēj klusēt un dod priekšroku tūlītējam ieslodzījumam, nevis gaidīšanas bailēm.

Bet kāpēc tad slima bija viņa sieva?

Un, galvenais, kāpēc pašnāvību izdarīja Rozē?

Un vai to visu nav radījusi Megrē iztēle? Kāpēc viņš neturēja aizdomās Ņinu vai Kušē kundzi, vai pat pulkvedi?

Komisārs, lēnām kāpdams lejā pa trepēm, uzgrūdās virsū de Senmarka kungam, kurš atskatījās.

- Raugi, tas esat jūs!

Viņš augstprātīgā laipnībā sniedza komisāram roku.

- Vai ir kas jauns?... Vai domājat, ka viņu atradīs?...

Augšā kliedza ārprātīgā, kuru māsa droši vien bija atstājusi vienu, lai klausītos aiz kādām durvīm.

* * *

Skaista apbedīšana. Daudz ļaužu. Cienījami cilvēki. It sevišķi Kušē kundzes ģimene un kaimiņi no Osmana bulvāra.

Pirmajā rindā neiederīga bija vienīgi Kušē māsa, kaut arī viņa bija darījusi neiespējamo, lai izskatītos eleganta. Viņa raudāja. Galvenais, viņa ļoti skaļi šņaukājās, un ik reizi mirušā sievasmāte raidīja viņai dusmīgu skatienu.

Tūlīt aiz ģimenes gāja serumu laboratorijas personāls.

Un kopā ar kalpotājiem arī vecā Matilde - ļoti cienīga, pašapzinīga, pārliecināta, ka ir tiesīga tur atrasties.

Melnā kleita, kas viņai bija mugurā, acīmredzot noderēja tikai šādiem gadījumiem - bērēm. Viņas skatiens sastapās ar Megrē skatienu. Viņa cienīgi pamāja.

Iedārdējās ērģeļu pērkoni, koristu bass un diakona falsets: “Et ne nos induct in tentationem... ”

Bīdāmu krēslu troksnis. Katafalks bija augsts, taču pazuda zem ziedu un vainagu kalniem.

“No Vogēzu laukuma 61. nama iemītniekiem. ”

Matilde arī droši vien bija ziedojusi savu artavu. Diezin vai ari Martēnu pāris bija ierakstījis savu vārdu ziedotāju sarakstā?

Martēna kundze nebija redzama. Viņa vēl bija gultā.

“Libera nos, dominē... ”

Dievkalpojuma beigas. Ceremonijmeistars, kas lēnām vadīja kortežu. Stūrī pie biktskrēsla Megrē ieraudzīja Ņinu, kuras deguntiņš bija gluži sarkans, bet viņa pat neiedomājās to nopūderēt.

- Tas ir briesmīgi, vai ne? - viņa teica.

- Kas ir briesmīgi?

- Viss! Es nezinu! Šī mūzika... Un krizantēmu smarža. ..

Viņa kodīja apakšlūpu, lai apturētu šņukstus.

- Ziniet, es daudz esmu domājusi... Nu, tad ziniet, man šķiet, ka viņš kaut ko nojauta...

- Vai iesiet uz kapiem?

- Ko gan jūs iedomājaties? Tur taču mani varētu ieraudzīt, vai ne? Labāk būs, ja neiešu... Un tomēr man ļoti gribētos zināt, kur būs viņa kaps...

- To varēs pajautāt sargam.

-Jā...

Viņi sačukstējās. Pēdējo bērinieku soļi noklusa aiz durvīm. Mašīnas ierūcās.

- Jūs teicāt, ka viņš nojauta?

- Varbūt ne to, ka mirs šādā veidā... Bet viņš zināja, ka ilgi vairs nedzīvos... Viņam bija diezgan nopietna sirdskaite.

Bija jūtams, ka viņa ir nomocījusies, stundām ilgi domādama par vienu un to pašu.

- Man nāk prātā vārdi, ko viņš runāja...

- Vai viņam bija bail?

- Nē... Drīzāk gluži pretēji... Ja reizēm iznāca pieminēt kapsētu, viņš smiedamies sacīja: “Tā ir vienīgā vieta, kur cilvēks iegūst mieru... Pērlašēzas stūrītī... ”

- Vai viņš bieži jokoja?

- Visvairāk tad, kad viņam nebija jautrs prāts... Vai saprotat? Viņam nepatika izrādīt savas bažas... Tādos bāžos viņš meklēja iespēju kustēties un smieties...

- Piemēram, kad runāja par savu pirmo sievu?

- Viņš par to nekad nerunāja.

- Un par otro?

- Nē! Viņš nerunāja par kādu īpaši... Viņš runāja par cilvēkiem vispār... Viņam šķita, ka tie ir jocīgi kukaiņi... Ja kāds restorāna viesmīlis viņu apkrāpa, viņš uz to skatījās laipnāk nekā uz citiem. “Ak tu blēdis,” viņš teica. Un izskatījās uzjautrināts un apmierināts!

Bija auksts. Kā jau Mirušo piemiņas dienā. Megrē un Ņinai nekas nebija darāms šajā Senfilipdirilas kvartālā.

- Vai Moulin Bleu klājas labi?

-Jā.

- Drīzumā es kādu vakaru aiziešu ar jums sasveicināties...

Megrē paspieda sievietei roku, uzlēca uz autobusa platformas.

Viņam gribējās būt vienam, domāt, patiesību sakot -ļaut domām klīst. Viņš iztēlojās bēru gājienu, kas drīzumā nonāks kapsētā... Kušē kundzi... Pulkvedi... Brāli... Cilvēkus, kas droši vien runā par dīvaino testamentu.

Ko viņi meklēja pie atkritumu tvertnes?

Tas bija notikumu mezgls. Martēns bija grozījies gar tām, izlikdamies, ka meklē cimdu, ko neatrada un kas otrā rītā tomēr bija viņam rokā. Martēna kundze rakņājās atkritumos, apgalvodama, ka nejauši iemetusi tajos sudraba karoti...

“Tāpēc, ka viņš neatnesa naudu,” sacīja vecā Matilde.

Jā, Vogēzu laukumā šajā brīdī gan laikam gāja jautri! Vai ārprātīgā, palikusi viena, atkal kliedza kā parasti?

Pilnais autobuss brauca no pieturas uz pieturu. Kāds, piespiests pie Megrē, jautāja blakus stāvētājam:

- Vai tu lasīji par tūkstošfranku naudaszīmēm?

- Nē! Kas ar tām ir?

- Man gan būtu gribējies būt tur klāt... Pie Buživalas aizsprosta... Aizvakar no rīta... Straumē mierīgi peldējušas tūkstošfranku naudasszīmes... Pirmais tās ieraudzījis kāds matrozis, tam izdevies dažas izzvejot... Bet slūžu uzraugs to pamanījis... Viņš licis pasaukt policiju... Tā ka tagad policists uzrauga makšķerniekus...

- Vai tiešām? Gan jau tik un tā kādu noslēpj...

- Avīzē bija rakstīts, ka atrastas trīsdesmit naudaszīmes, bet vajadzējis būt daudz vairāk, jo arī Mantā divas izzvejotas. Iedomājies tikai, nauda, kas peld pa visu Sēnu... Tie vis nav nekādi grunduļi...

Megrē nekustējās. Viņš bija galvas tiesu garāks par citiem. Viņa seja izskatījās rāma.

“Tāpēc, ka viņš neatnesa naudu... ”

Tātad tāda bija notikumu gaita? Mazais Martēna kungs, kuru pārņēmušas bailes vai sirdsapziņas pārmetumi, atceroties noziegumu? Martēns, kurš atzinās, ka tajā vakarā pastaigājies pa Senluija salu, lai atbrīvotos no neiralģijas!

Tomēr Megrē pasmaidīja, iedomājoties, kā Martēna kundze visu redzējusi pa logu un viņu gaidījusi.

Vīrs atgriezās noguris, nomākts... Viņa vēroja katru tā kustību. Viņa gaidīja, kad ieraudzīs naudu un varbūt varēs to skaitīt...

Viņš izģērbās. Viņš taisījās iet gulēt.

Vai viņa nepievāca vīra apģērbu, lai pārmeklētu kabatas?

Viņa sāka bažīties. Viņa skatījās uz Martēna noļukušajām ūsām.

“Kur... kur ir nauda ?... ”

“Kāda nauda?”

“Kam tu to iedevi? Atbildi! Nemēģini man melot..."

Un Megrē, izkāpdams no autobusa pie Jaunā tilta, no kura varēja redzēt sava kabineta logus, pamanīja, ka pusbalsī saka:

- Es varu derēt, ka Martēns sāka raudāt!

X Personības dokumenti

Tas sākās Žemonā. Pulkstenis bija vienpadsmit vakarā. Vairāki trešās klases pasažieri devās uz muitas telpām, kamēr muitnieki uzsāka otrās un pirmās klases vagonu pārbaudi.

Akurāti cilvēki bija savus koferus sagatavojuši jau iepriekš un nolikuši tos uz sēdekļa. Tā rīkojās ari kāds vīrietis bažīgu skatienu otrās klases kupejā, kurā brauca vēl tikai kāds vecāks beļģu laulātais pāris.

Viņa bagāža bija priekšzīmīgi kārtīga un pārdomāta. Lai krekli nenotraipītos, tie bija ietīti avīzēs. Tur bija divpadsmit pāri aproču, siltas apakšbikses un vasaras apakšbikses, modinātājpulkstenis, kurpes un apvalkātu rīta čību pāris.

Sakārtojumā bija jūtama sievietes roka. Izmantots bija kaus stūrītis. Nekas nevarēja saburzīties. Muitnieks to visu nevērīgi pavandīja, vērodams cilvēku brūnganpelēkā mētelī, kurš izskatījās tieši tāds, lai viņam piederētu tik kārtīgi koferi.

- Kārībā!

Uz bagāžas ar krītu tika uzvilkts krusts.

- Vai pārējiem nekas nav piesakāms?

- Piedodiet, - vīrietis ierunājās. - Kur tieši sākas Beļģija?

- Vai redzat tur pirmo dzīvžogu? Nē, jūs neko neredzat. Bet skaitiet lampas... Trešā pa kreisi... Redziet, tieši tur ir robeža.

Gaitenī kāda balss pie katrām durvīm atkārtoja:

- Sagatavojiet pases, personības dokumentus!

Un cilvēks brūnganpelēkajā mētelī pūlējās ielikt koferus atpakaļ tīkla plauktā.

- Lūdzu, uzrādiet pasi!

Viņš pagriezās un ieraudzīja jaunu cilvēku pelēkā cepurē.

- Francūzis? Uzrādiet personības apliecību...

Pagāja zināms laiks. Pirksti rakņājās pa kabatas portfeli.

- Lūdzu, kungs!

- Labi. Martēns, Edgars, Emīls... Kā tad... Sekojiet man...

- Uz kurieni?

- Koferus varat ņemt līdzi...

-Bet... vilciens...

Tagad abi beļģi vērās viņā ar šausmām un jutās glaimoti, ka ceļojuši kopā ar ļaundari. Martēna kungs ieplestām acīm uzkāpa uz sola, lai paņemtu savas ceļasomas.

- Es jums zvēru!... Kas te notiek?...

Un jaunais cilvēks ar pelēko cepuri izvilka smagāko no koferiem uz perona. Bija tumšs. Lampu gaismas apļos cilvēki steidzās atpakaļ no bufetes. Svilpiens. Kāda sieviete strīdējās ar muitniekiem, kas viņu nelaida vilcienā.

- Rīt no rīta redzēsim...

Un Martēna kungs sekoja jaunajam cilvēkam, smagi stiepdams bagāžu. Viņš nekad nebija iedomājies, ka stacijas perons var būt tik garš. Tas bija īsts ceļš - bezgalīgs, tukšs, ar noslēpumainām durvīm abās pusēs.

Beidzot tika atvērtas pēdējās durvis.

- Nāciet iekšā!

Telpa bija krēslaina. Tajā spīdēja tikai viena lampa ar zaļu abažūru, nolaista tik zemu virs galda, ka tik vien apgaismoja, kā dažus papīrus. Tomēr istabas tālakajā galā kaut kas kustējās.

- Labvakar, Martēna kungs, - viņam teica sirsnīga balss.

No krēslas iznira milzīgs siluets: komisārs Megrē, ieģērbies smagajā mētelī ar samta apkakli, rokas sabāzis kabatās.

- Nav vērts likt koferus nost. Mēs tūlīt steigsimies uz Parīzes vilcienu, kas aties no trešā perona...

Šoreiz viņam nepalika nekādu šaubu. Martēns klusu raudāja, turēdams rokās tik labi sapakotos koferus.

* * *

Inspektors, kas bija atstāts posteni Vogēzu laukumā 61, pirms dažām stundām zvanīja Megrē:

- Mūsu uzraugāmais tūlīt bēgs prom... Viņš iekāpa taksometrā un aizbrauca uz Ziemeļu staciju...

-Lai brauc... Turpiniet uzraudzīt sievu...

Un Megrē iekāpa tajā pašā vilcienā, kur Martēns. Viņš iekārtojās blakus kupejā kopā ar diviem apakšvirsniekiem, kuri visu ceļu stāstīja piparotas anekdotes.

Uiiku pa laikam komisārs pieplaka pie mazās actiņas starp kupejām un paskatījās uz sadrūmušo Martēnu.

Žemona... Personības apliecība! Speciālā komisāra kabinets.

Tagad viņi abi atgriezās Parīzē īpaši rezervētā kupejā. Martēnam nebija uzlikti roku dzelži. Koferi bija iecelti tīkliņā viņam virs galvas, un viens no tiem draudēja nokrist.

Līdz robežai Megrē vēl nebija uzdevis nevienu jautājumu.

Tas bija neiedomājami! Viņš sēdēja kaktā, pīpi zobos. Viņš smēķēja bez mitas un uzjautrināts vērās ceļabiedrā.

Martēns nezin cik reižu jau gribēja atvērt muti, bet nespēja iesākt sarunu. Nezin cik reižu komisārs to pat neievēroja.

Tomēr galu galā tas notika: balsī, ko nebūtu iespējams aprakstīt, ko nepazītu pat Martēna kundze, viņš sacīja:

-Tasesmu es....

Un Megrē joprojām neteica ne vārda. Tikai skatiens j jautāja:

“Vai tiešām?”

- Es... Es cerēju tikt pāri robežai...

Ir tāda smēķēšanas maniere, kas skatītāja sirdij liek sažņaugties: ik reizi, ievelkot dūmu, lūpas, klusi nopauk- šķinādamas, mazliet paveras. Un dūmi tiek izpūsti nevis j uz priekšu, bet izplūst lēnām kā mākoņi, ietinot visu seju.

Megrē smēķēja tieši tā, un viņa galva klanījās no krei- j sās uz labo un no labās uz kreiso pusi vagona šūpošanās \ ritmā.

Martēns noliecās uz priekšu, viņa cimdotās rokas sāpīgi žņaudzīja viena otru, acis drudžaini dega.

- Vai jūs domājat, ka tas vilksies ilgi?... Nē taču? Ja jau es atzīstos... Ja atzīstos visā...

Kā viņš spēja savaldīt raudas? Droši vien nervi bija saspringti tā, ka skaudri sāpēja. Un viņa acis laiku pa laikam kļuva lūdzošas, tās skaidri sacīja Megrē:

- Palīdziet jel man... Jūs taču redzat, ka mani spēki ir galā...

Bet komisārs nekustējās. Viņš joprojām sēdēja tikpat rāms, skatījās tikpat ieinteresēts un bezkaislīgs, it kā stāvētu zooloģiskajā dārzā pie neparasta dzīvnieka krātiņa.

- Kušē mani pārsteidza... Un tad...

Megrē nopūtās. Nopūta neizteica neko vai arī varēja

tikt iztulkota neskaitāmos veidos.

Senkentēna! Gaitenī atskanēja soļi. Kāds resns pasažieris mēģināja atvērt kupejas durvis, pamanīja, ka tās aizslēgtas, brīdi skatījās iekšā, piespiedis degunu pie rūts, un galu galā aizgāja meklēt citu vietu.

- Ja jau es visā atzīstos, vai ne... Nav taču vērts lieg ties...

Tas bija tāpat, it kā viņš sarunātos ar nedzirdīgo vai ar cilvēku, kas ne vārda nesaprot franciski. Megrē piebāza pīpi, rūpīgi spaidīdams ar rādītājpirkstu.

- Vai jums ir sērkociņi?

- Nē... Es nesmēķēju... Jūs taču to zināt... Manai sievai nepatīk tabakas smaka... Es gribētu, lai tas viss beidzas labi ātri, vai saprotat? Es to pasacīšu advokātam, ko man vajadzēs izraudzīties... Nekādu paskaidrojumu! Es atzīšos visā... Esmu lasījis avīzē, ka daļa naudaszīmju atrasta... Es nezinu, kāpēc to darīju... Kad sajutu tās kabatā, man šķita, uz ielas visi uz mani skatās... Sākumā gribēju tās kaut kur noslēpt... Bet kāpēc?

Es gāju gar krastmalu... Tur bija sargkuģi... Baidījos, ka mani pamanīs kāds matrozis...

Tad es pārgāju pāri Marijas tiltam un Senluija salā atbrīvojos no žūkšņa...

Kupeja bija pārkurināta. Gar rūtīm tecēja straumītes. Ap lampu peldēja pīpes dūmi.

-- Man vajadzēja jums visā atzīties jau pirmoreiz, kad ar jums runāju... Man nepietika drosmes... Es cerēju, ka...

Martēns apklusa, ziņkāri paskatījās ceļabiedrā, kas bija pavēris muti un aizvēris acis. Viņš vienmērīgi elpoja un krāca tā, it kā murrātu liels, apmierināts runcis.

Megrē bija aizmidzis!

Martēns pameta acis uz durvju pusi - pietiktu tās pagrūst... Un, it kā gribēdams izvairīties no kārdinājuma, viņš iespiedās stūri, sakļāvis kopā ceļgalus, uz kuriem bija nolicis satraukumā drebošās, kaulainās rokas.

* * *

Ziemeļu stacija. Pelēks rīts. Un samiegojies priekšpilsētas pūlis, kas blīvā straumē plūst pa durvīm.

Vilciens apstājās ļoti tālu no halles. Koferi bija smagi. Martēns negribēja apstāties. Viņš bija aizelsies, un abas rokas smeldza.

Diezgan ilgi vajadzēja gaidīt taksometru.

- Vai vedīsiet mani uz cietumu?

Viņi bija pavadījuši vilcienā piecas stundas, un Megrē nebija izrunājis ne desmit teikumu. Un vēl - tiem nebija nekāda sakara nedz ar noziegumu, nedz trīssimts sešdesmit tūkstošiem franku. Viņš runāja par savu pīpi, karstumu vai par to, kad pienāks vilciens.

- Vogēzu laukums sešdesmit viens! - viņš teica šoferim.

Un pats pie sevis noņurdēja:

- Diezin ko viņi birojā domā! Es nepaspēju brīdināt...

Vārtniece savā vietā šķiroja vēstules: liels žūksnis dok

tora Rivjēra serumu laboratorijai, pavisam mazs žūksnītis pārējiem mājas iedzīvotājiem.

- Martēna kungs, Martēna kungs! Bija ieradušies no Reģistrācijas pārvaldes apjautāties, vai neesat saslimis... Rādās, pie jums ir atslēga...

Megrē vilka Martēnu prom. Tam vajadzēja kulstīties augšup pa kāpnēm ar smagajiem koferiem garām piena burkām un svaigai maizei, kas bija nolikti pie durvīm.

Vecās Matildes durvis sakustējās.

- Dodiet man atslēgu.

- Bet...

- Atveriet pats.

Dziļš klusums. Slēdzenē noklikšķēja mēlīte. Pēc tam pavērās ēdamistaba vislabākajā kārtībā, katra lieta bija nolikta savā vietā.

Martēns ilgi vilcinājās, līdz skaļā >alsī sacīja:

- Tas esmu es!... Un komisārs...

Blakus istabas gultā kaut kas sakustējās. Aizverot durvis, Martēns novaidējās:

- Mums nevajadzēja... Viņai gar to nav nekādas daļas, vai ne?... Un viņas stāvokli...

Viņš neiedrošinājās ieiet guļamistabā. Pūloties saglabāt stāju, viņš pacēla abus koferus un uzlika tos uz diviem krēsliem.

- Vai vēlaties, lai uzvāru kafiju?

Megrē pieklauvēja pie guļamistabas durvīm.

- Vai drīkstu ieiet?

Atbildes nebija. Viņš tās pagrūda un uzreiz sastapa Martēna kundzes stingo skatienu; viņa saspraustiem matiem nekustīgi gulēja gultā.

- Piedodiet, ka jūs traucēju... Es atvedu jūsu vīru, kas nelaimīgā kārtā bija galīgi apjucis.

Martēns stāvēja viņam aiz muguras. Viņš to juta, bet nevarēja redzēt.

Pagalmā klaudzēja soļi, skanēja balsis, galvenokārt sieviešu balsis: ieradās laboratorijas darbinieki. Bija bez vienas minūtes deviņi.

Blakus slāpēti iekliedzās ārprātīgā. Uz naktsgaldiņa -zāles.

- Vai jūtaties sliktāk?

Viņš zināja, ka sieviete neatbildēs, ka viņa, par spīti visam, nikni klusēs.

Šķita, ka viņa baidās no vārda, no viena paša vārda. It

kā vārds varētu izraisīt veselu katastrofu.

Viņa bija novājējusi, seja kļuvusi blāvāka. Bet acis, dīvainie pelēkie redzokļi dzīvoja paši savu dzīvi - intensīvu un spēcīgu.

Martēns ienāca ļodzīgiem soļiem. Šķita, ka viņš ar katru kustību izlūdzas piedošanu.

- Tas notika Žemonas stacijā... Pēc minūtes es būtu bijis Beļģijā...

Būtu Vajadzīgi vārdi, teikumi, troksnis, lai aizpildītu klusumu, ko juta krājamies ap katru no iestabā esošajiem. Tas bija taustāms tukšums, tā ka vārdi atbalsotos gluži kā tunelī vai alā.

Bet neviens nerunāja. Tika mokoši izstomītas dažas zilbes, pārmīti bažīgi skatieni, tad atkal iestājās nesatricināms klusums - gluži kā migla.

Tomēr kaut kas notika. Kaut kas gauss un slepens; roka slīdēja zem segas, pacēlās, netveramā kustībā tuvojās spilvenam.

Tā bija Martēna kundzes vājā, miklā roka. Megrē, visu laiku skatīdamies sānis, sekoja tai un gaidīja mirkli, kad roka beidzot sasniegs mērķi.

- Vai doktoram šorīt nevajadzēja atnākt?

- Es nezinu... Vai kādam gar mani ir kāda daļa?... Es te esmu pamesta kā dzīvnieks, kam ļauj nobeigties...

Bet skatiens kļuva skaidrāks, jo roka beidzot bija satvērusi meklēto priekšmetu.

Tik tikko sadzirdama papīra iečaukstēšanās.

Megrē paspēra soli uz priekšu, satvēra Martēna kundzes plaukstas locītavu. Viņa šķita bezspēcīga, gandrīz pamirusi. Taču pēc mirkļa viņa pierādīja nedzirdētu spēku.

Viņa negribēja laist vaļā to, kas bija rokā. Sēdēdama gultā, viņa nikni aizstāvējās. Viņa mēģināja pacelt roku pie mutes. Viņa ar zobiem plosīja dūrē sažņaugto balto lapu.

- Laidiet mani vaļā! Laidiet mani, vai es kliegšu! Un tu?... Tu ļauj, lai mani moka?

- Komisāra kungs... Es jūs lūdzu... - Martēns vaidēja.

Viņš ausījās. Viņam bija bail, ka atsteigsies īrnieki.

Viņš neiedrošinājās iejaukties.

- Rupeklis! Pretīgais tēviņš! Sist sievietei!

Nē, Megrē viņai nesita. Viņš tikai turēja roku, varbūt mazliet stiprāk spiezdams plaukstas locītavu, lai neļautu saplosīt papīru.

- Jums nav kauna!... Sievietei uz nāves gultas...

Tā bija sieviete, kas izrādīja tādu enerģiju, kādu Megrē savās policista gaitās reti bija sastapis. Katliņcepure nokrita uz gultas. Piepeši viņa iekoda komisāram rokā.

Taču viņa nevarēja ilgi izturēt tādu nervu saspīlējumu, un viņam izdevās dabūt vaļā sakrampētos pirkstus, bet viņa sāpēs vaidēja.

Nu viņa raudāja! Viņa raudāja bez asarām - aiz pazemojuma, niknuma, varbūt ari tāpēc, lai saglabātu stāju?

- Un tu ļāvi tam notikt...

Megrē mugura bija pārāk plata mazajai istabai. Šķita, viņš aizņem visu telpu, aizsedz gaismu.

Viņš piegāja pie kamīna, atlocīja papīru, kuram bija noplēsti gali, un pārlaida skatienu mašīnraksta rindām, virs kurām bija oficiāla galviņa.

Metri Lavals un Piolē,

zvērināti advokāti padomnieki

Labajā pusē ar sarkanu tinti rakstīta piezīme: “Kušē un Martēna lieta. 18. novembra konsultācija.”

Divas lappuses teksta, nodrukāta ar vienu intervālu. Megrē lasīja tikai vietvietām, pusbalsī, un fonā skanēja doktora Rivjēra serumu laboratorijas rakstāmmašīnu klikstoņa

“Saskaņā ar likumu par...

Tā kā Rožē Kušē nāve iestājusies pēc viņa tēva nāves...

...tā kā neviens testaments nevar izslēgt no mantojuma laulībā dzimušu dēlu. kuram ir tiesības...

... tā kā testatora otrā laulība ar dāmu Dormuā notikusi, vienojoties par kopigu īpašumu...

...tā kā Rožē Kušē dabiskā mantiniece ir viņa māte...

... mums ir tas gods paziņot, ka jums ir tiesības pieprasīt pusi Oskara Kušē atstātā mantojuma g:ui kustamas, gan nekustamas mantas veidā... ka. saskaņā ar mūsu iegūtiem datiem, mēs viņa īpašumu vērtējam uz pieciem miljoniem, bet uzņēmumu, kas pazīstams ar nosaukumu Doktora Rivjēra serumi”, - trīs miljonu apjomā...

Paliekam pilnīgi jūsu rīcībā, gatavi veikt visu nepieciešamo, lai testaments tiktu anulēts un...

...par tā iegūtām summām mēs ieturēsim summu desmit procentu apmērā... ”

* * *

Martēna kundze vairs neraudāja. Viņa atkal bija atgūlusies, un viņas saltais skatiens vērās griestos.

Martēns stāvēja durvju ailē, apmulsis vairāk kā jebkad, nezinādams, kur likt rokas, kur skatīties, kur dēties.

- Vēl ir Post scriptum, - komisārs pie sevis nomurmināja.

Pirms piebildes bija piezīme: ‘Pilnīgi slepeni”.

"Mēs domājam, ka arī Kušē kundze, dzimusi Dormuā, ir nolēmusi testamentu apstrīdēt.

Esam arī ievākuši ziņas par trešo mantotāju, Ņinu Muanāru.

Tā ir sieviete ar apšaubāmu tikumību, kas nav darījusi neko. lai nodrošinātu savas tiesības.

Tā kā viņa šobrīd ir bez līdzekļiem, mums šķiet pareizāk, ja viņai piedāvātu kādu summu ka sāpju naudu.

Mūsuprāt, šī summa varētu būt apmēram divdesmit tūkstoši franku, kas personai Muanāra jaunkundzes stāvokli varētu likties iekārojama.

Mēs gaidām jūsu lēmumu šajā sakarībā."

Megrē bija ļāvis pīpei izdzist. Viņš lēnām salocīja papīru un ielika savā kabatas protfelī.

Ap viņu valdīja vispilnīgākais klusums. Martēns pat bija aizturējis elpu. Sieva, kas stingi vērās griestos, jau izskatījās kā mirusi.

- Divi miljoni piecsimt tūkstoši franku, - komisārs nomurmināja. - Mīnus divdesmit pieci tūkstoši franku Ņinai, lai viņa nespurojas... Nav gan šaubu, ka no tiem pusi maksātu Kušē kundze...

Viņš bija pārliecināts, ka sievietes lūpām pārslīdēja tikko manāms, bet uzvarošs un izteiksmīgs smaids.

- Tā ir krietna summa!... Klausieties, Martēn...

Martēns nodrebēja, mēģināja saslieties.

- Cik jūs domājāt dabūt?... Es nerunāju par naudu... Es domāju par tiesas spriedumu... Zādzība... Slepkavība... Varbūt konstatēs iepriekšēju nodomu... Kā jums liekas? Nekādu vainu mīkstinošu apstākļu, protams, nebūs, jo runa nav par noziegumu afekta stāvoklī... Ak, ja vien jūsu sieva būtu atjaunojusi attiecības ar pirmo vīru... Bet tas nav noticis... Tā ir naudas lieta, tikai naudas lieta. Desmit gadu?... Divdesmit gadu?... Vai gribat zināt, ko es domāju?

Ņemiet vērā, ka nekad nevar iepriekš paredzēt zvērināto spriedumu...

Taču precedenti ir. Nu, ar vārdu sakot, zvērinātie mēdz būt iecietīgi pret mīlestības drāmām, bet ļoti bargi, ja nozieguma motīvi ir tikai savtīgi...

Tā vien šķita, ka Megrē runā runāšanas dēļ, lai iegūtu laiku.

- Tas ir gluži dabiski! Zvērinātie ir sīkpilsoņi, komersanti... Viņiem šķiet, ka nav ko baidīties no mīļākajām, kuru viņiem nav vai par kurām viņi ir droši... Bet viņiem ir pilnīgs pamats baidīties no zagļiem... Divdesmit gadu?... Ziniet-nē!... Es domāju, ka būs nāvessods...

Martēns vairs nekustējās. Tagad viņš bija bālāks nekā sieva. Viņam pat vajadzēja pieturēties pie stenderes.

- Tikai Martēna kundze kļūs bagāta... Viņa ir tajos gados, kad cilvēks prot baudīt dzīvi un bagātību...

Viņš piegāja pie loga.

- Ja vien šis logs... Tas ir īsts piedauzības akmens! Katrā ziņā tiks ņemts vērā, ka no šejienes viss bijis redzams... Viss, dzirdiet? Un tas ir nopietni... Jo tā var rasties doma par līdzzināšanu noziegumā... Jo kodeksā ir dažas rindas, kas liedz slepkavam, pat attaisnotam, mantot upura īpašumu... Ne tikai slepkavam... Arī līdzzinātājiem ... Un tad nu redzat, cik svarigs kļūst šis logs...

Tagad ap viņu vairs nevaldīja klusums. Tas bija kaut kas pilnīgāks, kas iedvesa bažas un likās pilnīgi irreāls: šķita, ka apkārt vairs nav dzīvības.

Un piepeši - jautājums:

- Pasakiet, Martēn, ko jūs izdarījāt ar revolveri?...

Gaitenī kaut kas sakustējās: acīmredzot vecā Matilde ar

savu mēnesnīcas seju un mīksto vēderu zem rūtainā priekšauta

Pagalmā atskanēja vārtnieces spalgā balss:

- Martēna kundze! Tas ir Difaijels!

Megrē atkrita atzveltnī, kas sagriļojās, bet nesalūza.

XI Zīmējums uz sienas

-Atbildiet! Revolveris...

Viņš sekoja Martēna skatienam un pamanīja, ka Martēna kundze, joprojām stingi vērdamās griestos, kustināja pirkstus.

Nabaga Martēns ar nedzirdētu piepūli mēģināja saprast, ko viņa grib pasacīt. Viņš kļuva nepacietīgs. Viņš redzēja, ka Megrē gaida.

-Es...

Ko gan varēja nozīmēt četrstūris vai trapece, ko viņa mēģināja uzzīmēt ar kaulaino pirkstu?

-Nu?

Tajā brīdī Megrē tiešām bija viņa žēl. Tas droši vien bija drausmīgs bridis. Martēns nepacietībā mīņājās.

- Es to iemetu Sēnā...

Kauliņi bija mesti! Kamēr komisārs izvilka revolveri no kabatas un nolika uz galda, Martēna kundze pielēca gultā sēdus, un seja viņai bija kā fūrijai.

- Bet es to galu galā atradu atkritumu tvertnē... -Megrē sacīja.

Un svelpjoša drudža slimnieces balss:

- Redzi nu! Vai tagad tu saproti? Vai esi apmierināts?... Tu palaidi garām izdevību, vēlreiz palaidi garām

- kā vienmēr!... Varētu domāt, ka esi to izdarījis tīšām, baidīdamies no cietuma... Bet tu tur tik un tā nonāksi!... Jo zaglis esi tu!... Trīssimts sešdesmit naudaszīmes, ko godātais kungs iemeta Sēnā...

Viņa bija drausmīga. Varēja saprast, ka viņa valdījusies pārāk ilgi. Izlādēšanās bija strauja. Un satraukums tik liels, ka reizēm vairāki vārdi saplūda vienā, mēle pinās...

Martēns nolieca galvu. Viņa loma bija beigusies. Kā jau sieva pārmeta, viņš bija nožēlojami izgāzies.

- Godātajam kungam gan ienāk prātā zagt, bet viņš atstāj cimdu uz galda...

Viss Martēna kundzes niknums, visi pārmetumi lauzās ārā cits caur citu, juku jukām.

Megrē izdzirda aiz muguras brūnganpelēkajā mētelī ģērbtā cilvēka pazemīgo balsi.

- Viņa mēnešiem ilgi rādīja pa logu kabinetu, Kušē bija paradis iet uz tualeti... Un viņa man pārmeta, ka esmu viņas dzīves nelaime, ka nespēju uzturēt sievu... Un es gāju...

- Vai jūs pateicāt, ka ejat?

- Nē! Bet viņa to zināja. Viņa stāvēja pie loga...

- Un jūs, Martēna kundze, pa gabalu ieraudzījāt cimdu, ko jūsu vīrs bija aizmirsis?

- Gluži tā, it kā viņš būtu atstājis vizītkarti! Varētu domāt, ka viņš grib mani kaitināt...

- Jūs paņēmāt savu revolveri un gājāt lejā... Kušē iena-ca, kad jūs bijāt kabinetā... Viņš domāja, ka zagusi esat jūs...

- Viņš gribēja pasaukt policiju, lai mani apcietina, jā! To viņš gribēja darīt! It kā nebūtu kļuvis bagāts, pateicoties man!... Kas tad viņu kopa sākumā, kad viņš tikko nopelnīja sausu maizi?... Un visi vīrieši ir tādi paši!... Viņš pat man pārmeta, ka dzīvoju tajā pašā mājā, kur ir viņa kantoris... Viņš pārmeta, ka es ņemu daļu naudas, ko viņš dod dēlam...

- Un tad jūs šāvāt?

- Viņš jau bija paņēmis klausuli, lai izsauktu policiju!

- Jūs piegājāt pie atkritumu tvertnes, izlikdamās, ka meklējat tējkaroti, jūs ievandījāt revolveri atkritumos... Ko tad jūs satikāt?

Viņa izgrūda:

- Veco muļķi no otrā stāva!

- Un nevienu citu?... Manuprāt, bija atnācis jūsu dēls... Viņam vairs nebija naudas...

- Un kas par to?

- Viņš negāja pie jums, viņš gāja pie tēva, vai ne? Tikai jūs nevarējāt viņu laist uz kantori, viņš tur ieraudzītu līķi... Jūs abi bijāt pagalmā... Ko jūs teicāt Rozē?

- Lai viņš iet prom... Jūs nespējat saprast mātes sirdi...

- Un viņš aizgāja... Atgriezās jūsu vīrs... Jūs vēl ne par ko nebijāt runājuši... Tā taču bija? Martēns domāja par naudu, ko galu galā bija iemetis Sēnā, jo, par spīti visam, viņš ir nelaimīgs godavīrs...

- Nelaimīgs godavīrs! - Martēna kundze negaidītā niknumā atkārtoja. - Ha! Ha! Un es?... Es, kura vienmēr esmu bijusi nelaimīga...

- Martēns nezināja, kas ir slepkava... Viņš likās gulēt. Pagāja vesela diena, un jūs neko nerunājāt. Bet nākamajā naktī jūs piecēlāties, lai pārmeklētu drēbes, ko viņš bija novilcis... Jūs veltīgi meklējāt naudu... Viņš skatījās uz jums... Jūs viņu iztaujājāt... Un tad sākās niknuma lēkme, ko vecā Matilde noklausījās aiz durvīm... Jūs bijāt nogali nājusi par velti! Muļķa Martēns naudu bija aizmetis! Tīrā stulbuma dēļ Sēnā bija iemesta vesela bagātība! Jūs saslimāt... Martēns, kurš nezināja, ka esat nogalinājusi Kušē, gāja pateikt to Rožē.

Un Rožē saprata... Viņš jūs bija redzējis pagalmā... Jūs neļāvāt viņam iet pie tēva... Viņš jūs pazina...

Viņš domāja, ka turu aizdomās viņu... Un viņš nevarēja aizstāvēties, neapsūdzot savu māti...

Viņš nebija patīkams puisis... Bet viņa dzīvesveids vairāku iemeslu dēļ bija piedodams... Viņam viss bija apriebies... Apriebušās sievietes, ar kurām viņš gulēja, narkotikas. Monmartra. kur viņš vilka dzīvību, un visvairāk - ģimenes drāma, kuras īstos iemeslus saprata vienīgi viņš...

Un viņš izlēca pa logu...

Martēns bija atspiedies pret sienu, paslēpis seju rokās. Bet viņa sieva cieši raudzījās komisārā, it kā to vien gaidītu, kad varēs iekrist valodā, uzbrukt.

Tad Megrē parādīja divu advokātu rakstīto konsultāciju

- Kad pēdējoreiz biju te ienācis, Martēns bija tā pārbijies, ka gribēja atzīties zādzībā.. Bet jūs bijāt tepat... Viņš jūs redzēja pa durvju spraugu! Jūs viņam devāt nepārprotamu zīmi, un viņš klusēja...

Vai tad galu galā viņam neatvērās acis?Viņš jūs sāka iztaujāt... Jā, jūs bijāt nonāvējusi! Jūs viņam to metāt sejā! Jūs bijāt nonāvējusi viņa dēļ, lai izlabotu viņa aizmāršību, uz rakstāmgalda aizmirstā cimda dēļ!... Un, ja esat nogalinājusi, jūs nevarēsiet mantot, lai kāds būtu' testaments!... Ak, ja vien Martēns būtu īsts vīrietis!...

Lai viņš brauc uz ārzemēm... Tad noticēs, ka vainīgs ir viņš... Policija nomierināsies, un jūs viņam piebiedrosieties ar visiem miljoniem...

Ak tu, manu nabaga Martēn...

Un Megrē tik pamatīgi uzsita viņam uz pleca, ka nabaga vīrs gandrīz saļima. Komisārs runāja slāpētā balsī. Izteica vārdus, necenzdamies pārliecināt.

- Kad tik daudz ir darīts šīs naudas dēļ!... Nogalināts Kušē... Rožē izlēcis pa logu... Un pēdējā brīdī saprast, ka nekas nav iegūts!... Tad jūs uzskatījāt par labāku pati sapakot Martēna bagāžu... Visu kārtīgi salikt koferos... Veļu vairākiem mēnešiem...

- Klusējiet!... - Martēns lūdzās.

Ārprātīgā kliedza. Megrē strauji atrāva durvis, un vecā Matilde gandrīz uzkrita viņam virsū.

Viņa aizbēga, komisāra toņa pārbiedēta, un pirmoreiz tiešām aizvēra savas durvis pa īstam, apgriezdama atslēgu.

Megrē pameta pēdējo skatienu istabā. Martēns neiedrošinājās pakustēties. Viņa sieva sēdēja gultā - vāja, zem naktskrekla izspiestām lāpstiņām - un sekoja policistam ar skatienu.

Piepeši viņa kļuva tik nopietna un mierīga, ka radās bažas par to, ko viņa gatavo.

Megrē atcerējās dažus skatienus no iepriekšējās scēnas, dažas lūpu kustības. Un reizē ar Martēnu viņš saprata, kas sekos.

Viņi nevarēja to novērst. Tas notika ārpus viņiem - kā ļauns sapnis.

Martēna kundze bija bezgala izģindusi. Viņas vaibsti savilkās vēl sāpīgākā grimasē. Ko viņa bija ieraudzījusi tur, kur nebija nekā vairāk kā vien visparastākie priekšmeti?

Kam viņa tik uzmanīgi sekoja ar skatienu pāri istabai?

Viņas piere saraucās. Deniņos sāka pulsēt vēnas.

Martēns iekliedzās:

- Man bail!

Dzīvoklī nekas nebija mainījies. Pagalmā iebrauca kravas mašīna, varēja dzirdēt vārtnieces spalgo balsi.

Izskatījās, ka Martēna kundze vientulībā ar milzīgām pūlēm kāpj bezgalīgā kalnā. Tad viņa norija siekalas, pasmaidīja kā cilvēks, kas beidzot sasniedzis mērķi:

- Bet galu galā jūs visi nāksiet palūgt man mazliet naudas... Es pateikšu notāram, lai jums nedod...

Martēns nodrebēja no galvas līdz kājām. Viņš saprata,, ka tie nav parasti drudža murgi.

Viņa tiešām bija zaudējusi prātu!

- Viņai nevar ņemt to ļaunā. Viņa nekad nav bijusi gluži tāda kā citi, vai ne? - viņš žēlojās.

Viņš gaidīja komisāra piekrišanu.

- Nabaga Martēn...

Martēns raudāja. Viņš satvēra sievas roku un ar to berzēja savu seju. Viņa vīru atgrūda. Viņa smaidīja augstprātīgi un nicīgi.

- Ne vairāk kā piecus frankus vienā reizē... Es esmu pietiekami cietusi...

- Es piezvanīšu uz Svētās Annas klīniku, - Megrē teica.

- Vai jūs tā domājat? Vai... vai tiešām ir nepieciešams viņu ieslodzīt?

Vai tas bija ieraduma spēks? Martēnu satricināja doma, ka vajadzēs atstāt savu dzīvokli, ikdienas pārmetumu un strīdu gaisotni, drūmo dzīvi, sievieti, kas pēdējoreiz pūlējās domāt, bet, spēkiem izsīkstot, apgūlās, dziļi nopūzdamās, un nomurmināja:

- Lai man atnes atslēgu...

Pēc dažām minūtēm Megrē kā svešinieks šķērsoja ielas murdoņu. Viņam drausmīgi sāpēja galva, kas ar viņu atgadījās pavisam reti, un viņš iegāja aptiekā norīt tableti.

Viņš neko ap sevi neredzēja. Pilsētas trokšņi saplūda ar citiem, ar balsīm, kas joprojām skanēja viņa galvā.

Visvairāk viņu mocīja šāda aina: Martēna kundze pieceļas, savāc uz grīdas nomestās vīra drēbes un meklē naudu. Un Martēns no savas gultas noskatās...

Sievietes jautājošais skatiens!

“Es to iemetu Senā."

Tajā mirklī radās plaisa. Bet varbūt viņas smadzenēs jau sen kaut kas nebija kārtībā. Jau tad, kad viņa dzīvoja Mo konditorejā.

Tas tikai nebija manāms. Tā bija gandrīz glīta jauna meitene. Neviens nebažījās viņas pārāk plāno lūpu dēļ...

Un Kušē viņu apprecēja.

“Kas būs ar mani, ja ar tevi kaut kas atgadīsies?”

Megrē vajadzēja gaidīt, kad varēs šķērsot Bomaršē bul vāri. Viņš piepeši iedomājās par Ņinu.

- Viņa nedabūs neko! Pat ne sū... - viņš pusbalsī nomurmināja. - Testaments tiks anulēts. Un tā būs Kušē kundze, dzimusi Dormuā...

Tā bija cienījama sieviete, kas pratīs par sevi pastāvēt.

Megrē lēnām kāpa augšā pa trepēm, atvēra Rišāra-Lenuāra bulvāra dzīvokļa durvis.

- Vai vari iedomāties, kas atbraucis?

Megrē kundze uz balta galdauta klāja galdu četrām personām. Megrē pamanīja uz bufetes krūku mirabellas degvīna.

- Tava māsa!

To nebija grūti uzminēt, jo ik reizi, ierodoties no Elzasas, viņa atveda krūku augļu degvīna un kūpinātu šķiņķi.

- Viņa ar Andrē aizgāja iepirkties.

Vīrs bija krietns cilvēks, kas vadīja ķieģeļu fabriku.

- Tu izskaties noguris... Es ceru, ka vismaz šodien tu paliksi mājās?

Megrē nekur negāja. Deviņos vakarā viņš spēlēja “Dzelteno punduri” ar sievasmāsu un viņas vīru. Ēdamistabā smaržoja mirabella.

Un Megrē kundze ik pa brīdim skaļi smējās, jo viņa nekādi nevarēja iemācīties pazīt kārtis un darīja neiedomājamas muļķības.

- Vai tu tiešām esi pārliecināta, ka devītnieka tev nav?

-Jā, man ir gan...

- Kāpēc tad tu neliec to galdā?

Tas viss Megrē likās ka silta pelde. Galva vairs nesāpēja-

Viņš vairs nedomāja par Martēna kundzi, ko ātrās palīdzības mašīna veda uz Svētās Annas klīniku, kamēr viņas vīrs vientuļš raudāja kāpnēs.

PROVIDANSAS STRŪDZINIEKS

..

I Četrpadsmitās slūžas

Kaut arī fakti bija savākti ļoti rūpīgi, no tiem neizrietēja nekas, varbūt vienīgi - ka divu Dizī strūdzinieku atradums ir neiespējams.

Svētdien - tas bija 4. aprīlis - lietus sāka gāzt kā ar spaiņiem trijos pēcpusdienā.

Tajā brīdī ostā virs četrpadsmitajām slūžām, kas savieno Mamu ar blakus kanālu, iekļūšanu slūžās gaidīja divas motori iellaivas - viena izkraujama strūga un viena, kas tika iztukšota tīrīšanai.

Mazliet pirms septiņiem, kad sāka krēslot, pieteicās un iepeldēja slūžās Eko III. liellaiva ar cisternu.

Slūžu uzraugs bija īgns, jo pie viņa ciemojās radinieki. Viņš noliedzoši pamāja ar roku zirgu strūgai, kas lēni tuvojās pēc tam.

Atgriezies mājā, viņš drīz ieraudzīja ienākam pazīstamu strūdzinieku.

- Vai es varu tikt cauri?

- Brauc vien, tikai tev pašam būs jāgriež aizvari.

Lietus lija aizvien spēcīgāk un spēcīgāk. Slūžu uzraugs

pa logu redzēja drukno strūdzinieku, kas smagiem soļiem gāja no aizvara pie aizvara, paveda zirgus uz priekšu, apmeta tauvas ap pāļiem.

Liellaiva pamazām vien pacēlās pāri sienai. Pie stūres stāvēja nevis tās saimnieks, bet viņa sieva, tukla briseliete ar uzkrītoši dzelteniem matiem un spalgu balsi.

Divdesmit minūtes pari septiņiem Providansa bija apstājusies aiz Eko lll. Zirgi atgriezās uz liellaivas. Strūdzinieks un saimnieks devās uz kafejnīcu, kur jau bija citi laivinieki un divi Dizī loči.

Astoņos, kad bija satumsis pa īstam, lejpus slūžu aiz-

vāriem velkonis atvilka četras laivas.

Tā Laivinieku kafejnīcas viesu pulciņš papildinājās. Viņi sēdēja pie sešiem galdiņiem, savā starpā sasaucās. Ienācēji atstāja aiz sevis ūdens tērcītes, purināja slapjos zābakus.

Petrolejas lampas apgaismotajā blakus telpā sievietes pirka pārtiku.

Gaiss bija smags. Vīri sarunājās par negadījumu astotajās slūžās un par augšup braucošo liellaivu iespējamo aizkavēšanos.

Deviņos Providansas kuģiniece atnāca pakaļ vīram un strūdziniekam, kuri, no visiem atsveicinājušies, devās prom.

Desmitos lielākajā daļā liellaivu ugunis bija nodzēstas. Slūžu uzraugs pavadīja radiniekus līdz Epernē lielceļam, kas šķērsoja kanālu divus kilometrus no slūžām.

Viņš neko neparastu nemanīja. Atpakaļceļā, ejot garām Laivinieku kafejnīcai, viņš ielūkojās tajā, un viens no ločiem uzsauca:

- Nāc, iedzer kādu lāsi, tu esi galīgi slapjš!

Viņš, kājās stāvot, iedzēra rumu. Divi strūdzinieki, sarkanvīna apskurbuši, spīdošām acīm, devās uz stalli blakus kafejnīcai, kur viņi gulēja salmos blakus saviem zirgiem.

Viņi nebija īsti piedzērušies. Taču abi bija dzēruši pietiekami, lai gulētu smagā miegā.

Stallī bija pieci zirgi, un telpu apgaismoja tikai vējlukturis ar zemu nogrieztu dakti.

Četros no rīta viens no strūdziniekiem pamodināja savu biedru, un abi sāka kopt zirgus. Viņi dzirdēja, kā noved zirgus no Providansas un kā tos iejūdz.

Tajā pašā laikā kafejnīcas saimnieks piecēlās un iededza lampu savā istabā otrajā stāvā. Arī viņš dzirdēja, kā

Providansa dodas ceļā.

Puspiecos iešķaudījās cistemlaivas dīzeļmotors, bet tā atgāja tikai pēc stundas ceturkšņa, kad saimnieks jau bija izdzēris groku kafejnīcā, kuras durvis atvēra.

Viņš tikko bija izgājis ārā, un viņa laiva vēl nebija sasniegusi tiltu, kad abi strūdzinieki izdarīja baismo atklājumu.

Viens no viņiem veda zirgus uz strūgu ceļu, bet otrs vandījās pa salmiem, meklēdams pātagu, kad viņa roka uzdūrās aukstam ķermenim.

Viņam šķita, ka ir sataustījis cilvēka seju, tāpēc viņš pārbijies paņēma lukturi un ieraudzīja līķi, kas satrauca visu Dizi un pārvērta dzīvi uz kanāla.

* * *

Komisārs Megrē no pirmās mobilās brigādes patlaban pārdomāja faktus, pūloties tos izkārtot īstajā secībā.

Bija pirmdienas vakars. Tās pašas dienas rītā Epernē tiesas un policijas darbinieki bija apmeklējuši notikuma vietu un pēc juridiskās identifikācijas pārvaldes un tiesu ārstu vizītes līķis tika aizvests uz morgu.

Joprojām smīlāja sīks, biezs, auksts lietus, kas nepārstāja ari naktī un visu nākamo dienu.

Virs slūžu aizvariem šurpu turpu slīdēja silueti, kamerās nemanāmi cēlās augšup liellaivas.

Stundu, kopš komisārs bija ieradies, viņš pūlējās vienīgi iejusties pasaulē, kuru piepeši atklāja un par kuru viņam bija tikai nepareizi vai neskaidri priekšstati.

Slūžu uzraugs viņam bija sacījis:

- Bjefā nebija gandrīz nekā: divi motori, kas brauca uz leju, viens, kurš brauca uz augšu, tas pēcpusdienā bija izgājis cauri slūžām, viena iztukšojama laiva un divas

panamas. Un vēl kastrolis, kas ieradās ar četrām laivām...

Un Megrē uzzināja, ka kastrolis ir velkonis, bet panama - laiva bez motora un bez zirgiem, kura noīrē strūdzi-nieku ar vilcējiem noteiktam ceļa posmam, kas nozīmē ilgu ceļošanu.

Ieradies Dizī, viņš redzēja tikai šauru kanālu trīs kilo metrus no Epernē un necilu ciemu pie akmens tilta.

Viņam vajadzēja brist pa dubļiem gar strūgu ceļu līdz slūžām, kuras atradās divus kilometrus no Dizī.

Un tur viņš atrada no pelēkiem akmeņiem būvētu slūžu uzrauga māju ar uzrakstu: Pieteikumu birojs.

Viņš iegāja Laivinieku kafejnīcā, otrajā no divām vienīgajām celtnēm visā apkaimē.

Pa kreisi bija trūcīga kafejnīca ar brūnu vaskadrānu apklātiem galdiem un sienām pa pusei brūnā, pa pusei netīri dzeltenā krāsā.

Bet tur valdīja raksturīga smarža, kas atšķīrās no parastu lauku kafejnīcu smaržas. Tur oda pēc staļļa, zirglietām, darvas un garšvielām, petrolejas un gazolīna.

Durvīm labajā pusē bija pierīkots zvārgulītis un rūtis aplīmētas ar reklāmas plakātiem.

Telpa bija bāztin piebāzta ar precēm - lietusmēteļiem, audekla apģērbiem, kartupeļu maisiem, eļļas muciņām, cukura, zirņu un pupiņu kastēm jukjukām ar dārzeņiem un fajansa traukiem.

Neredzēja nevienu klientu. Stallī stāvēja viens pats zirgs, kas piederēja kafejnīcas īpašniekam un ko jūdza ratos, braucot uz tirgu, - liels, pelēks dzīvnieks, tikpat pieradis pie cilvēkiem kā suns, tas pat nebija piesiets un laiku pa laikam izgāja pastaigāties pagalmā starp vistām.

Lietus plīkšķēja visās malās. Tas valdīja pār visu. Un cilvēki bija melni, spīdīgi, uz priekšu saliekušies.

Simt metru tālāk laivu būvētavā šurpu turpu braukāja mazs vilcieniņš, un tā vadītājs niecīgā lokomotīvē bija uzslējis lietussargu, aiz kura salīgi tvērās, plecus uzrāvis.

Liellaiva attauvojās no krasta un tuvojās slūžām, no kurām otra liellaiva nāca ārā.

Kā sieviete te bija nokļuvusi? Kāpēc? Tas bija jautājums, ko galīgā neizpratnē uzdeva Epernē policija, tiesa, ārsti un juridiskās identifikācijas darbinieki un ko Megrē grozīja uz visām pusēm smagajā galvā.

Pirmais neapstrīdamais fakts - viņa bija nožņaugta. Nāve iestājusies svētdienas vakarā, visticamāk - ap pus-vienpadsmitiem.

Un līķis atrasts stallī mazliet pēc četriem no rīta.

Gar slūžām neved neviens ceļš. Te nevar ierasties neviens, kam nav sakara ar navigāciju. Strūgu ceļš ir par šauru, lai pa to varētu atbraukt ar mašīnu. Un tajā naktī pa to butu vajadzējis brist pa peļķēm līdz puslieliem.

Bet sieviete, pēc visa spriežot, piederēja pie sabiedrības, kas biežāk pārvietojas greznā automobilī vai guļamvagonā nekā kājām.

Mugurā viņai bija tikai krēmkrāsas zīda kleita un kājās

- baltas zamšādas kurpes, kas drīzāk noderēja pludmalei nekā pilsētai.

Kleita bija saburzīta, bet uz tās nebija neviena dubļu traipa. Kad līķi atrada, slapjš bija vienīgi kreisās kurpes purngals.

- Trīsdesmit astoņi līdz četrdesmit gadi, - tā pēc izmeklēšanas bija teicis tiesas ārsts.

Viņas auskaros bija divas īstas pērles, kas maksāja apmēram piecpadsmittūkstoš franku. Zelta un platīna rokas-pulkstenis - ultramoderns, tam vairāk bija estētiska nekā naudas vērtība - ar Vandomas laukuma juveliera zīmodziņu.

Mati bija brūni, cirtoti, pakausī un uz deniņiem apcirpti ļoti īsi.

Žņaugšanas izķēmota seja, domajams, bijusi ievērojami glīta.

Nebija šaubu, ka tā bijusi spoža sieviete.

Viņas manikirētie un lakotie nagi bija netīri.

Nekur tuvumā neatrada rokassomiņu. Epernē, Reimsas un Parīzes policisti, saņēmuši līķa fotogrāfiju, veltīgi pūlējās to identificēt.

Pār skumīgo ainavu gāzās un gāzās lietus. Pa labi un pa kreisi apvārsni noslēdza krītaini pakalni ar baltām un melnām joslām, un vīna dārzi šajā gadalaikā visvairāk atgādināja koka krustus frontes kapsētā.

Slūžu uzraugs, kuru varēja pazīt vienīgi pēc sudraba tresēm rotātas cepures, nomākts grozījis ap kamerām, kurās ūdens sāka virpuļot ik reizi, kad atvēra aizvarus.

Viņš par notikumu stāstīja ikvienas baržas laiviniekiem, kas cauri slūžām devās augšup vai lejup pa kanālu.

Reizēm abi vīri, kad bija parakstīti vajadzīgie papīri, lieliem soļiem iegāja Kuģinieku kafejnīcā, iedzēra glāzi ruma vai kausu baltvīna.

Slūžu uzraugs ar galvas mājienu pastāvīgi rādīja Meg-rē, kurš klejoja bez noteikta mērķa un izskatījās galīgi apmulsis.

Un tā tiešām arī bija. Lieta no visiem viedokļiem šķita nenormāla. Nebija pat neviena liecinieka, ko varētu iztaujāt.

Jo tiesas locekļi, nopratinājuši slūžu uzraugu un apspriedušies ar Tiltu un ceļu pārvaldes inženieri, nolēma ļaut visām liellaivām turpināt ceļu.

Abi strūdzinieki pēdējie bija devušies prom ap pusdienlaiku, katrs vadīdams savu panamu.

Tā kā ik pa trim vai četriem kilometriem bija slūžas, starp kurām ierīkoti telefona sakari, ikkatrā brīdī varēja uzzināt, kur atrodas jebkura liellaiva, un aizšķērsot tai ceļu.

Turklāt Epernē policijas komisārs bija visus nopratinājis, un Megrē rīcībā bija pratināšanas protokoli, no kuriem nekas neizrietēja, kas tikai rādīja, ka notikums ir neticams.

Visus, kas tajā vakarā bija atradušies Laivinieku kafejnīcā, pazina vai nu tās saimnieks, vai slūžu uzraugs, lielākoties - abi.

Strūdzinieki vismaz reizi nedēļā nakšņoja tajā pašā stallī un vienmēr - stipri iereibuši.

- Saprotiet, viņi iedzer savu glāzīti pie katrām slūžām... Gandrīz visi slūžu uzraugi pārdod dzeramo...

Cistemlaiva, kas ieradās svētdienas pēcpusdienā un devās tālāk pirmdienas rītā, pārvadāja benzīnu un piederēja lielai Havras kompānijai.

Providansas saimnieks bija ari tās īpašnieks, un liellaiva ar saviem zirgiem un veco strūdzinieku gāja cauri slūžām reizes divdesmit gadā. Tāpat bija ar visām citām.

Megrē izskatījās sadrūmis. Simtreiz viņš iegāja stallī, tad - kafejnīcā vai veikalā. Varēja redzēt, kā viņš aizklīst līdz pat akmens tiltam, it kā skaitītu soļus vai kaut ko meklētu dubļos. Sarāvies, slapjš salijis, viņš desmit reižu noskatījās, kā laivas iet cauri slūžām.

Nevarēja saprast, ko viņš mēģina no tā visa izlobīt, un īstenībā viņš pats ari to nezināja. Viņš pat nemēģināja atrast kādu īstu lietisko pierādījumu, viņš tikai pūlējās iedzīvoties apkārtnē, aptvert dzīvi uz kanāla, kas bija tik atšķirīga no visa, ko viņš pazina.

Viņš noskaidroja, ka var aizņemties velosipēdu, ja vajadzēs tikt pie kādas citas laivas.

Slūžu uzraugs viņam bija iedevis Iekšējās navigācijas oficiālo vēstnesi, kurā nepazīstamas apdzīvotas vietas, tādas kā Dizī, atkarībā no topogrāfijas īpatnībām, krustojuma, ostas vai celtņa, atkarībā no pieteikumu biroja ieguva

necerētu nozīmību.

Viņš domās mēģināja sekot liellaivām un strūgām:

"Ēja - ostu - trīspadsmitās slūžas.

Mareija pie Ējas - kuģu būvētava - osta - pagriezienu kamera - divpadsmitās slūžas - Krasts 74, 36... ”

Pēc tam - Bisei ja. Tūta pie Mantas. Kondē. Eņī...

Kanāla viņā galā, otrā pusē Langras plato, kuram laivas tiek pāri. izejot cauri daudzām slūžām, ir Sona, Salona. Masona, Liona...

“Ko šī sieviete te ir gribējusi darīt?

Stallī - ar pērļu auskariem, stilīgo rokaspulksteni un baltas zamšādas kurpēm!

Acīmredzot viņa te ieradusies dzīva, jo noziegums pastrādāts pēc desmitiem vakarā.

Bet kā? Un kāpēc? Un neviens nekā nav dzirdējis! Viņa nav kliegusi! Abi strūdzinieki nav pat pamodušies!

Ja nebūtu pazudusi pātaga, līķis droši vien tiktu atrasts pāris nedēļas vai mēnesi vēlāk - gluži nejauši, rakņājoties pa salmiem.

Un citi strūdzinieki būtu gulējuši krākdami blakus sievietes līķim.”

Par spīti aukstajam lietum, gaisā joprojām jautās kaut kas smags, nesatricināms. Un dzīves ritms bija lēns.

Zābakos vai koka tupelēs ieautas kājas šļūkāja pa slūžu aizsprostiem vai stampājās pa strūgu ceļu. Slapji nolijuši zirgi gaidīja, kad kamera piepildīsies, lai turpinātu vilkt laivu, sasprindzinājuši visus muskuļus, atspērušies ar pakaļkājām.

Un drīz, tāpat kā iepriekšējā dienā, sakrēslos vakars. Liellaivas, kas brauca augšup pa straumi, vairs neturpināja ceļu, bet pietauvojās, lai pārlaistu nakti, un laivinieki sastingušiem locekļiem bariņos gāja uz kafejnīcas pusi.

Megrē gāja pamest aci istabā, kas viņam bija sagatavota blakus saimnieka istabai. Viņš tur palika minūtes desmit, lai pārmainītu apavus un iztīrītu pīpi.

Brīdī, kad viņš kāpa lejā, jahta, ko vadīja matrozis lietusmētelī, lēnām piebrauca tuvāk krastam, padeva atpakaļ un līgani piestāja starp diviem pāļiem.

To visu matrozis izdarīja vienatnē. Mazliet vēlāk no kajītes iznāca divi vīrieši, garlaikoti paskatījās apkārt un galu galā devās uz Laivinieku kafejnīcu. Arī viņiem mugurā bija lietusmēteļi. Bet, kad viņi tos novilka, atklājās, ka abi ģērbušies priekšā atpogātos flaneļa kreklos un baltās biksēs.

Laivinieki viņus aplūkoja, bet šķita, ka ienācējus tas nemaz netraucē - tieši pretēji! Likās, ka tāda apkārtne viņiem ir gaužām pierasta.

Viens no viņiem bija liela auguma, korpulents, iesirmiem matiem, ķieģeļkrāsas seju un izvelbtām acīm ar stiklainu skatienu, kas slīdēja pāri lietām un cilvēkiem, it kā tos neredzētu.

Viņš atzvila salmu pīteņa krēslā, pavilka otru krēslu zem kājām, uzsita knipi, lai pasauktu saimnieku.

Viņa biedrs, kam varēja būt divdesmit pieci gadi, runāja ar viņu angliski tik nevērīgā tonī, ka tajā jautās sno-bisms..

Franciski bez kāda akcenta viņš jautāja:

- Vai jums ir dabiskais šampanietis? Tāds, kas neputo?

- Ir gan...

- Atnesiet pudeli.

Viņi smēķēja no Turcijas ievestus papirosus.

Laivinieku saruna, kas brīdi bija pieklususi, atsākās.

Mazliet vēlāk, kad kafejnīcas saimnieks jau bija pasniedzis vīnu, ienāca matrozis - tāpat baltās biksēs un zilsvītrotā jūrnieku kreklā.

- Nāc šurp, Vladimir...

Resnākais žāvājās, izrādīdams bezgalīgu garlaicību. Viņš iztukšoja glāzi un neizskatījās sevišķi apmierināts ar dzērienu.

- Vienu pudeli, - viņš klusām teica jaunākajam.

Un tas pasūtījumu atkārtoja skaļākā balsī, it kā būtu pieradis tā nodot pavēles tālāk:

- Vienu pudeli!... To pašu dziru!...

Megrē iznāca no sava kakta, kur bija sēdējis pie kausa alus.

- Piedodiet kungi! Vai drīkstu uzdot jums jautājumu?

Vecākais pamāja uz sava biedra pusi, likdams saprast,

ka jārunā ar to.

Viņš neizrādīja nedz pārsteigumu, nedz interesi. Matrozis ielēja sev dzērienu un nogrieza galu cigāram.

- Vai braucat no Mamas?

- Protams, no Mamas...

- Vai pagājušonakt bijāt piestājuši tālu no šejienes?

Resnākais pagrieza galvu un angliski sacīja:

- Atbildi, ka tas uzttiņu neattiecas!

Megrē izlikās, ka nav šos vārdus sapratis, un, neko vairāk neteikdams, izvilka no kabatas portfeļa līķa fotogrāfiju un nolika to uz galda brūnās vaskadrānas.

Laivinieki, sēdēdami vai stāvēdami pie letes, nolūkojās, kas notiks tālāk.

Jahtsmenis tikko pagrieza galvu, lai apskatītu attēlu. Pēc tam viņš nopētīja Megrē un nopūtās:

- Policija?

Viņam bija izteikts angļu akcents un nogurusi balss.

- Kriminālpolicija. Pagājušonakt te pastrādāts noziegums. Upuris vēl nav identificēts.

- Kur viņa ir? - jautāja otrs, pieceldamies un pamādams uz fotogrāfiju.

- Epemē morgā. Vai jūs viņu pazīstat?

Angļa seja palika neizdibināma. Tomēr Megrē pamanīja, ka viņa resnais kakls kļūst violets.

Viņš paņēma balto naģeni, uzlika galvā, apsedzot retus kļuvušos matus un sacīja biedram:

- Atkal sarežģījumi!

Pēc tam beidzot, nelikdamies ne zinis par laivinieku ziņkāri, viņš ievilka cigaretes dūmu un sacīja:

- Tā ir mana sieva!

Skaidrāk dzirdama kļuva lietus bungošana un pat slūžu aizvaru rokturu čīkstoņa. Dažas sekundes valdīja tāds klusums, it kā dzīve būtu apstājusies.

-Jūs, Villij, samaksāsiet...

Anglis uzmeta plecos lietusmēteli, neievilkdams rokas piedurknēs, un, vēršoties pie Megrē, norūca:

- Nāciet uz jahtas...

Par Vladimiru nosauktais matrozis vispirms izdzēra pudeli šampanieša, tad, tāpat kā atnācis, aizgāja kopā ar Villiju.

Nonākot uz jahtas, komisārs vispirms ieraudzīja sievieti peņuārā, kas snauduļoja uz granātsarkana samta dīvāniņa.

Anglis pieskārās viņai pie pleca un tikpat flegmatiski kā iepriekš, bez jebkādas laipnības pieskaņas sacīja:

- Izej ārā...

Pēc tam viņš gaidīja, ļaudams skatienam klejot pa saliekamo galdu, uz kura bija pudele viskija un pusducis netīru glāžu, kā arī izsmēķu pilns pelnutrauks.

Galu galā viņš automātiski ielēja sev dzeramo un pastūma pudeli uz Megrē pusi, it kā teiktu:

-Ja vēlaties...

Pavisam tuvu garām iluminatoriem pabrauca liellaiva, un piecdesmit metru attālumā strūdzinieks apturēja zirgus, kuru zvārgulīši vāri tinkšķēja.

II Southern Cross viesi

Megrē bija gandrīz tikpat garš un plecīgs kā anglis. Or-fēvras krastmalā viņa nesatricināmais rāmums bija leģen dārs. Taču šoreiz sarunas biedra saltums padarīja viņu nervozu.

Un šķita, ka uz jahtas vienaldzīgs miers ir galvenais noskaņojums. Sākot ar matrozi Vladimiru un beidzot ar sievieti, kas tika uzmodināta no miega, visi izskatījās vienaldzīgi vai arī truli. Šķita, ka šie cilvēki tikko izcelti no gultas nākamajā dienā pēc pārdzeršanās.

Viena tāda liecība starp daudzām citām: sieviete, celdamās augšā un meklēdama cigarešu kārbiņu, ieraudzīja fotogrāfiju, ko anglis bija nolicis uz galda un kas īsajā ceļā no Laivinieku kafejnīcas līdz jahtai bija saslapusi.

- Vai Mari? - viņa pajautāja, un viņas balss tik tikko iedrebējās.

- Mary, yes!

Un tas bija viss. Viņa izgāja pa durvīm, kuras veda uz priekšgala pusi un aiz kurām acīmredzot bija tualetes telpa.

Nonācis uz klāja, Villijs noliecās pie trapa. Salons bija ļoti mazs. Lakota sarkankoka starpsienas bija plānas, un no priekšgala droši vien visu varēja dzirdēt, jo jahtas īpašnieks vispirms sarauktām uzacīm paskatījās uz to pusi, pēc tam uz jauno cilvēku, kam mazliet nepacietīgi sacīja:

- Nāciet taču iekšā!

Un piepeši viņš pievērsās Megrē un kā skaldīt noskaldīja:

- Sers Valters Lampsons, atvaļināts Indijas armijas pulkvedis!

Priekšā stādīšanos viņš pavadīja ar vieglu paklanīšanos un mājienu, kas aicināja apsēsties.

- Un kungs... - komisārs jautāja, pagriezies pret Villi-

ju.

- Draugs... Villijs Marko.

- Spānietis?

Pulkvedis paraustīja plecus. Megrē pētīgi aplūkoja jaunā cilvēka neapšaubāmi ebrejisko seju.

- No tēva puses - grieķis... No mātes puses - ungārs...

- Esmu spiests jums uzdot vairākus jautājumus, ser Lampson...

Villijs nevērīgi piesēdās uz atzveltņa paroča un, cigareti smēķēdams, šūpojās uz tā.

- Es klausos!

Taču brīdī, kad Megrē gribēja sākt runāt, jahtsmenis pajautāja:

- Kas to izdarījis? Vai ir zināms.

Viņš runāja par noziedznieku.

- Pagaidām nav atklāts itin nekas. Tāpēc izmeklēšanai jūsu liecības būs ļoti vērtīgas un viesīs skaidrību vairākos punktos...

- Vai ar virvi? - viņš vēl pajautāja, pielikdams roku pie sava kakla.

- Nē... Slepkava ir rīkojies tikai ar rokām. Kad jūs redzējāt misis Lampsoni pēdējo reizi?

- Villij...

Kļuva pilnīgi skaidrs, ka Villijam bija jādara viss, sākot ar dzērienu pasūtīšanu un beidzot ar pulkvedim uzdoto jautājumu atbildēšanu.

- Ceturtdien Mo...

- Un jūs par viņas pazušanu neziņojāt policijai?

Sers Lampsons atkal ielēja viskiju.

- Kāpēc? Viņa darīja, ko gribēja, vai ne?

- Vai viņa bieži tā aizšmauca?

- Reizēm...

Virs galvām pa klāju bungoja lietus. Krēsla bija sabiezējusi par tumsu, un Villijs Marko pagrieza elektrības slēdzi.

- Vai akumulatori uzlādēti? - pulkvedis angliski jautāja. - Vai nebūs kā viņdien?

Megrē vajadzēja saņemties, lai ievirzītu pratināšanu noteiktās sliedēs. Taču viņa uzmanību nemitīgi izkliedēja jauni iespaidi.

Gluži neviļus viņš redzēja visu, domāja par visu reizē, tā ka viņam pa galvu jaucās neskaitāmas neskaidras domas.

Viņš bija ne tik daudz sašutis, kā jutās neomulīgi, runājot ar šo cilvēku, kurš Laivinieku kafejnīcā bija pametis skatienu uz portretu un nenodrebēdams paziņojis: “Tā ir mana sieva.”

Megrē atcerējās nepazīstomo sievieti peņuārā, kura jautāja: “Mari?” •

Un tagad Villijs Marko, cigareti zobos, bez mitas šūpojās, bet pulkvedis domāja par akumulatoriem!

Sava kabineta neitrālajā atmosfērā komisārs, bez šaubām, būtu mierīgi vadījis kārtīgu nopratināšanu. Te viņš sāka ar to, ka neaicināts novilka mēteli, paņēma fotogrāfiju, kura bija tikpat baisma kā visi līķu attēli.

- Vai dzīvojat Francijā?

- Francijā, Anglijā... Reizēm Itālijā... Vienmēr ar jahtu - Southern Cross...

-Jūs esat ceļā no...?

- No Parīzes, - sacīja Villijs, kuram pulkvedis bija devis zīmi atbildēt. - Tur mēs uzturējāmies pāris nedēļas, kad bijām pavadījuši mēnesi Londonā...

- Vai dzīvojāt uz jahtas?

- Nē! Jahta bija Otejā. Mēs apmetāmies Hotel Raspail Monpamasā...

- Vai pulkvedis, viņa sieva, persona, ko nupat redzēju, un jūs?

- Jā... Šī dāma ir kāda Čīles deputāta atraitne, Negreti kundze.

Sers Lampsons nepacietīgi nopūtās un atkal ierunājās angliski:

- Izskaidrojiet visu ātri, citādi mums būs te jānīkst vēl rīt no rīta...

Megrē ne aci nepamirkšķināja. Tikai turpmākos jautājumus viņš uzdeva mazliet tiešāk:

- Vai Negreti kundze nav jūsu radiniece? - viņš jautāja Villijam.

- Nepavisam nē...

- Tātad viņa gan jums, gan pulkvedim īstenībā ir sveša... Vai varat paskaidrot, kā iekārtotas kajītes?

Sers Lampsons norija malku viskija, ieklepojās, aizsmēķēja cigareti.

- Priekšgalā ir apkalpes kajīte, kur guļ Vladimirs. Tas ir izbijis Krievijas flotes virsnieks. Viņš bija Vrangeļa flotē...

- Vai otra matroža nav? Ari apkalpotāja nav?

- Vladimirs tiek galā ar visu...

- Un tālāk?

- Starp apkalpes telpu un šo salonu pa labi ir virtuve, pa kreisi - tualetes telpa...

- Un aizmugurē?

- Motors.

- Tātad šajā kajītē jūs dzīvojat visi četri?

- Te ir četras guļvietas... Vispirms, abi dīvāniņi, ko jūs redzat, ir pārveidojami par īstiem dīvāniem! Un vēl...

Villijs piegāja pie starpsienas, atvēra garu atvilktni un

atklāja gultu.

- Tādas ir pa vienai katrā pusē... Redziet...

Megrē, tiešām, pamazām kļuva skaidrāks, viņš sāka saprast, ka drīzumā viņam viss būs zināms par šo dīvaino kopdzīvi.

Pulkveža acis bija zaļganas un miklas kā dzērājam. Šķita, ka saruna viņu neinteresē.

- Kas notika Mo? Un, galvenais, kad jūs tur ieradāties?

- Trešdienas vakarā... Mo ir dienas attālumā no Parīzes. .. Mums bija līdzi divas draudzenes no Monparnasa...

-Turpiniet...

- Laiks bija ļoti jauks... Mēs spēlējām patafonu un uz klāja dejojām... Ap četriem no rita es aizvedu mūsu draudzenes uz viesnīcu, un jādomā, ka ar nākamās dienas vilcienu viņas atgriezās Parizē...

- Kur Sothem Cross bija pietauvojusies?

- Pie slūžām.

- Vai ceturtdien nekas īpašs neatgadījās...

- Mēs piecēlāmies ļoti vēlu, jo naktī daudzreiz modā-mies celtņa dēļ - tos krāva akmeņus liellaivā mums gandrīz blakus. Mēs ar pulkvedi pilsētā iedzērām aperitīvu... Pēcpusdienā... pagaidiet... Pulkvedis gulēja... Mēs ar Gloriju spēlējām šahu... Glorija ir Negreti kundze...

- Uz klāja?

- Jā... Es domāju, ka Marī aizgājusi pastaigāties.

- Un viņa vairs neatgriezās?

- Piedodiet! Vakariņas viņa ēda uz jahtas... Pulkvedis ieteica vakaru pavadīt dansingā, bet Marī negribēja nākt mums līdzi... Kad pārnācām - tas bija ap trijiem naktī viņas vairs te nebija...

- Vai jūs nemēģinājāt viņu meklēt?

Sers Lampsons bungoja ar pirkstiem pa lakoto galdu.

- Pulkvedis jau teica ka viņa sieva bija tiesīga iet un nākt, kad vēlējās... Mēs viņu gaidījām lidz sestdienai un tad devāmies tālāk. Viņa zināja maršrutu un varēja pie mums nokļūt.

- Vai kuģojat uz Vidusjūru?

- Uz Porkerolas salu pretī Jeras salai, kur pavadām gada lielāko daļu... Pulkvedis tur nopircis vecu fortu -Ptīlangustjē.

- Vai piektdien pa dienu visi palika uz jahtas?

Villijs bridi vilcinājās, tad ātri atbildēja:

- Es biju Parīzē!

- Ko jūs tur darījāt ?

Viņš smējās nepatīkamus smieklus, dīvaini sašķiebis lūpas.

- Es jums pieminēju mūsu divas draudzenes... Man gribējās viņas vēlreiz satikt... Vismaz vienu no viņām...

- Vai varat pasacīt, kā viņas sauc?

- Tikai kristāmvārdus... Sizī un Lija. Katru vakaru viņas ir Kupola kafejnīcā. Abas dzīvo viesnīcā uz Gran-šomjē ielas stūra...

- Vai viņas ir profesionāles?

- Brašas meičas...

Atvērās durvis. Parādījās Negreti kundze, kas bija apvilkusi zaļu zīda kleitu.

- Vai drīkstu nākt iekšā?

Pulkvedis tikai paraustīja plecus. Šķita, ka viņš dzer jau trešo glāzi viskija, un viņš to atšķaidīja ļoti maz.

- Villij, pajautājiet, kā būs ar formalitātēm...

Megrē nebija vajadzīgs tulks, lai saprastu. Viņu sāka kaitināt muļķīgi nevērīgais veids, kā viņam uzdeva jautājumus.

- Ir pilnīgi skaidrs, ka vispirms jums vajadzēs identificēt līķi. Pēc sekcijas jūs, bez šaubām, saņemsiet apbedīšanas atļauju. Jūs noteiksiet kapsētu, un...

- Vai var uz turieni aizbraukt tūlīt? Vai te ir kāda garāža, kur var noīrēt auto?

- Epernē ir...

- Villij... piezvaniet, lai atsūta mašīnu... Un tūlīt, vai ne?

- Laivinieku kafejnīcā ir telefons, - Megrē sacīja, kad jaunais cilvēks negribīgi vilka mugurā lietusmēteli.

- Kur ir Vladimirs?

- Es nupat dzirdēju, ka viņš atgriežas.

- Pasakiet, ka mēs vakariņas ēdīsim Epernē.

Negreti kundze - tukla sieviete mirdzoši melniem matiem un ļoti gaišu sejaskrāsu - sēdēja stūrī zem barometra un noskatījās notiekošajā, atbalstījusi zodu rokās, vai nu aizsapņojusies, vai iegrimusi dziļās domās.

- Vai nāksiet mums līdzi? - sers Lampsons jautāja.

- Es nezinu. Vai vēl līst?

Megrē bija saniknots, un pulkveža pēdējais jautājums nebija tāds, kas varētu nomierināt.

- Kā jūs domājat, cik dienas tas viss prasīs?

Tad viņš skarbi pārjautāja:

- Vai kopā ar apbedīšanu?

- yes... Vai trīs dienas?

- Ja tiesas ārsti rīt izsniegs apbedīšanas atļauju un miertiesnesis neiebildīs, jūs, ja labi gribēsiet, varēsiet visu nodarīt divdesmit četrās sundās. .

Vai sarunas biedrs juta šo vārdu rūgto ironiju?

Megrē vajadzēja paskatīties fotogrāfijā: salauzīts, aptraipīts, samocīts ķermenis, seja, kas bijusi glīta, labi nopūderēta, ar smaržīgu pomādi uz iupām un vaigiem un kuras grimasi tagad nebija iespējams vērot, nejūtot aukstus šermuļus.

- Vai dzersiet?

- Paldies...

-Nu, tad...

Sers Valters Lapmsons piecēlās, tā dodot zīmi, ka uzskata sarunu par pabeigtu, un pasauca:

- Vladimir! Uzvalku!

-- Man, protams, būs jums jāuzdod vēl citi jautājumi. Varbūt būšu spiests apskatīt jahtu pamatīgi...

- Rīt... Vispirms Epemē, vai ne? Cik ilgi jāgaida mašīna?

- Vai tad man vajadzēs palikt pavisam vienai? - Neg-reti kundze izbijās.

- Kopā ar Vladimiru... Jūs varat nākt līdzi...

- Es neesmu apģērbusies...

Villijs iedrāzās vēja ātrumā, nometa slapjo lietusmēteli.

- Auto būs klāt pēc desmit minūtēm...

- Nu, komisār, ja jūs būtu tik laipns...

Pulkvedis rādīja durvis.

- Mums ir jāpārģērbjas...

Ārā ejot, Megrē labprāt būtu iegāzis kādam pa seju -tik nikns wņš bija. Viņš dzirdēja, kā aiz muguras aizveras trapa lūka.

No ārpuses varēja redzēt tikai astoņus apgaismotus iluminatorus un baltu signāllukturi masta galā. Nepilnu desmit metru attālumā bija nojaušams liellaivas masīvais pakaļgals un pa kreisi krastā - liela ogļu kaudze.

Varbūt tā bija tikai iedoma. Taču Megrē šķita, ka lietus gāžas ar jo lielāku spēku, ka debesis ir melnākas un zemākas, nekā jebkad redzēts.

Viņš gāja uz Laivinieku kafejnīcu, kur, viņam ienākot, apklusa visas balsis. Laivinieki bija sapulcējušies ap metāla krāsni. Slūžu uzraugs stāvēja, atbalstījies ar elkoņiem pret leti, blakus saimnieka meitai - liela auguma sarkan-matei koka tupelēm kājās.

Uz galdiņu vaskadrānas stāvēja litra pudeles ar vīnu, vienkāršas glāzes, vīdēja dzērienu paltis.

- Vai tiešām tā ir viņa sieva? - kafejnīcas saimnieks, dūšu saņēmis, beidzot jautāja.

- Jā... Dodiet man alu! Vai ari nē! Labāk kaut ko siltu... Groku...

Laivinieki pamazām atsāka pārtraukto sarunu. Meiča atnesa karstu glāzi un pasniedza Megrē, pieskaroties viņa plecam ar priekšautu.

Un komisārs iztēlojās trīs cilvēkus pārģērbjamies šaurajā kajītē, kurā vēl bija ari Vladimirs.

Viņš iztēlojās vēl daudz ko citu, bet neskaidri un ne bez riebuma.

Viņš pazina Mo slūžas, kas bija jo svarīgākas tāpēc, ka, tāpat kā Dizī, savienoja Mamu un kanālu, kur bija pusmēness veida osta, vienmēr pilna liellaivu; tās stāvēja, piespiedušas sānu pie sāna.

Un tur, laivinieku vidū, - Southern Cross - apgaismota, ar Monmartras sievietēm uz klāja, tuklā Glorija Negreti, Lampsona kundze, Villijs un pulkvedis, kuri dejo uz klāja patafona mūzikas pavadījumā un dzer...

Vienā Laivinieku kafejnīcas stūrī sēdēja divi vīri zilās jakās un ēda desu, nogriežot katru kumosu, tāpat kā maizi, paši ar savu nazi un piedzerot sarkanvīnu. Un kāds stāstīja par nelaimes gadījumu, kas no rīta noticis “velvē”, tas ir, vietā, kur kanāls, šķērsojot Langras plato augstāko daļu, izrakts apakšzemē astoņu kilometru garumā.

Kādam laiviniekam kāja ieķērusies grožos. Viņš kliedzis, bet strūdzinieks nav viņu sadzirdējis, un brīdī, kad dzīvnieki pēc neilgas stāvēšanas atsākuši gaitu, viņš iemests ūdenī.

Tunelis nav bijis apgaismots. Laivas mastā - lukturis.

kas tik tikko atspīdējis ūdenī. Laivinieka brālis - liellaiva saukusies Divi brāļi - ielēcis kanālā.

Izzvejots viens, un arī tikai pēc nāves. Otrs tiekot meklēts...

- Viņam par laivu vēl bijis jānokārto tikai divu gadu maksājums. Bet šķiet, ka saskaņā ar līgumu sievām tas nebūs jāmaksā...

Ienāca šoferis ādas naģenē un ar skatienu kādu meklēja.

- Kas te pasūtījis automašīnu?

- Es, - Megrē atsaucās.

- Man tā bija jāatstāj pie tilta... Negribu iegāzties kanālā...

- Vai ēdīsiet te? - saimnieks komisāram jautāja.

- Es vēl nezinu...

Viņš izgāja ārā kopā ar šoferi. Balti krāsotā Southern Cross vīdēja lietū kā blāvs plankums, un divi puišeļi no blakus stāvošas liellaivas, kuri bija uz klāja par spīti lietum, to jūsmīgi apskatīja.

- Žozef! - sievietes balss sauca. - Ved brāli iekšā! Tu galīgi izmirksi!

- Southern Cross... - šoferis lasīja. - Vai viņi ir angļi?

Megrē pa laipu uzgāja uz jahtas un pieklauvēja. Villijs, eleganti apģērbies tumšā uzvalkā, atvēra durvis, un kajītē varēja redzēt saliekušos pulkvedi bez žaketes, kuram Glorija Negreti sēja kaklasaiti.

Kajītē oda pēc odekolona un briljantīna.

- Vai auto ir klāt? - Villijs jautāja. - Vai tas ir te?

- Pie tilta, divu kilometru attālumā...

Megrē palika ārpusē. Viņš neskaidri dzirdēja pulkveža un jaunā cilvēka balsis, kas angliski strīdējās. Beidzot parādījās Villijs un teica:

- Viņš negrib brist pa dubļiem. Vladimirs nolaidīs ūdenī laiviņu... Mēs jums pievienosimies tur, pie tilta.

- Hmm, hmm... - norūca šoferis, kas dzirdēja Villija vārdus.

Pēc desmit minūtēm viņš kopā ar Megrē staigāja šurpu turpu pa akmens tiltu blakus mašīnai, kurai bija iedegtas tuvās ugunis. Pagāja gandrīz pusstunda, pirms viņi sadzirdēja divtaktu motora rūkoņu.

Beidzot Villija balss sauca:

- Vai te? Komisār!

- Jā, te!

Laiviņa ar jjzkarināmu motoru aprakstīja loku un piestāja pie krasta. Vladimirs palīdzēja pulkvedim izkāpt, norunāja atgriešanās laiku.

Mašīnā sers Lampsons neizrunāja ne vārda. Par spīti druknumam, viņš bija izcili elegants. Sārtu sejaskrāsu, ļoti kopts, flegmatisks - īsts angļu džentlmenis, kādu to attēlo pagājušā gadsimta gravīrās.

Villijs Marko smēķēja cigareti pēc cigaretes.

- Kas par graustu, - viņš nopūtās, kad auto salēcās kādā grambā.

Megrē pamanīja, ka viņam pirkstā ir platīna gredzens ar dzeltena briljanta aci.

Iebraucot pilsētā ar lietū spīdošu bruģi, šoferis pacēla kabīnes stiklu un jautāja:

- Kāda adrese?...

- Uz morgu! - komisārs atbildēja.

# * *

Tas ilga īsu bridi. Pulkvedis tikpat kā neatvēra muti. Telpā, uz kuras grīdas plāksnēm gulēja trīs līķi, bija tikai viens sargs.

Visas durvis jau bija aizslēgtas. Varēja dzirdēt atslēgu žņerkstēšanu. Vajadzēja iedegt gaismu.

Palagu pacēla Megrē.

- Yes!

Villijs bija vairāk aizkustināts, viņš vairāk gribēja steigties prom.

- Vai jūs arī pazīstat noslepkavoto?

- Protams, tā ir viņa. Cik viņa...

Viņš nepabeidza teikumu. Varēja redzēt, kā jaunais cilvēks nobāl. Viņa lūpas kļuva sausas. Ja komisārs nebūtu Villiju izvedis ārā, tas noteikti zaudētu samaņu.

- Vai jūs zināt, kas to izdarījis? - pulkvedis jautāja, rūpīgi izrunādams katru vārdu.

Varbūt viņa balsī bija saklausāma tikko manāma iedre-bēšanās. Bet vai tās nebija daudzo viskija glāžu sekas?

Megrē tomēr atzīmēja šo pārvērtību.

Viņi stāvēja uz laternas vāji apgaismotas ietves pretī mašīnai, kuras šoferis nebija atstājis savu sēdekli.

- Jūs pusdienosiet, vai ne? - sers Lampsons jautāja, pat nepagriežoties uz Megrē pusi.

- Paldies... Es izmantošu gadījumu, ka esmu te, lai nokārtotu dažas darīšanas...

Pulkvedis neuzstāja, viņš paklanījās.

- Nāciet, Villij...

Megrē vēl pastāvēja pie morga durvīm, bet jaunais cilvēks, brīdi sarunājies ar angli, noliecās pie šofera.

Vajadzēja uzzināt, kāds ir pilsētas labākais restorāns. Garām gāja cilvēki, brauca apgaismoti, zvanoši tramvaji-

Dažu kilometru attalumā stiepās kanals un gar tā krastu pie slūžām gulēja liellaivas, kas dosies ceļā no rīta četros, smaržojot pēc karstas kafijas un staļļa.

III Mārī kaklarota

Apgūlies istabā, kuras smarža viņam tomēr bija mazliet par uzbāzīgu, Megrē domās salīdzināja divas ainas.

Vispirms Epernē - aiz Becasse, pilsētas labākā restorāna, gaišā loga, pulkvedis un Villijs, korektu viesmīļu ielenkti, cienīgi sēž pie galdiņa...

Nebija pagājusi pat pusstunda no apmeklējuma morgā. Sers Valters Lampsons turējās mazliet stīvi, un viņa sārtās sejas nesatricināmība zem paretajiem sirmajiem matiem bija apbrīnojama.

Blakus viņa elegancei vai, pareizāk sakot, iedzimtajai dižciltībai Villija elegance, lai cik nevērīga, tomēr šķita tikai pakaļdarinājums.

Megrē vakariņoja citur, sazvanījās ar Mo prefektūru un policiju.

Beidzot viņš vientulībā kājām nogāja visu garo ceļu. Pretī Laivinieku kafejnīcai viņš pamanīja Southern Cross apgaismotos iluminatorus.

Un viņam ienāca prātā uzkāpt uz jahtas, aizbildinoties ar aizmirstu pīpi.

Tur viņš ieraudzīja otro ainu: sarkankoka kajītē Vladimirs, joprojām ģērbies svītrainā jūrnieku kreklā, cigareti zobos sēdēja pretī Negreti kundzei, kuras eļļainie mati atkal nokarājās pār vaigiem.

Viņi spēlēja kārtis - sešdesmit seši, kādu Centrālās Eiropas spēli.

Mirkli valdīja pārsteigums. Bet tik un tā - ne skropsta neiedrebējās! Tikai sekundes daļiņu aizturēta elpa. Pēc tam Vladimirs piecēlās, lai sameklētu pīpi. Glorija Negreti piesvepstēdama jautāja:

- Vai viņi vēl nenāk atpakaļ? Vai tā tiešām ir Mārī?

Komisāram vajadzēja kāpt uz divriteņa un braukt gar kanālmalu, lai panāktu liellaivas, kas naktī no svētdienas uz pirmdienu bija pavadījušas Dizī. Raugoties izmirkušajā ceļā un melnajās debesīs, viņam uzmācās mazdūšība.

Kad pieklauvēja pie durvīm, viņš, vēl acis neatvēris, zināja, ka pa istabas logu jau iespīd rītausmas palēkā gaisma.

Viņš gulēja nemierīgā miegā, dzirdēdams zirgu mīdīšanos, neskaidrus saucienus, soļus kāpnēs, glāžu šķindoņu pirmajā stāvā un beidzot sajuzdams kafijas un karsta ruma smaržu, kas sasniedza pat viņa istabu.

- Kas tur ir?

- Likā! Es eju iekšā, vai ne?

Un inspektors Likā, kas gandrīz vienmēr strādāja kopā ar komisāru Megrē, atvēra durvis, paspieda priekšnieka miklo roku, ko tas pasniedza no segas apakšas.

- Vai esat kaut ko noskaidrojis? Vai neesat pārāk noguris, vecais?

- Ne pārāk. Līdzko jūs man piezvanījāt, es aizgāju uz minēto viesnīcu Granšomjē ielas stūrī. Meiču tur nebija. Katram gadījumam pierakstīju viņu vārdus... Sizanna Verdjē, saukta Sizī, dzimusi Onflērā 1906. gadā... Lija Lovenšteina, dzimusi Luksemburgas hercogistē 1903. gadā... Pirmā ieradusies Parīzē pirms četriem gadiem kā parasta kalpone, tad kādu laiku pozējusi māksliniekiem... Lovenšteina galvenokārt dzīvojusi Zilajā krastā... Pārliecinājos, ka nedz viena, nedz otra nav tikumības policijas sarakstos... Bet tas ir gandrīz tas pats!

- Vai jūs, vecais, nevarētu man padot pīpi un pasūtīt kafiju?

Viņš dzirdēja ūdens mutuļošanu slūžu kamerā un palēnināta dīzeļmotora dūkoņu. Megrē izkāpa no gultas un, piegājis pie smieklīga mazgājamā galdiņa, ielēja bļodā

svaigu ūdeni.

- Turpiniet vien...

- Aizgāju uz Kupolu, kā jūs teicāt... Viņu tur nebija, bet visi viesmīļi pazīst abas... Viņi mani sūtīja uz Dingo, pēc tam - uz Gulbi... Galu galā es viņas atradu mazā amerikāņu bārā, kura nosaukumu esmu aizmirsis, tas atrodas Vavēna ielā, tur viņas bija vienas pašas un nelikās lep-nas-,.. Lija tiešām ir glīta... Viņai ir stils... Sizī ir maza, braša gaišmate, kas, paliekot savā provincē, varētu kļūt par jauku ģimenes māti... Viņai visa seja ir vienos vasar-raibumos un...

- Vai jūs kaut kur neredzat kādu dvieli? - Megrē viņu pārtrauca slapju seju un aizvērtām acīm. - Starp citu, vai joprojām līst?

- Kad atbraucu, nelija, bet kuru katru brīdi var sākt gāzt atkal. Sešos no rīta bija tāda migla, ka sala plaušas... Vārdu sakot, es šīm jaunkundzēm piedāvāju kaut ko iedzert. Viņas tūlīt palūdza sviestmaizes, kas sākumā mani nemaz nepārsteidza. Bet galu galā pamanīju, ka Loven-šteinai ap kaklu ir pērļu virkne... Un, it kā jokodamies, es izmēģināju tās uz zoba. Tās ir visīstākās pērles, kādas vien iespējamas... Tā nav amerikāņu miljardieres kaklarota, bet savus simtstūkstoš frankus tomēr maksā... Jo, ja tādas dāmiņa.'Tdod priekšroku sviestmaizēm, nevis kokteiļiem...

Megrē, kurš smēķēja pirmo pīpi, gāja atvērt durvis meičai, kura atnesa kafiju. Pēc tam viņš pa logu uzmeta skatienu jahtai, uz kuras vēl nemanīja nekādas dzīvības. Garām Southern Cross peldēja liellaiva, kuras vadītājs, atspiedies pret stūri, aplūkoja jahtu īdzīgā izbrīnā.

- Nu, turpiniet...

- Tad es uzreiz parādīju savu nozīmi, pēc tam uz labu laimi sacīju:

“Marijas Lampsonas pērles, vai ne?”

Manas sarunu biedrenes noteikti nezināja, ka viņa ir mirusi. Bet, ja viņas to zināja, tad vismaz tēloja nevainojami.

Sākumā viņas neatzinās. Beigās Si/.ī teica Lijai:

“Saki taču viņam patiesību, ja jau viņš tik daudz zina!”

Un viņa man pastāstīja jauku stāstiņu. Vai gribat, lai palīdzu, priekšniek?

Megrē tiešām veltīgi pūlējās, gribēdams dabūt rokā bikšturus, kas karājās gar gurniem.

- Vispirms - galvenais: viņas abas zvērēja, ka Marija Lampsona pati viņām iedevusi rotu pagājušajā piektdienā Parīzē, kad atnākusi viņas apciemot... Jums to vajadzētu saprast labāk nekā man, kas par lietu tik vien zina, cik jūs man pateicāt pa telefonu... Es jautāju, vai Villijs Marko pavadījis Lampsona kundzi. Viņas apgalvoja, ka nē, ka nav redzējušas Villiju kopš ceturtdienas, kad atstājušas viņu Mo...

- Pagaidi! - Megrē viņu pārtrauca, siedams kaklasaiti pie pelēcīga spoguļa, kas izkropļoja seju. - Trešdienas vakarā Southern Cross ieradās Mo... Abas jaunās dāmas bija uz jahtas... Nakts pagāja jautri, pulkveža, Villija. Marī Lampsonas un Negreti sabiedrībā...

Suziju un Liju ļoti vēlu aizveda uz viesnīcu, un no turienes viņas atgriezās Parīzē ceturtdienas rītā ar vilcienu... Vai viņām iedota nauda?

- Viņas saka - piecsimts franku.

- Vai viņas pulkvedi Parīzē pazinušas?

- Iepazinušās dažas dienas pirms brauciena uz Mo...

- Vai uz jahtas kaut kas noticis?

Likā ērmoti pasmaidīja.

- Nekas sevišķi jauks... Šķiet, anglis dzīvo tikai viskijam un sievietēm... Negreti kundze ir viņa mīļākā...

- Vai viņa sieva to zināja!

- Un kā vēl! Viņa pati bija Villija mīļākā... Bet neliedza abiem kungiem paņemt līdzi Sizī un Liju... Vai saprotat?... Un piedevām vēl Vladimirs dejojis ar visām... Agrā rītā izcēlusies ķilda, jo Lija Lovenšteina apgalvojusi, ka piecsimts franku ir tikai ubagdāvana... Pulkvedis viņai nav atbildējis, atstājis to Villija ziņā... Visi bijuši piedzērušies... Negreti aizmigusi uz klāja, un Vladimiram vajadzējis viņu nonest kajītē...

Stāvēdams pie loga, Megrē ļāva skatienam klejot gar kanāla melno līniju - kreisajā pusē viņš pamanīja mazo Dekovilas vilcienu, kas visu laiku veda prom akmeņaino zemi.

Debesis bija pelēkas, gar apvārsni stiepās melnganas mākoņu skrandas, bet lietus nelija.

- Pēc tam?

- Tas ir gandrīz viss... Piektdien Mari Lampsone it kā bijusi Parīzē, kur Kupolā satikusi abas meičas un it kā iedevusi viņām savu kaklarotu...

- Redz, kā... Tādu pavisam mazu dāvaniņu...

- Piedodiet! Iedevusi, lai to pārdotu un atdotu viņai pusi summas... Viņa teikusi, ka vīrs nedod pietiekami daudz naudas...

Istabas tapetes izraibināja mazas dzeltenas puķītes. Emaljētā ūdens krūze vīdēja uz tām kā blāvs plankums.

Megrē redzēja, kā slūžu uzraugs steidzīgi nāk uz kafej nīcu kopā ar laivinieku un viņa strūdzinieku iedzert pie letes glāzi ruma.

- Tas ir viss, ko no viņām varēju izdabūt, - Likā pabei dza stāstījumu. - Es viņas atstāju divos no rīta, uzdodams inspektoram Difūrain abas piesardzīgi novērot. Pēc tam gāju uz prefektūru meklēt ziņas, kā jūs man likāt. Es atradu Villija Marko kartīti, viņš pirms četriem gadiem izraidīts no Monako kāda ne visai skaidra spēles strīda dēļ.

un nākamajā gadā viņam bijušas nepatikšanas Nicā sakarā ar kādas amerikānietes sūdzību par pazudušām dārglietām. Taču sūdzība man nezināmu iemeslu dēļ atsaukta, un Marku palaists brīvībā. Vai domājat, ka tas ir viņš, kurš...

- Es galīgi neko nedomāju. Un es jums zvēru, ka runāju tīru patiesību. Neaizmirstiet, ka šis noziegums pastrādāts svētdienas vakarā pēc desmitiem, kad Southern Cross bija pietauvojusies Fertēsusžuārā...

- Ko jūs domājat par pulkvedi?

Megrē paraustīja plecus un rādīja uz Vladimiru, kas iznira no priekšējās trapa lūkas un nāca uz Laivinieku kafejnīcu, ģērbies baltās biksēs, kedās un svīterī, amerikāņu bereti uz vienas auss.

- Megrē kungu aicina pie telefona! - caur durvīm sauca sarkanmatainā meiča.

- Nāciet man līdzi, vecais...

Telefons atradās gaitenī blakus drēbju pakaramajam.

- Hallo! Vai Mo?... Jūs sakāt?... Jā, Providansa... Visu ceturtdienu'uzņēmusi kravu? Izbraukusi piektdienas rītā trijos... Un citas nē? Eko III... Tā ir cisternlaiva, vai ne?... Piektdienas vakarā Mo... Izbraukusi sestdienas rītā... Es jums pateicos, komisār... Jā, katram gadījumam pajautājiet... Adrese tā pati!

Likā klausījās sarunā, nespējot uztvert tās jēgu. Megrē nepaguva atvērt muti, lai viņam kaut ko paskaidrotu, kad durvis parādījās policists, kas bija atbraucis ar motociklu.

- Juridiskās identifikācijas ziņojums... Steidzami!

Policists bija notašķījies ar dubļiem līdz jostas vietai.

- Ejiet brīdi apžāvēties un iedzert groku uz manu veselību...

Megrē izveda Likā uz strūgu ceļa, salauza zīmogu un pusbalsī sāka lasīt:

“Sakarā ar Dizī lietu izdarītajās analīzēs gūti šādi pirmie rezultāti: upura matos atrastas daudzas sveķu pēdas, kā ari zirga spalvas sarkankoka krāsā.

Uz kleitas ir petrolejas traipi.

Nāves brīdī kuņģī bijis sarkanvīns un konservēta vērš-gaļa, ko pārdod ar nosaukumu “comed l>eef’. ”

- No desmit zirgiem astoņi ir sarkankoka krāsā, - Meg re nopūtās.

* * *

Kafejnīcā Vladimirs gribēja noskaidrot tuvāko vietu, kur iespējams nopirkt pārtiku, un padomās viņam deva trīs vīri, ieskaitot Epemē policistu, kas bija atbraucis ar motociklu, galu galā tas devās tilta virzienā kopā ar matrozi.

Megrē un Likā gāja uz stalli, kur kopš vakarvakara stāvēja ne tikai saimnieka pelēkais zirgs, bet ari ķēve, kuru domāja nošaut.

Metot līkumu ap ēkām, viņš divreiz aizgāja līdz stallim.

- Vai jūs pārdodat sveķus? - viņš jautāja, ieraudzījis kafejnīcas īpašnieku, kurš stūma kartupeļiem piekrautu ķerru.

- īsti sveķi tie nav. Mēs to saucam par Norvēģijas darvu... Ar to piesūcina liellaivas virs iegrimes līnijas. Zemāk tās noziež ar parasto darvu, kas ir nesalīdzināmi lētāka.

- Vai jums Norvēģijas darva ir?

- Veikalā vienmēr ir kādas divdesmit kārbas... Bet šādā laikā tās nemēdz pirkt... Laivinieki gaida sauli, lai savestu laivas kārtībā...

- Vai Eko III būvēta no koka?

- Nē, no dzelzs kā lielākā daļa motorlaivu.

- Un Providansa?

- No koka. Vai esat kaut ko atklājis?

Megrē neatbildēja.

- Vai zināt, ko viņi runā? - vīrs, pametis ķerru, turpināja.

- Kas ir “viņi”?

- Kanāla ļaudis - laivinieki, loči, slūžu uzraugi. Pa strūgu ceļu, protams, nav iespējams iebraukt ar auto. Bet ar motociklu!... Un motocikls var nobraukt nezin kādus gabalus, neatstājot daudz ievērojamākas pēdas kā divritenis...

Southern Cross kajītes durvis atvērās. Bet neviens vēl nebija redzams.

Mirkli debesis iekrāsojās dzeltenīgas, it kā beidzot taisītos uzspīdēt saule. Megrē un Likā klusēdami staigāja pa kanālmalu.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad niedres salīgojās, un pēc mirkļa lietus jau gāza aumaļām.

Megrē ierasti pastiepa roku. Likā ar tikpat ierastu kustību izvilka no kabatas pelēkās tabakas paciņu un pasniedza to komisāram.Viņi brītiņu pastāvēja pie slūžām, kas bija tukšas un tika sagatavotas, jo tālumā neredzams velkonis trīsreiz nosvilpās, kas nozīmēja - tas ved trīs liellaivas.

- Kur, pēc jūsu domām, šobrid varētu būt Providansa?

- Megrē jautāja slūžu uzraugam.

- Pagaidiet... Mareija... Kondē... Apmēram pie Eņi ir kāds desmits liellaivu, kas to aizkavēs... Vro slūžām kārtībā ir tikai divas kameras... Pieņemsim, ka viņi ir Sen-martēnā...

- Vai tas ir tālu?

- Tieši trīsdesmit divi kilometri.

- Un Eko IIP

- Tai vajadzētu būt Lašosē... Bet viens laivinieks, kas brauca uz leju pa straumi, teica, ka divpadsmitajās slūžās tā salauzusi dzenskrūvi... Tā ka jūs to atradīsiet Tūrā pie Mamas. piecpadsmit kilometru attālumā... Paši vainīgi! Turklāt reglaments aizliedz iekraut divsimts astoņdesmit tonnu, kā viņi visi stūrgalvīgi dara...

* * *

Pulkstenis bija desmit no rīta. Kad Megrē uzsēdās īrētajā velosipēdā, viņš pamanīja pulkvedi sēžam guļamkrēs-lā uz jahtas klāja un šķirstām Parīzes avīzes, ko viņam bija atnesis pastnieks.

- Nekā sevišķa! - komisārs teica Likā. - Palieciet šeit. Pārāk neizlaidiet viņus no acīm.

Lietus sīpas kļuva retākas. Ceļš bija taisns. Pie trešajām slūžām parādījās saule, vēl blāva, mirdzinādama ūdens pilienus niedrēs.

Laiku pa laikam Megrē vajadzēja nokāpt no divriteņa, lai tiktu garām kādas liellaivas zirgiem, kuri, pārī iedami, aizņēma visu strūgu ceļa platumu un gāja soli pa solim, piepūlē sasprindzinādami visus muskuļus.

Divus zirgus veda, nesot rokā lelli, desmit gadus veca meitenīte sarkanā kleitiņā.

Ciemi lielākoties atradās diezgan tālu no kanāla. Tāpēc vienmērīgā ūdens lente šķita stiepjamies pilnīgā vientulībā.

Šur tur redzēja pa tīrumam, kuros kāds cilvēks bija noliecies pie tumšās zemes. Bet visvairāk gar kanālu auga mežs. Un pusotra līdz divus metrus garās niedres vēl jo vairāk pastiprināja miera iespaidu.

Pie karjera kāda liellaiva iekrāva kritu, tīdamās baltā putekļu mākonī, kas nobalsināja visu laivu un strādājošos cilvēkus.

Senmartēna slūžās bija viena liellaiva, bet tā nebija

Providansa.

- Viņiem vajadzētu jau būt Bjefā augšpus Šalonas, -sacīja slūžu uzrauga sieva, kas gāja no vērtnes pie vērtnes, un viņai svārkos bija ieķērušies divi bērneļi.

Megrē stūrgalvīgi turpināja ceļu. Ap vienpadsmitiem viņš pabrīnījās, ka nokļuvis īsti pavasarīgā ainavā, saules siltumā virmojošā gaisā. Viņa priekšā kanāls taisnā līnijā stiepās sešu kilometru garumā, abās pusēs tam slējās priežu sils.

Pašā galā varēja nojaust gaišus slūžu mūrus, pa kuru aiz vāriem šļakstījās ārā ūdens strūklas.

Pusceļā kāda liellaiva bija apturēta mazliet šķērseniski. Abi izjūgtie zirgi, galvas auzu kulēs iebāzuši, ēda.

Pirmais iespaids bija patīkams, vismaz nomierinošs. Tuvumā nemanīja nevienu māju. Un atspīdumi mierīgajā ūdenī - plati un gausi.

Vēl pāris reizes paminis pedāļus, viņš ierauzīja liellaivas pakaļgalā zem brezenta nojumes, kas pasargāja stūri, uzklātu galdu. Vaskadrāna bija balti zili rūtota. Gaišmataina sieviete nolika tā vidū kūpošu bļodu.

Izlasījis uz liellaivas sāna apaļiem, mirdzošiem burtiem rakstīto vārdu Providansa, viņš nokāpa no velosipēda.

Viens no zirgiem ilgi noskatījās uz Megrē, sasmailināja ausis un, pirms atsāka ēšanu, ērmoti iebubinājās.

* * *

Starp liellaivu un krastu bija tikai plāna, šaura laipa, kas ielīka zem Megrē svara. Divi vīrieši, vērodami viņa tuvošanos, ēda, bet sieviete nāca pretī.

- Kas noticis? - viņa jautāja, pogādama ciet blūzi, kas uz kuplajām krūtīm bija pavērusies.

Viņa runāja gandrīz tikpat dziedoši kā dienvidnieki. Viņa nebija uztraukusies. Viņa gaidīja. Šķita, ka viņa ar savu piemīlīgo apaļumu sargā abus vīrus.

- Man jāievāc šādas tādas ziņas, - komisārs atbildēja. -Jūs, protams, zināt, ka Dizī pastrādāts noziegums...

- Par to mums stāstīja ļaudis no Kastora un PoUuksa, kuri šorīt pabrauca garām... Vai tā ir taisnība? Tas šķiet gandrīz neiespējami, vai ne?... Kā to varēja izdarīt? Un pie kanāla, kur ir tāds miers!

Viņas vaigus rotāja vara sarkanums. Abi vīrieši joprojām ēda, nepārtraukti vērodami Megrē. Viņš neviļus pameta skatienu uz bļodu - tajā bija tumša gaļa, kuras smarža pārsteidza viņa nāsis.

- Šodien pie Eņī slūžām es nopirku kazlēnu... Vai jūs gribējāt mums kaut ko jautāt? Vai tad mēs nebijām aizbraukuši, pirms atrada līķi? Jā, un vai beidzot ir zināms, kas bijusi tā nabaga dāma?

Viens no vīriešiem bija augumā mazs, tumšmatains, noļukušām ūsām, viņš izstaroja maigu padevību.

Tas bija virs. Viņš tikai sveicinot pamāja atnācējam, atstājot sarunu sievas ziņā.

Otram vīrietim varēja būt gadu sešdesmit. Viņa ļoti biezie, slikti apcirptie mati bija pavisam sirmi. Zodu un lielāko daļu vaigu sedza trīs līdz četrus centimetrus gara bārda, turklāt arī uzacis bija ļoti cerainas, tāpēc viņš izskatījās spalvains kā dzīvnieks.

Turpretī acis bija dzidras un neizteiksmīgas.

- Es gribētu uzdot dažus jautājumus jūsu strūdzi-niekam.

Sieviete iesmējās.

- Žanam?... Man jūs jābrīdina, ka viņš nemēdz daudz runāt. Viņš ir mūsu lācis! Paskatieties, kā viņš ēd! Bet viņš ir arī labākais strūdzinieks, kādu var atrast.

Vecā vīra dakšiņa pārstāja kustēties. Viņš vērās Megrē tik dzidru skatienu, ka metās neomulīgi.

Tāds skatiens dažkārt ir ciema vientiešiem un arī dzīvniekiem, kuri pieraduši pie labas apiešanās un pret kuriem piepeši izturas rupji.

Mazliet tāds kā trulums, bet vēl kaut kas - nenosakāms, it kā noslēgšanās sevī.

- Cikos jūs piecēlāties kopt zirgus?

- Žans vienmēr ceļas pustrijos, - saimniece iejaucās. -Paskatieties uz mūsu zirgiem... Viņi katru dienu tiek sukāti tā, it kā būtu izbraucamie zirgi... Un vakarā viņš vis nedzers vīnu, iekams dzīvnieki nebūs dabūjuši visu, kas tiem pienākas!

- Vai jūs guļat stallī?

Šķita, ka Žans nesaprot jautājumu. Tad sieviete rādīja kādu augstāku izbūvi liellaivas vidū.

- Tur ir stallis, - viņa teica. - Viņš vienmēr guļ tur. Mums pakaļgalā ir kajīte... Vai gribat to apskatīt?

Klājs bija nevainojami spodrs, vara detaļas nospodrinātas labāk nekā uz jahtas Southern Cross. Un, kad sieviete atvēra Amerikas sveķu priedes koka divviru durvis, virs kurām bija krāsainu stiklu lūka, Megrē ieraudzīja aizkustinošu salonu.

Tur bija ozolkoka mēbeles Anrī 111 stilā kā visparastākajās sīkpilsoņu viesistabās. Galds bija pārklāts ar daudzkrāsaina zīda izšuvumiem rotātu autu, uz tā lepojās vāzes un fotogrāfijas ietvaros, bija arī puķugaldiņš ar zaļiem augiem.

Izšuvumi klāja arī bufeti. Atzveltnim uzlikti pārvalki.

- Ja Žans gribētu, mēs būtu iekārtojuši viņam gultu tepat pie mums... Bet viņš apgalvo, ka var gulēt tikai stallī... Reizēm mēs pat baidāmies, ka tikai kādu nakti viņu nesasper... Lai kā zirgi viņu pazīst, vai ne... Kad tie ir

aizmiguši...

Viņa sāka ēst kā mājasmāte, kas sagatavo ēdienu citiem un pati izvēlas sliktākos kumosus, to nemaz nepamanīdama.

Žans bija piecēlies un skatījās te uz zirgiem, te komisāru, bet saimnieks uztina cigareti.

- Vai tiešām jūs neko neredzējāt un neko nedzirdējāt?

- Megrē jautāja, cieši skatīdamies strūdziniekā.

Tas pagriezās pret saimnieci, un tā pilnu muti atbildēja:

- Jūs gan varētu iedomāties, ka viņš pateiktu, ja kaut ko būtu manījis.

-Tuvojas Man, - vīrs bažīgi sacīja.

Kopš kāda brīža varēja dzirdēt motora rūkoņu. Tagad aiz Providansas varēja redzēt liellaivas apveidus.

Žans skatījās uz sievieti, bet tā vilcinādamās vērās Megrē.

- Klausieties, - viņa beidzot sacīja, - ja jums ar Žanu jārunā, vai jūs to nevarat darīt pa ceļam? Kaut ari Marī ir motors, tā virzās uz priekšu lēnāk par mums... Ja laiva aizies mums garām, tā aizsprostos ceļu divas dienas...

Pēdējos teikumus Žans vairs nedzirdēja. Viņš bija noņēmis zirgiem no galvas auzu kules un veda tos simts metru uz priekšu liellaivas gaitas virzienā.

Saimnieks paņēma skārda tauri un izvilināja no tās drebelīgas skaņas.

- Vai paliksiet uz klāja?... Saprotiet, mēs jums sakām visu, ko zinām... Uz kanāla mūs pazīst visi no Lježas līdz pat Lionai...

- Es jums piebiedrošos pie slūžām, - teica Megrē, kura velosipēds bija nolikts zemē.

Laipu ievilka liellaivā. Pie slūžu vērtnēm parādījās cilvēka siluets, tika atvērtas kameras. Zirgi sāka soļot, skandinādami zvārguļus un kustinādami sarkanos pušķus, kas

viņiem bija starp ausim.

Žans gāja dzivniekiem blakus gauss un vienaldzīgs.

Un motorliellaiva divsimts metrus aiz muguras palēnināja gaitu, pamanījusi, ka ir ieradusies par vēlu.

Megrē gāja nopakaļ, stumdams velosipēdu pie rokas. Viņš varēja redzēt sievieti, kas steigā beidza ēst pusdienas, un vīru - maza auguma, kalsnu, trauslu, gandrīz uzgūlušos uz stūres aira, kas viņam bija par smagu.

IV Mīļākais

- Pusdienas esmu jau paēdis, - Megrē paziņoja, iedams iekšā Laivinieku kafejnīcā, kur Likā sēdēja pie loga.

- Vai Eņī? - saimnieks jautāja. - Tur viesnīcas saimnieks ir mans svainis...

- Pasniedziet mums alu...

Tā bija kā sodība. Līdzko komisārs, smagi mīdams pedāļus, tuvojās Dizī, debesis atkal apmācās. Un tagad pēdējos saules starus skaldīja lietus lāses.

Southern Cross joprojām stāvēja savā vietā. Uz klāja nebija redzams neviens. Ari pie slūžām nebija nekāda trokšņa, tā ka Megrē, klausoties vistu kladzināšanā pagalmā, pirmo reizi šķita, ka viņš ir īstos laukos.

- Vai nekā jauna nav?

- Matrozis atgriezās ar pārtiku. Vienu brīdi parādījās sieviete zilā peņuārā. Pulkvedis un Villijs ienāca dzert aperitīvu. Šķiet, es viņiem biju tikai tukšs gaiss.

Megrē paņēma Likā pasniegto tabaku, piebāza pīpi un pagaidīja, kad saimnieks, kas bija atnesis viņiem alu, pazudīs savā bodītē.

- Man ari nekā! - viņš norūca. - No divām liellaivām, kas būtu varējušas atvest uz šejieni Marī Lampsoni, viena ir samaitājusies piecpadsmit kilometru no šejienes un otra velkas pa kanālu ar trīs kilometru ātrumu stundā...

Pirmā ir no dzelzs... Tātad tur līķis nevarēja notraipīties ar sveķiem.

Otra būvēta no koka... Laivinieki saucas Kanelli... Lādzīga resna sieva, kas par katru cenu gribēja, lai es iedzeru glāzi šausmīga ruma. ar pavisam sīku vīriņu, kurš skraida viņai apkārt kā spaniels...

No viņiem varētu būt vienīgi strūdzinieks...

Vai nu viņš tiešām ir dumjš un tādā gadījumā tīrais brīnums, vai arī tēvainis ar biezu ādu... Kopā ar laiviniekiem viņš ir astoņus gadus... Ja virs ir spaniels. Zans drīzāk atgādina buldogu...

No rītiem viņš ceļas pustrijos, apkopj zirgus, izdzer tasi kafijas un sāk soļot blakus zirgiem...

Tā viņš katru dienu nostaigā savus trīsdesmit četrdesmit kilometrus, pie katrām slūžām izdzerot kausu baltvīna...

Vakarā viņš noberzē zirgus, paēd, ne vārda nerunādams, un atkrīt uz salmu ķīpas, lielākoties pat neizģērbies...

Es redzēju viņa dokumentus: veca karaklausības apliecība uz 1869. gadā Lillē dzimušā Žana Liberža vārda, kurai tikko var atšķirt lapas, tik notaukota tā ir...

Tas ir viss! Vai arī - nē... Ir jāpieļauj, ka ceturtdienas vakarā Providansa būtu varējusi uzņemt Marī Lampsoni Mo... Jo viņa bija dzīva... Viņa bija dzīva vēl tad, kad ieradās te sestdienas vakarā...

Ir fiziski neiespējami divas dienas kādu cilvēcisku būtni pret tās gribu noslēpt liellaivas stallī...

No tā izriet, ka vainīgi būtu visi trīs...

Un Megrē sejas izteiksme rādija, ka tādai iespējai viņš netic.

- Bet, ja pieņemtu, ka upuris ir uzkāpis uz liellaivas pēc savas gribas! Vai zināt, kas jums būtu jāizdara? Apjautājieties seram Lampsonam, kāds viņa sievai bijis uzvārds pirms apprecēšanās... Ķerieties pie telefona un savāciet par viņu ziņas...

Debesīs vēl pāris vietās vīdēja saules stari, bet lietus sāka līt aizvien stiprāk un stiprāk. Likā tikko bija izgājis no Laivinieku kafejnīcas, lai dotos uz jahtu, kad Villijs Marko nevērīgā gaitā, klīstošu skatienu, ģērbies pilsētas uzvalkā, nāca viņam pretī.

Visiem Southern Cross viesiem neapšaubāmi bija viena kopīga iezīme - viņi izskatījās tādi, it kā nebūtu izgulējušies vai arī nespētu sagremot pārlieku biežo dzīru labumus.

Abi vīrieši satikās uz strūgu ceļa. Villijs, šķiet, brīdi vilcinājās, pamanījis, ka inspektors kāpj uz jahtas, bet tad, aizsmēķējis cigareti pie tikko izsmēķētās, viņš devās tieši uz kafejnīcu.

Viņš meklēja Megrē un nemaz to neslēpa.

Nenoņēmis mīksto platmali, viņš nevērīgi piesita pie tās pirkstu un nomurmināja:

- Labdien, komisār... Vai esat labi gulējis? Man gribētos jums pateikt pāris vārdus.

- Es klausos...

- Tikai ne te, ja neiebilstat... Vai nevarētu, piemēram, uzkāpt jūsu istabā?

Viņš nebija zaudējis ne drusciņu no nevērīgās nepiespiestības. Mazās actiņas dzirkstīt dzirkstīja, tās bija gandrīz jautras vai šķelmīgas.

- Vai smēķēsiet?

- Paldies...

- Tiesa, jūs smēķējat pīpi...

Megrē nolēma vest viņu istabā, kas vēl nebija uzkopta.

Villijs, pametis skatienu uz jahtu, uzreiz apsēdās uz gultas malas un iesāka:

- Jūs, protams, jau esat ievācis ziņas par mani...

Viņš ar skatienu meklēja pelnu trauku, neatrada to un sāka kratīt pelnus uz grīdas.

- Nekas jauks nav, vai ne? Bet es arī nekad neesmu mēģinājis izlikties par mazu svēto. Un pulkvedis trīsreiz dienā man atkārto, ka esmu blēdis...

Pārsteidza jaunā cilvēka sejas izteiksmes tiešums. Megrē pat atzinās sev, ka sarunas biedrs, kas sākumā viņam bija gaužām nesimpātisks, nu jau kļūst gluži ciešams.

Dīvains sajaukums. Viņā bija kaut kas no blēža un viltnieka. Bet bija ari kāda dzirkstīte, kas ļāva visu citu piedot, atbruņojoša vaļsirdība.

- Ņemiet vērā, ka esmu mācījies ītonā tāpat kā Velsas princis... Ja mēs būtu vienos gados, mēs varbūt būtu labākie draugi pasaulē... Nelaime tikai tā, ka mans tēvs ir vīģu tirgotājs Smimā... Un man tas no sirds riebjas! Viss kas ir gadījies... Lai jums būtu skaidrs, pateikšu, ka vienreiz mani izpestīja ītonas biedra māte.

Es, protams, neteikšu jums viņas vārdu, vai ne? Brīnišķīga sieviete... Bet, kā par spīti, viņas vīrs kļuva par ministru, un viņa baidījās to kompromitēt...

Pēc tam... Jums droši vien ir teikts par Monako un par notikumu pēc tam, Nicā... Varbūt patiesība nemaz nav tik ļauna, kā varētu iedomāties... Gribu jums dot labu.padomu: nekad neticiet, ko jums stāsta amerikāniete brieduma gados, kura priecīgi pavada laiku Rivjerā un kuras virs nebrīdinājis ierodas no Čikāgas. Nozagtas rotaslietas ne vienmēr ir nozagtas... Lai nu paliek...

Es gribu runāt par kaklarotu... Vai nu jūs par to zināt, vai ari nezināt... Man gribējās par to jums pastāstīt vakar

vakarā, bet tajā situācijā tas nebūtu sevišķi korekti...

Par spīti visam, pulkvedis ir džentlmenis... Viņam drusku par daudz garšo viskijs - tas tiesa... Bet viņam ir savi iemesli...

Viņam dienestu vajadzēja beigt ģenerāļa pakāpē, un viņš bija viens no izcilākajiem vīriem Limā, kad sievietes dēļ - runa ir par kādu vietējā augstmaņa meitu - viņš bija spiests atvaļ ināties no armijas...

Jūs jau redzējāt - tas ir lielisks vīrietis ar izcilu apetīti... Tur viņa rīcībā bija trīsdesmit kalpi, kalpotāji, sekretāres, nezin cik mašīnas un zirgi...

Un piepeši - nekā - tikai kādi simts tūkstoši franku gadā...

Vai esmu jums teicis, ka viņš jau divreiz bija precējies, pirms apprecējās ar Marī? Viņa pirmā sieva mirusi Indijā... Otrreiz viņš izšķīrās, uzņemoties visu vainu, kad bija pieķēris savu dzīvesbiedri kalpa apkampienos...

īsts džentlmenis!

Un Villijs, atpakaļ atgāzies, līgani šūpoja kāju, turpretī Megrē, pīpi zobos, nekustīgs stāvēja, atspiedies pret sienu.

- Tā nu ir... Tagad viņš pavada laiku, kā var... Porke-rolā viņš dzīvo vecā fortā, ko sauc par Ptīlangustjē... Kad ietaupīts pietiekami daudz naudas, viņš dodas uz Parīzi vai Londonu...

Bet iedomājieties, ka Indijā viņš katru nedēļu rīkoja vakariņas trīsdesmit vai četrdesmit personām...

- Vai jūs gribējāt runāt par pulkvedi? - Megrē nomurmināja.

Villijs nepamirkšķināja ne aci.

- Patiesību sakot, es gribēju jūs iepzīstināt ar atmosfēru... Tā kā jūs nekad neesat dzīvojis nedz Indijā, nedz Londonā, jūsu rīcībā nekad nav bijuši trīsdesmit kalpi un nezin cik skaistu meiteņu...

Es negribu jūs kaitināt... Vārdu sakot, es viņu satiku pirms diviem gadiem...

Jūs nezināt, kāda bija Māri... Brīnišķīga sieviete, bet ar putna smadzenēm... Mazliet skaļa... Ja visu laiku nenoņēmās ar viņu, viņai uznāca nervu lēkme vai sākās skandāls...

Vai zināt, cik pulkvedim īstenībā gadu? Sešdesmit astoņi...

Viņa pulkvedi nogurdināja, vai saprotat?... Viņa neiebilda pret viņa iedomām - jo viņam tās vēl joprojām gadās! - bet bija mazliet apgrūtinoša...

Viņa ieķērās manī... Man viņa patika tīri labi...

- Manuprāt, Negreti kundze ir sera Lampsona mīļākā?

- Jā, - jaunais cilvēks piekrita, savilkdams seju grimasē. - To grūti jums izskaidrot... Viņš nespēj nedz dzīvot, nedz dzert viens pats. Viņam vajag, lai ap viņu ir cilvēki... Viņš Gloriju satika, kad reiz bijām izkāpuši Ban-dolā... Nākamajā rītā viņa negāja prom... Ar viņu viss kārtībā... Viņa tur paliks, kamēr apniks...

Ar mani ir citādi... Es esmu viens no retajiem cilvēkiem, kas spēj dzert tikpat daudz viskija kā pulkvedis...

Ja neskaita Vladimiru, kuru jūs redzējāt un kurš deviņas reizes no desmit apgulda mūs dīvānos...

Es nezinu, vai jūs varat īsti iztēlotie« situāciju... Tiesa, materiālā ziņā man nav ko bažīties... Kaut arī reizēm divas nedēļas stāvam kādā ostā un gaidām no Londonas čeku, lai varētu nopirkt benzīnu!

Jā, un kaklarota, par kuru es jums tūlīt pastāstīšu, ir neskaitāmas reizes ieķīlāta...

Tas nekas! Viskija pietrūkst tikai retu reizi...

Tā nav nekāda greznā dzīve... Bet gulēt var, cik vien gribas... Var iet un nākt, kur un kā grib...

Kas attiecas uz mani, tāda dzīve man patīk labāk nekā

tēva vīģes...

Sākumā pulkvedis uzdāvināja sievai dažas dārglietas. Laiku pa laikam viņa pieprasīja naudu ...

Lai varētu apģērbties un lai kabatā būtu kāds sū...

Lai ko jūs domājat, varu zvērēt, ka man tas vakar bija īsts trieciens, kad sapratu, ka tajā šausmīgajā fotogrāfijā redzama viņa... Starp citu, pulkvedim arī... Bet viņš drizāk ļaus sacirst sevi mazos gabaliņos nekā kaut ko pamanīt. .. Tas ir viņa stilā. īstā angļu stilā...

Kad pagājušajā nedēļā mēs atstājām Parīzi - tagad ir otrdiena, vai ne? - kasē naudas bija palicis pavisam maz... Pulkvedis telegrafēja uz Londonu un pieprasīja avansu no pensijas... Mēs to gaidām Epernē... Nu jau varbūt tā ir pienākusi...

Bez tam es Parīzē biju atstājis dažus parādus... Es jau pāris reižu biju jautājis Mārī, kāpēc viņa nepārdod savu kaklarotu. Vīram varētu pateikt, ka tā pazudusi vai nozagta...

Jūs jau zināt, ka ceturtdien uz jahtas bija viesības... Tikai neiedomājieties, ka tur notika diezin kas briesmīgs... Līdzko Lampsons ierauga glītas sievietes, viņš nespēj tās neuzaicināt uz jahtas...

Pēc divām stundām, galīgi apreibis, viņš man uzdeva vest tās prom, iedodot iespējami maz naudas...

Ceturtdien Mārī bija piecēlusies daudz agrāk nekā parasti un, kad mēs izlīdām no guļvietām, viņa jau bija uz klāja.

Pēc pusdienām mēs abi palikām brīdi vieni... Viņa bija ļoti maiga... īpaši, it kā skumji maiga...

Kādā brīdī viņa ielika kaklarotu man rokā un teica: ‘Tev tikai vajag to pārdot...”

Varbūt jūs man neticat - jo ļaunāk... Man bija mazliet neomulīgi, jutos tāds kā aizkustināts... Ja jūs viņu pazītu, jūs saprastu...

Reizēm viņa varēja būt nepatīkama, bet reizēm gaužām aizkustinoša...

Ziniet,.viņai bija četrdesmit gadu... Viņa aizstāvējās... Bet viņa droši vien ļoti labi zināja, ka tās ir beigas...

Kāds ienāca... Es iebāzu kaklarotu kabatā... Vakarā pulkvedis mūs aizveda uz dansingu, bet Māri palika uz jahtas viena...

Kad atgriezāmies, viņas nebija... Lampsons par to neuztraucās, jo tā nebija pirmā reize, kad viņa aizbēga.

Un viņa nepavisam nebēga tā, kā jūs varbūt iedomājaties! Reiz, piemēram, Porkerolā bija svētki un Ptīlan-gustjē sarīkoja mazu orģiju, kas ilga gandrīz nedēļu.

Pirmajās dienās Marī tajā iejutās aizvien vairāk un vairāk... Trešajā dienā viņa pazuda...

Un vai zināt, kur viņu atrada? Žjenas iebraucamajā vietā, kur viņa tēloja māti diviem smulīgiem bērneļiem...

Mani nomāca notikums ar kaklarotu... Piektdien es aizbraucu uz Parīzi... Man vajadzēja pērles pārdot... Bet tad iedomājos, ka gadījumā, ja izpeldēs kaut kas nelāgs, man iznāks nepatikšanas...

Atcerējos par abām meičām, kas iepriekšējā naktī bija uz jahtas... Tās dara visu, ko vēlas... Turklāt Liju es biju saticis jau Nicā un zināju, ka uz viņu var paļauties...

Es dārglietu uzticēju viņai... Katram gadījumam ieteicu apgalvot, ja kāds viņai ko jautātu, ka Marī pati to iedevusi, lai viņa pārdotu.

Tas ir vienkāršāk par vienkāršu... Tas ir idiotiski... Man drīzāk nevajadzēja darīt neko. Un, galu galā, ja es nenonākšu gudru policistu rokās, mani var aizsūtīt pie zvērinātajiem...

Es to sapratu, kad vakar uzzināju par Marī nožņaugšanu...

Es nejautāju, ko jūs par to domājat. Atklāti sakot, es pat gaidu, kad mani apcietinās...

Tā būtu kļūda, un vairāk nekas... Tagad, ja vēlaties, lai es jums palīdzu, esmu gatavs to darīt.

Ir lietas, kas jums var likties gaužām ērmotas, bet kas īstenībā ir pavisam vienkāršas.

Villijs gandrīz gulēja gultā, skatīdamies griestos.

Megrē nostājās pie loga, lai noslēptu apmulsumu.

- Vai pulkvedis zina, ka esat atnācis pie manis? - viņš, spēji pagriezies, jautāja.

- Tikpat maz kā par kaklarotas lietu... Es neko netaisos prasīt, tas ir pats par sevi saprotams... Bet man ļoti patiktu, ja viņš arī turpmāk paliktu neziņā...

- Negreti kundze?

- Beigta krava! Skaista sieviete, kas spēj dzīvot vienīgi uz dīvāna, smēķējot cigaretes un dzerot maigus liķierus... No tās pašas dienas, kad viņa uzkāpa uz jahtas... Un viņa pie tā ir palikusi... Piedošanu! Vēl viņa spēlē kārtis. Manuprāt, tā ir viņas vienīgā kaislība...

Sarūsējušas dzelzs žņerkstēšana rādīja, ka tiek vērti vaļā slūžu vārti. Mājai garām pagāja divi mūļi, apstājās mazliet attālāk, bet tukša liellaiva turpināja pēc inerces slīdēt, it kā gribētu uzrāpties augšā pa krastu.

Vladimirs saliecies smēla ārā lietus ūdeni, kas draudēja piepildīt glābšanas laiviņu.

Automašīna pārbrauca pāri akmens tiltam, iegriezās strūgu ceļā, nobremzēja, mēģināja iegrozīties, bet galu galā apstājās.

No tās izkāpa cilvēks melnā apģērbā. Villijs, kas bija piecēlies, paskatījās pa logu un teica:

- Apbedīšanas birojs...

- Kad pulkvedis domā doties tālāk?

- Tūlīt pēc apbedīšanas...

- Vai tā notiks šeit?

- Vienalga kur! Viņam viena sieva jau ir apbedīta pie Limas, otra apprecējusies ar ņujorkieti un galu galā apgulsies Amerikas zemē...

Megrē neviļus paskatījās jaunajā cilvēkā, it kā gribētu pārliecināties, vai viņš nejoko. Bet Villijs Marko bija nopietns, taču redzokļos dzirkstīja sīka uguntiņa.

- Ja vien būs pienākusi nauda! Ja nē, tad apbedīšana būs jāatliek uz vēlāku laiku...

Cilvēks melnajās drēbēs vilcinājās jahtas priekšā, uzrunāja Vladimiru, kurš atbildēja, darbu nepārtraukdams, beidzot uzkāpa uz jahtas un pazuda kajītē.

Megrē neredzēja Lika.

- Ejiet, - viņš teica sarunas biedram.

- Vai jūs viņam stāstīsiet par kaklarotu?

- Es nezinu...

Atklātībai brīdis bija beidzies. Villijs, no jauna nevērīgs, sakārtoja mīkstās platmales kroku, pamāja sveicienu un kāpa lejā pa trepēm.

Kad Megrē savukārt nokāpa lejā, viņš pie letes redzēja divus laiviniekus, kas dzēra alu.

- Jūsu draugs ir pie telefona, - kafejnīcas saimnieks teica. - Viņš pieprasīja Mulēnu...

Tālumā svilpa velkonis, un Megrē neviļus sāka skaitīt svilpienus, tad pie sevis norūca:

- Piecas...

Tāda bija dzīve uz kanāla. Pienāca piecas liellaivas. Koka tupelēs apāvies, slūžu uzraugs devās no savas mājas uz kamerām.

Likā atgriezās no telefona sarkanu seju.

- Uf! Tas bija kaut kas traks!

- Kas tad bija?

- Pulkvedis paziņoja, ka viņa sieva dzimusi Mari Dipē-na... Laulību dēļ viņa dabūjusi izrakstu no dzimšanas akta uz šo vārdu, dzimšanas vieta - Mulēna... Es uz turieni piezvanīju, pieprasīdams sarunu ārpus kārtas...

- Un kas ir?

- Reģistros ir tikai viena Mari Dipēna. Viņai ir četrdesmit divi gadi, trīs bērni, viņa precējusies ar kādu Pjēd-befu, maiznieku no Otas ielas... Mērijas sekretārs, kas man atbildēja, vēl vakar esot viņu redzējis aiz letes, un viņa sverot savas simts astoņdesmit mārciņas...

Megrē neteica neko. Viņš gluži kā dīks rantjē devās uz slūžām, nelikdamies ne zinis par savu biedru, sekoja visiem laivu manevriem, taču ik mirkli nikni piesizdams ar īkšķi pa pīpi.

Mazliet vēlāk pie slūžu uzrauga pienāca Vladimirs un, pielicis pirkstu pie baltās beretes, jautāja, kur varētu dabūt dzeramo ūdeni.

V YCF nozīmīte

Megrē bija aizgājis gulēt agri, turpretī inspektors Likā, izpildot komisāra rīkojumus, devās uz Mo, Parīzi un Mu-Iēnu.

Brīdī, kad viņš izgāja no kafejnīcas zāles, tajā bija trīs klienti - laivinieki un viena sieva, kas bija atnākusi pakaļ vīram un adīdama sēdēja stūri.

Telpa bija drūma, gaiss - smags. Ārpusē kāda liellaiva bija pietauvojusies nepilnu divu metru attālumā no Southern Cross, kuras iluminatoros spīdēja gaisma.

Komisāru tik spēji izrāva no neskaidra sapņa, ka viņš, acis atverot, to vairs neatcerējās. Pie durvīm skaļi un noteikti klauvēja, un satraukta balss sauca:

- Komisār! Komisār! Ātri! Mans tēvs...

Viņš pidžamā skrēja atvērt durvis, ieraudzīja kafejnīcas īpašnieka meitu negaidītā nervozitātē metamies sev virsū, burtiski piekļaujoties klāt.

- Tur!... Ejiet ātri!... Nē!... Palieciet!... Man vienai bail!... Es negribu... Man bail...

Viņš nekad nebija meiču sevišķi ievērojis. Viņš uzskatīja to par apaļīgu, mierīgu jaunu sievieti, kam nervozitāte ir pilnīgi sveša.

Un nu viņa tvērās klāt komisāram baiļu izķēmotu seju, netīkami uzstājīga, dreboša. Joprojārtr pūloties no viņas atbrīvoties, Megrē piegāja pie loga un atvēra to.

Pulkstenis varēja būt seši no rīta. Gaisma tik tikko ausa, bija auksti kā ziemā.

Simts metrus no Southern Cross uz akmens tilta un Epernē ceļa pusi četri vai pieci vīri mēģināja satvert kaut ko peldošu, lietodami smagu liellaivas ķeksi, bet viens no laiviniekiem, nolaidis ūdenī glābšanas laiviņu, ķērās pie airiem.

Megrē mugurā bija galīgi saburzīta pidžama. Viņš uzmeta plecos mēteli, sameklēja zābakus un uzāva tos basās kājās.

- Ziniet, tas ir viņš\ Viņi to ir...

Ar spēju kustību Megrē atbrīvojās no dīvainās meičas skavām, nokāpa pa trepēm un izgāja ārā brīdī, kad vīru bariņam tuvojās sieviete ar bērnu uz rokas.

Viņš nebija klāt, kad atrada Mari Lampsones līķi. Taču šis atklājums varbūt bija vēl drūmāks, jo noziegums atkārtojoties radīja šajā kanāla posmā noslēpumainu gaisotni.

Vīri sasaucās. Laivinieku kafejnīcas saimnieks, kurš pirmais bija pamanījis peldam ūdenī cilvēka augumam līdzīgu apveidu, vadīja viņu darbošanos.

Ķeksis divas reizes sasniedza līķi, bet āķis slīdēja. Ķermenis pirms izniršanas bija iegrimis dažus centimetrus

ūdeni.

Megrē jau pazina Villija tumšo uzvalku. Seju nevarēja redzēt, jo galva, būdama smagāka, palika zem ūdens līmeņa.

Vīrs laiviņā piepeši uzgrūdās virsū slīkonim, satvēra to aiz krūtīm un ar vienu roku parāva uz augšu. Bet vajadzēja viņu pārvilkt pāri laivas malai.

Vīrs neizrādīja nekādu pretīgumu. Viņš vienu pēc otras pacēla slīkoņa kājas, pārmeta krastā tauvu, ar delnas virspusi noslaucīja sviedriem pārplūdušo pieri.

Mirkli Megrē pamanīja Valdimira miegaino seju, kas iznira jahtas lūkā. Krievs berzēja acis. Tad viņš pazuda.

- Neko neaiztieciet...

Kāds laivinieks komisāram aiz muguras iebilda, teica, ka viņa svainis Elzasā atdzīvināts pēc tam, kad nogulējis ūdenī gandrīz trīs sundas.

Kafejnīcas saimnieks parādīja uz līķa kaklu: divas pirkstu atstātas zīmes - pilnīgi melnas, tāpat kā uz Marī Lam-psonas kakla.

Šī traģēdija bija visiespaidīgākā. Villija acis bija plati vaļā, daudz lielākas nekā parasti. Viņa labā roka krampjaini turēja niedru skupsnu.

Megrē šķita, ka viņam aiz muguras notiek kaut kas nepieklājīgs, atskatījās un ieraudzīja pulkvedi, kurš tāpat bija pidžamā un tam pāri uzvilktā zīda rītasvārkā, zilās ševroādas rītakurpēs ieautām basām kājām.

Sudrabainie mati bija nekārtībā, seja mazliet pietūkusi. Bija dīvaini viņu redzēt tādu, šajā apģērbā, dubļos un rītausmas miklumā starp laiviniekiem koka tupelēs un rupjvilnas drēbēs.

Viņš izskatījās jo garāks un druknāks. No viņa plūda vāja odekolona smarža.

- Tas ir Villijs, - viņš piesmakušā balsī sacīja.

Pēc tam viņš norunāja dažus vārdus angliski - pārāk ātri, lai Megrē varētu saprast, noliecās un pieskārās jaunā cilvēka sejai.

Meiča, kas komisāru bija uzmodinājusi, šņukstēja, atspiedusies pret kafejnīcas durvju stenderi. Slūžu uzraugs steidzās šurp.

- Zvaniet Epemē policijai... Sauciet ārstu...

Parādījās pat Negreti - izspūrusi, basām kājām, bet

neiedrošinājās nokāpt no jahtas klāja un sauca:

- Valter! Valter!

Fonā stāvēja cilvēki, kuru ierašanos neviens nebija pamanījis: mazā vilcieniņa vadītājs, zemes racēji, kāds zemnieks, kura govs viena pati gāja tālāk pa strūgu ceļu.

- Lai viņu ienes kafejnīcā... Pieskaroties iespējami mazāk...

Par nāvi nebija gluži nekādu šaubu. Kad pacēla ķermeni, elegantais uzvalks, pārvērties par lupatu, vilkās pa zemi.

Pulkvedis lēnām sekoja, un savā rītasvārkā, zilajās čībās, ar sārtu pakausi, virs kura vējš purināja dažus sirmus matus, viņš izskatījās reizē muļķīgs un dižens.

Meiča raudāja jo krampjaināk, kad līķi nesa garām, pēc tam aizskrēja ieslēgties virtuvē. Saimnieks auroja telefona klausulē:

- Nē taču, jaunkundzi... Policija!... Ātri!... Pastrādāts noziegums... Nepārtrauciet sarunu... Hallo! Hallo!

Megrē aizliedza lielākajai daļai ziņkārīgo nākt iekšā. Bet laivinieki, kas bija līķi atraduši un palīdzējuši izzvejot, stāvēja kafejnīcā, kur no galdiem vēl nebija novāktas iepriekšējās dienas glāzes un pudeles. Krāsns rūca. Istabas vidū mētājās slota.

Aiz loga komisārs pamanīja Vladimiru, kas bija paspējis uzlikt galvā amerikāņu jūrnieka bereti. Laivinieki runāja ar viņu, bet komisārs neatbildēja.

- Kad jūs viņu pēdējoreiz redzējāt? - Megrē jautāja, iedams tuvāk pulkvedim.

Sers Lampsons nopūtās, paskatījās apkārt, kā meklēdams to, kam parasti lika atbildēt savā vietā.

- Tas ir briesmīgi, - viņš beidzot izrunāja.

- Vai viņš nenakšņoja uz jahtas?

Anglis pamāja uz klausītāju pusi. Tas bija tikpat kā aicinājums ievērot pieklājību. Tas nozīmēja: “Vai tiešām jūs domājat, ka ir nepieciešami un pieklājīgi, ja visi šie ļaudis...”

Megrē lika tiem iziet ārā.

- Tas bija vakar vakarā desmitos... Uz jahtas vairs nebija viskija... Vladimirs Dizī to nebija dabūjis... Es gribēju iet uz Epernē...

- Vai Villijs jūs pavadīja?

- Mazu gabaliņu... Viņš mani atstāja netālu no tilta...

- Kāpēc?

- Mēs pārmijām vārdus...

Un, kamēr pulkvedis runāja, skatīdamies uz bālo, pārvērsto seju, viņa vaibsti atmaiga.

Varbūt viņš bija mazliet par ilgu gulējis un tāpēc pietūkusī seja izskatījās it kā aizkustināta? Katrā ziņā Megrē bija pārliecināts, ka biezie plaksti slēpj asaras.

- Vai jūs sastrīdējāties?

Pulkvedis paraustīja plecus, it kā padodamies un pieņemdams tādu vulgāru apzīmējumu.

- Vai jūs viņam kaut ko pārmetāt?

- Nē! Es gribēju zināt... Es atkārtoju: “Villij, jūs esat blēdis... Bet jums man jāpasaka...”

- Vai jūs viņu apsūdzējāt sievas noslepkavošanā?

Viņš vēlreiz paraustīja plecus un nopūtās:

- Viņš aizgāja viens... Tā reizēm ir gadījies... Nākamajā dienā mēs parasti kopā dzērām pirmo viskiju, un viss bija aizmirsts...

-Vai jūs kājām aizgājāt uz Epemē?

- Yes!

- Vai dzērāt?

Pulkvedis pavērās komisārā nožēlas pilnu skatienu.

- Klubā es arī spēlēju... Restorānā Becasse man teica, ka ir klubs... Es atgriezos ar automašīnu...

- Cik bija pulkstenis?

Ar rokas mājienu viņš lika saprast, ka neko neatceras.

- Vai Villija uz dīvāna nebija?

- Nē... Mani izģērbjot, Vladimirs sacīja...

Pie durvīm apstājās motocikls ar blakusvāģi. No tā izkāpa brigadieris kopā ar ārstu. Durvis atvērās un aizvērās.

- Kriminālpolicija! - Megrē teica, stādoties priekšā kolēģim no Epernē. - Vai jūs varētu gādāt, lai cilvēki nenāk iekšā, un piezvanīt uz miertiesu...

Ārstam pietika ar īsu apskati, lai konstatētu:

- Iegrimstot ūdenī, viņš jau bija miris... Paskatieties uz šīm zīmēm...

Megrē tās jau bija redzējis. Viņš zināja. Neviļus viņš pameta skatienu uz pulkveža labo roku, kas bija muskuļota, ar īsi apgrieztiem nagiem un skaidri saskatāmām vēnām.

jļc * *

Bija vajadzīga vismaz stunda, lai savāktu kopā miertiesas locekļus un atvest tos uz notikuma vietu. Policisti atbrauca ar motocikliem, izveidoja ķēdi gar Laivinieku kafejnīcu un Southern Cross.

- Vai es varu apģērbties? - pulkvedis jautāja.

Un, par spīti ritasvārkam, čībām un kailajām potitēm, viņš izskatijās apbrīnojami cienīgs, kad šķērsoja ziņkārīgo pūli. Tikko iegājis kajītē, viņš pabāza galvu un uzsauca:

- Vladimir!

Un visas jahtas lūkas aizvērās.

Megrē iztaujāja slūžu uzraugu, kuru kāda motorliellai va sauca pie slūžām.

- Es pieņemu, ka kanālā nav straumes. No tā izriet, ka līķis paliek tur, kur ir iemests.

- Lielajos bjefos, kas ir desmit vai piecpadsmit kilometru gari, tā tiešām ir... Bet šis bjefs nav pat piecus kilometrus garš... Ja kāda laiva brauc uz leju no trīspadsmitajām slūžām, es pēc dažām minūtēm jūtu ūdeni ceļamies... Ja es laižu cauri kamerai laivu, kas dodas uz leju, es ņemu no kanāla daudzus kubikmetrus ūdens, un tas mirklī rada straumi...

- Cikos jūs sākat darbu?

- Principā - līdz ar saules lēktu... Bet īstenībā daudz agrāk... Zirgu vilktās liellaivas, kuru gaita ir lēna, izbrauc ap trijiem no rīta un visbiežāk darbina aizvarus paši laivinieki, mēs to pat nedzirdam... Neviens neiebilst, jo viņus pazīst...

- Un šorīt?

- Frederiks, kas nakšņoja šeit, droši vien devās ceļā ap pusčetriem, lai izbrauktu cauri Ejas slūžām piecos...

Megrē griezās atpakaļ. Pretī Laivinieku kafejnīcai un uz strūgu ceļa bija izveidojušies ļaužu pūlīši. Kad komisārs gāja garām akmens tilta virzienā, kāds vecs locis pū-tainu degunu piesteidzās viņam klāt.

- Vai gribat, lai es jums parādu vietu, kur jaunais cilvēks iemests ūdenī?

Un viņš lepni skatījās uz biedriem, kas vilcinājās doties tajā pašā virzienā.

Viņam bija taisnība. Piecdesmit metru no akmens tilta niedres vairāku metru posmā bija nobradātas. Pa tām ne vien bija staigāts, bet bija vilkts pa zemi kāds smags ķermenis, jo sliede bija plata un niedres pieplacinātas pie zemes.

- Vai redzat? Es dzīvoju puskilometra attālumā, vienā no pirmajām Dizī mājām... Šorīt, atnākot skatīties, vai no Marnas puses netuvojas liellaivas, es te iegriezos sevis pēc un nobrīnījos... Jo vairāk tāpēc, ka uz ceļa atradu šito te...

Vīrs bija apnicīgs, viņš blēdīgi šķobīja seju un nemitīgi meta skatienus uz biedriem, kas pa gabaliņu viņiem sekoja.

Bet priekšmets, ko viņš izvilka no kabatas, bija ārkārtīgi interesants. Tā bija rūpīgi izstrādāta emaljas nozīmīte, kas sastāvēja no enkura un trim burtiem -YC.F.

- Francijas jahtklubs! - vīrs tulkoja. - Tāda nozīmīte viņiem visiem ir pie svārku atloka...

Megrē paskatījās uz jahtu, kas bija redzama apmēram divu kilometru attālumā un zem vārdiem Southern Cross pamanīja tos pašus burtus - YCF.

Nepievērsdams sarunas biedram, kas viņam atdeva nozīmīti, vairs nekādu uzmanību, viņš lēnām aizgāja līdz tiltam. Pa labi stiepās taisns ceļš uz Epemē - tas viss vēl spīdēja slapjš pēc vakardienas lietus, un mašīnas drāzās garām lielā ātrumā.

Pa kreisi ceļš iegriezās Dizī ciemā. Aiz tā kanālā pretī Navigācijas ģenerālsabiedrības kuģu būvētavai stāvēja dažas labojamas liellaivas.

Megrē atgriezās mazliet steigdamies, jo drīz bija gaidāma miertiesas sēde, un tad sāksies parastais juceklis, jautājumi, staigāšana šurpu turpu un tiks izteikti vismuļķīgākie pieņēmumi.

Kad viņš sasniedza jahtu, tā joprojām bija noslēgta.

Netālu staigāja policists, aicinādams ziņkārīgos izklīst, bet nespēja aizliegt Epemē žurnālistiem fotografēt.

Laiks nebija nedz jauks, nedz nejauks. Mirdzoši pelēkas debesis, vienmuļas kā matstikla griestu lampa.

Megrē uzgāja pa trapu uz klāja un pieklauvēja pie durvīm.

- Kas tur ir? - pulkveža balss jautāja.

Komisārs iegāja. Viņam negribējās gari sarunāties. Viņš pamanīja Negreti - joprojām tikpat izspūrušu, mati viņai nokarājās pār vaigiem un pakausi, viņa šņaukādamās slaucīja asaras.

Sers Lampsons sēdēja uz dīvāniņa, pastiepis kāju Vladimiram, kurš apāva pulkvedim sarkanbrūnas kurpes.

Kaut kur acīmredzot vārījās ūdens, jo bija dzirdama burbuļošana.

Pulkveža un Glorijas dīvāni vēl nebija saklāti. Uz galda mētājās spēļu kārtis, kā arī Francijas ūdensceļu karte.

Joprojām kajītē valdīja smarža, kas reizē atgādināja bāru, buduāru un alkovu. Uz pakaramā blakus pātagai ar ziloņkaula kātu karājās jahtsmeņa cepure no balta auduma.

- Vai Villijs bija Francijas jahtkluba biedrs? - Megrē jautāja iespējami vienaldzīgā balsī.

Pulkvedis paraustīja plecus, liekot saprast, ka jautājums ir smieklīgs. Un tāds tas tiešām bija, jo Y C F ir viens no visvairāk slēgtajiem klubiem.

- Es! - sers Lampsons noteica. - Un arī Anglijas karaliskā jahtkluba biedrs...

- Vai jūs varētu parādīt svārkus, kas vakar vakarā jums bija mugurā?

- Vladimir!

Viņš bija apāvies. Viņš piecēlās, noliecās pie maza skapīša, kas bija pielāgots dzērienu glabāšanai. Tur nebija redzama neviena pudele viskija. Bet citi dzērieni bija, un

viņš vilcinājās, pirms kādu izvēlējās.

Beidzot viņš paņēma konjaka pudeli un jautāja:

- Vai dzersiet?

- Paldies, nē.

Pulkvedis pielēja sudraba kausiņu, ko paņēma no trauku žāvētāja virs galda, sameklēja sifonu, sarauca uzacis kā cilvēks, kura paradumi vairs netiek ievēroti un kuram tas sagādā lielas mokas.

Vladimirs iznāca no tualetes istabas un atnesa melna ševiota uzvalku, un saimnieks ar mājienu lika nodod to Megrē.

- Vai pie šīs žaketes jūs parasti valkājat Y C F nozīmi?

- Yes!... Yes!... - viņš teica, liedams sev konjaku. -Pie mums policija pratina citādi. Tai ir jābrīdina, ka visi izteikumi var tikt vērsti pret to, kas liecina... Es gribu reiz pasacīt... Vai jums nav jāpieraksta? Es to neatkārtošu nezin cik reižu...

Mums ar Villiju bija vārdu pārmaiņa... Es jautāju... Tam nav nozīmes...

Viņš nebija tāds blēdis kā parastie blēži. Ir arī patīkami blēži... *

Es izrunāju pārāk bargus vārdus, un viņš saņēma manu žaketi šajā vietā...

Viņš rādīja uz svārku atlokiem un pameta nepacietīgu skatienu uz koka tupelēm un smagiem zābakiem, kas visu laiku bija redzami pa iluminatoriem.

- Tas ir viss... Es nezinu... Varbūt poga notrūka... Tas bija otrā pusē tiltam...

- Taču nozīmīti atrada šajā pusē...

Šķita, ka Vladimirs pat neklausās. Viņš savāca izmētātos priekšmetus, pazuda jahtas priekšgalā, bez steigas atgriezās.

Ar ļoti izteiktu krievu akcentu viņš jautāja Glorijai, kas

vairs neraudāja, bet bija visā garumā izstiepusies uz dīvāna un saņēmusi galvu rokās:

- Vai jums kaut kas vajadzīgs?

Uz trapa skanēja soļi. Pie durvīm klauvēja, un brigadiera balss sacīja:

- Vai jūs esat tur, komisār? Miertiesas locekļi atbraukuši...

- Tūlīt iešu!

Brigadieris nekustējās, viņš neredzams stāvēja aiz sarkankoka durvīm ar misiņa rokturiem.

- Vēl viens jautājums, pulkvedi. Kad būs apbedīšana?

- Trijos...

- Vai šodien?

- Yes! Man te nekā nav, ko darīt...

Kad sers Lampstons bija izdzēris trešo trīszvaigžņu konjaka glāzi, viņam acis apmiglojās un skatiens kļuva tāds, kādu Megrē reiz jau bija pamanījis.

Un flegmatisks, vienaldzīgs, tiešām kā īsts dižciltis viņš brīdī, kad komisārs grasījās atstāt kajīti, pajautāja:

- Vai es esmu apcietināts?...

Negreti acumirklī pacēla galvu un nobāla.

VI Amerikāņu berete

Beigās tiesneša un pulkveža saruna kļuva gandrīz svinīga, un to pamanīja ne tikai Megrē, kas turējās sāņus. Komisāra skatiens sastapās ar republikas prokurora vietnieka skatienu, un tajā viņš pamanīja tās pašas izjūtas.

Miertiesa bija sapulcējusies Laivinieku kafejnīcas zālē. Vienas no durvīm vērās uz virtuvi, kur dzirdēja katlu šķindēšanu. Pa otrām, stiklotajām durvīm, kas bija aplīmētas ar maizes un ziepju reklāmas plakātiem, varēja manīt

veikaliņa maisus un kastes.

Aiz loga šurpu turpu slīdēja policista naģene, un ziņkārīgie bija sapulcējušies attālāk - klusi, bet stūrgalvīgi.

Uz viena no galdiem blakus vīna peļķītei vēl stāvēja krūze.

Rakstvedis, sēdēdams pie galda uz koka sola, drūmu seju protokolēja.

Līķis pēc pabeigtas apskates bija novietots no krāsns vistālākajā stūri un pagaidām apsegts ar brūnu vaskadrānu, noņemtu no galda, kas tagad rādīja nelīdzenos dēļus.

Oda pēc garšvielām, staļļa, darvas un vīna nogulsnēm-

Un tiesnesis, kas tika uzskatīts par vienu no nepatīkamākajiem Epernē ierēdņiem - de Klerfontēns de Laņī, lepns uz savu dižciltību, stāvēja, pagriezis ugunij muguru, un slaucīja lorneti.

Pašā sākumā viņš angliski sacīja:

- Es pieņemu, ka jums būs patīkamāk runāt savā valodā...

Pats viņš angliski runāja labi, bet varbūt par daudz centīgi izrunāja vārdus, šķobīdams lūpas kā cilvēks, kas veltīgi pūlas atdarināt pareizu izrunu.

Pirms sers Lampsons uz kādu jautājumu atbildēja, viņš vienmēr viegli palocījās, pagriezies pret rakstvedi, kas protokolēja, un gaidīja, kad tas visu būs pierakstījis.

Viņš atkārtoja to pašu, ko jau bija teicis Megrē divu iepriekšējo sarunu laikā, neko vairāk.

Piemērojoties gadījumam, viņš bija uzģērbis gandrīz militāra piegriezuma tumšzilu uzvalku, kura atloku rotāja viena vienīga lente - Nopelnu ordeņa lente.

Rokā viņš turēja naģeni ar platu, zeltītu kokardi, kurā bija ietverts Francijas jahtkluba ģerbonis.

Tas bija ļoti vienkārši. Viens cilvēks jautāja. Otrs ik reizi, pirms atbildēja, tikko manāmi palocījās.

Tomēr Megrē viņus apbrīnoja, juzdams zināmu kaunu, atceroties savu ielaušanos uz jahtas Southern Cross.

Viņš neprata angļu valodu pietiekami labi, lai uztvertu visas nianses. Bet vismaz pēdējo teikumu jēgu viņš saprata.

- Es jūs lūdzu, ser Lampson, - tiesnesis sacīja, - palikt manā rīcībā līdz laikam, kad šī lieta būs noskaidrota. Turklāt esmu spiests liegt lēdijas Lampsones apbedīšanas atļauju.

Galvas palocīšana.

- Vai es drīkstu ar savu jahtu atstāt Dizī?

Un pulkvedis pamāja uz dīkdieņiem, kas pulcējās ārā, uz apkārtni, pat uz debesīm.

- Es dzīvoju Porkerolā... Man vajadzīga vesela nedēļa, lai sasniegtu tikai Sonu...

Nu bija tiesneša reize paklanīties.

Viņi nespieda viens otram roku, bet tas nemaz nebija vajadzīgs. Pulkvedis pārlaida skatienu apkārtnei, šķita, ka viņš neredz nedz ārstu, kurš garlaikojās, nedz Megrē, kas novērsās, sveicināja prokurora vietnieku.

Mirkli vēlāk viņš nogāja nelielo attālumu, kas šķīra Laivinieku kafejnīcu no Southern C'ross.

Viņš pat neiegāja kajītē. Vladimirs bija uz klāja. Viņš deva tam rīkojumus, nostājās pie stūres.

Un tad, laiviniekiem par lielu pārsteigumu, varēja noskatīties, kā matrozis svītrainā kreklā iekāpj motora kabīnē, iedarbina to, un, palikdams uz klāja, ar precīzu kustību atraisa tauvas no abiem pāļiem.

Pēc brīža neliela grupa cilvēku žestikulēdami devās uz lielceļa pusi, kur gaidīja mašīnas. - tie bija miertiesas locekļi.

Krastā palika Megrē viens pats. Beidzot viņš būtu varējis piebāzt savu pīpi, bet viņš sabāza rokas kabatās ar pavisam plebejisku kustību, plebejiskāku nekā parasti, un norūca:

- Visviens!

Vai tad viss nebija jāsāk no gala?

No miertiesas darbības izrietēja tikai daži punkti, kuru svarīgums vēl bija jānovērtē.

Pirmām kārtām, uz Villija Marko ķermeņa bija ne tikai žņaugšanas pēdas, bet arī zilumi uz plaukstu locītavām un krūšukurvja. Pēc ārsta domām, bija jāatmet pieņēmums par pēkšņu uzbrukumu no slēpņa un jāpieņem, ka upuris cīnījies ar neparasti spēcīgu pretinieku.

No otras puses, sers Lampsons bija paziņojis, ka sastapis savu sievu Nicā, kur, kaut arī šķīrusies no itālieša Čekaldi, viņa joprojām saukusies tā uzvārdā.

Pulkveža atbildes nebija precīzas. No viņa apzināti daudznozīmīgajiem teikumiem varēja pieņemt, ka tajā laikā Mārī Dipēna, saukta Čekaldi, dzīvojusi gandrīz trūkumā un pārtikusi no tā, ko viņai devuši daži augstsirdīgi draugi, tomēr pilnīgi nav paklīdusi.

Viņš Māri apprecējis kādā ceļojumā uz Londonu, un tad viņa likusi no Francijas atsūtīt izrakstu no dzimšanas akta uz Mari Dipēnas vārda.

- Tā bija tiešām apburoša sieviete...

Megrē redzēja pulkveža tuklo, cienīgo, sārto seju, kad viņš izrunāja šos vārdus - bez uzsvara, nopietni un vienkārši. un šķiet, ka tiesnesis prata to novērtēt.

Komisāram vajadzēja atkāpties, lai palaistu garām nestuves ar Villija līķi.

Un piepeši, plecus paraustījis, viņš iegāja kafejnīcā, atkrita uz sola un pieprasīja:

- Kausu alus!

* * *

Viņu apkalpoja kafejnīcas saimnieka meita, un viņas acis vēl bija sarkanas, deguns spīdīgs. Megrē pavērās meičā ar interesi, un, pirms paspēja uzdot kādu jautājumu, viņa, iepriekš pārliecinājusies, ka neviens cits nedzird, pavaicāja:

- Vai viņam bija briesmīgi jācieš?

Viņas sejai bija rupji vaibsti, resnās potītes ieautas biezās, sarkanās zeķēs. Taču tā tomēr bija vienīgā būtne, kas bēdājās par eleganto Villiju, varbūt tikai tāpēc, ka viņš vakar aiz gara laika iekniebis viņai gurnā - ja ir to darījis.

Tas Megrē atgādināja sarunu ar jauno cilvēku, kas bija atzvilis viņa istabā nesaklātā gultā un smēķējis cigareti pēc cigaretes.

Meiču sauca pie cita galdiņa. Kāds laivinieks sacīja:

- Tu izskaties sagriezusies gluži greiza, Emma...

Un viņa mēģināja pasmaidīt, veltīdama Megrē sazvērniecisku skatienu.

Kopš rīta satiksme pa kanālu bija pārtraukta. Pretī kafejnīcai stāvēja septiņas liellaivas, no tām trīs motorlaivas. Sievietes nāca iepirkties, un ik pa brīdim šķindēja veikala vārgais zvārgulītis.

- Kad jūs gribēsiet pusdienot? - saimnieks jautāja Megrē.

- Tūlīt!

Un, durvīs stāvēdams, viņš skatījās uz vietu, kur vēl no rita atradās Southern Cross.

Vakarā no tās bija nokāpuši divi cilvēki pie labas veselības. Viņi gāja uz akmens tilta pusi. Ja ticēja pulkvedim, pēc strīda viņi bija izšķīrušies un sers Lampsons gājis tālāk pa tukšo, taisno, trīs kilometrus garo ceļu, kas veda līdz Epernē pirmajām mājām.

Villiju dzīvu pēc tam neviens vairs nebija redzējis. Kad pulkvedis taksometrā atgriezies, viņš neko neparastu nebija manījis.

Neviena liecinieka! Neviens neko nebija dzirdējis! Dizī miesnieks, kas dzīvoja sešsimts metrus no tilta, apgalvoja, ka rējis suns, bet, tā kā viņš ne par ko nav bažījies, nevarēja pateikt, cik tad bijis pulkstenis.

Strūgu ceļš ar savām peļķēm bija zirgu un cilvēku pārāk izdangāts, lai tur saskatītu kādas skaidras pēdas.

Iepriekšējā ceturtdienā Marī Lampsone, arī pie pilnas veselības, šķiet, arī normālā stāvoklī, atstāja Southern Cross, kur tajā brīdī bija viena.

Pirms tam, kā apgalvoja Villijs, viņa bija atdevusi mīļākajam pērļu kaklarotu, vienīgo vērtīgo rotaslietu, kas viņai piederēja.

Un viņas pēdas pagaisa. Neviens viņu dzīvu vairs nebija redzējis. Pagāja divas dienas, un neviens viņu nesastapa.

Svētdienas vakarā viņu nožņaudza, ierušināja Dizī staļļa salmos simts kilometrus no izbraukšanas vietas, un divi strūdzinieki krāca blakus viņas līķim.

Tas bija viss! Pēc tiesneša rīkojuma abus līķus novietos uz ledus tiesu medicīnas institūtā.

Southern Cross tūlīt dosies uz dienvidiem, uz Porkerolu, uz Ptīlangustjē, kas piedzīvojis tik daudz orģiju.

.Galvu noliecis, Megrē apgāja apkārt Laivinieku kafejnīcas ēkām. Viņš atgrūda saniknotu zosi, kas, knābi iepletusi un dusmīgi šņākdama, metās viņam virsū.

Staļļa durvīm atslēgas nebija, tikai parasts koka aizbīdnis. Un pārbarotais medību suns, kas klejoja pa pagalmu, priecīgi riņķoja ap katru apmeklētāju.

Atvēris durvis, komisārs nonāca aci pret aci ar kafejnīcas īpašnieka pelēko zirgu, kurš, tāpat kā iepriekšējās dienās, nebija piesiets un izmantoja gadījumu, lai izietu pagalmā pastaigāties. Slimā ķēve joprojām gulēja salmos un skatījās Megrē skumjām acīm.

Megrē ar kāju pavandīja salmus, it kā cerētu atrast kaut ko, kas pirmajā pārmeklēšanas reizē būtu paslīdējis garām viņa uzmanībai.

Viņš vairākas reizes īgni norūca:

- Visviens!

Un viņš jau gandrīz bija nole.nis doties uz Mo, uz Parīzi, noiet kājām visu Southern Cross nobraukto ceļu.

Stallī mētājās visvisādi krāmi - vecas pavadas, iejūgu gabali, sveces gals, salauzta pīpe...

Pa gabalu bija redzams kaut kas balts, kas rēgojās ārā no siena kaudzes un kam viņš tuvojās bez kādām cerībām. Pēc brīža viņam rokā bija amerikāņu jūrnieku berete, kādas valkāja Vladimirs.

Audums bija notraipīts ar dubļiem un mēsliem, cepure

- saņurcīta, it kā staipīta uz visām pusēm.

Bet neko citu Megrē tuvumā neatrada, lai kā meklēja. Vietā, kur uzgāja līķi, bija nomesti svaigi salmi, lai tā neliktos tik drūma.

‘Vai es esmu apcietināts?”

Viņš pats nezināja, kāpēc iedomājās šo pulkveža teikumu, kad gāja uz staļļa durvīm. Tajā pašā brīdī viņš iztēlojās seru Lampsonu - reizē aristokrātisku un pagrimušu, ar lielām, vienmēr miklām acīm, pastāvīgo skurbumu un apbrīnojamo flegmu.

Viņš atsauca atmiņā angļa īso sarunu ar stīvo ierēdni kafejnīcā ar brūnu vaksadrānu apklātiem galdiem, kuru dažu intonāciju un kustību burvība uz brīdi bija pārvērtusi par salonu.

Viņš taustīja bereti neuzticīgi, īgnu skatienu.

“Esiet piesardzīgs, ” de Klerfontēns de Laņī bija teicis, pieskaroties viņa rokai.

Niknā zoss staigāja pakaļ zirgam, izšņākdama nepārtrauktus lāstus. Bet zirgs staigāja noliecis lielo galvu, un

apošņāja pa zemi izmētātos atkritumus.

Katrā durvju pusē bija pa akmens stabiņam, un komisārs apsēdās uz viena no tiem, neizlaizdams no rokām nedz bereti, nedz izdzisušo pīpi.

Viņam priekšā rēgojās milzīga mēslu kaudze un aiz tās

- dzīvžogs ar vairākiem caurumiem, pa kuriem varēja redzēt tīrumus, kuros nekas vēl nedīga, un melnbalti svītrainu pakalnu, uz kura, šķiet, ar visu svaru gūlās mākonis gluži melnu vidu.

“Burvīga sieviete,” pulkvedis bija teicis, runādams par Mārī Lampsoni.

“īsts džentlmenis,” Villijs sacīja par pulkvedi.

Tikai Vladimirs neteica neko, viņš nāca un gāja, pirka pārtiku, benzīnu, piepildīja rezervuārus ar ūdeni, izsmēla laiviņu, ja vajadzēja, un palīdzēja savam saimniekam apģērbties.

Pa ceļu, skaļi sarunādamies, gāja tlāmi. Piepeši Megrē noliecās. Pagalms bija nelīdzeni bruģēts ar akmeņiem. Un netālu no viņa starp divām plāksnēm saulē kaut kas iemirdzējās.

Tā bija zelta apročpoga ar divām platīna stīdziņām. Tādas apročpogas Megrē bija redzējis Villijam, kad jaunais cilvēks zvilnēja viņa gultā, pūta griestos cigarešu dūmus un nevērīgi runāja.

No tā brīža komisāru vairs neinteresēja nedz zirgs, , nedz zoss, nedz kas cits apkārtnē. Mazliet vēlāk viņš grieza telefona rokturi.

- Epernē! Jā, morgu! Policija!

Viens no flāmiem, ejot ārā no kafejnīcas, apstājās un izbrīnījies pavērās komisārā, tik uztraucies tas bija.

- Hallo! Te komisārs Megrē no kriminālpolicijas... Nupat jums aizveda līķi... Nē, runa nav par autokatastrofu... Slīkonis no Dizī... Jā... Paskatieties tūlīt pie rakst-vēža viņa lietās... Jūs tur atradīsiet apročpogu... Jūs pastāstīsiet, kāda tā izskatās... Jā, es gaidu!

Pēc trim minūtēm viņš nolika klausuli, ieguvis vajadzīgās ziņas un joprojām turēdams rokā bereti un pogu.

- Jūsu pusdienas ir gatavas...

Viņš nepapūlējās atbildēt sarkanmatainajai meičai, kas viņam to sacīja, cik vien laipni spēja. Viņš izgāja ārā, nojauzdams, ka varbūt ir ieguvis kādu pavedienu, bet arī baidīdamies, ka var to pazaudēt.

“Berete stallī... Apročpoga pagalmā... Un Y C F nozīmīte pie akmens tilta...”

Uz tilta pusi viņš sāka iet ļoti ātrā solī. Viņa prātā spriedumi veidojās un izplēnēja.

Viņš vēl nebija nogājis ne kilometru, kad apstulbis apstājās.

Southern Cross, kas pirms krietnas stundas bija tik steidzīgi aizbraukusi, stāvēja pietauvojusies niedrēs tilta labajā pusē. Uz klāja neviens nebija redzams. Bet, kad komisārs bija vairs tikai simts metru no jahtas, otrā krastā no Epernē piebrauca automašīna un apstājās pie trapa, bet Vladimirs, kas, joprojām ģērbies matroža drēbēs, sēdēja blakus šoferim, izlēca no mašīnas un skriešus devās uz jahtu.

Viņš to vēl nebija sasniedzis, kad atvērās lūka un uz klāja parādījās pulkvedis, turot pie rokas kaut ko, kas atradās iekšpusē.

Megrē neslēpās. Viņš nevarēja zināt, vai pulkvedis viņu redz vai nē.

Viss norisinājās ātri. Komisārs nedzirdēja vārdus, kas tika izrunāti. Bet cilvēku kustības deva pietiekamu priekš statu par notiekošo.

Sers Lampsons palīdzēja Negreti izkļūt no kajītes. Pirmo reizi viņa bija pilsētas drēbēs. Pat pa gabalu varēja

redzēt, ka viņa ir nikna.

Vladimirs paņēma divus sagatavotus koferus un nesa tos uz mašīnu.

Kapteinis sniedza dāmai roku, lai palīdzētu noiet pa laipu, bet viņa atsacījās un tik strauji metās uz priekšu, ka gandriz iekrita ar galvu niedrēs.

Un viņa gāja uz priekšu, pulkvedi negaidīdama. Tas sekoja dažu soļu attālumā un izskatījās nesatricināmi mierigs. Ar tādu pašu niknumu kā iepriekš viņa iemetās automobilī, mirkli pabāza galvu pa mašīnas logu un izkliedza kaut ko, kas droši vien bija lāsts vai drauds.

Turpretī sers Lampsons brīdī, kad mašīnu iedarbināja, galanti paklanījās, noskatījās, kā tā aizbrauc, un kopā ar Vladimiru atgriezās uz jahtas.

Megrē nebija pakustējies. Viņam neapšaubāmi šķita, ka anglī notikušas kaut kādas pārmaiņas.

Pulkvedis nesmaidīja. Viņš palika tikpat flegmatisks kā parasti. Bet, piemēram, ejot iekšā komandiera kabīnē, viņš runādams sirsnīgi pieskārās Vladimira plecam.

Un manevrs bija satriecošs. Uz jahtas vairs bija tikai divi vīri. Krievs ievilka trapu, ar vienu kustību atraisīja tauvu mezglu.

Southern Cross priekšgals atradās niedrēs. Kāda liellaiva, slīdēdama aizmugurē, signalizēja.

Lampsons atskatījās. Viņš nemaz nevarēja neredzēt Megrē, bet neko neizrādīja. Ar vienu roku viņš ieslēdza motoru. Ar otru grieza vara stūri, un jahta paslīdēja atpakaļgaitā tieši tik daudz, lai atrautos no krasta, izvairījās no sadursmes ar liellaivu, laikā apstājās un devās uz priekšu, atstājot aiz sevis putās sakulta ūdens svītru.

Tā vēl nebija nobraukusi simts metrus, kad trīsreiz ietaurējās, brīdinot Ējas slūžas par savu ierašanos.

* * *

- Nezaudējiet laiku... Brauciet pa ceļu uz priekšu... Ja iespējams, turieties aizmugurē tai mašīnai...

Megrē bija apturējis maiznieka vieglo kravas auto, kas brauca Epernē virzienā. Taksometru, kurā sēdēja Negreti, varēja redzēt gandrīz kilometra attālumā, bet tas brauca samērā lēni, jo asfalts bija taukains un slldlgs.

Līdzko komisārs nosauca savu titulu, braucējs viņā pavērās uzjautrināts un ziņkārs.

- Ziniet, man pietiktu piecu minūšu, lai viņus noķertu...

- Pārāk ātri nebrauciet...

Un tad bija Megrē kārta pasmaidīt, redzot, kā autovadītājs ieņem pozu, kādā amerikāņu detektīvfilmās vajātāji mēdz ķert bēgļus.

Nebija jāizdara neviens bīstams manevrs, nevajadzēja pārvarēt nekādas grūtības. Vienā no pirmajām pilsētas ielām mašīna apstājās, acīmredzot tāpēc, lai ceļotāja varētu aprunāties ar šoferi, pēc tam devās tālāk un pēc trim minūtēm pieturēja pie diezgan greznas viesnīcas.

Megrē atstāja savu mašīnu simts metru atstatumā, pateicās maizniekam, kas negribēja pieņemt dzeramnaudu, bet, vēlēdamies redzēt, ar ko lieta beigsies, novietoja mašīnu netālu no viesnīcas.

Kalpotājs nesa abus koferus, Glorija Negreti ātri šķērsoja trotuāru.

Pēc desmit minūtēm komisārs stādījās priekšā viesnīcniekam.

- Kur ir dāma, kas tikko ieradās?

- Devītajā istabā... Man jau likās, ka tur kaut kas nav kārtībā... Es nekad vēl nebiju redzējis tik uztrauktu sievieti... Viņa runāja trakā ātrumā, visu laiku jaukdama valodā

svešus vārdus... Cik sapratu, viņa nevēlējās, ka viņu traucē, tad vēl bilda, ka viņai jāuznes cigaretes un ķimelis... Vai mums vismaz nav sagaidāms skandāls?

- Nepavisam nē, - Megrē apgalvoja. - Man tikai kaut kas jānoskaidro...

Viņš nespēja apspiest smaidu, tuvojoties 9. istabas durvīm. Jo aiz tām valdīja traks troksnis. Jaunās sievietes kurpju augstie papēži nemitīgi dārdināja grīdu.

Viņa staigāja uz priekšu un atpakaļ. Varēja dzirdēt, kā viņa aizver logu, grūsta koferus, metas gultā, pieceļas, beigās - aizmet kurpi pāri istabai.

Megrē pieklauvēja.

- Iekšā!

Balss aiz dusmām un nepacietības drebēja. Negreti uzturējās istabā nepilnas desmit minūtes, bet jau bija paspējusi pārģērbties, sajaukt matus un visumā izskatījās tāda pati kā uz jahtas Southern Cross.

Kad viņa ieraudzīja komisāru, viņas brūnās acis iedegās niknumā.

- Ko jums no manis vajag? Ko jūs te nākat? Es esmu savā istabā! Es par to maksāju un...

Viņa turpināja svešā valodā, droši vien spāniski, atvēra odekolona flakonu, izlēja lielāko tā daļu uz rokām, lai apslapinātu karsto pieri.

- Vai atļausiet kaut ko jums pajautāt?

- Es jau teicu, ka negribu redzēt nevienu. Ejiet prom! Vai dzirdat?

Viņa staigāja pa istabu zīda zeķēs, kuras acīmredzot nebija piestiprināts pie zeķturiem, jo pamazām slīdēja uz leju, atsedzot tuklu un ļoti baltu ceļgalu.

- Jūs darītu gudrāk, ja uzdotu savus jautājumus tiem, kuri varētu atbildēt! Bet jūs neiedrošināties, vai ne?... Jo viņš ir pulkvedis... Jo viņš ir sers Lampsons... Brīnišķīgs sers... Ha! Ha! Ja es jums izstāstītu kaut pusi no tā, ko zinu...

Paskatieties!

Viņa drudžaini rakņājās rokassomiņā, no kuras izvilka piecas saburzītas tūkstošfranku zīmes.

- Re, ko viņš nupat man iedeva! Un es dzīvoju ar viņu veselus divus gadus, es...

Viņa nometa naudaszīmes uz paklāja, tad pievāca un atlika atpakaļ somiņā.

- Protams, viņš solīja man atsūtīt čeku... Bet ir jau zināms, ko vērti viņa solījumi... Čeku? Viņam nemaz nepietiks naudas, ko aizbraukt līdz Parkerolai! Bet viņš tik un tā katru dienu dzers viskiju līdz nemaņai...

Viņa neraudāja, tomēr balsī jautās asaras. Dīvains satraukums bija pārņēmis sievieti, kuru Megrē bija redzējis tikai maigā siltumnīcas atmosfērā, ieslīgušu svētlaimīgā laiskumā.

- Tāds pats kā viņa Vladimirs...Tas, mēģinādams man noskūpstīt roku, iedrošinājās sacīt: “Palieciet sveika, kundze!” Ha! Ha! Šai ziņā viņi ir ķerti... Bet, kad pulkveža nebija, Vladimirs...

Tas uz jums neattiecas! Kojās te stāvat? Ko jūs gaidāt? Vai jūs cerat, ka es jums kaut ko pateikšu?

Neko es neteikšu!

Un tomēr, piekrītiet, man būtu tiesības to darīt!

Viņa joprojām skraidīja pa istabu, paķerdama pa kādam priekšmetam no kofera, kaut kur tos nomezdama, tad atkal sakampa un nolika citur.

- Atstāt mani Epernē! Šajā netīrajā, slapjajā kaktā! Es viņu lūdzu, lai aizved vismaz līdz Nicai, kur man ir draugi... Viņa dēļ taču es tos pametu!

Tiesa, man vēl jābūt laimīgai, ka viņš nav mani nonāvējis...

Es neko neteikšu, vai dzirdat? Jūs varat iet prom... Man policija riebjas! Tāpat kā angļi! Ja jūs spējat, ejiet un apcietiniet viņu!

Bet jūs neiedrošināties! Es ļoti labi zinu, kā tas notiek...

Nabaga Marī... Viņa bija lieliska... Tiesa, raksturs viņai bija nejauks, bet ko visu viņa ir darījusi tā Villijā labā, kuru es nevarēju ieredzēt ne acu galā...

Bet tāda nāve...

Vai viņi aizbrauca? Ko tad jūs galu galā apcietināsiet? Varbūt tiešām mani? Nē?

Nu labi, tad klausieties... Es jums vienu lietu pateikšu, jā! Tikai vienu! Ar to jūs darīsiet, ko gribēsiet... Šorīt, kad viņš ģērbās, lai satiktos ar tiesnesi - jo viņam taču vajag atstāt uz cilvēkiem iespaidu, viņam vajag visādas nozīmītes un ordeņus! - kad viņš ģērbās, Valters teica Vladimiram krieviski, jo domā, ka šo valodu es nesaprotu...

Viņa runāja tik ātri, ka galu galā zaudēja elpu, sapinās savos teikumos, atkal jauca tajos spāņu vārdus.

- Viņš teica, lai Vladimirs papūlas uzzināt, kur atrodas Providansa. Vai saprotat? Tā ir barža, kas stāvēja netālu no mums Mo...

Viņi grib to panākt, un viņiem bail no manis...

Es izlikos, ka nedzirdu, ko viņi runā...

Bet es jau zinu, ka jūs neuzdrīkstēsieties...

Viņa skatījās uz savandītajiem koferiem, pārlaida skatienu istabai, ko dažās minūtēs bija paspējusi piemētāt ar visādiem priekšmetiem un piešķirt tai savu rūgteno smaržu...

- Vai jums vismaz ir cigaretes? Kas šī par viesnīcu? Es taču prasīju ķimeli un cigaretes!

- Vai jūs, kad bijāt Mo, redzējāt pulkvedi sarunājamies ar kādu no Providansas ļaudīm?

- Es neko neesmu redzējusi... Es ar to nenodarbojos... Es tikai šorīt dzirdēju... Kāpēc tad viņi gudrotu par kaut kādu liellaivu? Vai tad kāds zina, kā mirusi Valtera pirmā sieva Indijā? Ja otrā izšķīrās, viņai bija savi iemesli...

Pie durvīm pieklauvēja viesmīlis, kas atnesa cigaretes un liķieri. Negreti paņēma kārbiņu un izmeta pa durvīm gaiteni, kliegdama:

- Es prasīju Ahdullah!

- Bet, kundze...

Viņa saņēma rokas tik krampjaini, it kā jau sāktos nervu lēkme, un iegārdzās:

- Ak, šie cilvēki... Šie...

Viņa pagriezās pret Megrē, kas ar interesi viņu vēroja, un uzkliedza:

- Ko jūs vēl gaidāt? Es jums vairs nekā neteikšu! Es nekā nezinu! Es nekā neesmu teikusi... Es negribu, ka mani apgrūtina ar šo jezgu!... Pietiek jau ar to, ka esmu zaudējusi divus sava mūža gadus...

Viesmīlis valdīdamies pameta zīmīgu skatienu komisāram. Un, kad jaunā sieviete, galīgi sabrukusi, iekrita gultā, arī viņš izgāja ārā.

Uz ielas joprojām gaidīja maiznieks.

- Kā, vai tad jūs viņu neapcietinājāt? - viņš vīlies jautāja. - Man likās...

Megrē vajadzēja iet līdz stacijai, lai atrastu taksometru, kas viņu aizvestu līdz akmens tiltam.

VII Saliektais pedālis

Kad komisārs brauca garām Southern Cross, aiz kuras vēl ilgi līgojās niedres, pulkvedis joprojām stāvēja pie stūres, un Vladimirs priekšgalā ritināja ciet tauvu.

Megrē gaidīja jahtu pie Eņī slūžām. Manevrs izdevās veikli, un, kad jahta bija pietauvota, krievs izkāpa krastā, lai nodotu slūžu uzraugam dokumentus un dzeramnaudu.

- Vai tā ir jūsu berete? - policists jautāja, pieiedams viņam klāt.

Vladimirs vispirms apskatīja netīro lupatu, pēc tam jautātāju.

- Paldies! - viņš beidzot teica, ņemdams bereti.

- Vienu mirklīti! Vai varat pasacīt, kad to pazaudējāt?

Pulkvedis vēroja notiekošo, neizrādīdams ne mazāko

uztraukumu.

- Vakar vakarā tā iekrita ūdenī, - Vladimirs paskaidroja, - kad es, pārliecies pār bortu, ar ķeksi ņēmu nost zāles, kuras bija ieķērušās dzenskrūvē. Mums aiz muguras stāvēja liellaiva. Sieviete, ceļos tupēdama, skaloja kanālā veļu... Viņa izvilka bereti, un es to atstāju uz klāja žāvēties...

- Citiem vārdiem, šonakt tā bija uz klāja?

- Jā! Šorīt es pamanīju, ka beretes vairs nav...

- Vai vakar tā bija netīra?

- Nē! Laiviniece, kas to izzvejoja, iemeta ziepju ūdenī pie savas veļas...

Jahta viļņveidīgi cēlās uz augšu, un slūžu uzraugs turēja abas rokas uz aizvara roktura.

- Ja pareizi atceros, jums aiz muguras stāvēja Fenikss, vai ne?

- Laikam gan... Šorīt es to vairs neredzēju...

Megrē atsveicinādamies pamāja ar roku, piegāja pie sava velosipēda, bet pulkvedis vēsā mierā iedarbināja motoru un, braucot garām slūžu uzraugam, paklanīja galvu.

Komisārs labu brīdi noskatījās, kā jahta aizbrauc, un viņu mulsināja apbrīnojamā vienkāršība, kādā viss norisinājās uz Southern Cross.

Jahta turpināja ceļu, neliekoties par viņu vairs ne zinis. Pulkvedis no savas vietas tikai kaut ko pajautāja krievam, kurš atbildēja ar vienu pašu teikumu.

- Vai Fenikss ir tālu? - Megrē apjautājās.

- Varbūt Živiņī bjefā, piecus kilometrus no šejienes... Tas vis netiek uz priekšu tik ātri kā šī jahta...

Megrē tur nonāca neilgi pirms Southern Cross, un Vladimirs pa gabalu droši vien redzēja, kā viņš izjautā laivinieci.

Viss sakrita. Iepriekšējā diena, kad viņa skalojusi veļu, ko tagad varēja redzēt vēja piepūstu uz drāts virs liellaivas, viņa izzvejojusi matroža bereti. Tas mazliet vēlāk iedevis viņas dēlēnam divus frankus.

Bija četri pēcpusdienā. Komisārs atkal sēdās sedlos, un galva viņam dūca no dažādiem nenoteiktiem pieņēmu-miem. Strūgu ceļš bija nokaisīts ar smalku granti, un riepas čirkstēja, metot mazus akmentiņus uz abām pusēm no sliedes.

Pie devītajām slūžām Megrē nonāca labu laiku pirms angļiem.

- Vai jūs varat pasacīt, kur patlaban atrodas Provi-dansa ?

- Netālu no Vitrīlefransuā... Viņiem ir ātra gaita, jo zirgi spēcīgi un, galvenais, strūdzinieks netaupa pūliņus.

- Vai izskatījās, ka viņi steidzas?

- Ne vairāk un ne mazāk kā parasti... Kanālā vienmēr steidzas, vai ne? Nekad nav zināms, kas var atgadīties... Pie slūžām var zaudēt stundas, var arī tikt tām cauri desmit minūtēs... Un, jo ātrāk brauc, jo vairāk nopelna.

- Vai jūs šonakt neko neparastu neesat dzirdējis?

- Nekā! Ko lai es dzirdētu? Vai kaut kas noticis?

Megrē brauca tālāk, nekā neatbildējis, un turpmāk apstājās pie katrām slūžām, pie katras baržas.

Nebija vērts nosodīt Gloriju Negreti. Negribēdama sacīt neko, kas varētu vērsties pret pulkvedi, viņa galu galā bija pateikusi visu, ko zināja.

Jo viņa nespēja savaldīties! Viņa nespēja arī melot. Citādi viņa būtu izgudrojusi kaut ko daudz sarežģītāku.

Tātad viņa bija dzirdējusi, kā sers Lampsons lūdz, lai Vladimirs noskaidro, kur atrodas Providansa.

Un arī komisāru nodarbināja šī barža, kas bija ieradusies svētdienas vakarā mazliet pirms Marī Lampsones nāves, tā nāca no Mo un, tā kā bija būvēta no koka, bija arī piesātināta ar sveķiem.

Kāpēc pulkvedis gribēja to panākt? Kāds varēja būt sakars starp Southern Cross un smago liellaivu, kas virzījās uz priekšu lēnajā divu zirgu gaitā?

Braukdams gar vienmuļo kanālu un aizvien lielākā piepūlē mīdams pedāļus, Megrē sāka veidot visādus spriedumus, bet nonāca tikai pie fragmentāriem vai nepieņemamiem secinājumiem.

Vai trīs lietišķie pierādījumi tomēr nebija saistāmi ar Negreti niknajām apsūdzībām?

Desmit reižu Megrē bija mēģinājis rekonstruēt cilvēku gaitas tajā naktī, par kuru nebija zināms nekas cits kā vien tas, ka Villijs Marko gājis bojā.

Ik reizi viņš juta kādu plaisu; viņam radās iespaids, ka trūkst kādas personas, kas nebija nedz pulkvedis, nedz mirušais, nedz Vladimirs...

Un Southern Cross tagad steidzās sameklēt kādu uz Providansas.

Kādu, kas acīmredzot bija iejaukts notikumos! Vai tad nevarēja pieņemt, ka šis cilvēks bija iejaukts arī otrajā drāmā, tas ir, Villija nogalināšanā, tāpat kā pirmajā?

Attālums naktī bija viegli pārvarams, piemēram, ar divriteni pa strūgu ceļu.

- Vai jūs šonakt neko neesat dzirdējis? Vai neesat kaut ko neparastu pamanījis uz Providansas, kad tā peldēja garām?

Tas bija nepateicīgs darbs, it sevišķi sīkajā lietū, kas nekādi nemitējās.

- Neko...

Attālums starp Megrē un Southern Cross palielinājās, jo jahta pie katrām slūžām zaudēja vismaz divdesmit minūtes. Komisārs kāpa uz velosipēda aizvien smagāk un bjefa vientulībā stūrgalvīgi atsāka domas pavedienu.

Viņš bija nobraucis jau četrdesmit kilometrus, kad Sari slūžu uzraugs atbildēja uz jautājumu.

- Mans suns rēja... Manuprāt, uz ceļa kaut kas notika. .. Varbūt skrēja kāds trusis? Es uzreiz atkal aizmigu...

- Vai jūs zināt, kur nakšņoja Providansa?

Viņa sarunu biedrs kaut ko galvā rēķināja.

- Pagaidiet... Es nemaz nebrīnītos, ja viņi būtu tikuši līdz Poņī... Saimnieks šovakar gribēja nonākt Vitrīlefran-suā...

Vēl divas slūžas! Un nekā! Megrē vajadzēja iet uzraugiem līdzi pie aizvariem, jo, tālāk braucot, satiksme pa kanālu kļuva aizvien dzīvāka. Vesiņēlā savu kārtu gaidīja trīs baržas. Poņī tās jau bija piecas.

- Nekādu troksni es neesmu dzirdējis. - pie pēdējām slūžām uzraugs atbildēja. - Bet es gribētu gan zināt, kam nav bijis kauna paņemt manu divriteni!

Komisārs noslaucīja pieri, beidzot manīdams kaut ko līdzīgu mērķim. Viņš bija aizelsies un nokarsis. Viņš bija nobraucis piecdesmit kilometrus, neizdzerot pat kausu alus.

- Kur ir jūsu divritenis?

- Vai tu, Fransuā atvērsi slūžas? - uzraugs uzsauca kādam strūdziniekam.

Viņš aizveda Megrē uz savu māju. Virtuvē, kas bija pirmajā stāvā, laivinieki dzēra baltvīnu, ko viņiem pasniedza sieviete, turēdama uz rokas zīdaini.

- Vai jūs vismaz neziņosiet par vīnu? Mums ir aizliegts to pārdot... Bet tā dara visi... Mēs laiviniekiem tikai pakalpojam... Redziet!

Viņš rādīja uz dēļu piebūvi. Tai nebija durvju.

- Te ir velosipēds... Tas pieder manai sievai... Iedomājieties, ka uz pārtikas veikalu jāiet četrus kilometrus... Es viņai vienmēr saku, lai naktī ieved riteni iekšā, bet viņa apgalvo - tā piemēslojot māju... Redziet, tas, kas velosipēdu paņēmis, bijis visai jocīgs cilvēks. Es varēju neko nepamanīt...

Bet tieši aizvakar mans māsasdēls, kas strādā par mehāniķi Reimsā, atbrauca ciemos uz vienu dienu... Bija pārtrūkusi ķēde... Viņš to salaboja un pie reizes riteni notīrīja un kārtīgi ieeļļoja.

Vakar neviens to nelietoja... Pakaļējam ritenim uzlika arī jaunu riepu...

Nu, un šorīt ritenis ir tīrs, kaut arī visu nakti lija... Jūs jau redzējāt, kādi dubļi ir uz ceļa...

Un kreisais pedālis saliekts, un riepa izskatās tāda, it kā ar to būtu nobraukti vismaz simts kilometri...

Vai jūs to varat saprast? Nav nekādu šaubu, ka ar velosipēdu kāds braucis! Un tas, kas to atgādājis atpakaļ, ir pat papūlējies visu krietni notīrīt...

- Kādas liellaivas tuvumā pārnakšņoja?

- Pagaidiet!... Madlēna droši vien piestāja Lašosē, kur saimnieka svainim ir bistro... Miserikorda nakšņoja lejpus manām slūžām...

- Vai tā brauca no Dizī puses?

- Nē, tā nāk no Sonas... Es atceros vienīgi Providan-su... Tā vakar pabrauca garām ap septiņiem... Tā nonāca

līdz Omē, divus kilomtrus tālāk, kur ir laba osta...

- Vai jums ir vēl kāds divritenis?

- Nē... Bet šis jau tomēr ir lietojams...

- Piedodiet... Jums tas būs kaut kur jāieslēdz... Ja vajadzēs, jūs noīrēsiet citu... Vai varu uz jums paļauties?

Laivinieki gāja ārā no virtuves un viens no viņiem uzsauca slūžu uzraugam:

- Vai tu izklaidējies, Dezirē?

- Pagaidiet, man jāparunā ar kungu...

- Kā jūs domājat, kur es varētu noķert Providansu?

- Nu, tā vēl brauc labā gaitā... Es brīnītos, ja jūs to panāktu pirms Vitri...

Megrē gatavojās doties ceļā. Viņš atgriezās, izvilka no somas uzgriežņu atslēgu un nomontēja slūžu uzrauga divritenim abus pedāļus.

Tos viņš iebāza svārku kabatās, un braucot tie izspiedās kā divi kupri.

* * *

Dizī slūžu uzraugs bija jokojis:

- Ja nekur nelīst, tad divās vietās tomēr līst: šeit un Vit-rīlefransuā...

Kad Megrē tuvojās pilsētai, lietus sākās no jauna; tas hija smalks, slinks, apnicīgs lietus.

Kanāla izskats mainījās. Tā krastos pacēlās rūpnīcas, un komisārs ilgu laiku brauca starp daudzām strādniecēm, k uras nāca ārā no fabrikas.

Šur un tur izkrāva baržas, citas gaidīja savu kārtu.

Tad parādījās mazas priekšpilsētas mājiņas ar trušu sprostiem no vecām kastēm, nožēlojami dārziņi.

Ik pa kilometram bija kāda cementfabrika vai kaļķu ii'plis. Un lietus sajauca baltos putekļus ar ceļa dubļiem.

Cements visu padarīja pelēku - kārniņu jumtus, ābeles un zāli,

Megrē jau sāka pierast pie noguruša riteņbraucēja vienmērīgās svārstīšanās no kreisās uz labo un no labās un kreiso pusi. Viņa domas klejoja, nekam īsti nepieķerdamās. Viņš pielāgoja citu citai idejas, kuras vēl nevarēja savērpt grodā pavedienā.

Kad viņš ieraudzīja Vitrīlefransuā slūžas, bija jau tumsa, kurā spīdēja apmēram sešdesmit garā virknē sastājušos liellaivu baltie lukturi.

Dažas baržas aizsteidzās citām priekšā un iegriezās šķērsām. Un, kad kāda brauca pretējā virzienā, atskanēja saucieni un lāsti, vai arī laivinieki cits citam paziņoja pēdējos jaunumus.

- Hei! Simēn! Tava svaine, kas bija Šalonā pie Sonas, teica, ka sameklēs tevi uz Burgoņas kanāla... Viņa sagaidīs kristības... Sveicini Pjēru!

Virs slūžu aizvariem darbojās desmitiem cilvēku stāvu.

Un pāri visam - zilgana, slapja migla, kurā varēja izšķirt apstādinātu zirgu apveidus an cilvēkus, kas gāja no baržas uz baržu.

Megrē lasīja uzrakstus liellaivu aizmugurē. Kāda balss viņam uzsauca:

- Labvakar, godātais!

Pagāja dažas sekundes, līdz viņš pazina Eko III saimnieku.

- Vai dzenskrūve jau salabota?

- Tas bija sīks misēklis! Mans palīgs ir gatavais muļķis. No Reimsas atbraukušais mehāniķis tika galā piecās minūtēs...

- Vai Providansu esat redzējis?

- Tā ir vēl uz priekšu... Bet mēs tiksim tai garām... Sastrēguma dēļ slūžas darbosies visu nakti, varbūt ari vēl nākamnakt... Iedomājieties, ir vismaz sešdesmit liellaivu, kas atbraukušas kopā ar mums, un vēl nāk klāt. Pēc noteikumiem motorlaivām ir tiesības apdzīt strūgu laivas... Šoreiz inženieris nolēmis laist cauri vienu motorlaivu un vienu velkamo...

Un patīkamais vīrs atklātu seju sniedza komisāram roku.

- Redziet, Providansa ir tieši pretī celtnim... Es pazīstu tās balti krāsoto stūri...

Ejot garām baržām, pa lūkām varēja redzēt, kā cilvēki dzeltenā petrolejas lampu gaismā ēd vakariņas.

Megrē atrada Providansas saimnieku dedzīgi sarunājamies ar citiem laiviniekiem.

- Saprotams, ka motorlaivām nedrīkst būt lielākas tiesības! Piemēram, mēs aizejam priekšā Mari par veselu kilometru, ja bjefs ir piecus kilometrus garš... Un kas tad iznāk? Ja braukšanā caur slūžām būs tāda kārtība, tā mums aizies priekšā... Re, komisārs!

Un mazais vīriņš sniedza Megrē roku kā vecs biedrs.

- Vai jūs joprojām esat pie mums?... Saimniece ir uz klāja... Viņa priecāsies, jūs redzot, jo viņa saka - kaut esat policists, tomēr krietns cilvēks...

Tumsā spīdēja degošu cigarešu gali un daudzi lukturi, kas bija tik tuvu cits citam, ka nevarēja saprast, kā laivas te vispār vēl var tikt uz priekšu.

Megrē atrada tuklo briselieti gatavojam vakariņas, un viņa vispirms noslaucīja roku priekšautā un tikai tad sniedza to komisāram.

- Vai esat atradis slepkavu?...

- Diemžēl nē. Es atnācu jums vēl šo to pajautāt...

- Apsēdieties... Vai iedzersiet kādu glāzīti?

- Paldies...

- Iedzeriet gan! Tādā laikā tā nevienam nenāk par sliktu... Vai jūs vismaz neesat atbraucis ar velosipēdu no Diži?

- No Dizī gan...

- Bet tad taču jūs esat nobraucis sešdesmit astoņus kilometrus!

- Vai jūsu strūdzinieks ir te?

- Viņš droši vien ir pie slūžām un piedalās strīdā... Mums grib laist priekša motorlaivas, un mēs to nedrīkstam pieļaut, jo tāpat jau esam zaudējuši pietiekami daudz laika...

- Vai viņam ir divritenis?

- Kam, vai Žanam? Nē!

Viņa smējās. Turpinādama darbu, viņa skaidroja:

- Es nu gan varu iedomāties, kāds viņš izskatītos uz divriteņa ar savām īsajām kājiņām... Manam vīram ir velosipēds, bet viņš to nav lietojis veselu gadu, un, manuprāt, tam pārsprāgušas riepas...

- Vai jūs nakti pārlaidāt Omē?

- Kā tad! Vienmēr jau cenšamies pietauvoties tādā vietā, kur var iepirkt pārtiku... Jo, ja nelaimīgā kārtā jāapstājas pa dienu, citas baržas aizvien aiziet priekšā...

- Cikos jūs tur nonācāt?

- Ap tādu pašu laiku kā tagad... Mūs vairāk interesē saule nekā pulkstenis, vai saprotat?... Vai vēl vienu glāzīti? Tas ir kadiķu šņabis, ko mēs katrā braucienā vedam no Beļģijas...

- Vai jūs bijāt pārtikas veikalā?

- Jā, pa to laiku, kamēr vīri dzēra aperitīvu... Kad likāmies gulēt, pulkstenis droši vien bija mazliet pāri astoņiem...

- Vai Žans bija stallī?

- Kur citur viņš varētu būt? Viņš labi jūtas tikai kopā ar dzīvniekiem...

- Vai naktī jūs nedzirdējāt kādu troksni?

- Neko nedzirdēju... Trijos Žans kā vienmēr nāca vārīt kafiju. Tā pie mums parasts... Pēc tam mēs braucām prom...

- Va neko neparastu nepamanījāt?

- Ko jūs gribat sacīt? Jūs taču neturat aizdomās veco Žanu? Ziniet, viņš tiešām izskatās dīvains, ja viņu nepazīst.. . Mēs dzīvojam kopā ar viņu jau astoņus gadus... Nu, ziniet, ja viņa vairs nebūtu, Providansa arī nebūtu tā, kas ir tagad.

- Vai vīrs guļ kopā ar jums?

Viņa smējās atkal. Un, tā kā Megrē sēdēja viņai blakus, sieviete piebakstīja viņam ar elkoni.

- Kas par jautājumu! Vai tad viņš izskatās tik vecs, ka...

- Vai es varu ielūkoties stallī?

- Kā vēlaties... Paņemiet lukturi, kas stāv uz klāja... Zirgi palika ārpusē, jo ceram tomēr tikt cauri slūžām jau šonakt... Un, kad būsim Vitrī, varēsim justies mierīgi... Lielākā daļa baržu peld pa Marnas - Reinas kanālu... Sonas virzienā ir mierīgāk... Ja vien nebūtu astoņus kilometrus garā tuneļa, no kura man vienmēr bail...

Megrē viens pats gāja uz liellaivas vidu, kur bija uzsliets stallis. Paņēmis vējlukturi, kas tika lietots par signāl-lukturi, viņš iegāja Žana valstībā, kas silti smaržoja pēc mēsliem un ādām.

Bet viņš veltīgi tur mīcījās gandrīz stundas ceturksni, nemitīgi klausīdamies Providansas saimnieka un laivinieku sarunās.

Kad mazliet vēlāk viņš aizgāja pie slūžām, kur, lai panāktu nokavēto, visi strādāja, rokturiem žļerkstot un ūdenim burzguļojot, viņš pamanīja strūdzinieku pie viena no aizvariem, ap kuru viņš darbojās, apmetis pātagas auklu

ap kaklu.

Viņš, tāpat kā Dizī, bija ģērbies apdilušā velveta uzvalkā, galvā vecu platmali, kas jau sen bija zaudējusi lenti.

No rezervuāra izpeldēja liellaiva, stumdamās ar ķeksi, jo baržu sastrēgumā nebija iespējams citādi tikt uz priekšu.

Balsis, kas sasaucās no laivas uz laivu, bija piesmakušas, īgnas, un sejas, ko reizēm apgaismoja kāda uguns, -bezgala nogurušas.

Visi šie ļaudis bija ceļā kopš trim vai četriem no rīta un domāja tikai par siltām vakariņām un gultām, kur beidzot varēs atlaisties.

Bet ikviens vispirms gribēja tikt pāri slūžām, lai nākamās dienas posmu iesāktu labos apstākļos.

Slūžu uzraugs staigāja šurpu turpu, pa ceļam paķerdams papīrus, steidzās uz savu kantori, kur tos parakstīja un apzīmogoja, bāza kabatā dzeramnaudu.

- Piedošanu!

Megrē pieskārās strūdzinieka rokai, tas lēnām pagriezās un paskatījās komisārā ceraino uzaču gandrīz pilnīgi aizsegtām acīm.

- Vai jums ir vēl kādi apavi, vai tikai tie, kas kājās?

Šķita, ka Žans sākumā nesaprot jautājumu. Viņa seja

sagrumbojās vēl vairāk. Viņš apjucis skatījās uz savām kājām.

Beidzot viņš papurināja galvu, izņēma pīpi no mutes un nomurmināja:

- Citi?

- Vai jums ir tikai šie apavi?

Žans ļoti lēni palocīja galvu.

- Vai protat braukt ar velosipēdu ?

Cilvēki, par sarunu ieinteresējušies, virzījās tuvāk.

- Nāciet man līdzi! - Megrē aicināja. - Man ar jums jārunā.

Strūdzinieks viņam skoja uz Providansas pusi - liellaiva bija pietauvojusies gandrīz divsimts metru attālumā. Ejot garām saviem zirgiem, kas stāvēja, galvu noliekuši, lietū spīdošām mugurām, viņš noglaudīja tuvākā lopiņa krēpes.

- Kāpiet augšā...

Sīkais un kalsnais saimnieks, muguru izliecis, ar ķeksi atspiedies pret kanāla dibenu, stūma baržu uz krasta pusi, lai palaistu garām citu liellaivu.

Viņš pa gabalu redzēja abus vīrus ieejam stallī, bet viņam nebija laika tiem pievienoties.

- Vai šonakt jūs gulējāt te?

Atskanēja rūciens, kas nozīmēja “jā”.

- Vai visu nakti? Vai nebijāt aizņēmies divriteni no Poņī slūžu uzrauga?

Strūdzinieks izskatījās nelaimīgs kā vientiesis, kuru zobo, vai suns, kas nekad nav saņēmis sitienus un piepeši kāds grasās viņu bez iemesla sist.

Viņš atstūma cepuri pakausī un berzēja baltiem, sirr miem, krēpēm līdzīgiem matiem apaugušo pakausi.

- Novelciet zābakus...

Cilvēks nepakustējās, viņš pameta skatienu uz krastu, kur varēja redzēt zirgu kājas. Viens no dzīvniekiem iezviedzās, it kā saprastu, ka strūdziniekam pienācis grūts brīdis.

-Zābakus! Ātri!

Un, pārejot no vārdiem pie darbiem, Megrē lika Zanam apsēsties uz dēļa, kas stiepās apkārt staļļa sienām.

Tikai tad vecais kļuva paklausīgs un, skatīdamies mocītājā pārmetošu skatienu, noāva vienu zābaku.

Viņam nebija kājā zeķu, tās bija aptītas ar piesvīdušiem autiem.

Lukturis deva maz gaismas. Saimnieks, kas bija beidzis manevru, notupās uz klāja, lai redzētu, kas notiek stallī.

Kamēr Zans, nīgrs un sapūties, pacēla otru kāju, Megrē ar salmiem tīrīja pirmā zābaka zoli.

Pēc tam viņš izņēma no kabatas kreiso pedāli un pielika to pie apava.

Dīvaini bija redzēt apjukušo sirmgalvi, kas vēroja savas autos ietītās kājas. Bikses, kas acīmredzot bija šūtas vēl mazāka auguma vīrietim nekā viņš, sniedzās tikai līdz pusi ielām.

Un audekla auti, sviedriem piesūkušies, bija aplipuši ar salmu krikumiem un mēsliem.

Megrē, pieliecies pie luktura, salīdzināja pedāli ar zīmēm, kas tikko bija saskatāmas uz zoles.

- Šonakt Poņī jūs esat paņēmis slūžu uzrauga velosipēdu! - viņš lēnām sacīja, neizlaizdams no acīm abus priekšmetus. - Cik tālu jūs aizbraucāt?

- Ohē! Providansa! Uz priekšu! Eturno atsakās no savas kārtas un paliek bjefā...

Zans pagriezās pret ļaudīm, kas rosījās ārpusē, tad paskatījās uz komisāru.

- Jūs varat atvērt slūžas! - Megrē teica. - Ņemiet savus zābakus un velciet kājās!

Strūdzinieks iekāpa zābakos, izgāja uz klāja un, gari stiepdams, iesaucās:

' - Ho! Hē! Hiē!

Un zirgi sakustējās, sāka iet uz priekšu, kamēr viņš, pātagas auklu joprojām ap kaklu, smagi soļoja viņiem blakus.

- Ho! Hē!

Kamēr saimnieks grūda laivu ar ķeksi, saimniece ar visu svaru gūlās uz stūres, lai izvairītos no pretī peldošās baržas, kuras apaļīgais priekšgals tikko bija saskatāms, jo signālluktura gaisma blāvoja pakaļgalā.

Slūžu uzrauga balss nepacietīgi sauca:

- Nu, Providansa, kur jūs esat?

Barža klusām slīdēja pa melno ūdeni. Bet, pirms iegāja slūžu kamerā, kuru aizņēma visā platumā, tā trīsreiz atsitās pret akmens mūri.

VIII Desmitā palāta

Parasti vienu slūžu četras kameras atver citu pēc citas un palēnām, lai izvairītos no virpuļiem, kas var saraut laivu tauvas.

Gaidīja sešdesmit baržas. Laivinieki, kuriem drīzumā vajadzēja braukt iekšā kamerās, palīdzēja pie aizvariem, bet slūžu uzraugam atlika nodarboties tikai ar dokumentiem.

Megrē stāvēja krastmalā, vērodams ēnas, kas rosījās tumsā. Abi zirgi paši apstājās piecdesmit metrus no slūžu aizvariem. Žans grieza vienu no rokturiem.

Ūdens gāzās iekšā kamerā, dunēdams kā ūdenskritums. Madlēnas atstātajās šaurajās spraugās varēja to redzēt, sakultu gluži baltās putās.

Un brīdī, kad ūdens gāzās pilnā sparā, atskanēja apslāpēts kliedziens, būkšķis baržas priekšgalā, pēc tam sākās neskaidra kustība.

Komisārs nelaimi drīzāk nojauta nekā saprata. Strū-dzinieka nebija viņa vietā uz aizvara. Un pārējie skrēja pa mūra augšu. Visās malās skanēja kliedzieni.

Notiekošo apgaismoja divas lampas - viena slūžu priekšā uz paceļamā tilta, otra - uz liellaivas, kas joprojām strauji cēlās augšup.

- Noslēdziet kameras!

- Atveriet aizvarus!

Kāds pagāja garām, nesot milzu ķeksi, kura kāts nobrāza Megrē vaigu.

Laivinieki skrēja no liela attāluma. Un slūžu uzraugs iznāca no kantora, pārbijies savas atbildības dēļ.

- Kas noticis?

- Vecais...

Liellaivai abās pusēs starp bortu un sienu nebija vairāk, kā trīsdesmit centimetrus plata ūdens josla. Un šis ūdens, kas plūda ārā no kamerām, pilnā ātrumā mutuļodams drāzās šaurajā spraugā.

Tika pieļautas neveiklības. Starp citām - kāds pagrieza augšteces kameras aizvaru, un varēja dzirdēt, kā tas krakšķ, draudēdams izlēkt no eņģēm, bet slūžu uzraugs skrēja nelaimi novērst.

Tikai vēlāk komisārs uzzināja, ka tā varēja appludināt visu bjefu, katastrofā ciestu piecdesmit liellaivas...

- Vai tu viņu redzi?

- Tur lejā ir kaut kas melns...

Liellaiva joprojām cēlās augšup, tikai lēnāk. Trīs kameras no četrām bija slēgtas. Bet ik mirkli barža atsitās pret kameras sienu, varbūt sadragādama strūdzinieku.

- Kāds ir dziļums?

- Zem baržas - v ismaz metrs...

Tas bija drausmīgi. Staļļa lampas vājajā gaismā varēja redzēt briselieti skrienam, cik jaudas, ar glābšanas riņķi rokā.

Viņa izmisusi sauca:

- Man liekas, viņš neprot peldēt!

Un Megrē dzirdēja sev blakus nopietnu balsi, kas sacīja:

-Jo labāk! Viņam nebūs tik ilgi jāmokās...

* * *

Tas turpinājās stundas ceturksni. Ļaudis trīsreiz domā ja, ka redz iznirstam cilvēka ķermeni. Taču viņi veltīgi

sniedzās ar ķekšiem norādītajā virzienā.

Madlēna gausi izpeldēja no slūžām, un vecs laivinieks norūca:

- Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņš no apakšas pieķēries stūrei! Es to esmu pieredzējis Verdunā...

Viņš maldījās. Barža tikko bija apstājusies piecdesmit metru attālumā, kad cilvēki, kas ar kārti taustīja aizvarus. sauca palīgā.

Vajadzēja piebraukt ar laiviņu. Zem ūdens apmēram metra dziļumā bija kaut kas sataustāms. Un brīdī, kad viens no vīriem gatavojās nirt un sieva asarām acīs mēģināja viņu aizturēt, virspusē piepeši iznira strūdzinieka ķermenis.

Viņu saķēra. Desmit roku reizē tvēra pie saplēstajiem velveta svārkiem - tie bija aizkabinājušies aiz aizvara bultas.

Pārējais norisinājās kā murgā. Slūžu uzrauga mājā zvanīja telefons. Kāds zēns ar velosipēdu aizdrāzās izsaukt ārstu.

Bet tas bija veltīgi. Vecā strūdzinieka ķermenis tik tikko bija izvilkts krastā - tas bija nekustīgs un šķita bez dzīvības -, kad viens no laiviniekiem novilka svārkus, nometās ceļos blakus varenajām krūtīm un uzsāka mākslīgo elpināšanu.

Kāds bija atnesis lukturi. Augums šķita īsāks un druknāks kā jebkad, un slapjā, dūņām notrieptā seja - bāla.

- Viņš kustas! Kad es tev saku - viņš kustas!

Neviens negrūstījās. Klusums bija tāds, ka visklusākais

vārds atbalsojās kā katedrālē. Un joprojām varēja dzirdēt, kā slikti noslēgtā slūžu kamerā čurkstēdama sūcas ūdens strūkliņa.

- Kas notiek? - slūžu uzraugs atgriežoties jautāja.

- Kustas. Bet vārgi.'

- Būtu vajadzīgs spogulis...

Madlēnas saimnieks skrēja uz laivu pēc spoguļa. Vīrs, kas cīnījās ar mākslīgo elpināšanu, bija vienos sviedros, viņa vietā stājās cits, kurš slīcēju vingrināja spēcīgāk.

Kad paziņoja par doktora ierašanos - tas atbrauca ar mašīnu pa paralēlu ceļu -, ikviens varēja redzēt, ka vecā Žana krūtis lēnām cilājas.

Viņam bija novilkti svārki. Atpogātais krekls atsedza krūtis, kas bija spalvainas kā zvēram. Zem kreisās krūts bija gara rēta, un uz pleca Megrē pamanīja tādu kā tetovējumu.

- Nākamais! - slūžu uzraugs sauca, salicis plaukstas kā tauri. - Jūs taču te neko nevarat līdzēt...

Un kāds laivinieks ar nožēlu attālinājās, aicinādams līdzi sievu, kura kopā ar citām gabaliņu tālāk vaimanāja.

- Vai tu vismaz neesi apturējis motoru?

Doktors aizraidīja tālāk skatītājus un, aptaustījis strū-dzinieka krūtis, sarauca uzacis.

- Viņš ir dzīvs, vai ne? - lepni jautāja pirmais elpinā-tājs.

- Kriminālpolicija, - Megrē iejaucās. - Vai tas ir nopietni?

- Lielākā daļa ribu ieliektas... Tiesa, viņš joprojām ir dzīvs... Bet es brīnītos, ja viņš dzīvotu vēl ilgi... Vai viņš saspiests starp divām baržām?

- Laikam gan starp laivu un slūžu sienu...

- Redz, kā!...

- Vai kādas nestuves ir?

Ievainotais vārgi nopūtās.

- Es katram gadījumam iešļircināšu... Bet, lai visā ātrumā sagatavo nestuves... Slimnīca ir puskilometra attālumā...

Saskaņā ar noteikumiem slimnīcai vajadzēja būt arī pie slūžām, bet tā bija bēniņos, kur pa logu varēja redzēt pārvietojamies sveces liesmu.

Briseliete skaļi raudāja labu gabalu no Megrē un vērās viņā pārmetumu pilnu skatienu.

Desmit viri bija gatavi nest strūdzinieku, kas atkal iegārdzās. Pēc tam kāds lukturis attālinājās lielceļa virzienā, apgaismojot ciešu grupu, bet motorbarža, izrotājusies sarkanām un zaļām ugunim, trīsreiz iesvilpās un pietauvojās jau pašā pilsētā, lai no rīta pirmā varētu ieiet slūžās.

* * *

10. palāta. Megrē tikai gluži nejauši ieraudzīja tās numuru. Palātā bija tikai divi slimnieki, no kuriem viens kunkstēja kā zīdainis.

Lielāko daļu laika komisārs staigāja uz priekšu un atpakaļ pa baltām flīzēm izlikto gaiteni, pa kuru steidzās slimniekkopēji, cits citam pusbalsī nododami rīkojumus.

- Ja jau viņu ieliek desmitajā!...

Doktors bija apaļīgs vīrietis brillēs ar bruņurupuča bruņu ietvariem. Baltā uzsvārcī ģērbies, viņš vairākas reizes pagāja garām Megrē, neteikdams ne vārda.

Bija jau gandrīz divpadsmit, kad viņš beidzot piegāja pie komisāra.

- Vai gribat viņu redzēt?

Tas bija satriecošs skats. Komisārs tikko pazina veco Žanu, kas bija noskūts, lai apkoptu divas brūces - uz vaiga un pierē.

Matstikla lampas blāvi apgaismots, viņš tīrs gulēja baltā gultā.

Doktors pacēla palagu.

- Paskatieties, kas par skeletu! Viņš ir gluži kā lācis!

Es tādu skeletu nekad vēl neesmu redzējis... Kā viņam tas gadījās?

- Viņš nokrita no slūžu sienas, kad aizvars bija vaļā...

- Saprotu... Droši vien viņš saspiests starp sienu un baržu... Krūšu kurvis ir burtiski saplacināts... Ribas lūzušas...

- Un pārējais?...

- Man kopā ar kolēģiem rīt vēl vajadzēs viņu izmeklēt, ja viņš būs dzīvs... Tas ir ļoti sarežģīti... Viena nepareiza kustība var viņu nogalināt...

- Vai samaņu viņš atguva?

- Es nezinu! Varbūt tas ir visdīvainākais... Nupat, kad zondēju brūces, man neapšaubāmi likās, ka viņš ir pavēris plakstus un seko man ar skatienu... Bet, līdzko pagriezos uz viņa pusi, viņš atkal aizvēra acis... Viņš nav murgojis... Tikai retu reizi mazliet iegārdzas...

- Un roka?

- Nekā nopietna! Divkāršais lūzums jau salikts... Bet krūtis nevar sadakterēt tik vienkārši kā pleca kaulu... No kurienes viņš ir?

- Es nezinu...

- Es jautāju tāpēc, ka viņam ir dīvaini tetovējumi... Esmu redzējis tādus, kādi mēdz būt Āfrikas leģiona karavīriem, bet šie ir citādi... Es rīt jums parādīšu tos, kad salauzīs ģipsi, lai izmeklētu tālāk...

Parādījās portjē un paziņoja, ka atnākuši ļaudis, kas katrā ziņā grib ievainoto redzēt. Megrē pats izgāja priekšnamā un ieraudzīja Providansas laiviniekus svētdienas drēbēs.

- Mēs taču drīkstam viņu redzēt, vai ne, komisār? Ziniet, tā ir jūsu vilina! Jūs viņu samulsinājāt ar saviem jautājumiem. Vai viņam ir labāk?

- Viņam ir labāk... Ārsti rit pasacīs, kā īsti ir.

- Ļaujiet man paskatīties uz viņu! Kaut vai pa gabalu. .. Viņš tik ļoti pieder pie laivas!

Viņa neteica - “pie ģimenes”, viņa teica - “pie laivas”, un tas varbūt aizkustināja visvairāk.

Vīrs slēpās briselietei aiz muguras un zila sarža uzvalkā, stīvinātu apkaklīti jutās neomulīgi.

- Es jums iesaku netaisīt troksni...

Viņi abi skatījās uz Žanu no gaiteņa un redzēja tikai neskaidrus apveidus zem palaga, nelielu ziloņkrāsas plankumu sejas vietā un dažus sirmus matus.

Divas reizes laiviniece grasījās mesties uz priekšu.

- Sakiet, vai tad, ja mēs samaksāsim, viņu kops labāk?

Viņa neiedrošinājās atvērt rokassomiņu, bet nervozi knibinājās ap to.

- Ir taču slimnīcas, kur maksā, vai ne? Vai pārējiem vismaz nav kāda lipīga kaite?

- Vai jūs paliksiet Vitrī?

- Protams, ka bez viņa mēs tālāk nebrauksim... Kaut arī krava kavējas... Cikos rīt no rīta var nākt?

- Desmitos! - iejaucās ārsts, kas bija nepacietīgi klausījies.

- Ko varētu viņam atnest? Varbūt pudeli šampanieša? Spānijas vīnogas?

- Te viņš dabūs visu, kas vajadzīgs...

Un doktors bīdīja viņus uz izejas pusi. Nonākot pie portjē, krietnā sieviete nemanāmi izvilka no somiņas desmit frankus, ko ielika pārsteigtā portjē rokā.

Megrē apgūlās pusnaktī, iepriekš telegrafējis uz Dizī, lai no turienes pārsūta ziņojumus, kas varētu pienākt uz viņa vārda.

Pēdējā brīdī viņš uzzināja, ka Southern Cross, apsteidzot lielāko dalu baržu, nonākusi Vitrīlefransuā un noenkurojusies gaidošo liellaivu rindas galā.

Komisārs noīrēja istabu pilsētā - Marnas viesnīcā, diezgan tālu no kanāla, un tur viņš vairs nemanīja nekā no gaisotnes, kādā bija dzīvojis visas pēdējās dienas. Viesi, kas spēlēja kārtis, bija tirdzniecības aģenti.

Viens no tiem, kas atnāca pēdējais, sacīja:

- Šķiet, slūžās kāds noslīcis...

- Vai izmantosi ceturto gājienu? Lamperjē zaudē... Vai tas cilvēks ir beigts?

- Es nezinu...

Un tas bija viss. Viesnīcniece snauduļoja pie kases. Vismīlis kaisīja zāģu skaidas uz grīdas un piebāza krāsni, lai tā pa nakti neizdzistu.

Bija viena pati vannas istaba, kuras vanna daļēji bija zaudējusi emalju, taču Megrē to tik un tā izmantoja un nākamajā rītā astoņos aizsūtīja viesnīcas kalpotāju nopirkt jaunu kreklu un cieto apkaklīti.

Bet, laikam ritot, viņu pārņēma nepacietība. Gribējās atkal būt pie kanāla. Izdzirdi s kuģa sirēnu, viņš jautāja:

- Vai tas ir signāls slūžām?

- Paceļamajam tiltam... Pilsētā tādi ir trīs...

Debesis bija pelēkas. Pūta vējš. Viņš nemācēja atrast

ceļu uz slimnīcu un vairākkārt dabūja apjautāties gājējiem, jo visas ielas veda uz Tirgus laukumu.

Portjē viņu pazina, pagājās pretī un iesaucās:

- Tam neviens nebūtu ticējis, vai ne?

- Kam? Vai viņš ir dzīvs? Vai miris?

- Kā, vai tad jūs nezināt? Direktors nupat zvanīja uz jūsu viesnīcu...

- Sakiet ātrāk!

- Nu, viņš ir aizbēdzis!... Nozudis!... Ārsts zvēr, ka tas nav iespējams, ka tādā stāvoklī, kādā viņš ir, šis cilvēks nevarētu noiet pat simt metru... Bet te viņa vairs nav!

Komisārs dzirdēja balsis dārzā aiz ēkas un steidzās uz turieni.

Viņš ieraudzīja sirmgalvi, ko vēl nebija redzējis un kas bija slimnīcas direktors. Viņš bargi runāja ar vakardienas ārstu un sarkanmatainu slimniekkopēju.

- Es jums zvēru! - ārsts atkārtoja. - Jūs tikpat labi kā es zināt, kas tas ir... Ja es saku, ka desmit ribas ieliektas, tad nepavisam vēl nepasaku patiesību... Un es nemaz nerunāju par slīkšanas un satricinājuma sekām!...

- Pa kurieni viņš aizbēdzis? - Megrē jautāja.

Viņam parādīja logu, kas bija gandrīz divus metrus no zemes. Apakšā varēja skaidri saskatīt divu kailu kāju pēdas, kā arī sliedi, kas ļāva pieņemt, ka sākumā strūdzinieks nostiepies visā garumā.

- Redzat!? Kopēja, Bertas jaunkundze, nakti pavadījusi sanitāru istabā kā parasti... Viņa neko nav dzirdējusi... Ap trijiem vajadzējis palīdzēt pacientam astotajā palātā, un viņa palūkojusies arī desmitajā... Lampas bijušas nodzēstas... Viss bijis mierīgi... Viņa nevar pateikt, vai slim nieks vēl atradies savā gultā...

- Un divi pārējie?

- Vienam nepieciešama steidzama galvaskausa operā cija... Mēs gaidām ķirurgu... Otrs ir gulējis nepamoz-damies...

Megrē vēroja pēdas, kas veda uz dobi, kur bija samīts mazs rožu krūmiņš.

- Vai vārti vienmēr paliek vaļā?

- Te nav nekāds cietums! - direktors atcirta. - Vai tad mēs varam iedomāties, ka slimnieks metīsies ārā pa logu?... Aizslēgtas bija vienīgi durvis - kā vienmēr.

Aiz žoga būtu veltīgi meklēt pēdu nospiedumus. Tur bija bruģis. Starp diviem namiem varēja redzēt kanālmalas koku dubulto rindu.

- Un vispār. - ārsts piemetināja, - es biju gandrīz pār liecināts, ka šorīt mēs viņu atradīsim mirušu... Bet brīdī, kad neko nevarēja iesākt... Tāpēc jau es liku viņu ievietot desmitajā palātā...

Viņš bija agresīvs, jo nespēja pārdzīvot direktora izteiktos pārmetumus.

Megrē lokiem staigāja pa dārzu kā cirka zirgs, un piepeši, paceļot katliņcepuri, it kā sveicinātu, devās uz slūžām.

Tajās iepeldēja Southern Cross. Vladimirs veikli, kā īsts jūrnieks, apmeta tauvas galu ap pali un vienā mirklī apturēja jahtu.

Pulkvedis, ģērbies garā lietusmētelī, baltu naģeni galvā, nekustīgi stāvēja pie stūres.

- Aizvari! - sauca slūžu uzraugs.

Savu kārtu gaidīja vairs tikai kādas divdesmit liel laivas.

- Vai tagad ir viņu kārta? - Megrē apjautājās, rādīdams uz jahtu.

- Gan ir, gan nav... Ja to uzskata par motoru, tam ir tiesības iet garām strūgām... Bet, tā kā tā ir izpriecu jahta... Ak, tai gan vajadzētu gaidīt, jo galu galā viņiem noteikumi nav rakstīti... Bet, tā kā viņi samaksājuši laiviniekiem...

Tie bija pēdējie, kas darbojās pie kamerām.

- Providansa?

-Tā bija citiem ceļā... Šorīt tā aizbrauca un pietauvojās pagriezienā - simts metrus augstāk, pie otrā tilta... Vai zināt, kā klājas vecajam? Šis notikums man var dārgi mak sāt... Patiesību sakot, gar slūžām darboties drīkstu tikai es... Ja es tā rīkotos, katru dienu te gaidītu simts baržu...

Četri aizvari! Sešpadsmit kameras! Un vai zināt, cik man maksā?

Viņam vajadzēja bridi paiet sānis, jo Vladimirs sniedza dokumentus un dzeramnaudu.

Megre to izmantoja, lai dotos tālāk gar kanālu. Pagriezienā viņš pamanīja Providansu. tagad viņš to pazītu starp simts liellaivām.

Pa skursteni kūpēja tieva dūmu strūkliņa; uz klāja nevienu neredzēja; visas ieejas bija ciet. Vajadzētu kāpt augšā pa aizmugures trapu, pa kuru varēja iekļūt laivinieku miteklī.

Bet viņš pārdomāja un devās augšā pa plato laipu, pa kuru mēdza vest uz baržas zirgus.

Viens no paneļiem, kas sedza stalli, bija pavilkts vaļā. Pa to zirgs bija izbāzis galvu un ostīja gaisu.

Ieskatījies stallī, Megrē pamanīja aiz zirga kājām salmos tumšu apveidu. Un tam blakus tupēja briseliete ar kafijas tasi rokā.

Viņa mātišķi un dīvaini maigi čukstēja:

- Nu, Žan! Dzeriet, kamēr tā ir silta... Tā jums palīdzes, vecais neprāti... Vai gribat, lai es jums paceļu galvu?

Bet viņas priekšā guļošais cilvēks nekustējās, viņš skatījās debesīs.

Pret debesīm iezīmējās Megrē galva, ko viņš droši vien redzēja.

Un komisāram šķita, ka ar plāksteriem aplīmētajā sejā pavīd apmierināts, ironisks un varbūt pat mazliet izaicinošs smaids.

Vecais strūdzinieks pūlējās pacelt roku, lai atstumtu tasi, ko sieviete lika viņam pie lūpām. Bet tā, grumbaina, zvīņainu ādu, no vienas vietas nosēta maziem, ziliem punktiņiem, kas droši vien bija veca tetovējuma pēdas, bezspēcīgi atkrita atpakaļ.

IX Doktors

- Redziet nu! Viņš atgriezies savā alā kā ievainots suns...

Vai laiviniece saprata, kāds ir ievainotā īstais stāvoklis? Katrā ziņā viņa joprojām nekrita izmisumā. Viņa bija tik mierīga, it kā koptu ar gripu saslimušu bērnu.

- Kafija nevar nākt par ļaunu, vai ne?... Bet viņš negrib neko dzert... Pulkstenis droši vien bija četri no rīta, kad mūs ar vīru pamodināja skaļš troksnis uz klāja. Es paņēmu revolveri... Es teicu, lai viņš man seko ar laternu...

Ticat vai neticat - mēs ieraudzījām Žanu apmēram tādā pašā stāvoklī kā tagad... Viņš laikam bija nokritis no tilta... Tas ir gandrīz divus metrus augsts...

Sākumā neko skaidri nevarējām saskatīt... Vienubrīd man likās, ka viņš ir beigts...

Vīrs gribēja saukt kaimiņus, lai tie palīdz aiznest Žanu uz gultu... Bet Žans saprata... Viņš sāka man spiest roku... Un kā spiest! Viņš tai bija pieķēries kā krampjos...

Un es redzēju, ka viņš šņaukājas...

Es sapratu... Jo viņš dzīvo kopā ar mums jau astoto gadu, vai ne? Viņš nevar parunāt... Bet man šķiet, viņš gaida, lai es runāju... Vai ne, Žan? Vai tev sāp?

Būtu grūti pasacīt, vai slimā acis mirdzēja saprattiē vai drudzī. Sieviete aizvāca salmu krikumu, kas viņam skārās pie auss.

- Mana dzīve ir mana mazā saimniecība, mani misiņi un dažas mēbeles... Manuprāt, ja es dabūtu pili. es tajā justos nelaimīga...

Žana dzīve ir viņa stallis. Un viņa zirgi!... Jā! Protams,

ir tādas dienas, kad nebraucam, kad izkrauj kravu... Tad Žanam nav nekāda darba... Viņš varētu iet uz bistro...

Nē, tad viņš apguļas šeit, savā vietā... Iekārtojas tā, lai te iespīd kāds saules stariņš...

r

Un Megrē iedomājās sevi vietā, kur gulēja strūdzinieks, redzēja darvoto starpsienu pa labi, pie kuras uz līkas nag las karājās pātaga, uz otras naglas - alvas krūzīte, debesu gabaliņu starp jumta dēļiem un pa labi - zirgu muskuļotos sānus.

No tā visa staroja dzīvniecisks siltums, daudzveidīga, piesātināta dzīve, kas ķērās kaklā kā dažu pakalnu skāņais vīns.

- Sakiet, vai viņu varēs atstāt te?

Viņa pamāja komisāram, lai tas iet viņai līdzi ārā. Slūžas darbojās tādā pašā ritmā kā iepriekšējā dienā. Un apkārt bija pilsētas ielas, kurās ritēja kanālam sveša rosība.

- Viņš taču tik un tā nomirs, vai ne? Man jūs varat to sacīt... Bet es nevarēšu nekā pateikt... Visvairāk jau tāpēc, ka es nekā nezinu. Vienreiz, tikai vienu pašu reizi mans vīrs bija pārsteidzis Žanu, kad tam bija kailas krūtis... Viņš redzēja tetovējumus... Ne jau tādus, kādi ir dažiem jūrniekiem... Stādos priekšā, ko jūs iedomātos...

Man liekas, tāpēc viņš man ir vēl mīļāks... Es nospriedu, ka viņš droši vien nemaz nav tas, par ko izliekas, ka viņš slēpjas...

Es viņu nekad nebūtu iztaujājusi - ne par kādiem pasaules labumiem... Jūs taču nedomājat, ka viņš nogalinājis to sievieti? Un, ja ir nogalinājis, tad - klausieties! -es jums zvēru, tad viņa bija to pelnījusi!...

Žans ir...

Viņa meklēja vārdu, kas izteiktu domu, bet neatrada.

- Labi, redz, kur mans vīrs piecēlies. Es aizsūtīju viņu gulēt, jo viņam nekad nav bijušas īsti labas plaušas... Kā

jūs domājat, ja es izvārītu īsti spēcīgu buljonu...

- Atnāks ārsti. Labāk pagaidām...

- Vai viņiem tiešām jānāk? Viņi tikai sagādās mokas, samaitās pēdējos brīžus, kas...

- Bez tā nevar iztikt...

- Te, kopā ar mums, viņam ir labi! Vai es drīkstu jūs uz bridi atstāt?... Vai jūs viņu nemocīsiet?

Megrē nomierinoši pamāja ar galvu, iegāja stallī, izvilka no kabatas metāla kārbiņu un mazu, ar treknu tinti piesūcinātu tamponiņu.

Joprojām nevarēja saprast, vai strūdzinieks ir pie pilnas apziņas. Plaksti bija pusvirus, skatiens - neizteiksmīgs, rāms.

Bet, kad komisārs pacēla ievainotā labo roku un citu pēc cita piespieda pirkstus pie tampona, viņam šķita, ka sekundes daļu strudzinieka sejai pārslīdēja tāda kā smaida ēna.

Viņš uzlika pirkstu nospiedumus uz papīra lapas, mirkli nolūkojās mirējā, it kā uz kaut ko cerētu, pēdējo reizi pārlaida skatienu sienām, dzīvnieku mugurām, kurās jautās nepacietība, un gāja ārā.

Pie stūres laivinieks un viņa sieva dzēra kafiju ar pienu, mērcējot tajā maizi, un skatījās uz viņa pusi. Nepilnu piecu metru attālumā no Providansas bija pietauvojusies Southern Cross, uz kuras klāja nebija neviena. Iepriekšējā dienā Megrē bija atstājis savu velosipēdu pie slūžām, kur to arī atrada. Pēc desmit minūtēm viņš bija policijas birojā un aizsūtīja policistu ar motociklu uz Epernē, uzdodot tam pa fototelegrāfu aizsūtīt pirkstu nospiedumus uz Parīzi.

Atgriežoties uz Providansas, viņam līdzi bija divi slim nīcas ārsti, ar kuriem vajadzēja uzsākt stridu.

Ārsti gribēja savu ievainoto aizgādāt atpakaļ uz slimnīcu. Satrauktā briseliete raidīja Megrē lūdzošus skatienus.

- Vai jūs varat viņu izdziedināt?

- Nē! Krūtis ir .saplacinātas. Viena riba iedūrusies labajā plaušā...

- Cik ilgi viņš vēl dzīvos?

- Viņš var nomirt kuru katru bridi! Pēc stundas vai pēc piecām...

- Tad atstājiet viņu!

Vecais nebija pakustējies, nebija pat nodrebējis. Kad Megrē gāja garām laiviniecei, viņa pateicībā bikli pieskārās komisāra rokai. Dakteri pārgāja pāri laipai neaptnieri nāti.

- Atstāt cilvēku nomirt stallī! - viens no viņiem norūca.

- Nu, neviens viņam neliedza tur dzīvot...

Tomēr liellaivas un jahtas tuvumā komisārs atstāja policistu, lai tas viņu brīdinātu, ja kas gadītos.

No slūžām viņš sazvanījās ar Dizī Laivinieku kafejnīcu, kur viņam pasacīja, ka inspektors Likā ir Epernē noīrējis automašīnu, lai dotos uz Vitrīlefransuā, un tūlit brauks prom.

Iestājās dīka stunda. Providansas laivinieks to izmantoja, lai nodarvotu laiviņu, ko vilka līdzi tauvā. Vladimirs spodrināja Southern Cross misiņa daļas.

Bet sieviete bez mitas staigāja pa klāju no virtuves uz stalli un atpakaļ. Vienreiz viņa nesa mirdzoši baltu spilvenu, citreiz tasi kūpoša šķidruma, droši vien buljonu, ko bija sadomājusi izvārīt.

Ap vienpadsmitiem Likā ieradās Mamas viesnīcā, kur viņu gaidīja Megrē.

- Kā iet, vecais?

- Nekas! Jūs, priekšniek, esat noguris...

- Kā ar izmeklēšanu?

- Nekā sevišķa. Mo es neatradu nekā, tikai jahtas dēļ

tur izcēlies mazs skandāls... Laivinieki nav varējuši gulēt mūzikas un dziesmu dēļ un grasījušies visu sadauzīt...

- Vai tur bijusi arī Providansa?

- Tā uzņēmusi kravu nepilnus divdesmit metrus no Southern Cross... Bet neviens neko īpašu nav ievērojis...

- Un Parīzē?

- Es vēlreiz satiku abas meičas... Viņas apgalvoja, ka pērļu kaklarotu viņām nav iedevusi Marī Lampsone, bet Villijs Marko... Man to apliecināja viesnīcā, kur pazina viņa fotogrāfiju un kur Lampsona kundze nav manīta... Es neesmu pārliecināts, bet man šķiet, ka Lija Lovenšteina Villiju pazinusi tuvāk, nekā grib sacīt, un ka Nicā viņa tam jau palīdzējusi...

- Mulēnā?

- Nekā! Es apciemoju maiznieci, kas tiešām ir vienīgā Marī Dipēna visā apkaimē... Krietna sieviete bez kāda viltus, kura nesaprot, kas atgadījies, un bēdājas, jo baidās, ka no tā visa var rasties kāds ļaunums... Izraksts no dzimšanas akta izdarīts pirms astoņiem gadiem... Bet nu jau trīs gadus tur ir jauns sekretārs, vecais pagājušajā gadā miris. .. Tika pārmeklēti arhīvi, bet neatrada neko, kas attiektos uz šo dokumentu...

Bridi valdīja klusums, tad Likā jautāja:

- Un jums?

- Es vēl nezinu... Vai nu nekas, vai viss... Tas izšķirsies pāris stundu laikā... Ko runā Dizī?

- Ka gadījumā, ja Southern Cross nebūtu jahta, tai vis neļautu braukt prom, un atceras, ka pulkvedim tā nav bijusi pirmā sieva...

Megrē klusēdams veda biedru pa pilsētiņas ielām līdz telegrāfa birojam.

- Savienojiet mani ar juridiskās identifikācijas pārvaldi Parīzē...

Fototelegramma ar strūdzinieka pirkstu nospiedumiem pirms divām stundām bija nonākusi prefektūrā. Tālāk bija veiksmes jautājums. Varēja gadīties, ka starp astoņdesmit tūkstošiem kartīšu tūlīt atrod to, kas atbilst pirkstu nospiedumiem, bet varēja būt arī tā, ka darbs prasa daudzas stundas.

- Paņemiet rezerves klausuli, vecais... Hallo! Kas pie aparāta? Vai tas esat jūs, Benuā? Te Megrē... Vai saņēmāt manu ziņojumu?... Jūs sakāt? Jūs pats meklējāt?... Pagaidiet mirklīti...

Viņš izgāja no kabīnes un devās uz pasta kantori.

- Varbūt man būs ļoti gara saruna. Gādājiet, lai tā nekādā gadījumā netiktu pārtraukta!

Paņemot klausuli otrreiz, viņš izskatījās mundrāks.

- Apsēdieties, Benuā, jo jūs man nolasīsiet visu dosjē... Likā ir tepat, man blakus, viņš izdarīs piezīmes... Sāciet...

Komisārs jo dzīvāk varēja iztēloties sarunas biedru tāpēc, ka ļoti labi pazina telpas, kur tas strādāja, - Tiesu pils bēniņos, kur dzelzs skapjos bija visu Francijas ļaundaru kartītes un krietns skaits ārzemju bandītu kartīšu.

- Vispirms - kā viņu sauc.

- Žans Evarists Daršambo, dzimis Boloņā, tagad piecdesmit piecus gadus vecs...

Megrē neviļus sāka meklēt atmiņā kādu lietu, kas saistītos ar šo vārdu, bet Benuā vienaldzīgā balss jau rūpīgi izrunāja zilbi pēc zilbes, un Likā rakstīja:

- Medicīnas doktors... Divdesmit piecu gadu vecumā apprecējies ar kādu Selīnu Momē no Etampas... Apmeties Tulūzā, kur studējis... Diezgan nekārtīgs dzīvesveids... Vai dzirdat mani, komisār?

-Ļoti labi! Tālāk...

- Es paņēmu visu dosjē, jo kartītē nav gandrīz nekā...

Laulātais pāris drīz vien bija iekritis parādos... Divus gadus pēc laulībām, tas ir, divdesmit septiņu gadu vecumā, Daršambo apsūdzēja par radinieces ŽiIī Daršambo noin-dēšanu; viņa bija sākusi dzīvot kopā ar laulātajiem Tulūzā un nosodīja viņu dzīvesveidu... Radiniece bija diezgan bagāta... Daršambo bija viņas vienīgie mantinieki...

Izmeklēšana ilga astoņus mēnešus, jo nevarēja atrast neapstrīdamus pierādījumus... Vismaz slepkava apgalvoja

- un daži eksperti viņu atbalstīja ka vecajai sievietei parakstītie medikamenti paši par sevi nav bijuši inde, runa bijusi tikai par drosmīgu ārstniecības kursu...

Notika strīdi... Vai jūs gribat, lai es jums lasu ziņojumus?

Process bija vētrains, lietas izspriešanu vairākkārt vajadzējis pārtraukt... Lielākā daļa domāja, ka viņu attaisnos, sevišķi pēc tam, kad doktora sieva zvērēja, ka vīrs nav vainīgs un ka, ja viņu sūtīs katorgā, viņa brauks līdzi...

- Vai viņu notiesāja? - Megrē jautāja.

- Uz piecpadsmit gadiem spaidu darbos... Pagaidiet, mūsu dosjē ar to beidzas... Bet es aizsūtīju motociklistu uz Iekšlietu ministriju! Viņš tikko atgriezies...

Varēja dzirdēt, kā Benuā sarunājas ar kādu, kas stāv viņam aiz muguras, tad čaukstēja papīri.

- Te ir! Nekā sevišķa jau nav... Senlorāndimaroni direktors gribējis, lai Daršambo strādā soda iestādes slimnīcās... Viņš atteicies... Atsauksmes labas... Mierīgs katordznieks... Tikai viens bēgšanas mēģinājums kopā ar piecpadsmit biedriem, kas viņu samusinājuši...

Pēc pieciem gadiem jaunais direktors atkal mēģinājis Daršambo iesaistīt darbā, bet viņa ziņojuma malā rakstīts, ka katordzniekā, kas viņam atvests, nekas nav liecinājis par senāko intelektuāli, pat ne par cilvēku ar zināmu

audzināšanu...

Labi, vai tas jūs interesē?...

Norīkots par sanitāru Senlorānā, viņš pats lūdzis, lai viņu sūta atpakaļ uz koloniju...

Viņš bijis rāms, stūrgalvīgs un kluss. Viens no viņa amata brāļiem, ieinteresējies par Daršambo gadījumu, izmeklējis viņu no psihiskā viedokļa, bet nav varējis izdarīt nekādu slēdzienu...

Kā viņš raksta, pasvītrojot savus vārdus ar sarkanu tinti, vērojama progresējoša intelektuālo spēju samazināšanās, kas saistīta ar fiziskās dzīves hipertrofiju.

Divreiz Daršambo ir zadzis. Pirmoreiz - ēdienu, otrreiz apzadzis biedru, ar kuru bijis pie vienas ķēdes un kurš viņu ievainojis krūtis ar nosmailinātu kramu...

Žurnālisti, kas iegriezušies kolonijā, veltīgi mudinājuši viņu izlūgties apžēlošanu.

Pēc piecpadsmit soda gadiem viņš palicis nometinā-jumā, strādājis par kalpu kokzāģētavā, kur kopis zirgus.

Četrdesmit piecu gadu vecumā viņš sodu izcietis. Viņa pēdas pazūd...

- Vai tas ir viss?

- Es varu dosjē aizsūtīt jums... Devu tikai analīzi...

- Vai par sievu nav nekādu ziņu? Jūs sacījāt, ka viņa dzimusi Etampā, vai ne? Pateicos, Benuā... Nav vērts dosjē sūtīt uz šejieni... Ar to, ko pateicāt, man pietiek...

Izejot no kabīnes kopā ar Likā, viņš bija vienos sviedros.

- Jūs piezvanīsiet uz Etampas mēriju. Ja Selīna Momē ir mirusi, jūs to uzzināsiet... Vismaz tad, ja viņa mirusi, saukdamās šajā vārdā... Un vēl Mulēnā noskaidrojiet, vai Marī Dipēnai nav radi Etampā...

Megrē šķērsoja pilsētu, neko ap sevi neredzēdams, sabāzis rokas kabatās. Piecas minūtes viņam vajadzēja gaidīt pie tilta, kas bija pacelts un zem kura brauca tik smagi piekrauta liellaiva, ka tās dibens skāra kanāla dūņas, kas uzvirmoja ūdens virspusē.

Viņš piegāja pie policista, kurš stāvēja uz strūgu ceļa netālu no Providansas.

-Jūs varat iet...

Viņš ievēroja pulkvedi, kas staigāja šurpu turpu pa jah tas klāju.

Liellaivas saimniece atsteidzās daudz vairāk satraukta nekā no rīta, asaru pēdām uz vaigiem.

- Tas ir drausmīgi, komisār...

Megrē nobāla un stingu seju pajautāja:

- Vai miris?

- Nē! Klusējiet... Nupat es biju pie viņa pavisam viena... Jo man jāteic - ja arī viņš mīlēja manu vīru, mani viņš mīlēja vairāk...

Es esmu daudz jaunāka... Un tomēr viņš uz mani skatījās gandrīz kā uz māti...

Reizēm viņš nerunāja nedēļām ilgi... Bet, piemēram virs lielākoties aizmirst manu vārdadienu - svētās Hortenzijas dienu... Bet astoņus gadus Žans vienmēr man ir pasniedzis puķes... Reizēm, kad bijām lauku vidū, es nevarēju saprast, kur viņš tās atrod...

Un tajās dienās viņš uzlika kokardes uz zirgu acu segiem...

Nu, un es sēdēju viņam pavisam blakus! Nav šaubu, ka šīs ir pēdējās stundas... Vīrs gribēja izvest zirgus, jo tie nav pieraduši tik ilgi palikt stallī...

Es neļāvu, jo esmu pārliecināta, ka viņam gribas ari tos blakus.

Es saņēmu viņa lielo roku...

Viņa raudāja. Viņa nešņukstēja, viņa turpināja runāt, bet asaras ritēja pār vara sārtajiem vaigiem.

- Es nezinu, kā tas iznāca... Man nav bērnu... Pat ja mēs būtu nolēmuši bērnu adoptēt, mēs vairs neesam tik jauni, kā prasa likums...

Es viņam teicu, ka tas nekas, ka viņš izveseļosies, ka mēģināsim dabūt kravu, ko vest uz Elzasu, kur vasarā ir ļoti skaisti...

Es sajutu, ka viņa pirksti sažņaudz manu plaukstu... Es nevarēju sacīt, ka man sāp...

Tas tāpēc, ka viņš gribēja runāt!

Vai jūs to varat saprast?... Vīrietis, kas vēl vakar bija tikpat spēcīgs kā viņa zirgi... Viņš atvēra muti... Viņš tā piepūlējās, ka vēnas uz deniņiem piepūtās un kļuva gluži violetas...

Un es dzirdēju piesmakušu kliedzienu, tādu ka dzīvnieka brēcienu...

Es lūdzos, lai viņš paliek mierīgs... Bet viņš nerimās... Viņš piecēlās salmos sēdus, es nezinu, kā viņam tas izdevās. .. Un visu laiku plātīja muti...

Pa to sāka plūst asinis un tecēt pār zodu. ..

Es būtu gribējusi pasaukt vīru... Bet Žans visu laiku turēja manu roku... Man bija bail...

Jūs to nemaz nevarat iedomāties... Es mēģināju saprast... Es jautāju: “Vai dzert? - Nē? Vai kāds jāatved?”

Viņš bija tik izmisis par to, ka nevar parunāt... Man vajadzētu nojaust... Es tiešām daudz domāju...

Sakiet, ko viņš varētu man lūgt? Un taisni tagad, kad viņam rīklē kaut kas saplīsis... Es nesaprotu...

Viņam bija asinssizplūdums. Galu galā viņš sakostiem zobiem apgūlās taisni uz salauztās rokas. Viņam droši vien sāp, bet izskatās, ka viņš neko nejūt...

Viņš skatās taisni sev priekšā...

Es nezin ko dotu, lai uzzinātu, kā sagādāt viņam prieku, pirms... pirms būs par vēlu...

Megrē klusiem soļiem piegāja pie staļļa, ieskatījās tajā pa atbīdītās sienas spraugu.

Tas bija tikpat satriecoši un rūgti kā dzīvnieka agonija, kad nav nekādu iespēju sazināties.

Strūdzinieks bija saliecies līkumā. Lonžoni, kas viņam slimnīcā bija salikti ap ribām, daļēji bija norauti. Un varēja dzirdēt ļoti retus elpas vilcienus.

Viens no zirgiem bija sapinies pavadā, bet stāvēja rāms, it kā saprastu, ka norisinās kaut kas svinīgs.

Arī Megrē vilcinājās. Viņš atcerējās nogalināto sievieti, ierušinātu Dizi staļļa salmos, Villija liki, kas peldēja kanālā, un cilvēkus, kas rīta aukstumā mēģināja to izzvejot ar ķeksi.

Viņa roka kabata taustīja Francijas jahtkluba nozīmīti un apročpogu.

Un viņš atkal redzēja pulkvedi, kas palocījās miertiesnesim, mierīgā balsī jautājot, vai viņš drīkst turpināt ceļojumu.

Epernē morgā, ledusaukstā istabā, pilnā dzelzs kastu kā bankas pagrabs, gaidīja divi līķi - katrs savā kastē ar numuru.

Un Parīzē divas jaunas, slikti nosmiņķējušās sievietes neskaidrās bailēs klīda no bāra uz bāru.

Atnāca Likā.

- Nu, kas ir? - Megrē pa gabalu jautāja.

- Etampā Selīna Mornē nav rādījusies, kopš pieprasījusi vajadzīgos dokumentus, lai salaulātos ar Daršambo...

Inspektors ziņkāri vēroja komisāru.

- Ko jūs zināt?

- Cst...

Bet Likā veltīgi skatījās apkārt - viņš neredzēja neko, kas radītu kaut mazāko aizkustinājumu.

Tad Megrē viņu pieveda pie staļļa sienas spraugas un

parādīja salmos guļošo augumu.

Laiviniece jautāja, ko viņi domā darīt. No kādas motor-baržas, kas brauca garām, jautra balss sauca:

- Kas ir? Vai ķezā?

Viņa atkal sāka raudāt, pati nezinādama iemeslu. Viņas virs uzkāpa atpakaļ uz liellaivas, vienā rokā nesdams dar vas spaini, otrā - otu, un no pakaļgala sauca:

- Uz plīts kaut kas deg...

Viņa nedomādama gāja uz virtuvi. Un Megrē kā nožēlodams teica Lika:

- Iesim...

Viens no zirgiem klusi iezviedzās. Strūdzinieks nekustējās.

Komisārs bija izņēmis no kabatas portfeļa nogalinātās sievietes fotogrāfiju, bet neskatījās tajā.

X Divi viri

- Klausieties, Daršambo...

To Megrē sacīja, stāvēdams kājās un cieši lūkodamies strūdziniekam sejā. Gluži neapzināti viņš bija izvilcis pīpi no kabatas, bet pat neiedomājās to piebāzt.

Vai reakcija nebija tāda, kā cerēts? Lai kā, viņš atslīga uz staļļa sola, noliecās uz priekšu, atbalstījis zodu rokās, un gluži citādā balsī turpināja:

- Klausieties... Nekustieties... Es zinu, ka jūs nespējat runāt...

Salmiem pārslīdēja dīvaina ēna, Megrē pacēla galvu un ieraudzīja pulkvedi stāvam uz liellaivas klāja pie atvērtās starpsienas.

Anglis nepakustējās, turpināja vērot ainu no augšas uz leju, viņa kājas atradās augstāk nekā triju cilvēku galvas

stallī.

Likā turējās sānis, cik vien staļļa šaurībā bija iespē jams. Megrē turpināja mazliet nervozāk:

- Jūs no šejienes prom nevedis... Vai saprotat. Dar-šambo? Pēc kāda laiciņa iešu prom... Manā vietā nāks Hortenzijas kundze...

Tas bija satriecoši, kaut arī iemeslu būtu grūti noteikt. Megrē pats pret savu gribu runāja tikpat maigi kā brise liete.

- Vispirms jums pamirkšķinot ir jāatbild uz dažiem jautājumiem. Ir vairāki cilvēki, kurus ik mirkli var apsūdzēt un apcietināt... To taču jūs negribat, vai ne? Tāpēc man vajag, lai jūs man uzticat patiesību...

Runādams komisārs nepārtrauca vērot cilvēku, visu laiku domādams, kas ir viņa priekšā - kādreizējais ārsts, stūrgalvīgais katordznieks, notrulušais strūdzinieks vai nežēlīgais Mārī Lampsones slepkava.

Augums bija samocīts, vaibsti rupji. Bet vai acu izteiksme nebija cita, bez mazākās ironijas?

Tajās bija bezgalīgu skumju izteiksme.

Divas reizes Žans mēģināja runāt. Divas reizes atskanēja troksnis, kas atgādināja dzīvnieka īdēšanu, un sārtas siekalas parādījās uz mirēja lūpām.

Megrē joprojām redzēja pulkveža kāju ēnu.

- Kad jūs toreiz, pirms daudziem gadiem, devāties ka torgā, jūs bijāt pārliecināts, ka sieva izpildīs savu solījumu un sekos jums uz turieni... Un tā ir viņa, ko jūs Dizī nogalinājāt!

Seja nenotrīsēja. Ne mazākās kustības! Sejaskrāsa metās pelēka.

- Viņa neieradās un... jūs zaudējāt drosmi... Jūs gribē jāt aizmirst visu, pat to, kas esat...

Megrē sāka runāt ātrāk, it kā viņu būtu pārņēmusi nepacietība. Viņš steidzās pabeigt. Vairāk par visu viņš baidījās ieraudzīt Žanu mirstam drausmīgās pratināšanas laikā.

- Nejauši jūs viņu satikāt vēlāk, kad bijāt kļuvis par citu cilvēku... Tas bija Mo... Vai ne?

Vajadzēja gaidīt labu brīdi, līdz strūdzinieks par piekrišanas zīmi paklausīgi aizvēra plakstus.

Kāju ēna sakustējās. Liellaiva brīdi līgojās, jo garām brauca motorbarža.

- Viņa bija palikusi tāda pati... Skaista... Koķeta... Un dzīvespriecīga! Uz jahtas klāja cilvēki dejoja... Sākumā jūs nedomājāt nogalināt... Citādi jums nebūtu vajadzības vispirms vest viņu uz Dizī...

Vai mirējs vispār vēl dzirdēja? Tā guļot, viņš droši vien redzēja pulkvedi tieši sev virs galvas. Bet viņa acis neizteica neko. Vismaz neko tādu, ko varētu saprast.

- Viņa bija zvērējusi sekot jums visur... Jūs bijāt izcietis katorgu... Jūs dzīvojāt stallī... Un jums piepeši ienāca prātā viņu atgūt tādu, kāda viņa bija - ar visām dārglietām, izkrāšļoto seju, balto kleitu, un likt, lai viņa dzīvo tāpat kā jūs - salmos. Vai tā nebija, Daršambo?

Plaksti neietrīsējās. Bet krūtis ievilka elpu. Atkal atskanēja gārdziens. Likā vairs nespēja to izturēt un savā kaktā sakustējās.

- Tā ir, es to jūtu, - Megrē sacīja jau ātrāk, it kā būtu apreibis. - Skatīdamies uz savu bijušo sievu, strūdzinieks Žans, kas gandrīz bija aizmirsis doktoru Daršambo, atguva senās atmiņas, pagātnes ainas... Un sākās dīvaina atriebība... Vai tā maz bija atriebība? Diezin vai! Viņš tikai gribēja novilkt savā līmenī to, kura bija viņam solījusies uz visu mūžu...

Un Marī Lampsone nodzīvoja trīs dienas, noslēpusies stallī, gandriz no laba prāta...

Jo viņai bija bail... Bail no rēga, ko viņa juta pavisam tuvu, kas lika sekot...

Un viņa baidījās jo vairāk tāpēc, ka apzinājās savu senāko gļēvulību...

Viņa gāja labprātīgi... Un jūs, Žan, nesāt viņai gaļas konservus un vienkāršu sarkanvīnu... Jūs braucāt pie viņas divas naktis pēc kārtas, kaut bijāt nogājis daudzus kilometrus pa Marnas krastu...

Dizī...

Mirējs vēlreiz sakustējās. Taču viņam nebija spēka. Viņš ļengani atkrita atpakaļ.

- Viņa droši vien sacēlās... Tādu dzīvi viņa nespēja il gāk izturēt. Niknuma brīdī jūs viņu nožņaudzāt, neļaujot atstāt jūs vēlreiz... Un jūs ienesāt līķi stallī... Vai tā bija?

Viņam vajadzēja atkārtot jautājumu piecas reizes, līdz beidzot plaksti sakustējās.

“Jā,” tie vienaldzīgi apliecināja.

Uz klāja atskanēja kluss troksnis. Pulkvedis pabīdīja nost briselieti, kura tuvojās. Viņa paklausīja, svinīgā skata ietekmēta.

- Strugu ceļš... Atkal - jūsu dzīve uz kanāla... Bet jūs bijāt noraizējies... Jums bija bail... Jo jūs baidījāties nāves, Žan... Baidījāties, ka atkal tiksiet apcietināts... Baidījāties no katorgas... Galvenais, jūs mocīja bailes, ka vajadzēs atstāt zirgus, stalli, salmus, šo kaktiņu, kas bija kļuvis par jūsu pasauli... Un tad kādu nakti jūs paņēmāt slūžu uzrauga velosipēdu... Es jums uzdevu jautājumus. Jūs nojautāt manas aizdomas... Jūs devāties uz Dizī, lai kaut ko izdarītu, vienalga ko, kas tās novērstu!

Vai tā bija?

Tagad Žans bija tik mierīgs, ka šķita miris. Viņa seja pauda vairs tikai garlaicību. Tomēr plaksti pamirkšķināja vēlreiz.

- Kad jūs ierādīties. Southern C'ross nebija apgaismota. Jums varēja likties, ka visi ir aizmiguši. Uz klāja žāvējās matroža cepure... Jūs to paņēmāt... Jūs gājāt uz stalli, lai to noslēptu salmos... Tā jūs domājāt mainīt izmeklēšanas gaitu, novērst aizdomas uz jahtas ļaudīm...

Jūs nevarējāt zināt, ka Villijs Marko, kurš viens pats bija ārā, ir redzējis jūs paņemam bereti un seko jums pa pēdām. Viņš jūs gaidīja pie staļļa durvīm, kur pazaudēja apročpogu...

Ieintriģēts viņš jums sekoja, kad gājāt atpakaļ uz akmens tiltu, kur bijāt atstājis velosipēdu...

Vai viņš jūs pasauca?... Vai jūs izdzirdējāt troksni sev aiz muguras?...

Jūs cīnījāties... Jūs viņu nožņaudzāt ar saviem drausmīgajiem pirkstiem, kas jau bija nožņauguši Marī Lamp soni... Jūs aizvilkāt viņa līķi līdz kanālam...

Pēc tam jūs droši vien gājāt noliektu galvu... Uz ceļa jūs ieraudzījāt kaut ko spīdīgu - YCFnozīmīti... Un katram gadījumam, zinot, ka tā kādam pieder, varbūt pat bijāt redzējis to pie pulkveža svārku atloka, jūs to nometāt tur, kur bijāt cīnījies... Atbildiet, Daršambo... Vai viss notika tā?

- Vai jums kas atgadījies, Providansa? - atkal jautāja kāds laivinieks, kura barža slīdēja garām tik tuvu. ka tās priekšgalu varēja saskatīt pa sienas spraugu.

Un dīvainā kārtā Žana acis kļuva miklas. Viņš ļoti ātri mirkšķināja, it kā visam piekristu, it kā gribētu beigt. Bija dzirdams, kā laiviniece no baržas pakaļgala, kur gaidīja, atbildēja:

- Ievainots Žans...

Tad Megrē piecēlās un sacīja:

- Vakar vakarā, kad es pētīju jūsu zābakus, jūs sapratāt, ka es nonākšu pie patiesības... Jūs gribējāt nonāvēties.

metoties mutuļojošās slūžās...

Bet strūdzinieks bija tik vārgs, elpoja ar tādām pūlēm, ka komisārs pat negaidīja atbildi. Viņš deva zīmi Likā, pārlaida stallim pēdējo skatienu.

Stalli iespīdēja slīps saules stars, kas sasniedza strūdzi-nieka kreiso ausi un viena zirga pakavu.

Kad abi vīrieši, nezinādami, ko vēl piebilst, gāja ārā, Žans vēlreiz mēģināja runāt - saņēmis visus spēkus, nedomādams par sāpēm. Viņš paslējās no guļvietas, un viņa acīs bija šausmas.

Megrē vēl negāja pie pulkveža. Viņš ar mājieniem aicināja sievieti, kura gaidīja gabaliņu tālāk.

- Nu, kā viņam ir? - viņa jautāja.

- Palieciet pie viņa...

- Vai es drīkstu?... Vai nenāks vairs...

Viņa neiedrošinājās teikumu pabeigt. Viņa sastinga, dzirdot neskaidros Žana saucienus - viņš laikam baidījās nomirt vientulībā.

Un tad viņa skriešus metās uz stalli.

* * *

Vladimirs, sēdēdams uz jahtas vinčas, savienoja divus tauvas galus.

Kanālmalā gaidīja policists, un Megrē no liellaivas jautāja:

- Kas jums ir?

- Atbilde no Mulēnas...

Viņš pasniedza aploksni, kurā bija rakstīts:

“Maizniece Marī Dipēna apgalvo, ka Etampā viņai ir attāla radiniece Selīna Momē. ”

Tad Megrē noskatīja pulkvedi no galvas līdz kājām. Viņam galvā bija baltā naģene ar platu kokardi. Acis tik tikko metās miklas, kas liecināja, ka viņš acīmredzot dzēris diezgan maz viskija.

- Vai jums bija aizdomas uz Providansu? - viņš bez kāda ievada jautāja.

Tas bija tik skaidrs! Vai tad arī Megrē pats nebūtu turējis aizdomās baržu, ja kādu brīdi aizdomas nekristu uz jahtas viesiem?

Atbilde bija tāda, it kā sers Lampsons sarunātos ar miertiesnesi Dizī.

- Es gribēju to izdarīt pats...

Un ar to pietika, lai parādītu, cik ļoti pulkvedis nicina policiju.

- Mana sieva? - viņš gandrīz tūlīt jautāja.

- Kā jūs pats teicāt un kā teica Villijs Marko, viņa bija apburoša sieviete...

Megrē runāja bez ironijas. Turklāt viņa uzmanību vairāk saistīja trokšņi stallī nekā saruna ar pulkvedi.

Varēja dzirdēt slāpētu murmināšanu - šķita, ka laivi-niece mierina slimu bērnu.

- Viņa kāroja greznības jau tad, kad apprecējās ar Daršambo... Un, bez šaubām, nabaga dakteris palīdzēja savai radiniecei nomirt viņas dēļ... Es neapgalvoju, ka viņa bija līdzzinātāja... Es saku - viņš to darīja sievas dēļ!... Viņa to zināja tik labi, ka zvērināto tiesā apzvērēja, ka brauks viņam līdzi...

Apburoša sieviete... Bet tas nenozīmē, ka viņa bija varone...

Dzīves alkas bija spēcīgākas... Jums, pulkvedi, vajadzētu to saprast...

Bija reizē saule, vējš un draudīgi mākoņi. Lietus varēja sākties kuru katru mirkli. Gaisma bija mainīga.

- Cilvēki tik reti atgriežas no katorgas!... Viņa bija glīta... Visi prieki bija sasniedzami... Un tad, Zilajā krastā, kad viņa sastapa pirmo pielūdzēju, kas bija gatavs viņu precēt, viņa pasūtīja Mulēnā savas radinieces dzimšanas akta izrakstu...

Tas bija viegli izdarāms! Tas ir tik viegli izdarāms, ka tagad prāto, vai, bērnam dzimstot, nevajadzētu noņemt pirkstu nospiedumus un ievietot tos civilstāvokļa reģistrā...

Viņa bija šķīrusies... Esmu pārliecināts, ka viņa nebija ļauna... Bet viņa mīlēja dzīvi, vai ne? Viņa mīlēja jaunību, mīlestību un greznību...

Varbūt reizēm viņa atcerējās pagātni, un tad bēga no jums...

Ziniet, esmu pārliecināts, ka viņa sekoja Žanam mazāk tā draudu dēļ, vairāk tāpēc, ka gribēja iegūt piedošanu...

Pirmajā dienā, noslēpusies liellaivas stallī starp stiprām smakām, viņa droši vien izjuta drūmu apmierinājumu, ka mirst...

Tas bija tāpat kā toreiz, kad viņa sauca zvērinātajiem, ka sekos savam vīram uz Gvajanu.

Tās ir apburošas sievietes, kuru pirmais solis vienmēr ir labu nodomu mudināts, tikai mazliet teatrāls... Viņas ir labu nodomu pilnas...

Taču dzīve ar savām gļēvulībām, kompromisiem, nepieciešamībām ir stiprāka...

Megrē runāja mazliet pacilāti, nemitīgi ieklausīdamies staļļa troksnī, un viņa skatiens reizē sekoja baržām, kuras iepeldēja slūžās vai izpeldēja no tām.

Pulkvedis stāvēja viņa priekšā noliektu galvu. Viņš to pacēla tikai tāpēc, lai apskatītu Megrē ar neapšaubāmām simpātijām, varbūt pat aizturētā aizkustinājumā.

- Vai nāksiet iedzert? - viņš jautāja, rādīdams uz savu jahtu.

Likā turējās sānis.

- Vai jūs mani brīdināsiet? - komisārs viņam jautāja.

Viņiem nebija vajadzības izskaidroties. Inspektors

saprata komisāra domu un klusām klejoja gar stalli.

Uz Southern C’ross valdīja kārtība, it kā tur nekas nebu-tu noticis. Uz kajītes sarkankoka sienām nebija ne puteklīša.

Galda vidū stāvēja pudele viskija, glāzes un sifons.

- Palieciet ārpusē, Vladimir!

Megrē bija mainījies. Viņš nebija uzkāpis uz jahtas, lai noskaidrotu kādu patiesības fragmentu. Viņš nebija tik smags un brutāls kā parasti.

Un pulkvedis pret viņu izturējās, kā būtu izturējies pret de Klerfona de Laņī kungu.

- Viņš mirs, vai ne?

- Kuru katru mirkli, jā! Viņš to zina kopš vakardienas.

No sifona izšļācās gāzētais ūdens. Sers Lampsons svinīgi sacīja:

- Prozit!

Un Megrē dzēra tikpat kāri kā jahtas saimnieks.

- Kāpēc viņš aizbēga no slimnīcas?

Sarunas ritms bija gauss. Pirms komisārs atbildēja, viņš pārlaida skatienu telpai, apskatīja kajīti visos sīkumos.

-Tāpēc, ka...

Viņš meklēja vārdus, bet pulkvedis no jauna piepildīja

glāzes.

- ....cilvēks bez saitēm... cilvēks, kas sarāvis visas saites ar pagātni... ar senāko personību... Viņam taču vajag kaut kam pieķerties! Viņam bija savs stallis... smarža. .. zirgi... kafija, ko karstu iedzer trijos naktī, pirms sāk iet līdz vēlam vakaram... Viņa ala, ja vēlaties! Viņa paša stūrītis... Pilns dzīvnieciska siltuma...

Un Megrē paskatījās pulkvedim acīs. Viņš redzēja, ka tas novēršas. Un viņš, glāzi paņemdams, piemetināja:

- Ir visvisādas alas... Arī tādas, kas smaržo pēc viskija, odekolona un sievietes... Ar patafona mūziku un...

Viņš apklusa, lai iedzertu. Kad viņš pacēla galvu, sers Lampsons jau bija iztukšojis trešo glāzi.

Un pulkvedis raudzījās viņā lielām, skumjām acīm un sniedza pudeli.

- Paldies, - Megrē pretojās.

- Yes! Man vajag...

Un vai viņa skatienā nepavīdēja sirsnība?

- Mana sieva... Villijs...

Tajā brīdī Megrē iešāvās prātā skaudra doma. Vai tad sers Lampsons nebija tikpat vientuļš, tikpat pamests kā Žans. kas patlaban mira savā stallī? Un strūdziniekam vēl bija blakus zirgi un mātišķā briseliete.

- Dzeriet!... Yes!... Es lūdzu!... Jūs esat džentlmenis!...

Viņš gandrīz lūdzās. Viņš sniedza pudeli un izskatījās mazliet nokaunējies. Varēja dzirdēt, kā pa klāju staigā Vladimirs.

Megrē pasniedza glāzi. Bet pie durvīm klauvēja. Likā sauca cauri durvīm:

- Komisār!...

Tikko pavēris durvis, viņš piemetināja:

- Tas ir galā...

Pulkvedis nekustējās. Viņš drūmi nolūkojās, kā abi vīri aiziet. Megrē atskadīdamies redzēja, ka viņš vienā paņēmienā izdzer komisāram ielieto glāzi un dzirdēja saucienu:

- Vladimir!

Daži cilvēki bija apstājušies krastā pretī Providansai, jo tur skanēja skaļas raudas.

Tā bija Hortenzija Kanella, laiviniece, kas stāvēja, nometusies ceļos blakus Žanam, ar kuru joprojām sarunājās, kaut ari viņš bija pārstājis dzīvot jau pirms vairākām minūtēm.

Viņas virs uz klāja nolūkojās, kā ierodas komisārs. Vājš un satraukts, viņš bailīgi murmināja:

- Kas man jādara? Viņš ir miris! Mana sieva...

Megrē nekad neaizmirsīs skatu, kas viņam pavērās no

augšas: stallī blakus diviem zirgiem gulošo ķermeni, gandrīz savilkušos čokurā, pa pusei salmos iebāztu galvu. Un briselietes dzeltenos matus, kas uztvēra visu sauli, kamēr viņa klusām kunkstēja, reižu reizēm atkārtodama:

- Manu Žanīt...

Gluži tā, it kā Žans būtu bērns, nevis akmenscietais sirmgalvis ar gorillas stāvu, kurš bija apmulsinājis ārstus!

XI Apdzīšana

Neviens cits to nepamanīja, tikai Megrē. Divas stundas pēc Žana nāves, kad līķi nestuvēs stiepa uz mašīnu, kas gaidīja krastā, pulkvedis, kam bija apsarkušas acis, bet cienīga stāja, jautāja:

- Vai, jūsuprāt, man dos apbedīšanas atļauju?

-Rītdien...

Pēc piecām minūtēm Vladimirs ar parasto veiklību at-tauvojās.

Pie Vitrīlefransuā slūžām gaidīja divas liellaivas, kas gatavojās doties uz Dizī.

Pirmā jau stūmās ar kārti uz aizvaru pusi, kad tai cieši garām pabrauca jahta, apmeta loku tās apaļīgajam priekšgalam un iepeldēja vaļējās slūžās.

Skanēja protesta saucieni. Laivinieks apgalvoja slūžu uzraugam, ka bijusi viņa kārta, ka viņš sūdzēsies.

Bet pulkvedis baltu naģeni galvā, pilnā jūrnieka uniformā pat neatskatījās.

Viņš stāvēja pie vara stūres rata nekustīgs, raugoties tieši uz priekšu.

Kad slūžas atkal aizvērās, Vladimirs nokāpa no jahtas, pasniedza dokumentus un parasto dzeramnaudu.

- Pie joda! Jahtām ir visas tiesības! - pukojās kāds strūdzinieks... - Ar desmit frankiem pie katrām slūžām...

Bjefs lejpus Vitrīlefransuā bija baržu pārpildīts. Šķita, ka pa to var tik tikko pārvietoties, stumjoties ar ķeksi starp laivām, kuras gaidīja savu kārtu.

Un tomēr, kad aizvari tikko bija atvērti un ūdens burzguļoja ap dzenskrūvi, pulkvedis ar vienaldzīgu žestu iedarbināja motoru.

Un Southern Cross. uzreiz uzņēmusi pilnu ātrumu, traucās garām smagajām baržām, kliedzieniem un lāstiem skanot, bet nevienai nepieskārās.

Pēc pāris minūtēm jahta pazuda aiz likuma, un Megrē sacīja Likā, kas bija viņam piebiedrojies:

- Viņi abi bija galīgi piedzērušies!

Nevienam tas nebija ienācis prātā. Pulkvedis bija korekts un cienīgs, ar milzīgu zelta kokardi pie naģenes.

Vladimirs, ģērbies svītrainā jūrnieka kreklā, matroža bereti galvā, neizdarīja nevienu nepareizu kustību.

Tikai pulkveža kakls bija violets, bet seja slimīgi bāla, ar smagiem maisiņiem zem acīm un bezkrāsainām lūpām.

Bet krievs būtu zaudējis līdzsvaru, ja jelkas būtu viņam piegrūdies, jo viņš gulēja, kājās stāvēdams.

Uz Providansas valdīja klusums, visas lūkas bija ciet. Abi zirgi bija piesieti pie koka simts metrus no liellaivas.

Un laivinieki gāja uz pilsētu pasūtīt sēru drēbes.

SATURS

Siluets logā 5

Providansas strūdzinieks 131

Žoržs Simenons SILUETS LOGĀ PROVIDANSAS STRŪDZINIEKS Romāni

Apgāda direktors Vladis Spāre Galvenā redaktore Lienīte Medne Redaktors Jānis Vēveris Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuze Datormākslinieks Aldis Kopštāls Tehniskais redaktors Vilnis Kreilis Programmētājs Uldis Straujums

Tehniski ekonomiskā grupa: Artūrs Kaže, Andris Purmalis, Normunds Sauleskalns, Roberts Zieds

Apgāds “Artava”, L.V-1011, Rīgā, K. Barona iela 12. Licence Nr. 2-0356.

Iespiests A/s ‘ Preses nams” tipogrāfijā, Balasta dambi 3.

Content

Simenons Žoržs Siluets logā.Providansas strūdzinieks

SILUETS LOGĀ

I Siluets logā

II Kārtīgs cilvēks

III Pigala viesnīcas pāris

IV Trešā stāva logs

VI Četrdesmit grādu temperatūra

VII Trīs sievietes

VIII Slimniekkopējs

IX Vīrs ar pensiju

XI Zīmējums uz sienas

PROVIDANSAS STRŪDZINIEKS

I Četrpadsmitās slūžas

II Southern Cross viesi

III Mārī kaklarota

IV Mīļākais

V YCF nozīmīte

VI Amerikāņu berete

VII Saliektais pedālis

VIII Desmitā palāta

IX Doktors

X Divi viri

XI Apdzīšana

SATURS