Simenons Žoržs

Miglu osta. Flāmu nams

Žoržs Simenons

Miglu osta. Flāmu nams

Romāni

Miglu osta

..

I Kaķis mājā

Ap trijiem pēcpusdienā, Megrē atstājot Parīzi, pūlis vēl rosījās vēsajā vēla rudens saulē. Sākot ar Evro, ārā viss bija tumšs. Un tagad pa logiem, gar kuru aizsvīdušajām rūtīm tecēja ūdens lāses, varēja redzēt biezu miglu, kas veidoja blāvus lokus ap dzelzceļa ugunīm.

Ērti ierīkojies stūri, atbalstījis pakausi pret dīvāniņa atzveltni, Megrē pievērtām acīm nemitīgi vēroja divus pretī sēdošos bezgala atšķirīgos cilvēkus.

Kapteinis Žoriss gulēja, viņa parūka uz spēcīgā pakauša bija sašķiebusies, uzvalks saburzījies.

Un Žilī, abām rokām turēdama krokodilādas imitācijas somiņu, stingi vērās savā priekšā un pūlējās, par spīti nogurumam, turēties braši.

Žoriss! Žilī!

Kriminālpolicijas komisārs Megrē bija pieradis, ka cilvēki vienā mirklī ielaužas viņa dzīvē, nodarbina visus viņa prātus dienām, nedēļām vai mēnešiem ilgi un pēc tam izgaist pūlī.

Riteņu klandoņa ritmiski pavadīja viņa domas, kas malās un malās kā katras izmeklēšanas sākumā. Vai šī būs aizraujoša, banāla, pretīga vai traģiska?

Megrē vēroja Žorisu, un viņa lūpās vīdēja nenoteikts smaids. Kāds ērmots cilvēks! Piecas dienas Orfēvras krastmalā viņu dēvēja vienkārši par cilvēku, nespējot noteikt, kā viņii sauc.

Tas bija Lielajos Bulvāros aizturēts cilvēks, kur viņš kā neprātīgs staigāja šurpu turpu starp autobusiem un vieglajām mašīnām. Viņu iztaujāja franciski. Viņš neatbildēja. Izmēģināja septiņas vai astoņas citas valodas. Bez panākumiem. Uz viņu neiedarbojās arī kurlmēmo valoda.

Ārprātīgais? Megrē kabinetā viņu pārmeklēja. Viņa uzvalks bija jauns, veļa - jauna, apavi - jauni. Visas drēb nieku iezīmes noārdītas. Nekādu dokumentu. Kabatas portfeļa nebija. Vienā no kabatām - piecas tūkstošfranku naudaszīmes.

Tik centīga pratināšana, kāda vien iespējama. Meklējumi kartotēkās, antropomorfiskajās kartītēs. Telegrammas pa visu Franciju un uz ārzemēm? Un cilvēks, par spīti nogurdinošajām pratināšanām, laipni smaidīja no rīta līdz vakaram.

Gadus piecdesmit vecs vīrietis īsām kājām, platiem pleciem, viņš neprotestēja, neuztraucās, smaidīja, reizēm, šķiet, piepūlēja atmiņu, bet tikai uz īsu brīdi.

Atmiņas zudums? Parūka noslīdēja viņam no galvas, un atklājās lodes atstāta rēta, kas iegūto ne agrāk kā pirms diviem mēnešiem. Ārsti brīnījās: reti kad izdodas konstatēt tik veiksmīgu operāciju!

Atkal telegrammas - uz hospitāļiem un klīnikām Francijā, Beļģijā, Vācijā, Holandē...

Piecas dienas ilgi rūpīgi meklējumi. Smieklīgi rezultāti, ko ieguva, analizējot traipus uz apģērba un putekļus kabatās.

Atrada mencu ikru pulvera paliekas - tādu pulveri ražo Norvēģijas ziemeļos un izmanto par ēsmu sardīņu zvejā.

Vai cilvēks ieradies no turienes? Vai viņš ir skandināvs? Pēc visām zīmēm spriežot, viņš veicis garu ceļu ar vilcienu. Bet kā viņš varēja braukt viens pats, nerunājot un izskatoties tik ērmots, ka to nemaz nevarēja nepamanīt?

Avīzēs publicēja viņa portretu. No Vistreāmas pienāca telegramma: “Nepazīstamais identificēts!”

Telegrammai sekoja sieviete, drīzāk jauna meiča, un, lūk, viņa jau ir Megrē kabinetā - ar nemākulīgi smiņķētu un pūderētu seju - tā ir Žilī Legrāna, cilvēka kalopne.

Nu viņš nav vairs tikai cilvēks, viņam ir vārds un sabiedriskais stāvoklis! Tas ir īvs Žoriss, kādreizējais tirdzniecības flotes kapteinis, Vistreāmas ostas priekšnieks.

Žilī raud! Žilī nekā nesaprot! Žili lūdzas, lai viņš runā! Un viņš skatās uz meiču laipni, mīlīgi, tāpat kā uz visiem.

16. septembri kapteinis Žoriss pazuda Vistreāmā, mazā ostā starp Pruvilu un Šerbūru. Un nu bija oktobra beigas.

Kas ar viņu noticis sešās prombūtnes nedēļās?

- Paisuma laikā kā parasti viņš devās uz slūžām. Tas bija vakara paisums. Es biju aizgājusi gulēt. Nākamajā dienā es viņu guļamistabā neatradu...

Tad nosprieda, ka Žoriss miglā nogāzies no slūžām un iekritis ūdenī. Viņš tika meklēts ar kāšiem. Pēc tam pieņēma, ka viņš bēdzis.

- Lisjē - stāvēsim trīs minūtes!

Megrē izgāja uz perona izlocīt kājas un piebāza pīpi. No Parīzes braucot, viņš bija smēķējis tik daudz, ka kupejā gaiss bija gluži zils.

- Iekāpt!

Megrē iziešanu Žilī bija izmantojusi, lai uzpūderētu degunu. Viņas acis vēl bija apsarkušas no asarām.

Cik dīvaini! Brīžiem viņa izskatījās glīta vai arī ļoti smalka. Un tad piepeši nezin kāpēc pārvērtās par gluži neaptēstu lauku skuķi.

Viņa ar strauju kustību sagrieza pareizi parūku uz kapteiņa, sava kunga, galvas un pavērās Megrē, it kā sacītu: “Vai tad man nav tiesību viņu apkopt?”

Jo Žorisam nav ģimenes, viņš dzīvo viens kopā ar Žilī, kuru sauc par savu pārvaldnieci.

- Viņš izturējās pret mani gluži kā pret meitu...

Un viņam nav neviena ienaidnieka! Nekādu dēku! Nekādu kaislību!

Cilvēks, kas trīsdesmit gadus smagi strādājis, nespēja dzīvot bezdarbībā. Un tāpēc, aizgājis pensijā, viņš pieprasīja Vistreāmas ostas priekšnieka amatu. Viņš lika uzcelt tur mazu mājiņu...

Un vienā jaukā vakarā - 16. septembrī - viņš pazuda, lai pēc sešām nedēļām parādītos Parīzē tādā stāvoklī!

Žilī bija sašutusi, ieraudzīdama, ka viņam mugurā pelēks gatavs pirkts uzvalks. Viņa nekad nebija redzējusi kapteini citādu kā vien ģērbušos jūras virsnieka uniformā.

Viņa ir nervoza, jūtas neomulīgi. Ik reizi, kad viņa paskatījās uz kapteini, viņas seja pauda reizē maigumu un neskaidras bažas, nepārvaramas bailes. Tas neapšaubāmi ir viņš! Tas tiešām ir viņas kungs. Bet vienlaikus arī nav īsti viņš.

- Viņš izveseļosies, vai ne? Es viņu kopšu...

Un uz rūtīm apsvīdums pārvērtās lielās, duļķainās lāsēs. Megrē masīvā galva mazliet klanījās no labās uz kreiso un no kreisās uz labo pusi riteņu klandoņas ritmā. Viņš joprojām rāmi vēroja abus pretimsēdētājus: Žilī, kura atgādināja, ka tikpat labi varēja braukt trešās klases vagonā, kā viņa parasti darot, un Žorisu, kurš pamodās, bet kura skatiens joprojām klīda bez kāda mērķa.

Vēl viena pietura - Kāna. Pēc tam būs Vistreāma.

Tas ir ciems ar tūkstots iedzīvotājiem, - komisāram tcini kads tajā novadā dzimis kolēģis. - Osta ir maza, bet svarīgu, jo tur ir kanāls, kas reidu savieno ar Kānu un pa kuru brauc piectūkstoš tonnu un lielākas tonnāžas kuģi.

Megrē nemēģināja iztēloties apkārtni. Viņš zināja, ka tā ir spēle, kurā vienmēr zaudē. Komisārs gaidīja, un viņa skatiens atkal un atkal pievērsās parūkai, kura slēpa vēl sārtenu rētu.

Kad kapteinis Žoriss pazuda, viņam bija biezi, ļoti tumši brūni mati, kuros tik tikko pie deniņiem bija parādījušies sirmi pavedieni. Tas bija vēl viens iemesls Žilī izmisumam. Viņa negribēja redzēt kailo galvvidu. Un ik reizi, kad parūka slīdēja nost, viņa steidzīgi to atkal sakārtoja.

- Vārdu sakot, kāds viņu gribējis nogalināt...

Neapstrīdams fakts - uz viņu bija šauts. Bet fakts bija

ari tas, ka viņš bija jo rūpīgi ārstēts!

Viņš izgāja no mājas bez naudas, un, kad atradās, viņam kabatā bija piectūkstoš franku.

Vēl labāk! Žilī piepeši atvēra somiņu un sacīja:

- Es aizmirsu pasacīt, ka esmu paņēmusi līdzi vēstules, kas kungam pienākušas...

Tur nekā prātīga nebija. Tirdzniecības namu preču prospekti ostām. Kvīts par iemaksu Tirdzniecības flotes kapteiņu arodbiedrībā... Pastkartes no draugiem, kas vēl kuģoja, starp tām viena no Puntaarenas.

Vēstule no Normandijas bankas Kānā. Iespiests formulārs, aizpildīts ar rakstāmmašīnu:

“... ir tas gods paziņot, ka esam noguldījuši uz jūsu rēķina Nr. 14 173 summu - trīssimts tūkstošus franku, ko esat licis pārskaitīt Nīderlandes bankai Hamburgā... ”

Un Žilī bija neskaitāmas reizes apgalvojusi, ka kapteinis nav bagāts! Megrē atkal un atkal skatījās te uz vienu, te otru pretimsēdētāju.

Mencu ikri... Hamburga... Vācijā ražotas kurpes...

Un visu izskaidrot varētu vienīgi Žoriss! Žoriss, kas sāka laipni smaidīt, jo pamanīja, ka Megrē uz viņu skatās!

- Kāna! Pasažieri, kas brauc uz Šerbūru, turpina ceļu. Pasažieri, kas brauc uz Vistreāmu, Lionu pie jūras un Liku...

Pulkstenis rādīja septiņi. Gaiss tik mitrs, ka uz perona pienainajā miglā tik tikko varēja saskatīt lampas.

- Ar kādu transportlīdzekli mēs varam turpināt ceļu? -pūļa grūstīts, Megrē jautāja Žilī.

- Nekādu transportlīdzekļu vairs nav... Ziemā mazais vilcieniņš iet tikai divreiz dienā...

Stacijas priekšā stāvēja taksometri. Megrē bija izsalcis. Viņš nezināja, ko atradīs pilsētiņā, tāpēc labāk paēda bufetē.

Kapteinis Žoriss joprojām bija tikpat prātīgs. Viņš ēda, ko viņam cēla priekšā, gluži kā bērns, kas uzticas saviem audzinātājiem. Kāds dzelzceļa ierēdnis brīdi grozījās ap galdiņu, vēroja viņu un piegāja pie Megrē.

- Vai tas nav Vistreāmas ostas priekšnieks?

Un viņš pagrozīja pirkstu pie deniņiem. Saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš satriekts atkāpās. Bet Žilī pievērsās ikdienišķam lietām.

- Divpadsmit franku par tādām pusdienām, kas pat nav gatavotas ar sviestu! It kā mēs nevarētu paēst mājās...

Megrē tajā pašā brīdī domāja:

“Lodes rēta galvā... Trīssimts tūkstoši franku...”

Un viņa skadrais skatiens pētīja Žorisa nevainīgās acis, bet mute bija savilkta draudīgā vaibstā.

Taksometrs, ko viņi noīrēja, bija veca, ļodzīga un krak-šķīga mašīna ar izsēdētām atsperēm un sabojātu priekšējo sēdekli, tāpēc visi trīs pasažieri sasēdās aizmugurē. Žilī bija iespiesta starp abiem vīriešiem.

- Es vairs nevaru atcerelies, vai aizslēdzu dārza vārtiņus, - viņa murmināja, jo, mājai tuvojoties, aizvien vairāk atcerējās ikdienas rūpes.

Izbraucot no pilsētas, auto ienira īstā miglas sienā. Nepilnu divu metru attālumā pēkšņi parādījās zirgs un rati

- drīzāk zirga un ratu rēgi. Un abās pusēs ceļam garām slīdēja koku rēgi un māju rēgi.

Šoferis palēnināja gaitu. Viņš brauca ar nepilnu desmit kilometru ātrumu stundā, tomēr no miglas iznira kāds motociklists, kas nobrāza auto spārnu. Mašīna apstājās. Nekāda nelaime nebija notikusi.

Iebraucot Vistreāmas ciemā, Žilī nolaida šofera kabīnes loga stiklu.

- Jūs brauksiet līdz ostai un tad pāri griežamajam tiltam... Apstājieties pie mājas, kas ir tieši blakus bākai!

Starp ciemu un ostu stiepās apmēram kilometru garš tukšs ceļa posms, kam abās pusēs blāvi spīdēja gāzes radziņi. Tilta galā - apgaismots logs un troksnis.

- Tā ir Flotes bufete! - Žilī paskaidroja. - Ostas ļaudis tur uzturas visvairāk.

Aiz tilta ceļš kļuva tikpat kā nemanāms. Mazliet tālāk tas iznīka dumbrājos, kas veidoja Ornas krastus.

Tur bija tikai bāka un divstāvu mājiņa ar dārzu apkārt. Auto apstājās. Megrē vēroja ceļabiedru, kas pilnīgi dabiski izkāpa no mašīnas un devās pie vārtiņiem.

- Jūs redzat, komisāra kungs! - Žilī, aiz prieka lēkādama, izsaucās. - Viņš pazīst savu māju! Es esmu pārliecināta, ka viņš pilnīgi atgūsies!

Un viņa iebāza atslēgu slēdzenē, atvēra čīkstošos vārtiņus un sāka iet pa grantēto celiņu. Megrē samaksāja šoferim un steidzīgi sekoja viņai. Kad auto aizbrauca, iestājās pilnīga tumsa.

- Vai jūs būtu tik laipns un uzrautu sērkociņu? Es nevaru atrast atslēgas caurumu.

Maza liesmiņa. Durvis ir vaļā. Kāds tumšs apveids izšmauc pa durvīm, skarot Megrē kājas. Žilī jau ir iegājusi gaitenī, ieslēgusi elektrību; viņa ziņkārīgi apskata grīdu un murmina:

- Nupat pa durvīm izlavījās kaķis, vai ne?

Runādama viņa noņem cepuri un novelk mēteli, ar

ierastu kustību pakar tos, atver virtuves durvis, iededz elektrību, tā neviļus norādīdama, ka tieši šajā telpā mājas iemītnieki mēdz uzturēties visvairāk.

Tā ir gaiša virtuve ar fajansa flīzītēm izliktām sienām, ar lielu, smiltīm noberztu, nekrāsotu galdu, ar mirdzošiem vara traukiem. Un kapteinis gluži automātiski apsēžas savā klūgu krēslā pie krāsns.

- Bet esmu pārliecināta, ka izlaidu kaķi ārā, kad gāju prom, tā es daru vienmēr.

Viņa to saka pati sev. Viņa ir nobažījusies.

- Jā, tas ir pilnīgi droši. Visas durvis ir ciet. Komisāra kungs, vai jūs nevarētu izstaigāt māju kopā ar mani? Man bail

Žilī ir tā nobijusies, ka lāgā neiedrošinās iet pa priekšu. Viņa atver durvis uz ēdamistabu, kuras priekšzīmīgā kārtība, pārlieku labi nospodrinātā grīda un mēbeles rāda, ka tajā nekad neviens neuzturas.

- Vai jūs varētu paskatīties aiz aizkariem?

Istabā ir klavieres, Ķīnas nieciņi un porcelāns, ko kapteinis droši vien pārvedis no Tālajiem Austrumiem.

Pēc tam - viesistaba tikpat labā kārtībā kā veikala skatlogā, kur bijusi izstādīta pirms nopirkšanas. Kapteinis viņiem seko omulīgs, gandrīz svētlaimīgs. Visi trīs kāpj augšā pa trepēm, kuru pakāpienus sedz sarkans paklājs. Augšstāvā - trīs guļamistabas, no tām viena tukša.

Un visur - nevainojama tīrība, priekšzīmīga kārtība, siltu lauku un virtuves smarža.

Nckin neviens nav paslēpies. Logi ir aizvērti. Durvis dAr/u pusē ciet, bet atslēga palikusi ārpusē.

Kaķis būs ienācis pajumta lūku, - Megrē saka.

- Lūkas nemaz nav.

Viņi ir atgriezušies virtuvē. Viņa atver sienas skapi.

- Vai es jums varu piedāvāt mazu glāzīti kāda dzeramā?

Un tieši tādās ierastās ikdienas gaitās, lejot degvīnu mazītiņās, ar puķītēm apgleznotās glāzītēs, viņa ir visvairāk izmisusi un ik pa bridim raud.

Viņa slepus novēro kapteini, kas atkal sēž savā krēslā. Tas viņu tik ļoti apbēdina, ka viņa novēršas un, lai mainītu domu gaitu, stomīdamās saka:

- Es jums sagatavošu ciemiņu istabu.

Un izplūst asarās. Viņa paņem pie sienas pakārtu baltu priekšautu, lai noslaucītu acis.

- Man labāk patiktu apmesties viesnīcā... Es pieņemu, ka viesnīcai te vajadzētu būt...

Viņa paskatās mazā fajansa sienas pulkstenī, kādus mēdz vinnēt gadatirgos un kuru tikšķēšana šķiet kā mājas svētība.

- Jā, šajā laikā jūs vēl kaut ko atradīsiet. Tas ir otrpus slūžām, tieši aiz krodziņa, ko jūs pamanījāt.

Taču šķiet, ka viņa gribētu pierunāt Megrē neiet prom. Laikam gan viņai bail palikt vienatnē ar kapteini, uz kuru viņa neiedrošinās paskatīties.

- Vai jūs tiešām domājat, ka mājā neviena sveša nav?

- Jūs pati varējāt par to pārliecināties.

- Vai rit no rīta atnāksiet?

Viņa aizvada komisāru līdz durvīm, kuras atkal ātri aizver. Un Megrē ienirst tik biezā miglā, ka neredz, kur liek kāju. Tomēr vārtiņus viņš atrod. Viņš jūt, ka iet pa zāli, pēc tam - pa ceļa granti. Un tajā pašā brīdī viņš sadzird tālu vaidu, kura nozīmi labu bridi nespēj saprast.

Tas atgādina govs māvienu, bet ir drebelīgāks un traģiskāks.

- Muļķis tāds, - viņš caur zobiem norūc, - tā taču ir miglas taure...

Komisārs lāgā nespēj orientēties. Tieši sev zem kājām viņš redz ūdeni, kas šķiet kūpam. Viņš ir nonācis uz slūžu sienas. Viņš dzird kaut kur čīkstam grieztuves. Viņš vairs neatceras, kur ir šķērsojis ūdeni ar automašīnu, un, pamanījis šauru laipu, uzkāpj uz tās.

- Uzmanību!...

Tas ir satriecoši! Balss skan pavisam tuvu. Taču pilnīgas vientulības sajūta neizgaist, kaut ari metrus trīs 110 viņa ir cilvēks, bet tā apveidus viņš var saskatīt tikai ar pūlēm.

Piepeši viņš saprot bildinājuma nozīmi. Laipa, uz kuras viņš tikko uzkāpis, sakustas. Tie ir slūžu aizvari, kurus nupat ver vaļā, un aina kļūst vēl aizraujošāka, jo pavisam blakus - dažu metru attālumā - parādās nevis cilvēks, bet īsta siena mājas augstumā. Un sienas augšmalā ir miglā izplūdušas ugunis.

Rokas sniedziena attālumā komisāram garām peld kuģis! Viņam blakus nokrīt resnas tauvas gals, kuru kāds paķer un aiznes pie staba, piestiprina pie tā.

- Atpakaļ! Uzmanību! - augšā, uz tvaikoņa komandtiltiņa, sauc kāda balss.

Pirms dažām sekundēm viss šķita izmiris un tuksnesīgs. Un nu Megrē, kas iet gar slūžām, pamana, ka migla ir pilna cilvēku stāvu. Kāds griež rokturi. Cits skrien, nesdams otru tauvas galu. Muitnieki gaida, kad izmetīs trapu un varēs kāpt uz kuģa.

Tas viss notiek miglā, kurā nekā nevar redzēt, slapjā mākonī, no kura ūsās sarodas ūdens pilieni.

- Vai gribat tikt pāri?

Runātājs ir pavisam blakus Megrē. Te ir služu otrais aizvars.

- Pasteidzieties, citādi jums būs jāgaida ceturtdaļstunda...

Viņš iet pāri ūdenim, turēdamies pie margām un dzirdēdams zem kājām burbuļošanu, un tālumā joprojām kauc sirēna. Jo tālāk viņš iet, jo vairāk cilvēku rodas miglā, jo rosīgāka tajā vēršas noslēpumainā dzīve. Komisāra skatienu saista kāds spožs punkts. Viņš tuvojas tam un ierau

ga zvejnieku pie krasta pietauvotā laivā, tas nolaiž un paceļ lielu, divās kārtīs iestiprinātu tīklu.

Zvejnieks paskatās viņā bez ziņkāres, met grozā sīkas zivis.

Ap kuģi migla ir mirdzošāka, tajā var saskatīt šurpu turpu staigājošus cilvēkus. Uz klāja runā angliski. Krastmalā vīrietis tresainā naģenē paraksta dokumentus.

Ostas priekšnieks! Tas, kurš tagad stājies kapteiņa Žorisa vietā!

Ari viņš ir augumā mazs, bet kalsnāks, nervozāks, viņš jokojas ar kuģa virsniekiem.

Kopumā pasaule ir sarukusi līdz dažiem samērā gaišiem kvadrātmetriem un lielai, melnai plaisai, kurā var nojaust cietzemi un ūdeni. Jūra ir pa kreisi, tā tik tikko šalc.

Vai nebija tāds pats vakars, kad Žoriss piepeši pazuda? Viņš parakstīja dokumentus tāpat kā viņa kolēģis. Droši vien jokojās. Viņš uzmanīja slūžas un manevrus. Viņam nevajadzēja redzēt. Viņam pietika ar dažiem ierastiem trokšņiem. Te taču arī neviens neskatās, kur viņš iet!

Megrē, tikko aizsmēķējis pīpi, īgņojas, jo viņam nepatīk justies neveiklam. Viņš dusmojas par savu sauszemes žurkas smagnējību, un viņu mulsina viss, kas saistās ar jūru.

Slūžu vārti atveras. Kuģis iepeld kanālā, kas ir mazliet šaurāks par Sēnu Parīzē.

- Piedodiet! Vai jūs esat ostas kapteinis? Es esmu komisārs Megrē no kriminālpolicijas. Es nupat atvedu jūsu kolēģi.

- Vai Žoriss ir te? Vai tas tiešām ir viņš? Šorīt man stāstīja... Bet vai tiesa, ka viņš ir...

Kapteinis pieklauvē ar pirkstu pie pieres.

- Šobrīd tā ir gan. Vai jūs ostā pavadāt visu nakti?

- Nekad ilgāk kā piecas stundas pēc kārtas, tik ilgi

turpinās paisums. Piecās stundās, paisuma laikā, kuģiem pietiek ūdens, lai iepeldētu kanālā vai izietu jūrā... Katru dienu tas notiek mazliet citā laikā. Šodien mēs tikko iesākām, un mums būs darbs līdz trijiem naktī...

Virs ir ļoti vienkāršs. Viņš izturas pret Megrē kā pret kolēģi, jo galu galā komisārs ir tāds pats ierēdnis kā viņš.

- Vai neiebildīsiet?

Viņš paskatās uz jūras pusi, kur nekas nav redzams. Tomēr viņš saka:

- Burinieks no Buloņas, kas pietauvojies un gaida, kad atvērs slūžas...

- Vai kuģi ir iepriekš pieteikušies?

- Pa lielākajai daļai. It sevišķi tvaikoņi. Tie gandrīz visi brauc šurpu un turpu regulāri, ved no Anglijas akmeņogles un atpakaļ no Kānas - minerālmēslus...

- Vai jūs nedomājat iedzert kādu glāzīti?

- Tikai tad, kad beigsies paisums. Man jāpaliek te.

Un viņš izkliedz pavēles neredzamiem cilvēkiem, kuru atrašanās vieta viņam ir skaidri zināma.

- Vai jūs vadāt izmeklēšanu?

No ciema puses skan soļu duna. Pa slūžu aizvaru iet cilvēks, un, kad brīdi to apgaismo viena no lampām, pazib šautenes stobrs.

- Kas tas tāds?

- Mērs, kas iet pīļu medībās. Viņam ir medību būda pie Omas... Palīgs droši vien jau ir tur un visu sagatavojis naktij.

- Kā jums liekas, vai es atradīšu viesnīcu, kas vēl būs atvērta?

- Jā, Universu. Bet pasteidzieties... Saimnieks drīz būs beidzis kāršu partiju un ies gulēt. Tad viņš vairs necelsies augšā ne par kādiem pasaules labumiem.

- Uz redzēšanos rit! - Megrē saka.

- Jā, es būšu ostā no desmitiem, kad sāksies paisums.

Viņi paspiež viens otram roku, viens otru nepazīdami.

Un dzīve turpinās miglā, kur var piepeši uzgrūsties cilvēkam, to neredzot.

Patiesību sakot, tas nav nekas drūms, tas ir kaut kas cits

- no tā rodas neskaidras bažas, bailes, nomāktība, sajūta, ka visapkārt ir nepazīstama pasaule, kurā cilvēks ir svešinieks un kurā rit sava dzīve.

Tumsa, pilna neredzamu cilvēku. Piemēram, burinieks, kas gaida savu kārtu pavisam tuvu un ko nevar pat nojaust...

Megrē vēlreiz paiet garām zvejniekam, kas nekustīgs sēž zem laternas. Viņš grib tam kaut ko pateikt.

- Vai kožas?

Un zvejnieks turpina spļaut ūdenī, kamēr Megrē iet prom, noskaities pats uz sevi, ka ir pateicis tādu muļķību.

Pēdējais, ko komisārs dzird, pirms ieiet viesnīcā, ir troksnis, ar kādu aizveras slēģi kapteiņa Žorisa mājas otrajā stāvā.

Žilī baidās! Un kaķis, kas izskrēja ārā mirkli, kad viņi gāja iekšā mājā...

- Vai miglas taure gaudos visu nakti? - Megrē pukojas, ieraudzījis viesnīcnieku.

- Tikmēr, kamēr būs migla... Pie tā pierod...

* * *

Viņš gulēja nemierīgā miegā kā cilvēks, ko moka gremošanas traucējumi, vai kā bērnībā, kad gaidīja kādu lielu notikumu. Divreiz viņš piecēlās, piespieda seju pie aukstajām rūtīm un neredzēja neko citu kā vien tukšu ceļu un bākas kustīgo staru kūli, kas, šķiet, gribēja izspiesties cauri kādam mākonim. Joprojām gaudoja miglas taure - vēl

niknāk, vēl pavēlošāk.

Pēdējoreiz piecēlies, viņš paskatījās pulkstenī. Bija četri no rīta, un zvejnieki groziem uz muguras devās uz ostu, ritmiski klaudzinādami koka tupeles.

Šķita, ka tūlīt atskan arī neatlaidīgi, stipri klauvējieni pie durvīm, durvis, negaidot atbildi, atveras un tajās parādās viesnīcnieka satrauktā seja.

Taču īstenībā bija pagājis krietns laiks. Logos spīdēja saule. Tomēr miglas taure joprojām gaudoja.

- Ātri! Kapteinis mirst...

- Kāds kapteinis?

- Kapteinis Zoriss... Žilī nupat atskrēja uz ostu un teica, lai pasaka jums un ārstam...

Megrē izspūris jau vilka kājās bikses un kurpes, tās neaizsējis, uzrāva svārkus, aizmirsis stīvināto apkaklīti.

- Vai neko neiedzersiet pirms iešanas? Kādu tasi kafijas? Vai glāzi ruma?

Nē jel! Viņam nebija laika. Ārā, par spīti saulei, bija ļoti vēss. Ceļš joprojām slapjš no rasas.

Iedams pāri slūžām, Megrē ieraudzīja jūru - pavisam gludu un bāli zilu, taču no tās varēja redzēt tikai pavisam šauru josliņu, jo nelielā attālumā apvārsni aizsedza miglas svēdras.

Uz tilta viņu kāds uzrunāja.

- Vai jūs esat komisārs no Parīzes? Es esmu lauku sargs... Es esmu laimīgs... Vai jums jau pateica...

-Ko?

- Liekas, tas ir briesmīgi... Rau, tur ir daktera mašīna.

Un priekšostā lēnām līgojās zvejas laivas, metot ūdenī

sarkanus un zaļus atspulgus. Buras bija uzvilktas - acīmredzot, lai izžūtu, uz tām uzkrāsoti melni numuri.

Pie kapteiņa mājiņas blakus bākai bija divas vai trīs sievietes. Durvis - atvērtas. Doktora automobilis pabrauca

Ik '

garām Megrē un lauku sargam, kas neatlaidās no komisāra.

- Runā par noindēšanu! Stāsta, viņš esot gluži zaļš...

Megrē iegāja mājā tieši tajā brīdī, kad Žilī - raudādama, aizpampušām acīm un sarkaniem vaigiem - lēnām kāpa lejā pa trepēm. Viņa tikko bija izraidīta no istabas, kur doktors izmeklēja mirstošo.

Viņai mugurā zem mēteļa joprojām bija garš, balts naktskrekls un basās kājās - čības.

- Tas ir kaut kas šausmīgs, komisāra kungs! Jūs to pat iedomāties nevarat! Kāpiet augšā labi ātri! Varbūt...

Megrē iegāja istabā brīdī, kad ārsts, kas bija noliecies pār slimo, izslējās. Pēc viņa sejas izteiksmes skaidri varēja pasacīt, ka nekas vairs nav glābjams.

- Policija...

- Ak jā... Tās ir beigas... Varbūt vēl divas vai trīs minūtes... Vai nu es smagi kļūdos, vai arī tas ir strihnīns...

Viņš gāja atvērt logu, jo mirējs, šķiet, ar grūtībām kam pa gaisu. Un atkal gluži kā nereāla glezna parādījās saule, osta, laivas un uzvilktās buras, un zvejnieki, kas bēra kastēs pilnus kurvjus mirdzošu zivju.

Pretstatā tam Žorisa seja šķita vēl zaļāka vai dzeltenāka. Tas nebija nosakāms. Tas bija neitrāls tonis, nesavienojams ar dzīvu miesu.

Locekļi raustījās gluži kā marionetei. Un tomēr seja palika mierīga, vaibsti - nekustīgi, skatiens stingi vērās sienā.

Ārsts turēja mirēja roku, lai sekotu pulsam, kas nemitīgi pavājinājās. Pienāca brīdis, kad viņa seja pauda: “Uzmanību! Beigas...”

Tad notika kaut kas negaidīts un aizkustinošs. Nevarēja saprast, vai nelaimīgais ir vai nav atguvis apziņu. Seja

joprojām palika neizteiksmīga.

Taču tā atdzīvojās. Tā saviebās kā bērnam, kas gatavojas raudāt. Mirējs izskatījās pēc pagalam nožēlojamas būtnes, kas vairs nespēj izturēt mokas.

Un pār vaigiem noritēja divas lielas asaras.

Gandrīz tajā pašā brīdī atskanēja ārsta apslāpētā balss:

- Tās ir beigas!

Vai tas bija ticams? Beigas bija pienākušas tieši tad, kad Žoriss noraudāja divas asaras!

Un, kamēr tās vēl bija dzīvas, kamēr tās ritēja uz spilvena pusi, kurš tās uzsūca, kapteinis jau bija miris.

Kāpnēs atskanēja soļi. Lejā, sieviešu vidū, elsoja Žilī. Megrē izgāja uz kāpnēm un lēnām teica:

- Lai neviens neiet iekšā istabā!

-Viņš ir...

- Jā, - komisārs teica.

Viņš atgriezās saules gaismas pilnajā istabā, kur doktors, lai sirdsapziņa būtu mierīga, gatavoja serumu, ko iešļircināt sirdī.

Uz dārza mūra gulēja gluži balts kaķis.

II Mantojums

Kaut kur lejā, droši vien virtuvē, varēja dzirdēt sievu bariņā spalgi kliedzam Žilī.

Un pa logu, kas bija palicis plaši atvērts, Megrē redzēja cilvēkus, kas pusskriešus steidzās šurp no ciema, - puikas ar divriteņiem, sievietes ar bērniem uz rokas, vīri koka tupelēs. Tas bija mazs, nekārtīgs gājiens, kas žestikulēdams sasniedza tiltu, pārgāja tam pāri un devās uz kapteiņa māju gluži tā, it kā viņi būtu ieinteresējušies par ceļojošu cirku vai automobiļu sadursmi.

Driz vien murmināšana ārā kļuva tik skaļa, ka Megrē aizvēra logu, kura muslina aizkari slāpēja saules gaismu. Gaisotne kļuva maiga un mājīga. Tapetes bija sārtas. Gaišās mēbeles - labi nopulētas. Uz kamīna greznojās ziediem pilna vāze.

Komisārs skatījās uz doktoru, kas pret gaismu pētīja uz naktsgaldiņa nolikto karafi un glāzi. Viņš pat iemērca pirkstu atlikušajā ūdenī un piešāva pie mēles gala.

- Vai ir, kā domājāt?

- Jā. Acīmredzot kapteinim bijis paradums pa nakti dzert. Cik varu spriest, šoreiz viņš to darījis ap trijiem no rita, bet nesaprotu, kāpēc nav saucis palīgā.

- Pavisam vienkārši - tāpēc, ka viņš nespēja runāt, nespēja izdvest nevienu skaņu, - Megrē norūca.

Viņš pasauca lauku sargu, kuram uzdeva brīdināt mēru un Kānas miertiesu. Lejā joprojām bija dzirdama staigāšana. Ārā uz strupceļa, kas nekur neveda, pūlīšos stāvēja vietējie iedzīvotāji. Daži, lai gaidīšana būtu ērtāka, bija apsēdušies zālē.

Jūrā ūdens līmenis cēlās, tas jau klāja sēkļus pie ieejas ostā. Pie apvāršņa kūpēja dūmi - tur kuģis gaidīja, kad varēs doties uz slūžām.

- Vai jums ir kāds priekšstats... - doktors iesāka.

Taču, pamanījis, ka Megrē ir aizņemts, apklusa. Tieši

starp abiem logiem bija novietots sarakankoka sekretārs, kuru komisārs bija atvēris. Sadrūmis, kā aizvien tādos gadījumos, viņš pētīja atvilktņu saturu. Tāds viņš izskatījās gaužām neaptēsts. Komisārs bija aizsmēķējis lielo pīpi un gausi pūta dūmu mutuļus. Viņa resnie pirksti bez kādas cieņas vandījās pa papīriem, kas tur atradās.

Piemēram, fotogrāfijas. To tur bija dučiem. Daudz draugu portretu, un gandrīz visi jūrnieku formas tērpos, gandrīz visi - Žorisa gados. Kļuva skaidrs, ka viņš nav

zaudējis sakarus ar Brestas skolasbiedriem, kas viņam rakstīja no visām pasaules malām. Tās bija visparastākās pastkartes lieluma fotogrāfijas, kas bija sūtītas no Saigouas vai Santjago.

“Sveiciens no Anri!”

Vai arī:

“Beidzot - trešā zīmotne! Sveiciens! Ežēns."

Lielākā daļa pastkaršu bija adresētas kapteinim Žori-sam uz Diānas, Angļu normandiešu sabiedrībā Kānā.

- Vai jūs sen jau pazīstat kapteini? - Megrē jautāja ārstam.

- Dažus mēnešus. Kopš viņš strādā ostā. Agrāk viņš strādāja uz viena no mēra kuģiem, kuram bija kapteinis divdesmit astoņus gadus.

- Vai kuģis piederēja mēram?

- Jā, Ernstam Granmezona kungam. Angļu normandiešu sabiedrības direktoram. Patiesību sakot, vienīgajam sabiedrības vienpadsmit kuģu īpašniekam...

Vēl viena fotogrāfija: šoreiz pats Žoriss divdesmit piecu gadu vecumā, jau īskājains, platsejains, smaidīgs, mazliet it kā uzmetis lūpu. īsts bretonis!

Beidzot - audekla aploksnē diplomi, sākot ar skolas liecību un beidzot ar tirdzniecības flotes kapteiņa apliecību, oficiāli dokumenti, izraksts no dzimšanas akta, karaklausības apliecības, pases...

Uz grīdas nokrita kāda aploksne, ko Megrē pacēla. Papīrs jau bija nodzeltējis.

- Vai testaments? - jautāja doktors, kuram līdz miertiesas atnākšanai nekas nebija darāms.

Acīmredzot kapteiņa Žorisa mājā valdīja īstas uzticēšanās atmosfēra, jo aploksne nebija pat aizlīmēta. Tajā atradās skaistā rokrakstā aprakstīta lapa:

"Es, apakšā paiakstījies, īvs Antuārn Žoriss. dzimis

I’empolā, pēc profesijas jūrnieks, novēlu savu kustamo un nekustamo mantu Žilī Legrānai, savai kalponei, atlīdzinot par vairākus gadus ilgu uzticīgu kalpošanu.

Vēlos, lai viņa nodod šādu mantu:

Laivu - kapteinim Delkūram; Ķīnas porcelāna servīzi -viņa sievai; griezto ziloņkaula nūju... "

Nebija aizmirsts gandrīz neviens no tiem, kas veidoja ostas mazo sabiedrību, kuru Megrē miglas naktī bija redzējis rosāmies pie slūžām. Nebija aizmirsts pat slūžu uzraugs, kurš dabūja zvejas tīklu, kas atrodas nojumē, kā bija teikts testamentā...

Tajā brīdī atskanēja pavisam negaidīts troksnis. Žilī, izmantodama brīdi, kad sievietes novērsa no viņas uzmanību, gribēdamas sagatavot rumu, kas viņai “uztaisītu dūšu”, metās augšā pa kāpnēm. Viņa atvēra istabas durvis un raudzījās apkārt kā neprātīga, pieskrēja pie gultas, tad apjuka un atkāpās, piepeši aptvērusi, ka Žoriss ir miris.

- Vai tad...

Viņa sabruka uz grīdas, uz mazā paklājiņa pie gultas, izkliegdama grūti saprotamus vārdus, starp kuriem varēja izšķirt:

- ...nav iespējams... Mans nabaga kungs... Mans... Mans...

Megrē, ļoti nopietns, uzkumpušiem pleciem, palīdzēja sievietei piecelties un, kaut viņa spirinājās pretī, ieveda Žilī blakus telpā, kas bija viņas guļamistaba. Tā nebija sakārtota. Uz gultas mētājās apģērba gabali, bļodā bija palicis ziepjains ūdens.

- Kurš piepildīja ūdens karafi, kas bija uz naktsgaldiņa?

- Es... Vakar no rīta... Un tajā pašā reizē es kapteiņa istabā ienesu puķes...

- Vai mājā dzīvojat viena?

Žilī drebēja, tikai pamazām atguva aukstasinību, taču brīnījās par Megrē jautājumiem.

- Ko jūs iedomājaties? - viņa piepeši iesaucās.

- Es neko neiedomājos. Nomierinieties. Es nupat izlasīju Žorisa testamentu.

- Un kas par to?

- Jūs mantojat visu, kas viņam pieder. Jūs esat bagāta...

To izdzirdusi, meiča atkal izplūda asarās.

- Kapteinis noindēts ar ūdeni, kas bija karafē.

Viņa skatījās Megrē nicinājumā degošām acīm un kliedza:

- Ko jūs ar to gribat pasacīt? Nu? Ko jūs gribat pasacīt?

Viņa bija tādā stāvoklī, ka saķēra Megrē roku augšpus plaukstas locītavas un sāka to drudžaini kratīt. Daudz netrūka, lai viņa sistu un skrāpētu.

- Esiet rāma... Nomierinieties. Izmeklēšana tik tikko iesākusies. Es neko neapgalvoju. Es tikai vācu faktus.

Pie durvīm pieklauvēja. Tas bija lauku sargs.

- Miertiesa varēs ierasties vienīgi agrā pēcpusdienā. Mēra kungs, kurš šorīt atgriezies no medībām, vēl bija gultā. Līdzko viņš saposīsies, tā būs klāt.

Visi bija sasprindzināti. Mājā valdīja drudžaina atmosfēra. Un pūlis, kas ārpusē gaidīja, pats nezinādams, ko īsti, spriedzi vēl pastiprināja.

- Vai domājat palikt te? - Megrē jautāja meičai.

- Kāpēc ne? Kur tad lai es eju?

Megrē lūdza ārstu atstāt slimnieka istabu un aizslēdza to. Pie Žilī viņš atstāja tikai divas sievietes - bākas uzrauga sievu un kāda slūžu uzrauga sievu.

- Citas jūs nelaidīsiet iekšā, - viņš teica lauku sargam.

- Ja vajadzēs, mēģiniet ziņkārīgos veikli izklīdināt.

Viņš pats atstāja māju, izgāja cauri dīkdieņu pūlīšiem un devās uz tiltu. Tālumā joprojām gaudoja miglas taure, liet, tā kā pūta krasta vējš, to tikko varēja sadzirdēt. Bija silts. Ik ar stundu saule spīdēja aizvien spožāk. Jūrā -paisums.

Divi slūžu uzraugi jau bija ieradušies no ciema un stājās pie saviem pienākumiem. Uz tilta Megrē satika kapteini Delkūru, ar kuru bija sarunājies iepriekšējā vakarā.

- Vai tiešām tā ir taisnība?

- Jā, Žoriss noindēts.

- Kas to izdarījis?

Pūlis sāka attālināties no kapteiņa mājas. Tiesa, lauku sargs, rokas vicinādams, staigāja no bariņa pie bariņa, un Dievs vien zina, ko īsti viņš stāstīja. Visu skatieni sekoja komisāram. Viņš modināja vislielāko interesi.

- Vai paisums jau sācies?

- Vēl ne gluži. Vēl pietrūkst trīs pēdu. Paskatieties! Tvaikonis, kuru redzat noenkurojušos reidā, gaida kopš sešiem no rīta.

Citi - muitnieki, galvenais slūžu uzraugs un zvejas pārraugs - vilcinājās tuvoties abiem vīriešiem. Viņi, vienkārši palīgi, gatavojās darba dienai.

Tie visi bija cilvēki, kurus Megrē miglā bija tikai nojautis, bet tagad varēja apskatīt dienas gaismā. Flotes bufete bija pāris soļu attālumā. Pa tās logiem un stiklotajām durvīm varēja redzēt slūžas, tiltu, aizsprostus, bāku un Žorisa māju.

- Vai ienāksiet kaut ko iedzert? - komisārs piedāvāja.

Turklāt viņš nojauta, ka tādam vajadzētu būt paradumam - ik paisuma laikā mazā sabiedrība satikās bufetē. Kapteinis vispirms pārbaudīja, cik augsts ir paisums.

- Man atlikusi pusstunda laika, - viņš teica.

Abi iegāja no dēļiem būvētajā bufetē, pārējie viņiem pamazām un stomīgi sekoja, un Megrē pamāja ar roku, lai viņi nāk pie tā paša galda, pie kura apsēdās kopā ar kapteini.

Vajadzēja salauzt ledu, stādīties visiem priekšā, radīt uzticību pret sevi un zināmā mērā pat iekļauties šajā sabiedrībā.

- Ko jūs mēdzat dzert?

Viņi saskatījās. Neērtības sajūta vēl nebija pārvarēta.

- Šajā laikā mēs parasti iedzeram kafiju ar piešprici.

Viņus apkalpoja kāda sieviete. Pūlis pārgāja pāri tiltam,

mēģināja ielūkoties kafejnīcā un, negribēdams atgriezties ciemā, izklīda pa ostu, lai nogaidītu, kas notiks tālāk.

Megrē piebāza pīpi un pasniedza tabakmaku pārējiem. Kapteinis Delkūrs labprātāk smēķēja cigaretes. Bet galvenais slūžu uzraugs nosarkdams paņēma šķipsniņu tabakas un iebāza mutē.

- Vai neiebilstat?

- Vai nav neparasta traģēdija? - Megrē beidzot iedrošinājās sacīt.

Visi zināja, ka viņš ko tādu teiks, taču iestājās atturīgs klusums.

- Kapteinis Žoriss, šķiet, bija tiešām krietns cilvēks...

Viņš gaidīja, slepus vērodams sarunas biedru sejas.

- Pārāk labsirdīgs, - atbildēja Delkūrs, kurš bija mazliet vecāks par savu kolēģi, ne tik akurāts apģērbā un, šķiet, nesmādēja alkoholu. Tomēr runādams viņš neaizmirsa pa logu vērot nedz ūdens līmeni, nedz kuģi, kas pacēla enkuru.

- Tas maķenīt pārsteidzas! Omas straume to vēl var uznest sēkļos...

- Uz jūsu veselību... Vārdu sakot, neviens nezina, kas noticis sešpadsmitā septembra naktī...

- Neviens... Tā bija miglas nakts, tāda pati kā pagājusī. Man nebija dežūra. Taču līdz deviņiem biju bufetē, spēlēju kārtis ar Žorisu un draugiem, ko jūs te redzat.

- Vai satikāties katni vakaru?

- Gandrīz... Vistreāmā nekādu izklaidēšanās iespēju nav... Trīs vai četras reizes tajā vakarā Žoriss lūdza sevi aizstāt un, kad kuģi brauca cauri slūžām, gāja uz ostu. Pus-desmitos paisums bija beidzies. Viņš aizgāja miglā, it kā ietu uz mājām...

- Kad viņa pazušanu konstatēja?

- Nākamajā dienā. Žilī bija ieradusies apjautāties. Viņa aizmigusi pirms kapteiņa pārnākšanas un no rīta brīnījusies, ka viņa nav istabā.

- Vai Žoriss izdzēra daudzas glāzes?

- Nekad vairāk par vienu! - apgalvoja muitnieks, kam iegribējās piedalīties sarunā. - Un tabaku arī nelietoja.

-Jā... Un sakiet... Žilī un viņš...

Vīri saskatījās. Viņi vilcinājās, smaidīja.

- To nevar zināt. Žoriss zvērēja, ka nē... Tikai...

Atkal iejaucās muitnieks.

- Es negribu par viņu sacīt neko sliktu, apgalvojot, ka viņš nebija gluži tāds pats kā mēs. Viņš nebija lepns, tas nebūtu taisnība... Bet viņš uzmanīja sevi, vai saprotat? Viņš nekad neiedomātos ierasties uz dežūru koka tupelēs, kā reizēm dara Delkūrs... Vakaros viņš te spēlēja kārtis, bet dienā nekad neiegriezās... Viņš slūžu uzraugu palīgus neuzrunāja ar “tu”. Es nezinu, vai jūs saprotat, ko es gribu sacīt...

Megrē saprata ļoti labi. Viņš bija pavadījis dažas stundas Žorisa mājā - ļoti tīrā, pilsoniskā, kārtīgā. Un nu viņš redzēja cilvēkus bufetē - vienkāršākus, nevīžīgākus. Te droši vien dzēra aperitīvu pēc aperitīva. Balsis, domājams, kļuva aizvien skaļākas, gaiss - arvien smagāks, brīžiem

droši vien te gāja gluži kā tirgū.

Žoriss nenāca te spēlēt kārtis, neklāstīja savas personiskās lietas, viņš gāja prom, izdzēris vienu vienīgu glāzi.

- Žilī nodzīvoja pie kapteiņa gandrīz astoņus gadus... Toreiz viņai bija sešpadsmit gadu... Sākumā tā bija neveikls un nemākulīgs zemnieku skuķis...

-Un tagad...

Viesmīle neaicināta pienāca ar alkohola pudeli un vēlreiz “aprasināja” kafiju, kuras tasēs bija palicis pavisam maz. Acīmredzot ari tas bija rituāls.

- Tagad viņa ir tāda, kāda ir... Galu galā... Piemēram, ballē viņa nedejo ar kuru katru... Un, ja veikalos pret viņu izturas kā pret parastu kalponīti, viņa dusmojas... To ir grūti izskaidrot. Bet viņas brālis.!.

Galvenais slūžu uzraugs paskatījās muitniekam acīs. Bet Megrē pamanīja šo skatienu.

- Viņas brālis?

- Komisārs tik un tā to uzzinās! - sacīja vīrs, kas droši vien dzēra jau nezin kuro kafiju ar “piešprici”. - Brālis astoņus gadus nolauza katorgā... Vienvakar viņš Onflērā bija piedzēries... Viņi bija vairāki, kas trokšņoja uz ielas... Policija iejaucās, un puisis tik nejauki iegāza policistam, ka tas nākamajā mēnesī nomira...

- Vai brālis ir jūrnieks?

- Viņš ilgi ceļojis apkārt, pirms atgriezās mājās. Tagad viņš strādā uz viena no Pempolas buriniekiem - uz Sen-mišela. - Kapteinis Delkūrs izskatījās nemierīgs.

- Iesim nu, - viņš pieceldamies teica. - Tagad ir laiks.

- Un tvaikonis vēl nemaz nav ticis līdz dambim, -nopūtās muitnieks, kas nepavisam tā nesteidzās.

Viņi palika trijatā. Megrē pamāja viesmīlei, kas atkal pienāca ar pudeli rokā.

- Vai Senmišels te iegriežas?

-Jā, reizēm.

- Vai sešpadsmitajā septembrī tas te bija?

Muitnieks piesauca biedru par liecinieku:

- To tik un tā dabūtu zināt, ieskatoties ostas dokumentos... Jā, tas te bija... Kaut arī miglas dēļ pārnakšņoja ārpusē un aizbrauca tikai rītausmā...

- Uz kurieni?

- Uz Sauthemptonu... Es pats parakstīju papīrus... Kānā tas bija uzņēmis dzirnakmeņus.

- Un vai Žilī brālis pēc tam te vairs nav redzēts?

Šoreiz muitnieks nošņaukājās, vilcinājās, iztukšoja

glāzi.

- Jāpajautā tiem, kas vakar viņu it kā redzējuši... Es neko neesmu redzējis.

- Vakar?

Muitnieks paraustīja plecus. Pa logu varēja redzēt, kā milzīgs tvaikonis iepeld starp slūžu sienām un ar savu melno korpusu un dūmeni, kas bija augstāks nekā kanālmalas koki, paceļas pāri visai apkārtnei.

- Nu man jāiet...

- Man arī.

- Cik jāmaksā, jaunkundz? - Megrē jautāja.

- Jums būs izdevība te iegriezties vēlreiz. Saimnieces nav...

Ļaudis, kas joprojām gaidīja, kad kaut kas notiks pie kapteiņa mājas, varēja vismaz vērot angļu tvaikoni, kurš brauca cauri slūžām. Megrē izgāja no krodziņa. Tai pašā brīdī ciemā ieradās kāds vīrietis, un Megrē noprata, ka tas ir mērs, kuru viņš iepriekšējā naktī bija pamanījis.

Tas bija gadus četrdesmit piecus līdz piecdesmit vecs ļoti liela auguma cilvēks, apvēlies, sārtu seju. Viņam mugurā bija pelēks medību uzvalks, kājās - lidotāja getras.

Megrē gāja uz viņa pusi.

- Vai Granmezona kungs? Komisārs Megrē no kriminālpolicijas.

- Priecājos... - sarunas biedrs automātiski atbildēja.

Un viņš paskatījās uz Megrē, tad uz bufetes pusi, tad

atkal uz Megrē, it kā sacītu: “Ir gan dīvaina vieta, kur uz turēties augstam ierēdnim!”

Viņš turpināja iet uz slūžu pusi, kurām vajadzēja tikt pāri, lai tiktu mājās.

- -Šķiet, ka Žoriss ir miris?

- Liekas gan, - atbildēja Megrē, kuram mēra izturēšanās lāgā nepatika.

Tā parasti mēdza izturēties mazu apdzīvoto vietu ievērojamākie vīri, kuri iedomājas sevi par pasaules centru, ģērbjas kā lauku dižcilši un maksā meslus demokrātijai, izklaidīgi spiežot rokas citiem ļaudīm, pametot labdienas tiem, ko satika ceļā, un reizēm apjautājas par bērnu veselību.

- Un vai slepkava jums jau rokā? Ja jūs esat Žorisu atvedis un... Vai neiebildīsiet?

Un viņš devās pie zvejas uzrauga, kas pīļu medībās acīmredzot bija viņam kalpa vietā, jo mērs sacīja:

- Visas kreisā krasta niedres vajag atkal dabūt stāvus... Viens no pievilinātājiem nekam nav derīgs... Šorīt tas bija pusdzīvs...

- Labi, mēra kungs.

Viņš atgriezās pie Megrē, iepriekš paspiedis roku ostas kapteinim un nomurminājis:

- Kā klājas?

- Labi, mēra kungs.

- Vai aprunāsimies, komisār? Vai taisnība runām par ievainoto un izārstēto galvu, par ārprātu un nezin ko vēl?

- Vai jums ar kapteini Žorisu bija labas attiecības?

- Viņš pie manis strādāja divdesmit astoņus gadus; tas hija krietns un darbā rūpīgs cilvēks.

- Vai godīgs?

- Tādi viņi ir gandriz visi.

- Cik viņš pelnīja?

- Karš visu sajauca... Tomēr pietiekami, lai nopirktu savu namiņu. Un varu derēt, ka bankā viņam bija vismaz divdesmit tūkstoši franku.

- Ne vairāk?

- Varbūt kādi pieci tūkstoši vairāk, bet tas arī viss.

Atvēra slūžu kameras vārtus, un kuģis iepeldēja kanālā,

bet otrs, kas nāca no Kānas, ieņēma iepriekšējā vietu, pagriezis priekšgalu pret jūru.

Gaiss joprojām bija pilnīgi rāms. Ļaudis vēroja abus vīriešus. No klāja augstumiem angļu jūrnieki rāmi skatījās uz pūli, uzmanīgi manevrēdami kuģi.

- Ko jūs, mēra kungs, domājat par Žilī Legrānu?

Granmezona kungs brīdi vilcinājās, tad norūca:

- Muļķa skuķis, kam sakāpis galvā, jo Žoriss pret viņu izturējās ar pārāk lielu cieņu. Viņa iedomājas... viņa iedomājas par sevi nezin ko, negrib atzīt, ka ir tā, kas patiesībā ir...

- Un viņas brālis?

- To nekad neesmu redzējis... Man stāstīts, ka tas ir īsts nelietis.

Atstājuši slūžas aiz muguras, viņi nonāca pie mājiņas žoga, kur daži puišeļi turpināja rotaļas, vēl joprojām cerēdami ieraudzīt ko interesantu.

- Kā viņš miris?

- Strihnīns!

Megrē izskatījās sevišķi īgns. Viņš gāja lēniem soļiem, sabāzis abas rokas kabatās, pīpi zobos. Pīpe piedienēja masīvajai sejai - tajā varēja sabāzt gandriz ceturtdaļpaciņu

pelēkās tabakas.

Baltais kaķis, kas bija izlaidies visā garumā uz saules sasildītā mūra, abiem vīriešiem tuvojoties, pietrūkās un vienā lēcienā aizbēga.

- Vai jūs iekšā neiesiet? - mērs jautāja Megrē, kad komisārs bez iemesla apstājās.

- Vienu mirklīti! Kā jūs domājat - vai Žilī bija kapteiņa mīļākā?

- To nu es nezinu! - Granmezona kungs nepacietīgi attrauca.

- Vai bieži bijāt pie viņa mājās?

- Nekad neesmu bijis! Žoriss bija viens no maniem kalpotājiem. Un tādā gadījumā...

Un viņš smaidīja, tēlodams dižu kungu.

- Ja jums nav iebildumu, man patiktu beigt labi ātri. Man ielūgti viesi pusdienās.

- Vai esat precējies?

Megrē stūrgalvīgi turpināja izjautāšanu, uzlicis roku uz vārtiņu tverekļa. Granmezons skatījās uz viņu no augšas, jo bija metru astoņdesmit piecus centimetrus garš. Komisārs pamanīja - kaut arī mērs nešķielēja, viņa acīs bija zināma asimetrija.

- Es uzskatu par labāku jūs brīdināt, ka, ja turpināsiet runāt ar mani šādā tonī, jums tas var nākt par ļaunu... Parādiet man, kas rādāms...

Un mērs pats atgrūda dārza vārtiņus. Viņš pārkāpa mājas slieksni. Lauku sargs, kas uzturējās mājā, steidzīgi atkāpās.

Virtuvei bija stiklotas durvis. Ar pirmo acu uzmetienu Megrē konstatēja kaut ko nenormālu: viņš redzēja abas sievietes, kas bija atstātas pie Žilī, bet pašu Žilī neredzēja.

- Kur viņa ir? - viņš jautāja.

- Viņa iegāja savā istabā... Viņa ir ieslēgusies... Viņa negribēja vairs kāpt lejā...

- Kā tad tik piepeši?

Bākas uzrauga sieva skaidroja:

- Viņai kļuva labāk... Viņa vēl raudāja, bet vairs ne tik stipri, un runāja. Es viņai ieteicu kaut ko ieēst, un viņa atvēra pieliekamo...

- Nu, un?

- Es nezinu.. Viņa izskatījās pārbijusies... Viņa metās uz kāpnēm, un mēs dzirdējām, ka viņa aizslēdz savas istabas durvis...

Pieliekamajā bija tikai trauki, grozs ar dažiem āboliem, bļoda, kurā marinējās siļķes, un vēl divas netīras bļodas, kurās, spriežot pēc paliekām, bija atradusies gaļa.

- Es joprojām gaidu, kad būsiet tik laipns! - nepacietīgi izsaucās mērs, kas bija palicis gaitenī. - Ir jau pusdiv-padsmit... Manuprāt, tās meičas rīcība...

Megrē aizslēdza pieliekamo, iebāza atslēgu kabatā un smagiem soļiem devās uz kāpņu pusi.

III Pārtikas skapis

- Atveriet, Žilī!

Atbildes nebija, bet varēja dzirdēt, kā sieviete iemetas gultā.

- Atveriet!

Klusums. Tad Megrē trieca plecu pret durvīm, un atslēga bija vaļā.

- Kāpēc jūs nevērāt vaļā?

Viņa neraudāja. Viņa nebija uztraukta. Gluži pretēji, viņa gulēja, līkumā saliekusies, vērās savā priekšā nekustīgu skatienu. Kad komisārs piegāja pārāk tuvu, viņa izlēca no gultas un devās uz durvju pusi.

I

- Laidiet mani! - viņa izsaucās.

- Nu, tad atdod zīmīti, Žilī.

- Kādu zīmīti?

Viņa kļuva agresīva, domādama, ka tā labāk noslēps melus.

- Vai kapteinis ļāva brālim nākt pie jums?

Atbildes nebija.

- Tas nozīmē, ka viņš neļāva! Taču brālis atnāca! Šķiet, ka viņš te bijis ari Žorisa pazušanas nakti...

Nikns, gandrīz naidigs skatiens.

- Senmišeis bija ostā. Gluži dabiski, ka brālis atnāca jūs apciemot. Atbildiet uz vienu jautājumu... Viņš mēdz ēst, kad atnāk, vai ne?

- Rupeklis tāds! - viņa nošņācās caur zobiem,* bet komisārs turpināja:

- Vakar viņš te ienāca, kad bijāt Parīzē. Viņš jūs nesatika un atstāja zīmīti. Lai būtu pārliecināts, ka to atradīsiet jūs un neviens cits nepamanīs, viņš to nolika pārtikas skapī. Dodiet zīmiti man.

- Man tās vairs nav!

Megrē paskatījās uz tukšo kamīnu un aizvērto logu.

• - Dodiet šurp!

Viņa saspringa un saslējās nevis kā saprātīga sieviete, bet kā noskaities bērns. Viņa tik ļoti atgādināja skuķēnu, ka komisārs, notvēris meičas skatienu, pat ar zināmu laipnības pieskaņu balsī norūca:

- Muļķe tāda!

Zīmīte bija palikta gluži vienkārši zem spilvena, vietā, kur Žilī vēl nesen gulēja. Taču kalpone nevis padevās, bet uzbruka atkal, mēģināja izraut lapiņu komisāram no rokām, un viņš uzjautrinājās par meičas dusmām.

- Vai nu reiz nepietiks? - Megrē draudīgi sacīja, turē dams viņas rokas.

Un viņš izlasīja ķeburigā rokrakstā uzrakstītās kļūdainās rindas:

“Ja atgriezīsies kopā ar saimnieku, uzmani viņu labi, jo ir ļauni cilvēki, kas viņu grib novākt. Pēc divām vai trim dienām atgriezīšos ar kuģi. Kotletes nemeklē. Tās es apēdu. Tavs brālis uz visu mūžu."

Megrē nolieca galvu tik apmulsis, ka nepievērsa meičai vairs nekādu uzmanību. Pēc stundas ceturkšņa ostas kapteinis viņam pateica, ka Senmišelam vajadzētu būt Fe-kāmā un, ja joprojām pūtīs ziemeļrietumu vējš, tas ieradīsies nākamnakt.

- Vai jums ir zināma visu kuģu atrašanās vieta?

Un Megrē apjucis skatījās mirdzošajā jūrā, kurā ļoti talu bija redzams viens pats dūmu stabs.

- Ostas ir savā starpā saistītas. Redziet, te ir šodien sagaidāmo kuģu saraksts.

Viņš rādīja komisāram melnu tāfeli, kura karājās pie ostas kantora sienas un uz kuras ar krītu bija uzrakstīti kuģu nosaukumi.

- Vai esat kaut ko atklājis? Pārāk neuzticieties tam, ko stāsta... Pat nopietni cilvēki... Ja jūs zinātu, ko šinī sīkajā miestā nozīmē maziska skaudība...

Un Delkūra kungs ar roku pamāja sveicienu aizbraucoša kravas kuģa kapteinim, nopūtās un paskatījās uz bufetes pusi.

- Jūs pats redzēsiet!

Trijos miertiesas izmeklēšana bija beigusies, un no Žorisa mājiņas izgāja kāds desmits kungu, atvēra dārza vārtiņus un devās uz četrām automašīnām, kas viņus gaidīja, ziņkārīgo ielenktas.

- Te gan vajag būt daudz pīļu, - Granmezona kunga vietnieks sacīja, pārlaizdams skatienu apkārtnei.

- Šogad ir slikts gads... Bet pērn...

Viņš steidzās pie pirmās mašīnas, kuras motors ierūcās.

- Jūs uz bridi iebrauksiet pie manis, vai 'ne'? Sieva mūs gaida.

Megrē palika pēdējais, un mērs, parādīdams tieši tik daudz laipnības, lai nezaudētu pieklājību, sacīja:

- Kāpiet mūsu mašīnā. Jums arī, protams, jābūt...

Kapteiņa Zorisa namiņā palika vairs tikai Žilī un divas

sievietes, bet pie durvīm - lauku sargs, kuram vajadzēja sagaidīt mašīnu, kas aizvedis līķi uz Kānu.

Automašīnās jau bija tāds noskaņojums, kāds mēdz būt pēc apbedīšanas, kas palicēju starpā mēdz beigties priecīgā noskaņā. Kamēr Megrē ar mokām turējās uz atlokāmā sēdekļa, mērs skaidroja vietniekam:

- Ja tas būtu atkarīgs no manis, es te paliktu visu gadu. Bet sievai lauki tik labi nepatīk. Un tā mēs dzīvojam galvenokārt savā mājā Kānā... Šobrīd viņa atgriežas no Žuāndepēnas, kur vienu mēnesi pavadīja kopā ar bērniem...

- Cik vecākajam tagad ir gadu?

- Piecpadsmit...

Slūžu ļaudis noskatījās, kā aizbrauc mašīnas. Un, nonākot uz Lionsirlamēras ceļa, pirmā bija mēra māja -liela normandiešu villa ar baltiem žogiem apjoztiem, porcelāna dzīvniekiem nosētiem zālājiem.

Vestibilā Granmezona kundze, ģērbusies tumša zida drānās, sagaidīja viesus, smaidīdama ļoti atturīgi, kā jau augstākās sabiedrības dāma. Viesistabas durvis stāvēja vaļā. Cigāri, tāpat ari liķieri, bija sakārtoti uz smēķējamās istabas galda.

Visi cits citu pazina. Tā bija maza Kānas sabiedrība, kas nejauši sanākusi kopā. Kalpotājs baltās drānās saņēma mēteļus un cepures.

- Vai tiešām jūs, tiesneša kungs, nekad neesat bijis

Vistreāmā, kaut dzīvojat Kānā tik ilgus gadus?

Divpadsmit gadus, kundze... Rau, Zizeles jaunkundze...

Gadus četrpadsmit veca meitene, jau gandrīz jaunava -spriežot pēc izturēšanās, īsta cienījamu lielpilsoņu aprindu pārstāve tāpat kā māte palocījās viesu priekšā. Tomēr Megrē nestādīja priekšā mājasmātei - aizmirsa.

- Es pieņemu, ka pēc tā, ko esat redzējuši, jūs labprātāk dzersiet ko stiprāku nekā tasi tējas... Mazliet konjaka, vietnieka kungs? Vai kundze joprojām uzturas Fontenblo?

Runāja vairāki cilvēki reizē. Megrē uztvēra saraustītus teikumus.

- Nē, desmit piles nakti, ne vairāk... Es varu zvērēt, ka nepavisam nav auksti... Slēpnis tiek apsildīts...

Un citur:

- .. .stipri cieš no frakta krīzes?

- Tas atkarīgs no sabiedrībām... Te tā nemaz nav manāma. Neviens kuģis nav palicis bez kravas. Bet mazie rēderi, it sevišķi tie, kuriem nav kabotāžas burinieku, tik tikko velk dzīvību... Principā var teikt, ka visi burinieki jāpārdod, jo tie vairs neatmaksājas...

- Nē, kundze... - citā stūrī murmināja vietnieks. - Nav iemesla uztraukties. Noslēpums, ja šajā nāvē ir kāds noslēpums, drīz tiks atklāts. Vai ne, komisār? Bet... Vai esat iepazīstināti? Komisārs Megrē, viens no slavenākajiem kriminālpolicijas spidekļiem...

Megrē bija kā sastindzis, pavisam nelaipnu seju. Viņš dīvainu skatienu vēroja Žizeli, kas sniedza viņam šķīvi ar kūciņām.

- Paldies, nē...

- Tiešām? Vai jums kūkas negaršo?

-Uz jūsu veselību!

- Uz mūsu laipnās mājasmātes veselību!

Miertiesnesis, garš, kalsns, gadus piecdesmit vecs virs, kas tik tikko redzēja, kaut valkāja ļoti biezas brilles, paveda Megrē sānis.

- Protams, es jums dodu pilnu ricibas brīvību. Taču zvaniet man katru vakaru, lai es būtu lietas kursā. Kā jums liekas? Neģēligs noziegums, vai ne?

Un, tā kā tuvojās Granmezona kungs, viņš turpināja skaļākā balsī:

- Jums palaimējies, ka sastopaties ar tādu mēru kā Vistreāmas mērs. kurš darbu stipri atvieglos... Vai ne, dārgais draugs?... Es teicu komisāram...

- Ja viņš vēlas, šis nams ir viņa nams. Jūs droši vien esat apmeties viesnīcā?

- Jā! Es pateicos par ielūgumu, bet tur esmu tuvāk ostai.

- Un jūs domājat, ka jūs kaut ko atradīsiet bufetē? Uzmanieties, komisār! Jūs nepazīstat Vistreāmu! Iedomājieties tikai, kāda var būt iztēle cilvēkiem, kas savas dienas pavada bufetē... Viņi apsūdzēs paši savu tēvu un māti, lai tikai varētu pastāstīt ko aizraujošu...

- Kā būtu, ja par to visu nerunātu? - Granmezona kundze, laipni smaidīdama, ieteica. - Vai vēlaties kūku, komisār? Tiešām? Vai jums saldumi negaršo?

Divreiz! Tas bija par traku. Un Megrē protestēdams tik tikko neizvilka no kabatas savu lielo pīpi.

- Piedodiet... Bet man jāiet noskaidrot šādus tādus sīkumus...

Neviens nemēģināja viņu aizkavēt, pēc viņa klātbūtnes tur neviens neilgojās, tāpat kā viņš neilgojās pēc šīs sabiedrības. Ticis ārā, viņš piebāza pīpi un lēnā gaitā soļoja uz ostas pusi. Ļaudis zināja, ka viņš sadzēris ar bufetes pastāvīgajiem apmeklētājiem, un viņu sveicināja mazliet familiāri.

Kad komisāra skatam pavērās krastmala, viņš ieraudzi ja mašinu, kas aizveda kapteiņa Žorisa līķi Kānas virzienā, tin vienā no pirmā stāva logiem pamanīja Žilī, kuru sievietes mēģināja aizvilkt uz virtuvi.

Cilvēki bija sastājušies ap vienu no zvejas laivām, kura bija tikko atgriezusies un kurā divi laivinieki šķiroja zivis. Muitnieki, atspiedušies pret tilta margām, ļāva ritēt garajam dežūras stundām.

- Es nupat saņēmu apstiprinājumu - Senmišels ieradīsies rit! - kapteinis teica, tuvodamies Megrē. - Divas dienas tas palicis Fekāmā, lai salabotu priekšgalu.

- Sakiet, vai tas kādreiz mēdz vest kaltētus mencu ikrus?

- Ikrus? Nē. Norvēģijas ikrus ved skandināvu burinieki vai arī mazie tvaikoņi... Bet tie nebrauc uz Kānu. Tie izkrauj preci tieši sardīņu zvejas ostās, tādās kā Konsamo, Sabldolonā, Senžandelizā...

- Un roņu eļļu?

Šoreiz acis iepleta kapteinis.

- Kam tā vajadzīga?

- Es nezinu...

- Nē! Kabotāžas kuģiem gandriz pastāvīgi ir vienāda krava: dārzeņi, it sevišķi sīpoli, ko ved uz Angliju, akmeņogles Bretaņas ostām, akmeņi, cements, šīferis... Patiesību sakot, es ievācu ziņas no slūžu uzraugiem par Senmišela pēdējo reisu. Sešpadsmitajā septembri tas ieradies no Kānas tieši pirms paisuma beigām. Cilvēki jau grasījās beigt dežūru. Žoriss sacīja, ka slūžās vairs nav pietiekami daudz ūdens, lai izietu jūrā, turklāt tādā miglā. Kapteinis uzstāja, ka vismaz jātiek cauri slūžām, lai nākamajā rītā dotos ceļā, cik vien agri iespējams. Viņi pārlaida nakti te, priekšostā, pietauvojušies pie stabiem. Bēguma laikā viņi palika sausumā. Ceļā burinieks varēja doties

tikai ap deviņiem.

- Un vai Zili brālis ari bija uz burinieka?

- Noteikti! Viņi ir tikai trīs - saimnieks, kas ir arī kuģa īpašnieks, un divi matroži. Lielais Luijs...

- Vai tā sauc katordznieku?

- Jā. Viņu sauc par lielo tāpēc, ka augumā viņš ir garāks par jums un varētu jūs nožņaugt ar vienu roku...

- Nepatīkams tips?

- Ja jūs to jautāsiet mēram vai kādam no pilsoņiem, tie jums atbildēs apstiprinoši. Es viņu nepazinu, pirms viņu aizsūtīja katorgā. Te viņš nemēdz būt bieži. Vienīgais, ko zinu, ir tas, ka Vistreāmā viņš nekad nav darījis muļķibas. Tiesa, viņš dzer... Vai drīzāk... to grūti zināt... Viņš vienmēr ir vieglā skurbulī. Te viņš ierodas, te aizbrauc... Viņš staigā, kājām šļūkādams, piešķiebis galvu, greiziem pleciem, tāpēc neiedveš uzticību. Taču Senmišela saimnieks ar viņu ir apmierināts.

- Vakar viņš bijis tad, kad māsa aizbraukusi.

Kapteinis Delkūrs novērsās, neiedrošinādamies to noliegt. Un tajā brīdī Megrē saprata, ka viņam nekad nepateiks visu, ka starp šiem cilvēkiem un jūru pastāv it kā ar zvērestu apliecināta savienība.

- Nevar zināt, vai viņš...

- Ko īsti jūs gribat pateikt?

- Neko... Esmu dzirdējis par kādu svešinieku, kas te ložņājis apkārt... Bet tas ir tik nenoteikti!

- Kas viņu redzējis?

- Es nezinu... Cilvēki tāpat vien runā... Vai neko nedzersiet?

Megrē jau otrreiz apsēdās bufetē, kur viņam sniedza rokas.

- Iedomājieties tikai! Miertiesas kungi gan ātri tika ar visu galā...

- Ko jūs mēdzat dzert?

- Alu.

Dienā saule spīdēja nepārtraukti. Bet nu miglas plīvuri sāka staipīties starp kokiem, un kanāla ūdeņi kūpēja.

- Vēl viena nakts paies kā vatē! - kapteinis nopūtās.

Tajā pašā brīdī iekaucās sirēna.

- Tā ir gaismas boja, kas atrodas pie kuģu ceļa.

- Vai kapteinis Žoriss bieži brauca uz Norvēģiju? -Megrē pēkšņi iejautājās.

- Jā, tolaik, kad strādāja uz Angļu normandiešu kompānijas kuģiem. It sevišķi tūlīt pēc kara, jo trūka koku. Tā ir nejauka krava, kas apgrūtina manevrēšanu...

- Vai jūs piederējāt pie tās pašas sabiedrības?

Neilgu laiku. Galvenokārt kuģoju Vormsas un Bordo uzdevumā. Es braukāju kā tramvajs, tas ir, vienmēr pa vienu un to pašu ceļu; Bordo - Nante un Nante - Bordo. Astoņpadsmit gadu!

- Kāda ir Žilī izcelsme?

- Viņa nāk no Portanbesēnas zvejnieku ģimenes. Ja vien viņus var saukt par zvejniekiem... Tēvs nekad neko lielu nav panācis... Viņš nomira kara laikā... Māte laikam joprojām pārdod zivis uz ielām, un, galvenais, dzer sarkanvīnu krodziņos...

Domājot par Žilī, Megrē jau otrreiz dīvaini pasmaidīja. Viņš atcerējās, kā meiča ieradās viņa kabinetā Parīzē - glīta un kārtīga zilā kostīmā, apņēmīgu seju.

Un vēl: kā viņa no rīta tik neveikli cīnījās - gluži kā maza meitene lai atgūtu sava brāļa zīmīti.

Žorisa māja jau gaisa miglā. Nedz otrajā stāvā, no kura bija aizvests līķis, nedz arī ēdamistabā gaismas vairs nebija. Tā droši vien dega tikai gaitenī un aiz tā virtuvē, kur divas kaimiņienes sēdēja kopā ar jauno meiču.

Slūžu uzraugu palīgi arī ienāca bufetē, bet, labi izjuz-daini nianses, apsēdās pie galda telpas tālākajā daļā un uzsāka domino partiju. Iedegās bāka.

- Vēlreiz to pašu, - kapteinis sacīja, rādidams uz glāzēm. - Tagad ir mana kārta!

Dīvaini slāpētā balsī Megrē jautāja:

- Ja Zoriss būtu dzīvs, kur viņš šajā laikā būtu? Vai te?

- Nē! Mājās! Ar čībām kājās.

- Vai ēdamistabā? Guļamistabā?

- Virtuvē. Viņš lasītu avīzi, pēc tam kādu grāmatiņu par dārzkopību... Viņš bija aizrāvies ar puķu audzēšanu... Paskatieties vien - pat tik vēlā rudeni viņa dārzs ir vienos ziedos...

Citi smējās, bet jutās mazliet neērti, ka viņiem nav puķu kaislības, ka viņi dod priekšroku krodziņam.

- Vai medībās viņš negāja?

- Reti... Reizēm, ja viņu ielūdza...

- Kopā ar mēru?

- Gadījās. Kad bija piles, viņi kopā gāja uz slēptuvi.

Bufete bija apgaismota tik slikti, ka cauri dūmiem lāgā

nevarēja redzēt domino spēlētājus. Liela krāsns vērta gaisu vēl smagāku. Un ārā bija jau gandrīz tumšs, turklāt tumsa miglas dēļ šķita vēl necaurredzamāka, it kā neveselīga. Sirēna kauca un kauca. Megrē pīpe sprakšķēja.

Atgāzies krēslā, komisārs pievēra acis, pūloties apkopot atsevišķos elementus, kas veidoja juceklīgu masu.

- Žoriss bija pazudis sešas nedēļas un atgriezās ar sašautu un sadziedinātu galvaskausu! - viņš teica, neapzinādamies, ka domā skaļi.

- Atgriešanās dienā viņu gaidīja inde.

Un tikai nākamajā dienā Žilī atrada skapī sava brāļa brīdinājumu!

Megrē dziļi nopūtās un it kā secināja:

- Vārdu sakot, viņu mēģināja nogalināt. Pēc tam viņu izārstēja. Un tad nogalināja pavisam. Ja vien...

Jo šie trīs pieņēmumi nesaskanēja savā starpā. Un komisāram radās pavisam ērmīga doma - tik ērmīga, ka ķīla baisa.

Ja vien pirmajā reizē viņu tiešām gribēja nonāvēt...

Varbūt viņam gribēja tikai laupīt prātu!

Vai tad Parīzes ārsti nebija apgalvojuši, ka operāciju izdarījis izcils ķirurgs?

Bet vai cilvēkam pāršķeļ galvaskausu, lai laupītu saprašanu?

Turklāt - kas gan varēja pierādīt, ka Žoriss tiešām to /;iudējis?

Ļaudis vēroja Megrē godbijigā klusumā. Vienīgi muitnieks pamāja viesmīlei, likdams saprast, lai atnes vēl to pašu.

Un ikviens bija ieritinājies savā siltajā stūrīti, tikamā sapni, ko alkohols vērta neskaidru.

Varēja dzirdēt aizbraucam trīs mašīnas: tā bija mier-liesa, kas atgriezās Kānā pēc pieņemšanas pie Granme-zona kunga un kundzes. Šajā laikā kapteiņa Žorisa līķis jau bija Tiesu medicīnas institūta saldētavā.

Sarunas apsīka. Uz nobružātā slūžu strādnieku galdiņa knikšķēja domino kauliņi. Un varēja nojaust, ka neatminētā mīkla nodarbina visu prātus, ka tā nospiež visus, ka tā ir jaušama gaisā, gandrīz taustāma. Sejas sadrūma. Jaunākais no muitniekiem, nevarēdams izturēt tādu noskaņojumu, piecēlās un teica:

- Man jāiet mājās pie sievas...

Megrē pasniedza tabakmaku savam kaimiņam, tas piebāza pīpi un padeva tabaku nākamajam. Tad atskanēja kāda balss - runāja Delkūrs:

- Cik man jāmaksā. Marta?

- Vai par diviem riņķiem? Deviņi septiņdesmit pieci...

Un vēl desmit vakardienas franki!

Visi bija piecēlušies. Pa atvērtajām durvīm ieplūda mikls gaiss.

Ārā visi izklida kur kurais. Varēja dzirdēt soļu klau-dzoņu, un visam pāri - sirēnas gaudas.

Megrē brīdi nekustīgs klausījās soļu troksnī, kas attālinājās uz visām pusēm. Tie bija smagi soļi, kas brīžiem sastomījās, brīžiem spēji paātrinājās...

Un viņš saprata, ka ir piedzimušas bailes, kaut arī nevarētu pasacīt, kādā veidā tas noticis.

Viņiem visiem, kas gāja prom, bija bail - bail no nezin kā, no visa kā, viņiem šķita, ka uzglūn neskaidras briesmas, kāda nenosakāma katastrofa, kas var sākties gan tumsā, gan gaismā.

- Ja nu ar to nebeigsies?

Megrē izkratīja pelnus no pīpes un aizpogāja mēteli.

IV “Senmišels”

- Vai garšo? - ik ēdienu pasniegdams, bažīgi jautāja viesnīcnieks.

- Garšo, garšo! - atbildēja Megrē, kas īstenībā nemaz lāgā nezināja, ko ēd.

Viņš bija viens viesnīcas ēdamistabā, kura bija paredzēta četrdesmit vai piecdesmit viesiem. Tā bija viesnīca vasarniekiem, kas mēdza ierasties no Vistreāmas. Mēbeles

- tādas pašas kā visās jūrmalas viesnīcās. Uz galdiņiem -mazas vāzītes.

Te nekam nebija nekāda sakara ar Vistreāmu. kura interesēja komisāru, kas sāka šo to saprast.

Tāpēc viņš jutās apmierināts. Izmeklēšanā viņam visvairāk nepatika pirmās saskarsmes, kas aizvien bija saistī-(as ar neveiklibām un nepareiziem pieņēmumiem.

Piemēram, pats Vistreāmas vārds. Parīzē tas atgādināja kaut ko tādu, kam nebija nekāda sakara ar īstenību, - ostu, kura līdzinājās Sanmalo. Pirmajā vakarā Megrē to ieraudzīja drūmu, pilnu bažigu un klusējošu cilvēku.

Tagad viņš bija ieguvis uzticību. Viņš jutās kā mājās. Vistreāma bija ciems kā jau ciems maziem kociņiem apdēstīta ceļa galā. Svarīga bija vienīgi osta - slūžas, bāka, Žorisa māja un Flotes bufete.

Un šīs ostas dzīves ritmā, divu diennakts paisumu ritmā tur ieradās zvejnieki ar groziem, un saujiņa cilvēku nodarbojās tikai ar kuģu gaitām.

Citiem vārdiem bija precīzāka nozīme - kapteinis, kravas kuģis, kabotāžas kuģis... Viņš redzēja to visu kustamies un saprata spēles noteikumus...

Noslēpums nebija kļuvis skaidrāks. Viss, kas nebija izskaidrojams sākumā, palika neizskaidrojams. Taču vismaz personas ieņēma katra savu vietu, katra ieguva savu gaisotni, savas ikdienas gaitas.

- Vai paliksiet šeit ilgi? - viesnīcnieks jautāja, pats pasniegdams kafiju.

- Es nezinu.

- Ja tas būtu noticis sezonas laikā, man rastos nedzirdētas nepatikšanas.

Tagad Megrē skaidri izšķīra četras Vistreāmas: Vistreā-mu-ostu, Vistreāmu-ciemu, pilsonisko Vistreāmu ar dažām villām lielceļa malā, starp kurām bija mēra villa... Un, beidzot, Vistreāmu-kūrortu, kas šobrīd nepastāvēja.

- Vai ejat prom?

- Es apmetīšu kādu līkumu pirms gulētiešanas.

Bija paisuma stunda. Laiks šķita stipri aukstāks nekā iepriekšējās dienas, jo migla, nepārstājot būt blāva, veidoja sīkas ledussalta ūdens pilītes.

Viss bija melns. Viss - slēgts. Redzama palika vienīgi slapjā bākas acs. Un uz slūžām sasaucās balsis.

īss sirēnas svilpiens. Viena otrai tuvojās sarkana un zaļa uguns, gar sienu slīdēja liels blāķis...

Tagad Megrē saprata menevru. Tas bija tvaikonis, kas ieradās no jūras. Ēna, kas tuvojās, paņēma tauvu, piestiprināja to pie pirmā staba. Pēc tam no komandtiltiņa atskanēja pavēle padot atpakaļ un apturēt mašīnas...

Tuvu garām pagāja Delkūrs, bažīgi skatīdamies uz slūžām.

- Kas notiek?

- Es nezinu.

Viņš rauca uzacis, it kā, sasprindzinot gribu, būtu iespējams kaut ko ieraudzīt pilnīgā tumsā. Divi vīri jau grasījās vērt ciet slūžas, kad Delkūrs iesaucās:

- Mirkli pagaidiet!

Un piepeši kapteinis izbrīnījies sacīja:

- Tas ir viņš...

Tajā pašā brīdi vismaz piecdesmit metru attālumā atskanēja balss, kas kliedza:

- Ei, Luij, nolaid fokburas un mēģini pietauvoties ar kreiso bortu!

Tas bija pretējā pusē galīgā tumsā, blakus slūžām. Tuvojās sīka gaismiņa. Varēja matīt kādu kustamies, dzirdēt nolaižamies buru, kas džinkstināja gredzenus.

Pēc tam rokas sniedziena attālumā aizslīdēja liela atvērta bura.

- Es nesaprotu, kā viņi to izdarījuši, - kapteinis norūca.

Un, paliecies uz burinieka pusi, viņš auroja:

- Tālāk! Pagrieziet priekšgalu tuvāk tvaikoņa kreisajam bortam, citādi nevarēs aizvērt slūžas...

Kāds vīrs izlēca krastā, turēdams enkura tauvu, un, rokas sānos iespriedis, skatījās apkārt...

Vai Senmišels? - Megrē jautāja.

Jā... Viņi drāzušies uz priekšu tvaikoņa ātrumā...

Lejā uz klāja dega tikai vāja spuldzīte, kas apgaismoja mucu, tauvu kaudzi, kaut kādus neskaidrus priekšmetus un vuieti, kas pameta stūri, lai skrietu uz burinieka priekšgalu.

Slūžu strādnieki ieradās cits pēc cita un ar dīvainu ziņkāri aplūkoja kuģi.

- Pie aizvariem, dārgie! Sākam! Grieziet rokturus! Līdzko vārti bija ciet, ūdens gāzās iekšā kamerā un

kuģi sāka lēnām celties augšup. Mazā gaismiņa tuvojās. Klājs sasniedza gandrīz krasta platformas līmeni, un virs, kas uz tā stāvēja, īsi pajautāja:

-Kā ir?

- Labs ir, - Delkūrs īgni atsaucās. - To jūs nodarījāt ātri.

- Vējš bija labs, un Luijs uzvilka visas buras. Tā ka mēs pagājām garām pat kādam kravas tvaikonim.

- Vai brauc uz Kānu?

- Jā, es braucu pēc kravas. Vai te nekā jauna nav? Megrē stāvēja pāris soļu attālumā. Lielais Luijs - vēl

mazliet tālāk. Bet viņi tik tikko cits citu redzēja. Runāja vienīgi ostas kapteinis un Senmišela kapteinis.

Delkūrs pagriezās uz Megrē pusi, nezinādams, ko sacīt.

- Vai taisnība, ka Žoriss atgriezies? Tas laikam rakstīts avīzē...

- Viņš atgriezās, un nu atkal ir prom...

- Ko tas nozīmē?

Lielais Luijs bija pienācis tuvāk, joprojām turēdams rokas bikšu kabatās, plecus šķībi sagriezis. Tumsā viņš izskatījās pēc liela auguma diezgan ļengana lāga puisieša.

- Viņš miris.

Nu Luijs piegāja tik tuvu Delkūram, ka gandrīz viņam

pieskārās.

- Vai tiešām? - viņš ierūcās.

Tā bija pirmā reize, kad Megrē dzirdēja viņa balsi. Ari tā radīja ļenganuma iespaidu. Tā bija piesmakusi, vārdi vēlās gausi. Seja joprojām nebija redzama.

- Viņu noindēja pirmajā nakti, kad viņš atgriezās.

Un piesardzīgais Delkūrs uzreiz piemetināja:

- Rau, te ir komisārs no Parīzes, kam uzdots...

Viņš jutās atvieglots. Jau labu laiku viņš gudroja, kā to sarunas biedriem pasacīt. Vai viņš baidījās, ka Senmišela ļaudīm pietrūks piesardzības?

- Ak tā, kungs ir no policijas!

Kuģis joprojām cēlās augstāk. Kapteinis pārkāpa pāri klāja margām un nolēca uz krastmalas platformas; viņš nevarēja saprast, vai dot Megrē roku.

-* Kaut kas traks! - viņš sacīja, joprojām domādams par Žorisu.

Un varēja nojaust, ka ari viņš ir nobažījies, turklāt vairāk nekā Delkūrs. Luija lielais augums piešķiebtu galvu lēni līgojās. Viņš riešus norēja dažus vārdus, kurus komisārs nesaprata.

- Ko viņš saka?

- Viņš vietējā dialektā teica: “Draņķību draņķība!”

- Kas ir draņķība? - Megrē jautāja bijušajam katordzniekam.

Bet tas tikai paskatījās komisāram acīs. Viņi bija piegājuši viens otram tuvu klāt. Tagad varēja izšķirt sejas vaibstus. Lielajam Luijam tie bija uztūkuši. Šķita, viens vaigs bija resnāks nekā otrs, bet varbūt tādu iespaidu radīja viņa paradums vienmēr turēt galvu uz sāniem. Uzburbusi seja un lielas, izvelbtas acis.

- Vakar jūs bijāt šeit! - komisārs viņam sacīja.

Ūdens slūžās bija sasniedzis vajadzīgo līmeni. Aizvari atvērās. Tvaikonis ieslīdēja kanāla ūdeņos, un Delkūram vajadzēja skriet, lai pajautātu par tonnāžu un pierakstīšanās ostu. No komandtiltiņa sauca:

- Deviņsimt tonnu! Ruāna...

Bet Senmišels nebrauca ārā no slūžām, un trīs vīri, kas bija nostājušies tām apkārt, lai izdarītu vajadzīgos manevrus, sajutuši, ka notiek kaut kas neparasts, ausīdamies gaidīja tumsā katrs savā vietā.

Delkūrs atgriezās, pierakstīdams piezīmju grāmatiņā iegūtās ziņas.

- Nu, kā ir? - Megrē nepacietīgi mudināja.

- Kas ir? - Luijs norūca. - Jūs sakāt, ka es vakar biju le. Es biju arī.

Nebija viegli viņu saprast, jo viņš ērmoti norija vārdu galotnes, runāja, neatverot muti, it kā vienlaikus kaut ko gremotu. Nemaz jau nepieminot to, ka viņam bija dīvains akcents.

- Ko jūs te darījāt?

- Gribēju satikt māsu...

- Un, tā kā viņas nebija, jūs atstājāt zīmīti.

Megrē slepus vēroja burinieka kapteini, kas bija ģērbies tāpat kā viņa matroži. Viņā nebija nekā raksturīga. Visdrīzāk viņš izskatījās pēc lādzīga meistara vai kabo-tāžas kuģa saimnieka.

- Mēs trīs dienas palikām Fekāmā, lai izlabotu... Nu, tad Luijs izmantoja iespēju apciemot Žilī! - kapteinis iejaucās.

Varēja nojaust, ka apkārt slūžām cilvēki uzmanīgi klausās. Laikam ikviens uzmanījās, lai nesaceltu troksni. Tālumā joprojām kauca sirēna, un migla sabiezēdama padarīja akmeņus melnus un spīdīgus.

Uz burinieka klāja atvērās lūka. Tajā iznira galva izspūrušiem matiem un pinkainu bārdu.

- Kas te notiek? Vai mēs tālāk nebrauksim?

- Turi muti, Selestēn! - saimnieks viņam uzrūca.

Delkūrs sita kājas pret zemi, lai sasildītos, varbūt ari

tāpēc, lai sevi iedrošinātu, jo nevarēja saprast, vai viņam vajag palikt vai iet prom.

- Kāpēc jūs, Luij, domājāt, ka Žorisam draud briesmas?

Plecus paraustījis, matrozis atbildēja:

- Vai tad šim jau nebija galva pušu? Nevajag būt gudram, lai to saprastu.

Gandrīz vai bija vajadzīgs tulks - tik neskaidri viņš izrunāja vārdus. Gaisā jautās apjukums un neomulība, it kā slāpētas bailes. Luijs pameta skatienu uz Žorisa mājas pusi, bet tur nebija redzams nekas, pat ne tumšāks plankums.

- Vai Žili ir tur?

- Jā... Vai domājat viņu apciemot?

Viņš noliedzoši kratīja galvu kā lācis.

- Kāpēc?

- Viņa noteikti raud.

Un viņa balsī varēja saklausīt pretīgumu, kāds vīriešiem mēdz būt pret sieviešu asarām.

Viņi joprojām stāvēja. Migla biezēja, saslapināja plecus. Delkūram šķita, ka jāiejaucas.

- Varētu iet kaut ko iedzert.

Viens no viņa ļaudīm, tumsā stāvēdams, brīdināja:

- Bufeti tūlīt slēgs!

Un Senmišela kapteinis piedāvāja:

- Ja esat ar mieru iedzert kādu glāzīti kajītē...

* * *

Viņi bija četri: Megrē, Delkūrs, Lielais Luijs uti saimnieks, ko sauca par Laneku. Kajīte nebija liela. No krās niņas plūda pamatīgs karstums, tāpēc visas malas bija nosvīdušas, un pie griestiem pakārta petrolejas lampa izstaroja gandrīz sarkanu gaismu.

Sienas bija no pulēta Amerikas priedes koka. Ozolkoka j;alds - sagraizīts un tik nolietots, ka neviena virsma vairs nebija gluda. Uz tā bija atstāti netīri šķīvji, apskapstējušas bieza stikla glāzes, puspudele sarkanvīna.

Pa labi un pa kreisi sienā rēgojās taisnstūrains caurums gluži kā skapis bez durvīm. Kapteiņa, otrā matroža un Luija gultas. Tās bija nesaklātas, uz tām mētājās zābaki un netīri apģērbi. Gaisā varēja sajust darvas, alkohola, vir tuves un guļamistabas smakas, bet visvairāk - nenosakāmus kuģa izgarojumus.

Gaismā cilvēki vairs neizskatījās tik noslēpumaini. Lanekam bija brūnas ūsas un dzīvas, gudras acis. Viņš paņēma no skapja dzēriena pudeli un izskaloja glāzes, ielejot tajās ūdeni un izlejot uz grīdas.

- Šķiet, jūs te bijāt arī sešpadsmitā septembra naktī?

Lielais Luijs sēdēja uzkuinpis, atbalstījis elkoņus uz

galda. Laneks atbildēja, apkalpodams viesus.

- Bijām gan!

- Tā taču gadās reti, ka jūs pārlaižat nakti priekšostā, kur paisuma dēļ jāuzmana tauvas...

- Reizēm gadās, - Laneks atbildēja, ne aci nepamirkšķinādams.

- Tā bieži vien izdodas ietaupīt vairākas stundas, - ie jaucās Delkūrs, kurš acīmredzot gribēja tēlot samierinā-tāju.

- Vai kapteinis Žoriss jūs neapciemoja uz kuģa?

- Pa to laiku, kad bijām slūžās. Pēc tam nē.

- Un jūs neko neparastu neesat nedz redzējis, nedz dzirdējis?

- Uz jūsu veselību! Nē! Neko!

- Vai jūs, Lūij, bijāt aizgājis gulēt?

- Jādomā, ka biju...

- Kā to saprast?

- Jādomā, ka jā... Tas bija sen.

- Vai pie savas māsas neciemojāties?

- Laikam gan ciemojos. Bet neilgi.

- Vai tad Žoriss jums nebija aizliedzis spert kāju viņa mājā?

- Pļāpas! - jūrnieks atrūca.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Neko... Tās ir pļāpas. Vai es jums vēl esmu vajadzīgs?

Pret viņu nebija nopietnu pierādījumu. Turklāt Megrē nepavisam nevēlējās matrozi apcietināt.

- Šodien nē.

Luijs parunājās ar saimnieku bretoniski, piecēlās, iztukšoja savu glāzi un paņēma cepuri.

- Ko viņš jums sacīja? - komisārs jautāja.

- Ka viņš man nav vajadzīgs, lai aizbrauktu uz Kānu un atgrieztos. Tātad es viņu atradīšu te pēc atgriešanās, kad būšu nodevis kravu.

- Uz kurieni viņš iet?

- Viņš man nepateica.

Delkūrs steidzīgi izbāza galvu pa lūku, ieklausījās un pēc brītiņa atgriezās.

- Viņš ir uz zemessmēlēja.

- Uz kā?

- Vai jūs kanālā neredzējāt divus zemessmēlējus? Patlaban tie netiek lietoti. Uz tiem ir kojas. Jūrniekiem labāk patīk nakšņot uz veca kuģa, nekā iet uz viesnīcu.

- Vai vēl vienu glāzīti? - Laneks piedāvāja.

Megrē pārlaida skatienu telpai, viņa acis samiedzās.

viņš sāka justies omulīgi.

- Kāda ir pirmā osta, ko jūs sasniedzāt, izejot no Vistreāmas sešpadsmitajā septembri?

- Southemptona... Man vajadzēja izkraut akmeņus...

-Pēc tam?

- Buloņa...

- Vai kopš tā laika neesat bijis Norvēģijā?

- Es vispār tur esmu bijis tikai vienreiz - pirms sešiem gadiem.

- Vai Žorisu jūs pazināt ļoti labi?

- Nē, ziniet, mēs te visi esam pazīstami no Larošelas līdz Roterdamai... Uz jūsu veselību! Tas ir no Holandes atvests šņabis. Vai smēķēsiet cigāru?

Viņš izņēma kārbu no atvilktnes.

- Cigāri, kas tur maksā desmit centus. Vienu franku!

Tie bija resni, gludi, ar zelta bandroli.

- Tas tiešām ir dīvaini, - Megrē nopūtās. - Man apgalvoja, ka Žoriss aizgājis pie jums uz kuģa, kas bijis priekšostā... kopā ar vēl kādu...

Bet Laneks sevišķi rūpīgi grieza cigāra galu, un, kad viņš pacēla galvu, sejā neatspoguļojās nekas.

- Man nebūtu iemesla jums to slēpt.

Ārā kāds uzlēca uz klājā, ka nodimdēja vien. Kāpņu galā parādījās galva.

- Ierodas tvaikonis no Havras!

Delkūrs steidzīgi piecēlās un teica Megrē:

- Jāsagatavo slūžas! Senmišels brauks ārā...

Un Laneks:

- Es pieņemu, ka varu turpināt reisu.

- Vai līdz Kānai?

- Jā! Pa kanālu nekur citur nevar aizbraukt. Rītvakar izkraušana noteikti beigsies...

Viņi visi izskatījās tik godīgi! Visiem - tik vaļsirdīgas

sejas! Un tomēr viņu vārdi skanēja samāksloti. Bet tas bija tik netverami, ka nekādi nevarētu pateikt, kāpēc skan neīsti un kas ir neīsti.

Kādi krietni vīri! Tādi viņi izskatījās visi - gan Laneks, gan Delkūrs, gan Žoriss un pārējie no Flotes bufetes. Vai tad pat Lielais Luijs neizskatījās pēc lādzīga blēža?

- Es tevi palaidīšu, Lanek! Paliec tepat!

Un ostas kapteinis gāja atraisīt tauvu no staba. Vecais, ko redzēja iznirstam no tumsas, gluži stīvs no aukstuma, īgni nomurmināja:

- Lielais Luijs atkal aizlaidies!

Un viņš atbrīvoja buras, ar ķeksi atgrūda burinieku. Megrē izlēca krastā pēdējā brīdī. Migla bija pilnīgi pārvērtusies lietū, un tagad varēja izšķirt visas ostas ugunis, visus siluetus, Havras tvaikoni, kas nepacietīgi svilpa.

Čīkstēja rokturi. Ūdens gāzās iekšā atvērtajās slūžās. Kuģa lielā bura aizsedza skatu uz kanālu.

No tilta Megrē redzēja abus zeinessmēlējus. drausmīgus kuģus ar sarežģītu siluetu un drūmām, no vienas vietas sarūsējušām virsbūvēm.

Viņš tiem tuvojās uzmanīgi, jo gar tiem varēja nojaust veselu klājienu atkritumu, vecu tauvu, enkuru un dzelzs lūžņu. Viņš gāja pa dēli, kas bija pārmests uz krastu trapa vietā, redzēja spraugās spīdam gaismu.

- Lielais Luij! - viņš sauca.

Gaisma piepeši nodzisa. Lūka nebija noslēdzama. Iznira Lielā Luija ķermeņa augšdaļa, un viņš rūca:

- Ko jums no manis vajag?

Bet zem viņa zemessmēlēja vēderā kaut kas kustējās. Kāds siluets ļoti piesardzīgi aizlavījās prom. Varēja dzirdēt skārda drebēšanu. Kāds staigāja, klupa.

- Kas ir kopā ar tevi?

- Ar mani?...

Megrē taustījās sev visapkārt, gandrīz iegāzās zemes-smēlēja dziļumos, kur bija sakrājušās metru dziļas dūņas.

Nebija šaubu, ka tur kāds slēpās. Bet nu jau tas bija tālu. Trokšņi skanēja citā zemessmēlēja daļā. Un Megrē nezināja, kur likt kāju. Viņš gluži neko nezināja par šī vecā kuģa iekārtojumu, paklupa pret kādu siju.

- Tu neatbildi?

Atskanēja nenoteikts rūciens, kam vajadzēja nozīmēt:

- Es nesaprotu, par ko jūs runājat.

Naktī būtu vajadzīgi desmit vīri, ja gribētu zemes-smēlēju pārmeklēt. Turklāt šejieniešiem te viss bija pazīstams. Megrē atkāpās. Lietus dēļ balsis skanēja apbrīnojami tālu. Viņš dzirdēja, ko runāja ostā:

- .. .tieši pāri kanālam...

Viņš gāja uz to pusi. Tas bija Havras tvaikoņa kapteiņa palīgs, kas rādīja kaut ko Delkūram, un tas, Megrē ieraugot, apjuka.

- Nav ticams, ka viņi to nejauši pazaudējuši, - turpināja vīrs no tvaikoņa.

- Ko? - komisārs jautāja.

- Laivu.

- Kādu laivu?

- To, kurai mēs gandrīz uzgrūdāmies virsū tieši pie ieejas slūžās. Tā pieder buriniekam, kas bija mums priekšā. Aizmugurē rakstīts nosaukums - Semnišels.

- Tā būs norāvusies, - Delkūrs paraustīja plecus. - Tā gadās.

- Tā nav norāvusies - kaut vai tāpēc vien, ka tādā laikā laivai vajadzēja būt nevis piesietai, bet uz klāja.

Un vīri ap slūžām katrs savā vietā joprojām pūlējās kaut ko sadzirdēt.

- Rīt redzēsim. Atstājiet laivu te!

Pagriezies pret Megrē, Delkūrs, pūlēdamies smaidīt.

sacīja:

- Jūs redzat, kas mums par jocīgu darbu. Mūžīgi kaut kas atgadās.

Bet komisārs nesmaidīja. Viņš sacīja tik nopietni, cik vien iespējams:

- Paklausieties! Ja rit jūs mani neredzat septiņos, nu, teiksim, astoņos, piezvaniet Kānas miertiesai.

- Kāpēc?

- Ar labu nakti! Un laiva lai paliek te.

Un komisārs gāja prom pa dambi, sabāzis rokas kabatās, pacēlis mēteļa apkakli. Jūra šalca viņam pie kājām priekšā, pa labi un pa kreisi. Plaušas pildīja gaiss ar stipru joda smaržu.

Nonācis gandrīz dambja galā, viņš noliecās, lai kaut ko paceltu.

V Kāpu dievmātes kapela

Gaismai austot, Megrē atgriezās viesnīcā Universs, kājas vilkdams, lietus piemirkušu mēteli plecos, no nemitīgas smēķēšanas sausu rīkli. Nekur nemanīja nevienu dzīvu dvēseli. Taču virtuvē viņš atrada viesnīcnieku, kas kūra uguni.

- Vai jūs bijāt ārā visu nakti?

- Jā. Vai jūs varētu man iespējami drīz uznest numurā karstu kafiju? Jā, un vai te var nomazgāties vannā?

- Tad man vajadzētu iekurt uguni ūdens sildītājos.

- Nav vērts.

Rīts bija pelēks, vēl joprojām miglains, taču migla bija caurspīdīga, mirdzoša, un Megrē sūrstēja plakstiņi un galva bija tukša; gaidīdams savā istabā kafiju, viņš nostājās pie atvērta loga.

Dīvaina nakts. Neko sensacionālu viņš nebija paveicis. Nevarētu pat runāt par īstiem atklājumiem. Tomēr notikušo traģēdiju viņš jau saprata labāk. Tam, ko viņš zināja, bija pievienojušies daudzi elementi.

Senmišela ierašanās. Laneka izturēšanās. Vai varētu runāt par aizdomīgu izturēšanos? Pat par to nē! Tomēr kapteinim pietrūka noteiktības un skaidrības. Bet arī Delkūram reizēm pietrūka noteiktības. Un tas bija sakāms par visiem, kuri strādāja ostā!

Piemēram, Lielā Luija izturēšanās bija neapšaubāmi aizdomīga. Viņš nedevās uz Kānu kopā ar burinieku. Viņš gāja pārnakšņot uz pamesta zemessinēlēja. Megrē nešaubījās, ka viņš tur nebija viens.

Un mazliet vēlāk komisārs uzzināja, ka neilgi pirms ierašanās ostā Senmišels pazaudējis laivu. Dambja galā viņš pacēla kādu priekšmetu, kas tajā vietā bija vismaz negaidīts: zelta pildspalvu.

Tas bija no kokiem būvēts pāļu dambis. Pašā galā pie zaļās gaismas bija metāla trepes, pa kurām varēja nokāpt jūrā. Un tur atrada laivu.

Citiem vārdiem, uz Senmišela bija pasažieris, kuram Vistreāmā vajadzēja palikt nepamanītam. Pasažieris izkāpa, izmantodams laivu, un atstāja to peldam, pildspalva bija izkritusi. Dzelzs trepīšu galā, kad viņš saliecās deviņos līkumos, lai tiktu uz dambja.

Un cilvēks bija nokļuvis uz zemessmēlēja, kur viņam pievienojās Luijs.

Notikumu atveidojums bija gandrīz matemātisks. Tos varēja izskaidrot tikai tā un ne citādi.

Rezultāts: Vistreāmā slēpās svešinieks. Viņš nebija ieradies tāpat vien. Tātad viņam bija kaut kas jāpaveic. Un viņš piederēja pie aprindām, kur mēdz lietot zelta pildspal-

Tas nebija jūrnieks. Nebija arī klaidonis. Luksusa pilspalva ļāva nojaust, ka viņš ģērbies ērtās drēbēs. Acīmredzot tas bija kungs, kā mēdz sacīt laukos.

Un ziemā Vistreāmā kungs nepaliek nepamanīts. Pa dienu viņš nevarēja atstāt zemessmēlēju. Bet vai naktī viņš neies paveikt darbu, kura dēļ bija ieradies?

Megrē drūmu prātu nolēma palikt sardzē. Tas ir jauna inspektora darbs. Stundām ilgi jāstāv smīlājošā lietū, nenolaižot acu no zemessmēlēja juceklīgajām ēnām.

Nekas nenotika. Neviens neatstāja zemessmēlēju. Diena bija ataususi, un komisārs niknojās, ka nav iespējams ieiet siltā vannā, skatījās uz gultu, prātodams, vai varētu dažas stundas pagulēt.

Viesnīcnieks ienesa kafiju.

- Vai jūs gulēt neiesiet?

- Es vēl nezinu. Vai jūs aiznestu uz pastu telegrammu?

Tā bija pavēle brigadierim Likā, ar kuru Megrē parasti

kopā strādāja, lai tas ierastos, jo Megrē negribēja stāvēt sardzē arī nākamo nakti.

Pa atvērto logu varēja pārredzēt visu ostu, kapteiņa Žorisa māju, līča sēkļus, ko atsedza bēgums.

Kamēr Megrē rakstīja telegrammu, viesnīcnieks skatījās pa logu. Nepiešķirdams saviem vārdiem nekādu nozīmi, viņš teica:

- Re, kapteiņa kalpone iet pastaigāties.

Komisārs pacēla galvu, pamanīja Zilī, kas aizslēdza vārtiņus un ļoti ātri devās uz pludmales pusi.

- Kas tajā pusē ir?

- Es jūs nesaprotu.

- Uz kurieni viņa varētu iet? Vai tur ir kādas mājas?

- Nē! Pa to ceļu var aiziet līdz Omas ietekai, un gar upes krastiem visgarām stiepjas purvāji. Ak, jā, purvos ir būdas pīļu medniekiem...

Bet Megrē sarauktu pieri jau devās ceļā. Lieliem soļiem viņš šķērsoja tiltu un, kad nonāca liedagā, Žilī bija tikai kādus simt metrus viņam priekšā.

Tā bija tuksnesīga vieta. Vienīgi kaijas klaigādamas lidinājās miglā. Pa labi krāvās kāpas, kurās komisārs iegāja, lai paliktu nepamanīts.

Bija vēss. Jūra - mierīga. Baltā putu maliņa ritmiski elpoja, ik reizi kāpjot krastā ar saspiestu gliemežnīcu čirk-stonu.

V

Žilī nebija nākusi pastaigāties. Viņa gāja atrā solī, cieši tīdamās melnajā mētelīti. Pēc Žorisa nāves viņai nebija laika pasūtīt sēru apģērbu. Tāpēc viņa valkāja visu, kas bija melns vai iespējami tumšs, - no modes izgājušo mēteli, vilnas zeķes, platmali ar nolaistām malām.

Kājas grima smiltīs, tāpēc gaita bija raustīga. Divreiz viņa atskatījās, bet nevarēja ieraudzīt Megrē. kuru slēpa kāpu pauguri.

Beidzot apmēram kilometra attālumā no Vistreāmas viņa tik strauji pagriezās pa labi, ka tikko nesadūrās ar komisāru. Taču viņa negāja uz pīļu mednieku būdām, kā Megrē brīdi bija domājis. Asās zāles un smilšu ainavā nebija neviena cilvēka.

Viņš ieraudzīja tikai mazu, sagruvušu celtni, kurai trūka veselas sienas. Pie jūras, kas paisuma laikā droši vien viļņojās piecus metrus no sliekšņa, pirms vairākiem gadsimtiem cilvēki bija uzbūvējuši kapelu.

Celmi veidoja apaļa velve. Izgruvusī siena rādīja citu sienu šķērsgriezumu - tie bija apmēram metru biezi akmens mūri.

Žilī iegāja iekšā, devās uz kapelas tālāko galu, un Megrē uzreiz saklausīja sīku priekšmetu grabēšanu - gan-driz droši varēja sacīt, ka tie ir gliemežvāki.

Komisārs klusām spēra dažus soļus. Tālākajā sienā viņš pamanīja mazu režģotu nišu. Tajā bija mazītiņš altāris, un Žilī, pie tā noliekusies, kaut ko meklēja.

Piepeši viņa apcirtās. Ieraudzījusi komisāru, kas nepaspēja noslēpties, viņa iesaucās:

- Ko jūs te darāt?

- Un jūs?

- Es... Es atnācu pielūgt Kāpu dievmāti...

Viņa izskatījās nobažījusies. Skaidri varēja redzēt, ka meičai ir kas slēpjams. Iepriekšējā naktī viņa droši vien nebija lāgā gulējusi, jo acis bija apsarkušas. Un divas slikti sasukātu matu šķipsnas līda ārā no cepures apakšas.

- Ak tā? Vai tad šī ir Kāpu dievmātes kapela?

Tiešām, nišā aiz režģa bija svētās jaunavas statuja - tik

veca, tik izdēdējusi, ka tajā tik tikko varēja pamanīt cilvēciskus apveidus.

Visapkārt nišai uz akmeņiem garāmgājēji ar zīmuli, kabatas nazi vai asu akmeni bija uzrakstījuši vārdus, kas jaucās cits caur citu:

“Lai Denīza izturētu eksāmenu."- "Kāpu dievmāte, lai Žožo labi ātri iemācās lasīt!” - “Dod veselību visai ģimenei un jo sevišķi - vectēvam un vecmāmuļai."

Bija arī uzraksti laicīgākā garā:

“Robērs un Žanna- uz mūžiem. ”

Pie režģa karājās sakaltušas, par sienu pārvērtušās puķes. Bet šī kapela ne ar ko neatšķirtos no citām kapelām, ja uz altāra atliekām nebūtu vesela kaudze gliemežvāku. Tie bija visdažādākie. Un uz visiem bija kaut kas uzrakstīts - visbiežāk ar zīmuli neveiklā bērna vai vienkārša cilvēka rokrakstā, reizēm arī stingrākiem burtiem.

“Lai zveja Ņūfaundlendā būtu veiksmīgu un tēvam nevajadzētu tur atgriezties."

Grīdas vietā bija cieti nomīdīts zemes klons. Pa izgruvušo spraugu varēja redzēt liedaga smiltis un sudrabainu

jūru pret balsnām debesim. Un ŽilI, kura nezināja, kā izturēties, gluži neviļus meta bailīgus skatienus uz gliemežvākiem.

- Vai jūs arī vienu atnesāt? - Megrē jautāja.

Viņa noliedzoši papurināja galvu.

- Tomēr, kad es ienācu, jūs pa tiem rakņājāties. Ko jūs meklējāt?

-Neko... Es...

- Jūs...

- Neko!

Viņa stūrgalvīgi noslēdzās sevī, vēl ciešāk ietīdamās melnajā mētelī.

Nu bija Megrē kārta pārcilāt gliemežvākus citu pēc cita un lasīt, kas uz tiem rakstīts. Un piepeši viņš pasmaidīja. Uz milzīga gliemežvāka bija saburtojams:

“Kāpu dievmāte, izdari tā, lai manam brālim Luijam paveicas un mēs visi esam laimīgi."

Datums - 13. septembris. Citiem vārdiem, šis vientiesīgais vēlējumies bija atnests uz šejieni trīs dienas pirms kapteiņa Žorisa pazušanas.

Un vai tagad Žilī nebija atnākusi to paņemt?

- Ko jūs meklējāt?

- Kas jums par daļu?

, Viņa nenolaida acu no sava gliemežvāka. Izskatījās, ka viņa tūdaļ metīsies Megrē virsū un izraus to viņam no rokām.

- Atdodiet! Nolieciet atpakaļ!

- Jā, es to nolikšu atpakaļ, bet ari jums tas jāatstāj vietā... Nāciet! Mēs aprunāsimies pa ceļam uz mājām.

- Man nekas nav runājams...

Viņi devās atpakaļ uz ostu, uz priekšu saliekušies, jo vajadzēja cīnīties ar irdenajām smiltīm, kurās grima kājas. Bija ļoti auksti, deguni abiem bija sarkani, āda spīdēja.

- Jūsu brālis nekad neko krietnu nav darījis, vai ne?

Viņa klusēja. Viņa skatījās liedagā taisni uz priekšu.

- Ir lietas, kuras nevar noslēpt. Es runāju ne tikai par to, kā dēļ viņš nonāca katorgā.

- Kā tad! Vienmēr viens un tas pats! To skandinās vēl pēc divdesmit gadiem!

- Nē jel, nē, Žilī! Luijs ir labs jūrnieks. Stāsta pat, ka viņš ir neparasti labs jūrnieks, kas varētu izpildīt kapteiņa vietnieka pienākumus. Tikai reizēm viņš piedzeras kopā ar nejauši satiktiem biedriem un dara muļķības, neatgriežas uz kuģa, nedēļām ilgi klejo un nestrādā. Vai nav tiesa? Tādos brīžos viņš meklē palīdzību pie jums. Pie jums un vēl pirms dažām nedēļām - pie Žorisa. Un tad ir atkal mierīga un kārtīga darba posms.

- Un kas jums par daļu?

- Kas tie bija par plāniem, kuriem jūs trīspadsmitajā septembrī vēlējāties veiksmi?

Žilī apstājās un paskatījās komisāram acīs. Viņa šķita daudz mierīgāka. Viņai bija pieticis laika pārdomām. Un viņas skatienā bija valdzinoša nopietnība.

- Es jau zināja, ka no tā celsies tikai nelaime. Un tomēr mans brālis nav neko sliktu izdarījis. Es jums zvēru: ja viņš būtu nogalinājis kapteini, es būtu pirmā, kas to pasacītu.

Balsī jautās apslāpēta degsme.

- Bet ir tikai sakritības. Un vēl - mūžīgi visi atceras katorgu. Ja cilvēks reiz paklūp, viņam piesien visu, kas notiek vēlāk.

- Kāds bija Luija plāns?

- Tas nebija nekāds plāns. Tas bija kaut kas pavisam vienkāršs. Viņš satika ļoti bagātu kungu - es nezinu, vai tas notika Havrā vai Anglijā. Viņš nepateica, kā to cilvēku sauc. Tas bija kungs, kam apnicis dzīvot uz sauszemes un

kas gribēja pirkt jahtu ceļošanai. Viņš lūdza Luiju tādu kuģi atrast.

Viņi joprojām stāvēja pludmalē, kur no Vistreāmas bija redzama tikai koši baltā bāka, kas slējās pret balsnām debesīm.

- Luijs runāja ar savu saimnieku. Jo kādu laiku krīzes dēļ Laneks gribēja Senmišelu pārdot. Un tas ir viss! Sen-mišels ir labākais kabotāžas kuģis, kāds vien te atrodams, ko var pārbūvēt par jahtu. Sākumā bija runa, ka brālis dabūs divtūkstoš franku, ja viss izdosies. Vēlāk pircējs teica, ka grib paturēt Luiju uz jahtas par kapteini un uzticības personu.

Viņa nožēloja pēdējos vārdus, jo tos varēja uztvert zobgalīgi, uzmeta slepenu skatienu Megrē, vai viņš nesmīn, un, šķiet, bija viņam pateicīga, ka komisārs nesaka: “Katordznieks - uzticības persona!”

Nē. Megrē domāja. Viņš pats brīnījās par šī stāsta vienkāršību - tas bija tik vienkāršs, ka šķita mulsinoši patiess.

- Bet jūs nezināt, kas ir pircējs?

- Es nezinu.

- Kur jūsu brālim vajadzēja ar viņu satikties?

- Es nezinu.

-Kad?

- Ļoti drīz. Šķiet, pārbūvei vajadzēja notikt Norvēģijā, un pēc mēneša jahta būtu devusies uz Vidusjūru, uz Ēģipti.

- Francūzis?

- Es nezinu.

- Un šodien jūs bijāt atnākusi uz Kāpu dievmātes kapelu, lai paņemtu savu gliemežvāku?

- Tāpēc, ka es domāju - ja to atradīs, iedomāsies visu ko, tikai ne patiesību. Vai tad jūs man ticat?

Megrē nevis atbildēja, bet jautāja:

- Vai brāli esat satikusi?

Viņa satrūkās.

-Kad?

- Šonakt vai no rīta.

- Vai Luijs ir te?

Šķita, ka šī ziņu viņu biedē un mulsina.

- Senmišels iebrauca ostā.

Šie vārdi Žilī mazliet nomierināja, it kā viņa baidītos, ka brālis ieradies bez burinieka.

- Tad jau viņš aizbraucis uz Kānu?

- Nē! Viņš aizgāja pārnakšņot uz viena no zemes-smēlējiem. •

- Iesim tālāk, - viņa teica. - Man salst.

Jūras vējš kļuva aizvien aukstāks, un debesis arvien vairāk apmācās.

- Vai viņš bieži pārnakšņo uz veca kuģa?

Viņa neatbildēja. Saruna apsīka. Viņi gāja, dzirdēdami vienīgi smilšu čirkstēšanu zem kājām. Un viņu priekšā virpuļoja sīkas mušiņas, iztraucētas dzīrēs jūras izmesto aļģu kaudzēs.

Megrē atmiņā savienojās divi tēli - jahta un zelta pildspalva.

Un smadzenes sāka darboties pašas - kā mašīna. No rīta pildspalva bija grūti izskaidrojama, jo nesaskanēja nedz ar Senmišelu. nedz tās vairāk vai mazāk nevīžīgajiem ļaudīm. “Jahta. Zelta pildspalva..

Tas jau bija loģiskāk! Kāds bagāts kungs vidējos gados, kas meklē jahtu ceļošanai un pazaudē zelta pildspalvu...

Atlika vienīgi izskaidrot, kāpēc šis cilvēks nevis iebrauca ostā ar burinieku, bet atstāja to, izmantojot laivu, rāpās uz dambja un gāja paslēpties zemessmēlējā, kas bija

pa pusei pieplūdis ar ūdeni.

- Vai tajā vakarā, kad pazuda kapteinis Žoriss. jūsu brālis, jūs apciemodams, neko neteica par burinieka pir cēju? Vai viņš, piemēram, nesacīja, ka pircējs ir uz burinieka?

- Nē... Viņš man tikai sacīja, ka lieta ir gandrīz nokārtota.

Viņi bija nonākuši pie bākas. Žorisa māja bija pa kreisi no tās, un dārzā vēl ziedēja viņa stādītās puķes.

Žilī sadrūma, šķita zaudējam dūšu, viņa skatījās apkārt kā cilvēks, kas vairs nezina, ko dzīvē iesākt.

- Jūs, bez šaubām, izsauks pie notāra. Nu jūs esat bagāta sieviete...

- Tās ir muļķības, - viņa skarbi attrauca.

- Kāpēc jūs tā sakāt?

- Jūs pats to zināt. Pasaciņas par bagātību... Kapteinis nebija bagāts.

- Jūs nevarējāt to zināt.

- Viņš man neslēpa neko. Ja viņam būtu simtiem tūkstošu franku, viņš man to būtu pateicis. Un pagājušajā ziemā viņš nevilcinādamies nopirktu medību bisi par diviem tūkstošiem franku! Un viņam to ļoti gribējās. Viņš bija redzējis mēra bisi un apjautājies par cenu...

Nu viņi bija pie vārtiņiem.

- Vai nāksiet iekšā?

- Nē... Varbūt ļoti driz jūs apciemošu.

Viņa vilcinādamās iegāja mājā, kur paliks gluži viena.

* * *

Stundām ilgi bez sevišķas intereses Megrē klejoja ap zemessmēlēju gluži kā svētdienas pastaigā izgājis pilsonis, kas godbijīgi vēro nesaprotamu mašīnu. Tai bija resnas

caurules, vinčas, trīši, ķēdes...

Ap vienpadsmitiem viņš iedzēra aperitīvu kopā ar ostas j ļaudīm.

- Vai Lielais Luijs nav redzēts?

Viņš bija redzēts diezgan agri no rīta. Krodziņā viņš izdzēris divas glāzes ruma un aizgājis pa lielceļu.

Megrē nāca miegs. Varbūt naktī viņš bija saaukstējies. Viņš jutās kā cilvēks, kam drīz sāksies gripa. Tas bija nojaušams viņa stājā, sejas izteiksmē, kas šķita mazāk enerģiska.

Viņš par to nelikās ne zinis, un tāpēc sarunu biedru bažas auga augumā. Tie slepus viņu vēroja. Sarunām trūka: dzīvīguma. Kapteinis Delkūrs jautāja:

- Ko lai es iesāku ar laivu?

- Pietauvojiet to kaut kur!

Megrē uzdeva vēl vienu neveiklu jautājumu:

- Vai šodien kaut kur uz ielas nav redzēts svešinieks? Vai pie zemessmēlējiem nav novērots kaut kas neparasts?

Neviens neko nebija redzējis. Bet tagad, kad jautājums bija uzdots, katrs domāja, ka drīz kaut ko ieraudzīs.

Dīvaini - visi gaidīja traģiskus notikumus. Vai tā bija priekšnojauta? Vai tā bija izjūta, ka notikumu virkne nav pilnīga, ka tai trūkst kāda ķēdes locekļa?

Kuģa sirēna brīdināja, ka tas gaida iebraukšanu slūžās. ’ Vīri piecēlās. Megrē smagiem soļiem aizgāja uz pastu paskatīties, vai viņam nav pienācis kāds sūtījums. Telegramma no Likā ziņoja, ka brigadieris ierdīsies divos un desmit minūtēs.

Un vilcieniņš, kurš brauca gar kanāla malu no Kānas līdz Vistreāmai un izskatījās pēc rotaļlietas ar vagoniņiem, kas bija tādi paši kā 1850. gadā būvētie, noteiktajā stundā^1 nosvilpās, apstājās pie ostas, iedārdējās, riteņiem bremzējot, un sēkdams izlaida tvaiku.

Lika izkapa, izstiepis roku, un brīnijas par Megrē sadrūmušo seju.

- Kā iet?

- Labi.

Likā nespēja novaldīt smieklus, kaut arī apakšniekam nepiedienēja tā uzvesties.

- Tā vis neizskatās... Ziniet, es neesmu ēdis...

- Nāc uz viesnīcu. Gan jau tur kaut kas ēdams būs palicis.

Viņi apsēdās lielajā zālē, kur brigadieri apkalpoja pats viesnīcnieks. Abi vīrieši sarunājās pusbalsī. Šķita, viesnīcas saimnieks gaida bridi, kad varētu iejaukties.

Atnesis sieru, viņš pieņēma, ka ir pienācis īstais laiks, un sacīja:

- Vai zināt, kas noticis mēram?

Megrē satrūkās tik ļoti, ka viesnīcnieks samulsa.

- Nekas nopietns... Nu, kāpdams lejā pa trepēm, viņš nokritis... Nav saprotams, kā viņš kritis, bet seja ir tā sadauzīta, ka viņam vajadzēja likties gultā.

Tad iedarbojās Megrē intuīcija. Tieši intuīcija, jo viņa saasinātā domāšana nepilnā sekundē aptvēra notikuma norisi.

- Vai Granmezona kundze joprojām ir Vistreāmā?

- Nē! Šorīt viņa kopā ar meitu aizbrauca. Manuprāt, viņas devās uz Kānu... Viņa brauca ar automašīnu...

Megrē gripa jau bija pārvarēta. Viņš norūca:

- Vai tu vēl ilgi ēdīsi?

Likā rāmu garu atbildēja:

- Protams! Manuprāt, tas ir necilvēciski, ja kāds spriež par ēstgribu, kad pašam vēders pilns. Man vajadzīgas vēl trīs minūtes. Nenesiet prom sieru, saimniek!

VI Kritiens kāpnēs

Viesnīcnieks nebija melojis, taču jaunums bija vismaz pārspīlēts: Granmezona kungs negulēja gultā.

Aizsūtījis Likā uzmanīt zemessmēlēju, Megrē devās uz normandiešu stilā celto villu, pie kuras galvenā loga viņš ieraudzīja siluetu istabā ieslodzīta slimnieka klasiskajā pozā.

Sejas vaibstus nevarēja saskatīt, bet tas, bez šaubām, bija mērs. Tālāk istabā stāvēja vēl kāds cilvēks, bet to pazīt nebija iespējams.

Kad Megrē piezvanīja, namā atskanēja šurpu turpu skraidoša cilvēka soļi - kāds staigāja krietni vairāk, nekā nepieciešams, lai atvērtu durvis. Beidzot parādījās kalpone

- diezgan īgna sieviete vidējos gados. Acīmredzot viņa juta neizmērojamu nicinājumu pret jebkuru apmeklētāju, jo pat nepapūlējās atvērt muti.

Durvis atdarījusi, viņa uzkāpa dažus pakāpienus, kas veda uz halli, atstādama Megrē pašu aiztaisīt durvis. Pēc tam viņa pieklauvēja pie divviru durvīm un, kad Megrē iegāja mēra kabinetā, pazuda.

Tas viss šķita mazliet dīvaini. Ne jau nu nepieņemami vai pārsteidzotši, bet savādi, un arī gaisotne namā nešķita īsti normāla.

Nams bija liels, gandrīz jauns, iekārtots stilā, kāds raksturīgs daudziem jūrmalas namiem. Bet, ņemot vērā. ka Granmezoniem piederēja lielākā daļa Angļu normandiešu sabiedrības akciju, viņu mājoklī varēja gaidīt lielāku greznību. Varbūt to viņi taupīja Kānas namam?

Megrē bija paspēris trīs soļus, kad kāda balss sacīja:

- Ak, tas esat jūs, komisār!

Balss skanēja no loga puses. Granmezona kungs bija

atzvilis dziļā klubkrēslā un nolicis kājas uz otra krēsla. Pretgaismā viņa seja bija grūti saskatāma, bet varēja redzēt, ka stīvinātās apkaklītes vietā ap kaklu aptīta šalle un sejas kreisā puse aizsegta ar plaukstu.

- Apsēdieties...

Megrē apgāja apkārt istabai, lai nonāktu kuģu īpašniekam tieši pretī, kur ari beidzot apsēdās. Viņam bija pagrūti apspiest smaidu, jo pavērās gaužām negaidīts skats.

Granmezona kunga kreisais vaigs, ko plauksta nevarēja pilnīgi nosegt, bija zils, un lūpa - uztūkusi. Bet visvairāk mērs pūlējās noslēpt aci ar tumšu zilumu visapkārt.

Tas neizskatītos tik ērmīgi, ja kuģu īpašnieks tomēr nepūlētos saglabāt visu savu cieņu. Viņš nekustējās. Viņš vērās Megrē agresīvs un aizdomu pilns.

- Vai esat ieradies ziņot par izmeklēšanas rezultātiem?

- Nē! Viņdien jūs mani tik laipni uzņēmāt kopā ar miertiesas locekļiem, ka man gribējās par to jums pateikties.

Megrē nekad nesmaidīja ironiski. Gluži pretēji! Jo vairāk viņš zobojās, jo nopietnāka bija viņa seja. Viņš pārlaida skatienu kabinetam. Sienas greznoja kravas kuģu plāni un Angļu normandiešu sabiedrības kuģu fotogrāfijas. Labas kvalitātes sarkankoka mēbeles, bet bez sevišķas vērtības. Uz rakstāmgalda - dažas mapes, vēstules un telegrammas. Un beidzot - gluda grīda, pie kuras Megrē skatiens kavējās visilgāk.

- Šķiet, ar jums atgadījusies nelaime?

Mērs nopūtās, pakustināja kājas un norūca:

- Paklupu, kāpjot lejā pa trepēm.

- Vai šorīt? Tad nu gan Granmezona kundze izbijās!

- Sieva jau bija aizbraukusi.

- Tiesa, laiks nav piemērots dzīvei piejūras... Ja vien nemedī piles... Es pieņemu, ka jūsu kundze kopā ar meitu

ir Kānā?

- Nē, Parīzē.

Kuģu īpašnieks bija ģērbies pavisam vienkārši. Tumšas bikses, rītasvārks pāri pelēka flaneļa kreklam, filca čības.

- Kas bija trepju galā?

- Es nesaprotu jūsu jautājumu.

- Kam jūs uzkritāt virsū?

Mērs uzmeta komisāram žultainu skatienu un skarbi atbildēja:

- Es nokritu uz grīdas...

Tā nebija taisnība, tās bija galīgas muļķības! Nokrītot uz grīdas, cilvēks neuzdauza zilu aci. Un galvenais - uz kakla tādā gadījumā nepaliek žņaugšanas pēdas.

Jo, kad šalle mazlietiņ paslīdēja sānis, Megrē lieliski redzēja pirkstu atstātas zīmes, ko viņam gribēja noslēpt.

- Mājā jūs, protams, bijāt viens.

- Kāpēc “protams”?

- Jo nelaimes gadījumi mūždien atgadās tieši tad, kad nav neviena, kas varētu palīdzēt!

- Kalpone bija aizgājusi iepirkties.

- Vai viņa jums te ir viena pati?

- Vēl ir dārznieks, bet tas aizbraucis uz Kānu, kur šo to vajadzēja nopirkt.

- Jūs gan laikam cietāt lielas sāpes...

Mēru visvairāk mulsināja Megrē milzīgā nopietnība,

viņa balss gandrīz draudzīgais tonis.

Pulkstenis bija vēl tikai pusčetri, bet istabā jau krēsloja.

- Vai neiebildīsiet?

Komisārs izvilka no kabatas pīpi.

- Ja vēlaties cigāru, uz kamīna ir.

Tur bija vesels kaudze kārbu. Uz paplātes - pudele veca armaņaka. Augstās durvis - no lakotas Amerikas priedes.

- Un kā veicas ar izmeklēšanu?

Megrē nenoteikti atmeta ar roku un pūlējās neskatīties uz durvīm, kas savienoja kabinetu ar viesistabu un noslēpumaini drebēja.

- Vai nekādu rezultātu nav?

- Nekādu.

- Vai gribat zināt manas domas? Būtu muļķīgi iedomāties, ka tā ir ļoti sarežģīta lieta.

- Tiešām! - Megrē noņurdēja. - lt kā notikumos būtu kaut kas noslēpumains. Kādu vakaru cilvēks pazūd un mēnesi no viņa nav ne ziņas, ne miņas. Sešas nedēļas vēlāk viņu atrod Parīzē ar ievainotu un izdziedinātu galvaskausu un atmiņas zudumu. Viņu atved mājās, un jau pirmajā naktī viņš tiek noindēts. Pa to laiku no Hamburgas viņa kontā ieskaitīti trīssimts tūkstoši franku. Kas gan var būt vienkāršāk? Skaidrāk par skaidru!

Šoreiz, par spīti komisāra labsirdīgajam tonim, kļūdīties nebija iespējams.

- Katrā ziņā tas varbūt tomēr ir vienkāršāk, nekā jūs iedomājaties. Un, ja pieņemam, ka tas ir ļoti noslēpumains gadījums, manuprāt, būtu labāk neradīt sev par prieku baiļu atmosfēru. Ja par šīm lietām runā kafejnīcās, var sajaukt prātus, kas alkohola ietekmē jau tā nav visai skaidri.

Pret Megrē vērsās bargs inkvizitora skatiens. Mērs runāja lēnām, zilbi pa zilbei, un šķita, ka sākusies apsūdzības izvirzīšana.

- Turpretī policija nav pieprasījusi nekādas ziņas no kompetentām varas iestādēm! Es, šī novada mērs, neko nezinu par to, kas notiek ostā...

- Vai jūsu dārznieks valkā kedas?

Mērs strauji pameta skatienu uz grīdu, kuras vasko-jumā bija redzamas pēdas. Neradās ne mazākās šaubas - te kāds bija staigājis apavos ar virvju zolēm.

-Es nezinu!

- Piedodiet, ka jūs pārtraucu. Man kaut kas ienāca prātā... Ko jūs teicāt?

Bet runas pavediens bija pārtrūcis. Granmezona kungs norūca:

- Esiet tik laipns, pasniedziet man cigārus no kamīna malas... Jā, tie ir īstie... Paldies...

Viņš aizsmēķēja un aiz sāpēm nosēcās, jo bija pārāk plati atvēris muti.

- Vārdu sakot, cik tālu esat ticis? Nevar būt, ka neesat savācis interesantas ziņas...

- Pavisam maz.

- Tas šķiet dīvaini, jo ostas ļaudīm parasti netrūkst iztēles, it īpaši pēc vairākiem aperitīviem...

- Manuprāt, jūs esat aizsūtījis Granmezona kundzi uz Parīzi, lai aiztaupītu viņai visas šīs traģēdijas? Un arī tās, kas vēl var norisināties?

Tā nebija cīņa. Un tomēr gan no vienas, gan otras puses varēja nojaust naidīgus nodomus. Varbūt tikai tāpēc, ka abi vīrieši pārstāvēja dažādas sabiedrības šķiras.

Megrē saskandināja ar slūžu uzraugiem un zvejniekiem Flotes bufetē.

Mērs uzņēma miertiesas locekļus, pasniegdams viņiem tēju, liķierus un kūciņas.

Megrē bija vienkārši cilvēks, kam nevarēja piekabināt nekādu etiķeti.

Granmezona kungs bija noteiktu aprindu cilvēks. Viņš bija augsts ierēdnis mazpilsētā, pārstāvēja senu pilsonisku dzimtu, kuģu īpašnieks, kuram veikali veicās un bija laba reputācija.

Tiesa, viņš pūlējās būt demokrātisks un Vistreāmas ielās uzrunāja savus padotos. Bet tas bija augstprātīgs demokrātisms, ko prasīja vēlēšanu politika. Tas piederējās

pie apzināti izraudzīta izturēšanās veida.

Megrē radīja gandrīz biedējošu pamatīguma iespaidu. Granmezona kungs ar sārto, tuklo seju drīz zaudēja komandiera skarbumu un atklāja nedrošību un bailes.

Tad, gribēdams atgūt virsroku, viņš sadusmojās.

- Megrē kungs... - viņš iesāka.

Un tonis, kādā viņš izrunāja šos divus vārdus, atsvēra veselu poēmu.

- Megrē kungs, es atļaušos atgādināt, ka, būdams mērs...

Komisārs piecēlās tik dabiski, ka viņa sarunas biedrs iepleta acis. Un viņš piegāja pie durvīm, kuras pavisam mierīgi atvēra.

- Nāciet jel iekšā, Luij! Nav iespējams noskatīties, kā jūs visu laiku kustināt durvis, un klausīties jūsu elpu aiz tām.

* * *

Ja Megrē bija cerējis uz izrādi, viņam vajadzēja vilties. Lielais Luijs paklausīja, ienāca kabinetā, kā parsti, piešķie bis galvu un izvirzījis uz priekšu vienu plecu, un nenovērsdamies skatījās grīdā.

Bet tā varēja izturēties ari cilvēks, kas nonācis kutelīgā situācijā - vienkāršs matrozis ievests bagāta un ievērojama cilvēka namā.

Mērs, pūzdams kuplus dūmu mutuļus, sirdīgi smēķēja cigāru un skatījās savā priekšā.

Vairs gandrīz nekas nebija redzams. Ārā jau dega gāzes laterna.

- Vai neiebildīsiet, ja es iedegšu gaismu? - Megrē jautāja.

- Vienu mirklīti... Vispirms aizvelciet aizkarus... Nav

nekādas vajadzības, lai garāmgājēji... Jā, pareizi... Aukla kreisajā pusē... Lēnām...

Lielais Luijs stāvēja istabas vidū un nekustējās. Megrē pagrieza elektrības slēdzi, piegāja pie krāsns un nedomādams sāka bikstīt uguni.

Tā bija viņa mānija. Un vēl - intensīvi domājot, viņš mēdza stāvēt pie uguns, rokas uz muguras salicis, līdz sakarsa krusti.

Vai situācijā kaut kas bija mainījies? Katrā ziņā dziļās domās iegrimušajam Megrē pievērstais Granmezona kunga skatiens šķita mazliet zobgalīgs.

- Vai tad, kad notika... nelaimes gadījums. Lielais Luijs bija te?

- Nē! - skarba balss atcirta.

- Žēl gan! Ripojot lejā pa trepēm, jūs būtu varējis, piemēram, uzgrūsties viņa kailajai dūrei...

- Un tas dotu jums iespēju, stāstot neticamus stāstus ostas mazajās kafejnīcās, sabiezināt baiļu atmosfēru... Labāk izbeigsim, komisār, vai ne? Mēs esam divi... Divi cilvēki, kurus nodarbina šī traģēdija... Jūs esat ieradies no Parīzes... Jūs no turienes atvedāt man kapteini Žorisu nožēlojamā stāvoklī, un viss rāda, ka tāds viņš nav padarīts Vistreāmā... Jūs bijāt te, kad viņu nogalināja... Jūs vadāt izmeklēšanu, kā jums šķiet labāk...

Balss bija dzēlīga.

- Es jau desmit gadus esmu šī novada mērs. Es pazīstu savus ļaudis. Es jūtos atildīgs par to, kas te notiek. Būdams mērs, esmu arī vietējās policijas priekšnieks... Tātad!...

Viņš bridi apklusa, lai ievilktu dūmu no cigāra, kura pelni nobira uz rītasvārka.

- Kamēr jūs skraidāt pa krodziņiem, es strādāju pēc savas metodes, vai nu jums tas patīk, vai nē...

- Un jūs izsaucat Lielo Luiju...

- Un es izsaukšu arī citus, ja vēlēšos... Un tagad -manuprāt, jums nekas būtisks nav man ziņojams?

Viņš piecēlās un grasījās mazliet stīvām kājām pavadīt apmeklētāju.

- Es ceru, - Megrē nomurmināja, - ka jūs neuzskatīsiet par nepiedienīgu, ja Lielais Luijs mani pavadīs. Pagājušajā naktī es viņu jau iztaujāju... Man jānoskaidro vēl šis tas...

Granmezona kungs pamāja, likdams saprast, ka viņam tas vienalga. Bet Lielais Luijs nekustējās no vietas, viņš skatījās grīdā, it kā būtu tajā ieaudzis.

- Vai jūs nāksiet?

- Nē! Tūlīt vēl nē...

Tas bija tāds pats rūciens kā visi Žilī brāļa teikumi.

- Ievērojiet, es nepavisam neiebilstu pret to, ka viņš iet kopā ar jums! Man ir svarīgi, lai jūs to atzīstat un vēlāk mani neapsūdzat par to, ka es jums bāžu spieķus ritenī. Es liku Lielajam Luijam ierasties, lai šo to noskaidrotu. Ja viņš vēlas palikt, tad acīmredzot tāpēc, ka grib man vēl kaut ko pasacīt...

Un tomēr šoreiz gaisā bija jaušamas bailes. Un ne tikai gaisā! Augstā ierēdņa acīs atspoguļojās īstas šausmas.

Lielais Luijs smaidīja apmierināta rupja tēviņa neskaidro smaidu.

- Es gaidu jūs ārpusē, - komisārs jūrniekam teica.

Bet atbildes nebija. Vienīgi mērs sacīja.

- Priecāšos jūs atkal redzēt, komisāra kungs!

Durvis bija vaļā. Kalpone atsteidzās no virtuves un mēma, īgna gāja Megrē pa priekšu līdz ieejas durvīm, ko aizvēra komisāram aiz muguras.

Ceļš bija tukšs. Simts metrus tālāk kādas mājas logā spīdēja gaisma, tālāk - citas gaismas, jo Rivabellas ceļa namiem bija diezgan plaši dārzi.

Megrē sakumpis, rokas kabatās sabāzis, pagāja dažus metrus uz priekšu līdz vietai, kur beidzās villas dārza žogs un sākās tukšs klajums. Visa šī Vistreāmas daļa bija uzcelta gar kāpām. Aiz dārziem stiepās tikai smiltis un asa zāle.

Tumsā parādījās cilvēka stāvs. Balss jautāja:

- Vai tas esat jūs, komisār?

- Likā?

Viņi ātri gāja viens otram pretī.

Likā neizlaida no acīm žogu. Viņš runāja ļoti klusām.

- Cilvēks no zemessmēlēja...

- Vai viņš iznāca ārā?

-Viņš ir te...

- Vai jau ilgi?

- Nepilnu stundas ceturksni... Tieši aiz villas...

- Vai viņš pārkāpa pāri žogam?

- Nē... Manuprāt, viņu te kāds gaidīja... Es dzirdēju jūsu soļus... Un tad es nācu skatīties...

- Ved mani...

Viņi gāja gar dārza malu, nonāca villas aizmugurē, un Likā izgrūda lāstu.

- Kas noticis?

-Viņa te vairs nav...

- Vai esi pārliecināts?

- Viņš stāvēja aiz krūma...

- Vai tu domā, ka viņš iegājis iekšā?

- Es nezinu...

- Paliec te. Nekādā gadījumā nekusties.

Un Megrē skrēja uz ceļa pusi. Viņš nevienu neredzēja. Gaismas stars spraucās ārā pa kabineta logu, bet nebija iespējams uzrausties līdz palodzei.

Tad viņš vairs nekavējās. Viņš šķērsoja dārzu un piezvanīja pie durvīm. Kalpone atvēra gandrīz uzreiz.

- Es laikam esmu aizmirsis pīpi mēra kunga kabinetā...

- Es iešu paskatīties,

Kalpone atstāja komisāru pie durvīm, bet, līdzko viņa bija prom, viņš iegāja iekšā, klusām uzkāpa dažus pakāpienus un ielūkojās kabinetā.

Mērs, kājas izstiepis, joprojām sēdēja savā vietā. Viņam blakus bija nolikts apaļš galdiņš. Tam otrā pusē sēdēja Lielais Luijs. Un starp viņiem bija dambretes spēle.

Bijušais katordznieks pabīdīja kauliņu un norēja:

- Jūsu kārta...

Un mērs, nervozi skatīdamies uz kalponi, kas joprojām meklēja pīpi, teica:

- Vai tad jūs neredzat, ka te tās nav? Sakiet komisāram, ka viņš to droši vien pazaudējis citur! Jūsu gājiens, Luij!

Un Luijs, juzdamies kā mājās, pašpārliecināts uzsauca:

- Pēc tam jūs mums atnesīsiet ko dzeramu, Margarita!

VII Orķestra diriģents

Kad Megrē iznāca no villas, Likā saprata, ka situācija kļuvusi draudīga. Komisārs bija novests līdz pēdējai galējībai. Viņš stīvi vērās savā priekšā neredzošu skatienu.

- Vai tu viņu nepamanīji?

- Manuprāt, nemaz nav vērts viņu meklēt. Vajadzētu saorganizēt veselu pulku dzinēju, lai saņemtu ciet cilvēku, kas slēpjas kāpās.

Megrē sapogāja mēteli līdz pat zodam, sabāza rokas kabatās un košļāja pīpes kātu.

- Vai tu redzi spraugu aizkaros? - viņš sacīja, rādīdams uz kabineta logu. - Un vai redzi zemo mūri tieši pretī? Nu, manuprāt, ja tiksi augšā uz mūra, varēsi ieskatīties istabā.

Likā bija gandrīz tikpat plecīgs kā komisārs, taču īsāks. Nopūzdamies viņš uzrāpās uz mūra un paskatījās uz visām pusēm, lai pārliecinātos, ka pa ceļu neviens nenāk.

Tumsai iestājoties, bija sacēlies vējš, kas ar katru mirkli pieņēmās spēkā un purināja kokus.

- Vai tu kaut ko redzi?

- Es neesmu ticis pietiekami augstu. Vēl vajadzīgi piecpadsmit vai divdesmit centimetri.

Ne vārda nerunādams, Megrē piegāja pie akmeņu kaudzes ceļa malā un dažus atnesa.

- Pamēģini.

- Es redzu galda galu, bet cilvēkus vēl ne...

Un komisārs gāja pakaļ jauniem akmeņiem.

- Kārtībā! Viņi spēlē dambreti. Kalpone atnes kūpošas glāzes, droši vien groku.

- Paliec, kur esi!

Un Megrē sāka staigāt turp un atpakaļ pa ct ļu. Simts metru attālumā bija Flotes bufete un tālāk - osta. Garām pabrauca maiznieka kravas mašīna. Komisāram būtu vajadzējis to apturēt, lai pārliecinātos, ka tajā neviens neslēpjas, bet viņš tikai paraustīja plecus.

īr šķietami ļoti vienkāršas operācijas, kas īstenībā nav izpildāmas. Piemēram, sameklēt cilvēku, kas piepeši izgai sis aiz mēra villas! Kur lai viņu meklē - kāpās, pludmalē vai ciemā? Vai aizšķēršļot visus ceļus? Tādam pasākumam nepietiktu ar divdesmit žandarmiem, un, ja meklējamais būtu gudrs, viņš tik un tā aizbēgtu.

Neviens pat nezināja, kas viņš ir un kāds izskatās.

Komisārs atgriezās pie mūra, uz kura neērtā pozā stāvēja Likā.

- Ko viņi dara?

- Joprojām spēlē dambreti.

- Un vai viņi runā?

- Viņi pat neatver muti. Katordznieks ir atspiedies ar elkoņiem pret galdu un dzer jau trešo glāzi groka.

Aizritēja vēl stundas ceturksnis, un tad atskanēja zvans. Likā sauca komisāru.

- Zvana telefons. Mērs grib piecelties. Bet klausuli paņem Lielais Luijs.

Nevarēja dzirdēt, ko viņš runā. Droši šķita vienīgi tas, ka Lielais Luijs ir apmierināts.

- Vai saruna beigusies?

- Viņi atkal spēlē.

- Paliec turpat! - Un Megrē devās bufetes virzienā. Kā ik vakaru, tur daži vīri spēlēja kārtis un gribēja piedāvāt komisāram iedzert.

- Tagad nē. Vai jums. jaunkundz, ir telefons?

Aparāts bija pie virtuves sienas. Veca sieviete tīrīja

zivis.

- Hallo! Vai Vistreāmas pasta kantoris? Policija! Vai varat pasacīt, kas nupat zvanīja mēram?

- No Kānas, kungs.

- Kāds numurs? Viens, divi, divi... tas ir no Stacijas kafejnīcas.

- Paldies, jaunkundz!

Viņš labu brīdi palika stāvam krodziņa vidū, neko sev apkārt neredzēdams.

- No šejienes līdz Kānai ir divpadsmit kilometru, -viņš piepeši nomurmināja.

- Trīspadsmit, - kapteinis Delkūrs, kas tikko bija ieradies, viņu izlaboja. - Kā klājas, komisār?

Megrē viņu nedzirdēja.

- Ar velosipēdu tur var nonākt nepilnā pusstundā.

Viņš atcerējās, ka slūžu uzraugi, kas gandrīz visi dzīvoja ciemā, uz ostu brauca ar velosipēdiem, un tie augu dienu palika pie bufetes.

- Jūs varētu pārliecināties, vai netrūkst kada velosipēda?

Un no tā brīža domas virknējās cita aiz citas. Megrē smadzenes strādāja kā zobrats, kas aizķēra visus notikumus pēc kārtas.

- Pie joda! Mana riteņa nav!

Komisārs nebrīnījās, neprasīja nekādus paskaidrojumus, bet no jauna iegāja virtuvē un noņēma telefona klausuli.

- Dodiet man Kānas policiju... Jā... Paldies... Hallo!... Vai galvenais policijas komisariāts? Te komisārs Megrē no kriminālpolicijas. Vai vēl ir kāds vilciens uz Parīzi? Jūs sakāt? Pirms vienpadsmitiem nav? Nē! Klausieties. .. Lūdzu, pierakstiet...

Pirmais. Pārliecināties, vai Granmezona kundze... jā, kuģu īpašnieka sieva... tiešām aizbraukusi uz Parīzi ar mašīnu.

Otrais. Uzzināt, vai kāds nepazīstams cilvēks nav bijis Granmezonu kantorī vai mājās.

Jā, tas ir viegli! Bet tas vēl nav viss. Vai jūs pierakstāt?

Trešais. Pārbaudīt pilsētas garāžas... Cik to ir? Kādas divdesmit? Pagaidiet! Vajadzīgas tikai tās, kas izīrē mašīnas... Sāciet ar garāžām stacijas tuvumā... Labi! Ievāciet ziņas par cilvēku, kas būtu noīrējis auto ar šoferi vai bez tā braucienam līdz Parīzei vai nopircis lietotu mašīnu... Hal lo! Pagaidiet, pie joda! Iespējams, ka viņš Kānā atstājis velosipēdu...

Jā, tas ir viss... Vai jums ir pietiekami daudz policistu, lai to izdaritu vienlaikus? Labi, esam vienojušies! Līdzko iegūsiet jelkādas ziņas, zvaniet man uz Flotes bufeti Vis-treāmā...

Ostas ļaudis, kas pārkurinātajā zālē dzēra aperitīvu, sarunu dzirdēja, un, kad Megrē atgriezās, vīru sejas bija

nopietnas un pauda bažas.

- Vai jūs domājat, ka mans velosipēds?...

- Vienu groku, - Megrē skarbi pavēlēja.

Tas vairs nebija cilvēks, kas iepriekšējās dienās labsirdīgi saskandināja ar katru. Viņš tik tikko redzēja un pazina bufetes viesus.

- Vai Senmišels no Kānas nav atgriezies?

- Tas pieteicis ierašanos līdz ar vakara paisumu. Bet laiks, iespējams, būs tāds, ka tam vajadzēs palikt Kānā.

- Vai gaidāms negaiss?

- Katrā ziņā pamatīgs pūtiens! Un vējš griežas ziemelī, tas neko labu nenozīmē. Vai nedzirdat?

Ieklausoties varēja sadzirdēt viļņu dunu, tiem atsitoties pret aizsprosta pāļiem. Bufetes durvis vējā drebēja.

- Ja man zvana, lai kāds atnāk un mani pasauc, būšu uz ceļa. Simt metru no šejienes...

- Pretī mēra mājai?

Ārā Megrē nekādi nevarēja aizsmēķēt pīpi. Zemi, lieli mākoņi skrēja debesis, šķita, ka tie ķeras ceļmalas papeļu galotnēs. Piecu metru attālumā nevarēja redzēt brigadieri Likā, kurš stāvēja uz mūra.

- Vai nekā jauna nav?

- Viņi vairs nespēlē. Tas bija Luijs, kas laiski sajauca kauliņus uz dēļa.

- Ko tad viņi dara?

- Mērs pusguļus zviln krēslā. Otrs smēķē cigārus un dzer groku. Viņš jau ir saplosījis kādus desmit cigārus, turklāt dara to tīšām, lai mēru kaitinātu.

- Cik groku?

- Pieci vai seši...

Megrē neredzēja neko vairāk kā spožu gaismas svītru fasādē. Mūrnieki atgriezās no darba un ar velosipēdiem brauca uz ciema pusi. Pēc tam parādījās zemnieka pajūgs.

Braucējs, pamanījis cilvēkus, uzšāva zirgam un vairākas reizes bailīgi atskatījās.

- Kalpone?

- Tā vairs nav redzama. Droši vien atgriezusies virtuvē. Vai man vēl ilgi būs te jāstāv? Tādā gadījumā būtu labi, ja jūs man iedotu vēl dažus akmeņus, lai nav jāceļas pirkstgalos...

Megrē tos atnesa. Jūras duna kļuva aizvien skaļāka. LiedagS viļņi droši vien sasniedza pāris metru augstumu un smiltīs izšķīda baltās putās.

Ostas pusē atvērās un aizvērās kādas durvis. Tās bija bufetes durvis. Parādījās cilvēka stāvs, kas mēģināja kaut ko saskatīt tumsā. Megrē ātri devās tam pretī.

- Ak tā! Tas esat jūs... Jūs aicina pie telefona.

Tā bija Kāna.

- Hallo? Komisārs Megrē? Kā jūs zinājāt? Gran-mezona kundze šorīt izbraukusi cauri Kānai - ieradusies no Vistreāmas un devusies tālāk uz Parīzi. Viņa atstājusi meitu mājās, guvernantes uzraudzībā... Aizbraukusi pusdienlaikā ar mašīnu. Kas attiecas uz svešo, jums taisnība... Vajadzēja iegriezties tikai vienā garāžā, tajā, kas atrodas pretī stacijai. Ieradies vīrietis ar velosipēdu. Viņš gribējis noīrēt mašīnu bez šofera... Viņam atbildēts, ka firma nepieņem tādus pasūtījumus... Cilvēks izskatījies nepacie-1 tīgs... Viņš jautājis, vai var vismaz nopirkt ātru auto, ja iespējams, lietotu... Viņam viens pārdots par divdesmit tūkstošiem franku, kurus viņš uzreiz samaksājis... Mašīna 1 ir dzeltena, karosērija torpēdas formā... Kā jau visām pār- : dodamām mašīnām, tai uzkrāsots burts W...

- Vai zināms, kādā virzienā cilvēks aizbraucis?

- Viņš taujājis ceļu uz Parīzi caur Lisjo un Evro.

- Piezvaniet Lisjo, Evro, Nantes un Senžermēnas policijai un žandarmērijai... Brīdiniet Parīzi, lai pie visiem

vārtiem, it sevišķi pie Meijo vārtiem, pārbauda mašīnas.

- Vai auto jāaiztur?

- Un ari iekšā sēdētājs! Vai jums zināmas viņa pazīmes?

- Jā, garāžas īpašnieks pateica.Tas ir paliela auguma cilvēks vidējos gados, ģērbies gaišā, elegantā uzvalkā.

- Turpiniet rīkoties tādā pašā garā. Zvaniet uz Vistreā-mu, līdzko...

- Piedošanu! Drīz būs septiņi, un telefons Vistreāmā vairs nedarbosies... Ja vien jūs neiesiet pie mēra...

- Kāpēc?

- T&pēc, ka viņam ir telefons ar numuru viens, kas visu nakti paliek tieši savienots ar Kānu.

- Norīkojiet kādu pasta kantorī. Ja kāds zvana mēram, izmantojiet noklausīšanās aparatūru... Vai jums ir auto?

- Mazs CV...

- Ar to pietiks, lai atbrauktu un mani brīdinātu. Joprojām Flotes bufetē.

Krodziņā kapteinis Delkūrs iedrošinājās pajautāt:

- Vai tiek vajāts slepkava?

- Es nezinu!

Ļaudis nevarēja saprast, kā Megrē, iepriekšējās dienās tik sirsnīgs, tik familiārs, varējis piepeši kļūt tik atturīgs, pat nikns.

Viņš izgāja ārā, itin neko nepateicis. Komisārs no jauna ienira jūras un vēja troksni. Viņam vajadzēja aizpogāt mēteli, sevišķi - ejot pāri tiltam, ko drebināja vētra.

Viņš apstājās pretī kapteiņa Žorisa mājai, mirkli vilcinājās, pieplaka pie atslēgas cauruma. Gaiteņa galā viņš redzēja virtuves stiklotās durvis, kas bija gaišas. Aiz rūtīm varēja saskatīt siluetu, kurš kustējās no pavarda līdz galdam un atpakaļ.

Viņš piezvanīja. Žilī sastinga, turēdama trauku rokās, nolika to, atvēra durvis un tuvojās ieejai.

- Kas tur ir? - viņa bailīgi jautāja.

- Komisārs Megrē!

Viņa atslēdza durvis un pakāpās sānis. Žilī acis bija saraudātas, un viņa nemitējās bailīgi skatīties apkārt.

- Nāciet iekšā... Es priecājos, ka esat ieradies. Kaut jūs zinātu, cik ļoti man bail vienai pašai mājā! Man šķiet, es te nepalikšu.

Viņš iegāja virtuvē, kas bija tikpat spodra un kārtīga kā parasti.

Uz baltas vaskadrānas klātā galda bija tikai viena tase, sviests un maize. Uz pavarda kaut kas vārījās un saldi smaržoja.

- Vai šokolāde? - viņš brīnījās.

- Man nepatīk gatavot ēdienu sev vien. Tāpēc es vāru šokolādi...

- Rīkojieties, it kā manis te nebūtu. Ēdiet!

Viņa mazliet sastomījās, tad saņēmās, pielēja tasi. kurā ielika mērcēties lielus gabalus ar sviestu apziestas maizes un ēda ar karotīti, acu nepaceldama.

- Vai brālis vēl nav piejums bijis?

- Nē! Es nekā nesaprotu... Nupat biju aizgājusi uz ostu cerībā, ka viņu satikšu. Ja jūrniekiem nav ko darīt, viņi vienmēr klejo pa ostu...

- Vai jūs zinājāt, ka jūsu brālis draudzējas ar mēru?

Viņa pārsteigta pavērās komisārā.

- Kāpēc jūs tā sakāt?

- Viņi patlaban spēlē dambreti.

Viņa domāja, ka Megrē joko, un, kad viņš apgalvoja, ka tā ir tīra patiesība, pārbijās.

- Es nesaprotu...

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka mērs nemēdz pret cilvēkiem izturēties tik familiāri... Un, galvenais, es zinu, ka viņš nevar ciest Lui-ju. Vairākas reizes viņš sagādājis brālim nepatikšanas. Viņš pat negribēja dot uzturēšanās atļauju...

- Un kapteinis Žoriss?

- Ko?

- Vai Granmezona kungs ar kapteini Žorisu bija draudzīgās attiecībās?

- Tādās pašās kā ar visiem citiem. Viņš garāmejot paspiež cilvēkiem roku. Viņš pajokojas. Pasaka dažus vārdus par lietu un jauku laiku, un tas ir viss. Reizēm - es jums jau teicu - viņš aicināja kungu līdzi medībās. Bet tikai tāpēc, lai nebūtu viens.

- Vai vēl neesat saņēmusi notāra vēstuli?

- Jā... Viņš man raksta, ka esmu galvenā mantiniece. .. Ko tas īstenībā nozīmē? Vai tiesa, ka es mantošu māju?

- Jā, un vēl trissmits tūkstošus franku.

Viņa mierīgi turpināja ēst, pēc tam papurināja galvu un nomurmināja:

- Tas nav iespējams. Tam nav nekāda pamata. Es taču jums jau teicu - man nav ne vismazāko šaubu, ka kapteinim nekad nav bijis trīssimttūkstoš franku.

- Kur bija viņa vieta? Vai viņš ēda virtuvē?

- Tur, kur tagad sēžat jūs - klūgu krēslā.

- Vai jūs ēdāt kopā?

- Jā... Tikai es reizēm piecēlos, kad vajadzēja ko darīt pie plīts vai pasniegt ēdienus... Viņam patika ēdot lasīt avīzi. Reizēm viņš kādu rakstu lasīja skaļi.

Megrē nebija tādā noskaņojumā, lai kļūtu sentimentāls. Un tomēr viņu aizkustināja rāmā noskaņa. Šķita, ka pulkstenis tikšķ lēnāk kā jebkur citur. Gaismas atpulgs, kas mirdzēja uz vara svārsta, meta zibšņus uz pretējās sienas. Un saldenā šokolādes smarža... Krēsla klūgas ierasti krakšķēja, Megrē kaut drusciņ pakustoties, kā droši vien krakšķēja, kad tajā sēdēja kapteinis Žoriss...

Žilī bija bail vienai pašai visā mājā. Un tomēr viņa vilcinājās to atstāt. Un komisārs saprata, ka viņu kaut kas saista šajā mājīgajā gaisotnē.

Viņa piecēlās un gāja uz durvju pusi. Megrē sekoja meičai ar skatienu. Viņa ielaida balto kaķi, kas piegāja pie pilnas piena bļodiņas blakus plītij.

- Nabaga Minū! - viņa teica. - Saimnieks viņu ļoti mīlēja. Pēc ēšanas Minū ieritinājās viņam klēpī un nekustējās līdz brīdim, kad saimnieks gāja gulēt...

Miers bija tik dziļš, ka tajā jautās kaut kas draudīgs. Tas bija silts un smags miers.

- Vai jums, Žilī, tiešām nekas nav man sakāms?

Viņa pacēla uz komisāru jautājošu skatienu.

- Manuprāt, es ļoti drīz atklāšu patiesību... Viens jūsu vārds varētu man palīdzēt... Tāpēc es jautāju, vai jums negribas man kaut ko uzticēt.

- Es jums zvēru!

- Par kapteini Žorisu?

- Nekā!

-Par jūsu brāli?

- Nekā!

- Par kādu, kas te varētu būt ieradies un ko jūs nepazīstat?

- Es jūs nesaprotu.

Viņa jorpojām ēda pārsaldināto brūvējumu, uz kuru skatoties vien Megrē sametās nelabi.

- Nu labi! Tad es eju prom.

Viņa izskatījās vīlusies. Atkal viņa būs viena. Viņa nevarēja nociesties nepajautājusi:

- Sakiet, lūdzu, kā būs ar apbedīšanu? Es domāju, ka vairs nevarētu būt ilgi jāgaida... Mironis...

- Viņš ir ledū, - komisārs apjucis atbildēja.

Viņa nodrebēja.

* * *

- Vai tu tur esi, Likā?

Bija tik tumšs, ka vairs neko nevarēja redzēt. Un vētras dārdoņa pārspēja visus citus trokšņus. Ostā cilvēki katrs savā vietā gaidīja kuģa ierašanos no Glazgovas, tā svilpienu varēja dzirdēt starp moliem, manevrs tam nebija izdevies.

- Es esmu te.

- Ko viņi dara?

- Viņi ēd. Es labprāt darītu to pašu. Garneles, zivis, omleti un kaut ko tādu, kas atgādina aukstu teļa cepeti.

- Vai viņi sēž pie tā paša galda?

- Jā. Lielais Luijs joprojām ir pret to atspiedies ar abiem elkoņiem.

- Vai viņi sarunājas?

- Tikpat kā nē. Laiku pa laikam lūpas kustas, bet neko daudz viņi viens otram nevar pasacīt.

- Vai viņi dzer?

- Luijs dzer. Uz galda ir divas pudeles vīna. Vecas pudeles. Mērs bez mitas lej savam galda biedram.

- It kā gribētu to piedzirdīt?

- Tā izskatās. Kalpone šķiet pavisam jocīga. Kad viņai jāpaiet garām matrozim, viņa met lielu līkumu, it kā baidītos tam pieskarties.

- Vai telefons nav vairs zvanījis?

- Nē. Tagad Luijs izšņauc degunu salvetē un ceļas kājās. Pagaidiet! Viņš iet pēc cigāra. Kārba ir uz kamīna malas. Viņš sniedz to mēram, kas noraidoši purina galvu. Kalpone atnes sieru.

Un brigadieris Likā žēlā balsī piemetināja:

- Kaut es varētu vismaz apsēsties! Kājas galīgi nosalušas. Bail kaut pakustēties, ka nenožaujos lejā.

Ar to nevarēja iežēlināt Megrē, kas neskaitāmas reizes piedzīvojis līdzīgas situācijas.

- Es tev atnesīšu kaut ko ēdamu un dzeramu.

Viņam vakariņas bija sagatavotas viesnīcā Universs. Kājās stāvēdams, viņš ātri apēda gabalu pastētes un maizi. Viņš sagatavoja sviestmaizi savam biedram un paņēma to līdzi kopā ar aizsāktu bordo pudeli.

- Un es jums izsutināju zivis provansiešu gaumē, kādas jūs nedabūtu pat Marseļā! - viesnīcnieks sūrojās.

Bet komisāru nevarēja ietekmēt nekas. Viņš gāja atpakaļ pie mūra un desmito reizi jautāja:

- Ko viņi dara?

- Kalpone novāca galdu. Kuģu īpašnieks sēž krēslā un smēķē cigareti pēc cigaretes. Manuprāt, Luijs tūlīt aizmigs. Viņam zobos joprojām ir cigārs, bet tas vairs tā nekūp.

- Vai viņam vēl deva dzert?

- Pilnu glāzi no pudeles, kura stāvēja uz kamīna.

- Tas bija armaņaks, - Megrē norūca.

- Re, trešajā stāvā parādījās gaisma. Laikam kalpone iet gulēt. Mērs pieceļas. Viņš...

Pie bufetes atskanēja skaļas balsis. Rūca automobiļa motors. Varēja saklausīt neskaidrus vārdus:

- Simts metru attālumā? Mājā?

-Nē... Tai pretī.

Megrē gāja pretī auto, kas atkal iedarbināja motoru. Viņš to apturēja diezgan tālu no mēra villas, lai tas nekļūtu uzmanīgs, pamanījis uniformas.

- Kas jauns?

- Evro ziņo, ka cilvēks dzeltenajā mašīnā aizturēts.

- Kas viņš ir?

- Pagaidiet! Viņš protestē! Viņš draud, ka pasauks savu vēstnieku.

- Vai viņš ir ārzemnieks?

- Norvēģis! Evro mums pa telefonu pateica viņa vārdu, bet nebija iespējams to saprast. Martino vai Monino... Šķiet, ka papīri viņam kārtībā. Žandarmērija jautā, ko lai dara.

- Lai viņu ved šurp ar visu dzelteno mašīnu. Gan jau atradīsies kāds žandarms, kas prot vadīt automobili. Steidzieties uz Kānu! Mēģiniet noskaidrot, kur mēdz apmesties Granmezona kundze, kad viņa ierodas Parīzē.

- To mums nupat jau pateica. Viņa mēdz apmesties Litēcijas viesnīcā Raspaija bulvārī.

- No Kānas piezvaniet un uzziniet, vai viņa aizbraukusi un ko dara. Pagaidiet! Ja viņa ir tur, manā vārdā palūdziet kriminālpoliciju, lai liek kādam inspektoram nemanāmi viņu novērot...

Automašīna ar pūlēm apgriezās uz šaurā ceļa. Megrē atkal piegāja pie mūra, bet Likā patlaban rāpās lejā.

- Ko tu dari?

- Tur vairs neko nevar redzēt.

- Vai viņi ir prom?

- Nē! Bet mērs piegāja pie aizkara un aizvilka to pavisam ciet...

Simt metru attālumā Glazgovas tvaikonis lēnām iepeldēja slūžās, bija dzirdamas angliski dotas pavēles. Vēja brāzma norāva komisāram no galvas katliņcepuri.

Piepeši trešā stāva logā izdzisa gaisma, tā ka villas fasāde palika gluži tumša.

VIII Mēra vadītā izmeklēšana

Megrē stāvēja ceļa vidū, abas rokas sabāzis kabatās, rūpju pilnu seju.

- Vai esat nobažījies? - jautāja Likā, kas labi pazina savu priekšnieku.

Ari viņš acīmredzot tāds bija, jo meta drūmus skatienus uz villu, kas slējās viņu priekšā.

- Mums vajadzētu būt tur iekšā, - komisārs norūca, citu pēc cita pētīdams logus.

Bet tie visi bija ciet. Megrē klusām piegāja pie durvīm un klausīdamies nolieca galvu. Viņš deva Likā zīmi, lai tas klusē. Un galu galā viņi abi stāvēja, piespieduši ausi pie ozolkoka durvīm. Nebija dzirdama neviena balss, netika izrunāts neviens vārds. Bet kabinetā neapšaubāmi kāds mīdījās un dobji, ritmiski sita.

Vai tiešām abi vīrieši kautos? Tas nebija iespējams, jo tad sitieni nebūtu tik regulāri. Divi vīri, kas cīnās, stumdās šurpu un turpu, mīņājas, uzgrūžas mēbelēm, un sitieni te birst kā krusa, te tiek doti ar lielām atstarpēm.

Tā bija īsta dauzīšana. Varēja pat sadzirdēt sitēja elpu. Atbildei atskanēja slāpēts gārdziens.

Megrē un brigadieris saskatījās. Komisārs, skatīdamies uz atslēgas caurumu, pastiepa roku, un brigadieris saprata, izvilka no kabatas atslēgu saišķi.

- Nekāda trokšņa.

Varēja sacīt, ka iekšā valda pilnīgs klusums. Tas bija smags baiļu klusums. Sitieni vairs nebira. Arī soļi neklau-dzēja. Varbūt vienīgi - tomēr par to nevarēja galvot - bija saklausāma pārguruša cilvēka sēcoša elpa.

Likā pamāja. Durvis atvērās. Pa kreisi zem kabineta durvīm spraugā spīdēja gaisma. Megrē nīgri paraustīja plecus. Viņš pārkāpa savas tiesības. Viņš pat nopietni tās pārkāpa, turklāt pie tādas oficiālas un mūžam neapmierinātas personas, kāds bija Vistreāmas mērs.

-Jo ļaunāk!

No gaiteņa viņš skaidri sadzirdēja elpu, bet tikai viena cilvēka elpu. Un nekas nekustējās. Likā bija satvēris revolveri. Megrē atgrūda durvis.

Megrē apstājās vīlies un apjucis kā reti kad. Vai viņš bija gaidījis jaunu traģēdiju?

Te bija kas cits! Un tas bija tik neizprotami, cik vien iespējams. Tur stāvēja Granmezona kungs pārsistu lūpu, asinīm noplūdušu zodu un rītasvārku, izspūrušiem matiem, gluži tikpat apstulbis kā bokseris pēc nokauta.

Tik tikko turēdamies kājās, viņš bija atspiedies pret kamīna stūri un tik tālu atliecies atpakaļ, ka tikai brīnumainā kārtā nebija nokritis uz grīdas.

Divu soļu attālumā stāvēja Lielais Luijs vaļā atrautu kreklu, vēl sažņaugtām, asiņainām dūrēm - un tās bija mēra asinis!

Gaitenī varēja dzirdēt Lielā Luija elpu! Viņš bija nokusis, nemitīgi sizdams, un oda pēc alkohola. Glāzes uz galda bija apgāztas.

Policisti bija tā apstulbuši aiz brīnumiem, un mērs un Lielais Luijs - tik notruluši, ka pagāja vismaz minūte, līdz tika izrunāts kāds vārds. Granmezona kungs noslaucīja lūpas un zodu rītasvārka malā un, pūlēdamies noturēties taisni, izstostīja:

- Ko tas nozīmē? Ko tas nozīmē?

- Jūs, cerams, mani atvainosiet, - Megrē pieklājīgi sacīja, - ka esam pie jums ienākuši bez atļaujas... Es dzirdēju troksni... Durvis bija vaļā.

- Tā nav taisnība!

Sakot šos vārdus, mērs atguva sparu.

- Katrā ziņā es priecājos, ka esmu ieradies laikā, lai jūs aizstāvētu un...

Viņš pameta skatienu uz Lielo Luiju, kas nepavisam neizskatījās samulsis un pat tagad mēģināja smaidīt, uzmanīdams katru mēra kustību.

- Man aizstāvība nav vajadzīga...

- Bet šis cilvēks jums uzbruka...

Stāvēdams pie spoguļa, Granmezona kungs mazliet sakārtojās, nervozēdams, ka joprojām tek asinis. Šajā brīdī viņā ērmoti apvienojās spēks un vājums, pašpārliecinātība un gļēvums. Viņa zili uzdauzītā acs, sasitumi un brūces^1 laupīja sejai tās raksturīgo lelliskumu. Acis mazliet stiklaini spīdēja. Negaidīti ātri viņš atguva enerģiju un galu galā, atspiedies pret kamīnu, izteica pārmetumus policistiem.

- Esmu pārliecināts, ka uzlauzāt manas durvis...

- Piedodiet! Mēs gribējām jums palīdzēt.

- Tā nav taisnība, jo jūs nezinājāt, ka man draud kādas briesmas. Un man tās nedraudēja! - Viņš uzsvēra katru pēdējā vārda balsienu.

Megrē ar skatienu nomērīja no galvas līdz kājām Lielā Luija draudīgo stāvu.

- Tomēr es ceru, ka jūs atļausiet aizvest šo kungu...

- Nepavisam nē!

- Viņš jums sita. Un pat diezgan nežēlīgi...

- Mēs izskaidrojāmies! Tas attiecas tikai uz mani.

- Man ir pilnīgs pamats domāt, ka jūs esat uzkritis viņam virsū no rīta, kad mazliet par ātru kāpāt lejā pa trepēm.

Būtu vajadzējis nofotografēt Lielā Luija smaidu. Viņš iekšēji gavilēja. Atelšoties viņš nepameta neievērotu ne drusciņu no tā, kas norisinājās ap viņu. Un šķita, ka scēna sagādā tam milzīgu prieku. Viņš to izbaudīja no visas sirds. Viņš jau nu, bez šaubām, zināja tās slēptos iemeslus.

- Nesen es jums, Megrē kungs, sacīju, ka pats esmu uzsācis izmeklēšanu. Es nejaucos jūsu izmeklēšanā. Esiet tik laipns un nejaucieties manās darīšanās... Un nebrīnieties, ja es sūdzēšos par ielaušanos dzīvoklī...

Būtu grūti pasacīt, vai tas ir vairāk traģiski vai komiski.

Viņš gribēja saglabāt cieņu. Viņš turējās ļoti taisni. Bet lūpa asiņoja. Seja bija vienos zilumos! Rītasvārks - saburzīts... Un vēl bija Lielais Luijs, kas, šķiet, viņu uzmundrināja.

Un, galvenais - iepriekšējā scēna, kuru iztēloties nebija grūti: katordznieks, kas sit pilnā sparā un tik ilgi un pamatīgi, ka vairs nespēj pacelt dūri.

-Jūs, mēra kungs, mani atvainosiet, ja es tūlīt vēl neiešu prom. Tā kā šeit vienīgi jūsu telefons darbojas arī naktī, es atļāvos uzrādīt jūsu namu, kur nodot dažus ziņojumus.

Atbildei Granmezona kungs tikai noteica:

- Aizveriet durvis!

Jo tās bija palikušas vaļā. Viņš paņēma no kamīna malas vienu no tur izkaisītajiem cigāriem, gribēja to aizsmēķēt, bet tabakas pieskaršanās ievainotajai lūpai acīmredzot bija sāpīga, jo viņš cigāru ar drudžainu kustību aizmeta prom.

- Vai tu varētu piezvanīt uz Kānu, Likā?

Viņš nemitējās vērot mēru, tad - Lielo Luiju, pēc tam atkal - mēru. Un viņam bija grūti nonākt pie kāda secinājuma.

Piemēram, pēc pirmā acu uzmetiena spriežot, no abiem vīriem zaudētājs bija Granmezona kungs, viņš bija vājākais ne tikai fiziski, bet arī morāliski. Viņu sita un pārstei dza vispazemojošākajā situācijā, kāda vien iedomājama. Bet nē! Pēc dažām minūtēm viņš atguva pašapziņu. Viņam izdevās atgūt daļu cienījama un bagāta pilsoņa prestiža. Viņš bija gandrīz mierīgs, raudzījās augstprātīgi:

Lielā Luija loma bija viegla. Viņš bija guvis virsroku. Viņš nebija ievainots, nebija dabūjis pat nevienu zilumu. Vēl nupat viņa neizprotamais smaids liecināja par gluži bērnišķīgu prieku. Bet tagad viņš izskatījās nelaimīgs, nezināja, ko darīt, kur skatīties. Tad Megrē uzdeva sev jautājumu: “Ja pieņemam, ka viens no viņiem ir šefs, kurš tas ir?”

Viņam nepavisam nelikās viegli uz šo jautājumu atbildēt. Brīžiem šķita, ka tas ir Granmezons, brīžiem - ka Luijs.

- Hallo! Vai Kānas policija? Komisārs Megrē mani lūdza jums pasacīt, ka visu nakti uzturēsies mēra mājā... Jā, zvaniet pa telefonu viens... Hallo!... Vai jums nav nekādu jaunumu? Jau Lisjo? Paldies... Jā.

Un viņš teica savam priekšniekam:

- Automobilis nupat izbraucis cauri Lisjo. Pēc trim stundas ceturkšņiem tas būs te.

- Manuprāt, es dzirdēju jūs sakām... - mērs iesāka.

- Ka es te palikšu visu nakti, jā. Protams, ar jūsu atļauju. Divas reizes jūs man minējāt par savu personisko izmeklēšanu. Tāpēc es uzskatu par labāku lūgt jūsu atļauju apvienot rezultātus, ko abi esam ieguvuši.

Megrē nebija ironisks. Viņš bija nikns. Nikns, ka nonācis tādā neticamā situācijā, nikns, ka nekā nesaprot.

- Vai jūs, Lielais Luij, varat man paskaidrot, kāpēc brīdī, kad mēs ieradāmies, jūs... hmm... no visa spēka sitāt mēra kungu?

Taču Lielais Luijs neatbildēja, viņš skatījās uz kuģu īpašnieku tā, it kā sacītu: “Runājiet jūs!” Un Granmezona kungs skarbi attrauca:

- Tas attiecas tikai uz mani.

- Protams! Kurš katrs var ļaut sevi sist, ja viņam tas sagādā prieku, - Megrē norūca tik nīgri, cik vien iespējams. - Piezvaniet, Likā, uz Litēcijas viesnīcu.

Sitiens trāpīja. Granmezona kungs atvēra muti un gatavojās runāt. Viņa roka sažņaudza kamīna marmora malu. Likā runāja klausulē:

- Jāgaida trīs minūtes? Paldies... Labi...

Un Megrē skalā balsī sacīja:

- Vai jums nešķiet, ka šī izmeklēšana kļūst pavisam dī vaina? Tiešām, Granmezona kungs, jūs varētu man palīdzēt... Jūs, kuģu īpašnieks, droši vien pazīstat visus cilvēkus, kas te dzīvo. Vai esat dzirdējis runājam par kādu... pagaidiet... kādu Martino vai Motino... no Bergenas vai Torndhemas... Katrā ziņā - norvēģi.

Klusms. Lielā Luija skatiens bija kļuvis ass. Viņš nedomādams paņēma vienu no apgāztajām glāzēm un ielēja sev dzeramo.

- Žēl, ka jūs viņu nepazīstat... Viņš te ieradīsies...

Un tas bija viss. Nebija vērts bilst vēl kaut vārdu. Neviens vairs neatbildēs! Neviens pat aci nepamirkšķinās. Bija skaidrs, ka šajā ziņā visi jautājumu jau izlēmuši.

Granmezona kungs bija mainījis taktiku. Joprojām atspiedies pret kamīnu, kura ogles svelmēja muguru, viņš skatījās grīdā un izlikās tik vienaldzīgs, cik vien iespējams.

Dīvaina seja! Izplūduši vaibsti ar zilām un sarkanām sitienu pēdām, ar asinīm uz zoda. Koncentrētas enerģijas un baiļu vai sāpju sajaukums.

Lielais Luijs bija jāteniski apsēdies uz krēsla. Viņš trīs vai četras reizes nožāvājās un šķita miegains.

Zvanīja telefons. Megrē strauji paķēra klausuli.

- Hallo! Litēcijas viesnīca? Hallo? Neatvienojiet! Vai es varētu runāt ar Granmezona kundzi? Jā! Viņa, jādomā, ieradās šovakar vai arī agrāk - jau pēcpusdienā... Es gaidu, jā!

- Es ceru, - mērs teica slāpētā balsī, - ka neesat nolēmis iejaukt manu sievu savā vismaz dīvainajā rosībā.

Atbildes nebija. Megrē gaidīja, turēdams klausuli pie auss, un raudzījās galdsegā.

- Hallo, jā! Ak tā? Vai viņa jau atkal aizbraukusi?

Vienu mirklīti... Visu pēc kārtas. Cikos šī dāma ieradās? Septiņos... Ļoti labi. Ar savu mašīnu un savu šoferi... Jūs sakāt, ka viņa pusdienoja viesnīcā un pēc tam viņu aicināja pie telefona... Un viņa tūlīt devās prom? Paldies... Nē! Pietiks...

Neviens nekustējās. Granmezona kungs šķita vairāk nomierinājies. Megrē nolika klausuli, tad atkal to pacēla.

- Hallo! Vai Kānas pasta kantoris? Te policija. Jūs nevarētu pateikt, vai to Parīzes telefona numuru, ar kuru es jūs lūdzu mani savienot, pirms manis pieprasīja vēl kāds? Ak tā? Apmēram pirms stundas ceturkšņa? Tā ir Litēcijas viesnīca, vai ne? Paldies...

Komisāra seja bija sviedriem norasojusi. Viņš lēnām piebāza pīpi, spaidīdams to ar rādītājpirkstu. Tad viņš ielēja vīnu divās glāzēs, kas atradās uz galda.

- Es ceru, ka jūs saprotat, komisār, ka viss, ko jūs šobrīd darāt, ir neatļauts, - mērs sacīja. - Jūs šajā namā ielauzāties. Jūs te paliekat neaicināts. Jūs grasāties iebiedēt manu ģimeni un, beidzot, trešās personas klātbūtnē izturaties pret mani tā, it kā es būtu vainīgs. Par to visu jums vajadzēs atbildēt.

-Piekrītu!

- Un, ja nu es pats te vairs neesmu savās mājās, es jums lūdzu atļauju iet gulēt.

-Nē!

Un Megrē saausījās, izdzirdis patālu motora rūkoņu.

- Ej, atver durvis, Likā!

Viņš automātiski iemeta kamīnā lāpstiņu akmeņogļu uh pagriezās uz durvju pusi tieši tajā brīdī, kad pa tām ienāca cilvēki.

Tie bija divi Evro žandarmi, kas veda rokudzelžos ieslēgtu cilvēku.

- Atstājiet mūs, - viņš teica žandarmiem. - Vai ari ejiet

uz stūra bufeti un gaidiet mani tur, ja vajadzēs, visu nakti.

Mērs nebija pat sakustējies. Jūrnieks arī ne. Varēja domāt, ka viņi neko nav redzējuši un negrib redzēt. Jaunatnācējs bija mierīgs, viņa lūpās pavīdēja smaids, ieraugot Granmenzona kunga sadauzīto seju.

- Ar ko man runāt? - viņš jautāja, pārlaidis visiem skatienu.

Megrē paraustīja plecus, it kā sacītu, ka žandarmi ir pārcentušies, izvilka no kabatas mazu atslēdziņu un atslēdza rokudzelžus.

- Es jums pateicos. Es biju diezgan pārsteigts par...

Bet Megrē viņu nikni pārtrauca:

- Par ko? Vai par to, ka jūs aizturēja? Vai tiešām esat pārliecināts, ka tik ļoti brīnījāties?

- Es gribēju sacīt - joprojām gaidu, kad man pasacīs, par ko īsti mani apsūdz.

- Kaut vai par to, ka esat nozadzis velosipēdu!

- Piedodiet! Es to tikai aizņēmos! Garāžas īpašnieks, no kura nopirku mašīnu, jums to pateiks! Es viņam atstāju velosipēdu, uzdevu to nogādāt atpakaļ Vistreāmā un nesabojātu atdot īpašniekam.

- Ak tā, bet norvēģis jau nu gan jūs neesat.

Vīrietim nebija nedz norvēģa akcenta, nedz izskata.

Viņš bija labi noaudzis, garš, vēl jauns. Elegantais apģērbs izskatījās mazliet saburzīts.

- Piedodiet! Es neesmu norvēģis no dzimšanas, un tomēr esmu naturalizējies norvēģis.

- Un jūs dzīvojat Bergenā?

- Tromsē, Lofotu salās.

- Vai esat komersants?

- Man pieder mencu palieku pārstrādes fabrika.

- Jūs pārstrādājat, piemēram, ikrus...

- Ikrus un visu pārējo... No galvām un aknām iegūst

eļļu... No asakām ražo mēslojumu...

- Tas ir lieliski, lieliski, lieliski! Atliek vienīgi zināt, ko jūs darījāt Vistreāmā naktī no sešpadsmitā uz septiņpadsmito septembri...

Cilvēks nesamulsa, viņš pārlaida apkārtnei ilgu skatienu un sacīja:

- Es nebiju Vistreāmā.

- Kur jūs bijāt?

- Un jūs?

Pasmaidījis viņš turpināja:

- Es gribēju sacīt: vai jūs spētu uzreiz atbildēt, ko darījāt tādā un tādā dienā, tādā un tādā stundā, ja kopš tā laika pagājis jau mēnesis?

- Vai bijāt Norvēģijā?

- Iespējams.

- Ņemiet!

Un Megrē viņam pasniedza zelta pildspalvu, ko norvēģis pateikdamies iebāza kabatā, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

Tiešām glīts cilvēks, tikpat vecs un tikpat garš kā mērs, tikai slaidāks un nervozāks. Viņa tumšajās acīs dzirkstīja dzīva liesmiņa. Smaids plānajās lūpās liecināja par lielu pašpaļāvību. Viņš uz komisāra jautājumiem atbildēja pieklājīgi un laipni.

- Es pieņemu, ka noticis pārpratums, un priecātos, ja varētu turpināt ceļu uz Parīzi.

- Tas jau ir cits jautājums. Kur jūs iepazināties ar Lielo. Luiju?

Pretēji tam, ko Megrē gaidīja, norvēģis nepaskatījās uz matrozi.

- Lielo Luiju? - viņš jautāja.

- Vai ar Žorisu jūs iepzināties tad, kad viņš strādāja par kapteini?

Piedodiet, es nesaprotu.

- Tiešām! Un, ja es jums jautātu, kāpēc jūs gulējāt uz veca zemessmēlēja, nevis viesnīcā, jūs skatītos manī platām acīm.

- Tik tiešām. Atzīstiet, ka manā vietā...

- Un tomēr jūs vakar ieradāties Vistreāmā ar Sen-mišelu. Jūs izcēlāties malā, pirms tas ienāca ostā, ar burinieka laivu. Jūs aizgājāt uz zemessmēlēju un pārlaidāt uz tā nakti. Šodien pēcpusdienā jūs bijāt villā, kur tagad atrodamies, pēc tam aizņēmāties velosipēdu un aizsteidzāties uz Kānu. Vai jūs gatavojaties Litēcijas viesnīcā satikties ar Granmezona kundzi? Tādā gadījumā jums nav vērts turpināt ceļu. Vai nu es dziļi maldos, vai viņa šonakt ieradīsies te.

Klusums. Mērs bija pārvērties par statuju, un viņa skatiens tik stings, ka tajā nevarēja nojaust ne mazāko dzīvību. Lielais Luijs kasīja galvu un žāvājās, joprojām sēdēdams, kaut visi apkārt stāvēja.

- Vai jūs sauc par Martino?

- Jā, par Žanu Martino.

- Labi, Žan Martino kungs, padomājiet! Vai tiešām jums nekas nav man sakāms? Ir diezgan skaidrs, ka viens no klātesošajiem šajās dienās stāsies zvērināto tiesas priekšā.

- Es ne tikai nedomāju jums kaut ko teikt, bet es jums palūgšu atļauju brīdināt manu konsulu, lai viņš dara visu nepieciešamo...

Vēl viens! Granmezona kungs draudēja sūdzēties, Martino darīja to pašu! Nedraudēja vienīgi Lielais Luijs, tas pieņēma notiekošo filozofiskā mierā, ja vien bija kaut kas, ko iedzert.

Likā seja bija daiļrunīga. Nebija nekādu šaubu par to, ka viņš domāja: “Nu gan mēs esam ķēpā! Kaut jel tūlīt

atklātu vismaz kaut ko!”

Megrē staigāja uz priekšu un atpakaļ, nikni sūkdams pīpi

- Vārdu sakot, jūs nedz viens, nedz otrs neko nezināt par kapteiņa Žorisa nāvi?

Noliedzoša galvas kratīšana. Klusums. Megrē ik mirkli skatījās uz Martino.

Pēc tam ārā atskanēja steidzīgi soļi, pie durvīm nervozi klauvēja. Kāds ienāca - tā bija galīgi aizelsusies Žilī, kas elsdama sauca:

- Komisār... mans brālis...

Un acumirklī viņa apklusa, pārsteigta ieraudzījusi Lielo Luiju, kas izslējās viņas priekšā visā milzīgajā augumā.

-Jūsu brālis?...

- Nekas... Es...

Viņa mēģināja smaidīt, atgūstot elpu. Tā kā meiča kāpās atpakaļ, viņa uzgrūdās virsū Martino, kuru, šķiet, nepazina, un nomurmināja:

- Piedodiet, kungs...

Vējš ielauzās pa durvīm, kuras viņa bija aizmirsusi aizvērt.

IX Klusētāju sazvērestība

Žilī saraustītos teikumos skaidroja:

- Es mājā biju pavisam viena... Man bija bail... Apgūlos neizģērbusies... Pie durvīm stipri klauvēja... Tas bija Laneks, mana brāļa kapteinis...

- Vai Senmišels ieradies?

- Kad nācu šurp, tas bija slūžās... Laneks gribēja tūlīt satikt brāli... Liekas, viņš vēlējās nekavējoties braukt prom... Es teicu, ka Luijs nemaz nav pie manis atnācis...

Un kapteinis mani nobiedēja, murminādams kaut ko tādu, ko es nesapratu...

- Kāpēc jūs nācāt uz šejieni? - Megrē vaicāja.

- Es jautāju, vai Luijam draud briesmas... Laneks sacīja, ka draud, ka varbūt ir jau par vēlu... Tad biju ostā. un man teica, ka jūs esat te...

Lielais Luijs nelaimīgs skatījās grīdā un paraustīja plecus, it kā likdams saprast, ka sievietes aizvien ceļ traci par tīriem niekiem.

- Vai jums draud briesmas? - Megrē jautāja, mēģinādams uztvert matroža skatienu.

Un tas iesmējās. Tie bija rupji smiekli, vēl muļķīgāki nekā parasti.

- Kāpēc Laneks uztraucas?

- Kā lai es zinu?

Un, pievēršoties visiem pēc kārtas, Megrē domīgi, mazliet rūgti runāja:

- Vārdu sakot, jūs nezināt nekā! Un visi šai ziņā ir vienādi. Jūs, mēra kungs, nepazīstat Martino kungu un nezināt, kāpēc Lielais Luijs, kas tiek jūsu namā uzņemts kā draugs, kas spēlē ar jums dambreti un ēd pie jūsu galda, piepeši sāk ar dūri sist jums pa seju...

Atbildes nebija.

- Ko es saku? Jūs pieņemat tādu rīcību, tā jums šķiet dabiska! Jūs atsakāties iesniegt sūdzību! Jūs pat nevēlaties izdzīt Lielo Luiju pa durvīm...

Un Lielajam Luijam viņš teica:

- Arī jūs nezināt nekā! Jūs pārnakšņojat uz zemes-smēlēja, bet nezināt, kas ir kopā ar jums... Jūs tiekat uzņemts šajā namā un par viesmīlību atmaksājat, pamatīgi piekaujot namatēvu... Jūs nekad neesat redzējis Martino kungu...

Neviens pat nesakustējās. Noslēgtas sejas, paklājam

pievērsti skatieni.

- Un jūs, Martino kungs, tāpat nezināt itin nekā. Vai jūs zināt kaut to, kādā veidā esat atbraucis no Norvēģijas uz Franciju? Nē! Jūs izvēlaties nevis viesnīcas gultu, bet koju uz pamesta zemessmēlēja. Jūs aizbraucat ar velosipēdu, nopērkat automobili, lai dotos uz Parīzi... Bet jūs nezināt neko! Jūs nepazīstat nedz Granmezona kungu, nedz Luiju, nedz kapteini Žorisu... Un Žilī jūs, protams, pazīstat vēl mazāk nekā visus citus...

Dūšu zaudējis, viņš paskatījās uz Likā. Brigadieris viņu saprata. Nebija ne runas par to, ka varētu kādu apcietināt. Ikvienu varētu apsūdzēt par dīvainu izturēšanos un meliem vai pretrunīgiem izteikumiem. Bet īsta pierādījuma nebija neviena.

Pulkstenis rādīja vienpadsmit vakarā. Megrē iztukšoja pīpi kamīnā un īgnā balsī turpināja:

- Esmu spiests jūs visus lūgt palikt tiesas rīcībā... Man. acīmredzot būs jums jāuzdod vēl citi jautājumi, kaut ari jūs nekā nezināt... Es pieņemu, ka jums, mēra kungs, nav nodoma atstāt Vistreāmu?

-Nē...

- Es jums pateicos. Jūs, Martino kungs, varētu apmesties viesnīcā Universs, kur arī es esmu apmeties.

Norvēģis paklanījās.

- Aizved kungu uz Universu, Likā!

Bet Lielajam Luijam un Žilī viņš teica:

- Jūs abi nāciet man līdzi...

Viņš izgāja no mājas, atlaida abus žandarmus, kas viņu gaidīja, noskatījās, kā Likā un Martino pagriežas uz viesnīcas pusi, kur saimnieks viņu gaidīja, lai varētu doties pie miera.

Žilī bija izskrējusi no mājas bez mēteļa, un brālis, redzēdams viņu drebam, novilka svārkus un ar varu aplika tos meičai ap pleciem.

Negaisa dēļ bija grūti sarunāties. Vajadzēja iet, uz priekšu saliecoties, vējš nepārtraukti svilpoja, un ledainas adatas cirtās sejā tā, ka sūrstēja plaksti.

Pie ostas bija redzama apgaismotā bufete, kur slūžu •uzraugi darba starplaikos ieskrēja, apsildījās, izdzēra glāzi karsta groka. Viri noskatījās pakaļ trim cilvēkiem, kuri vētrā turpināja ceļu un uzgāja uz tilta.

- Vai tas ir Senmišels? - Megrē jautāja.

No slūžām izpeldēja burinieks, kas iebrauca priekšostā. Taču tas šķita daudz augstāks par to, kuru Megrē jau bija redzējis.

- Pēc balasta! - matrozis norūca.

- Tas nozīmē, ka Senmišels nodevis kravu Kānā un turpina ceļu ar tukšu tilpni, lai kaut kur uzņemtu citu kravu.

Viņi tikko bija sasnieguši kapteiņa Žorisa namiņu, kad pienāca kāda ēna. Vajadzēja pieiet pavisam tuvu, lai cilvēku pazītu. Diezgan nedroša balss teica Lielajam Luijam:

- Ak, te nu tu esi! Pasteidzies, jābrauc prom...

Megrē paskatījās uz kapteini - maza auguma bretoni,

tad uz jūru, kas nemitīgā dārdoņā vēla augstus viļņus pret dambjiem. Un debesis bija dramatiskas, skrejošu mākoņu pilnas.

Pie pāļiem pietauvotais Senmišels palika tumsā, vienīgais mirdzošais punkts uz tā bija pie virsbūves piestiprināta lampa.

- Vai jūs gribat braukt prom? - komisārs jautāja.

- Pie joda, jā!

- Uz kurieni?

- Uz Larošelu pēc vīna kravas.

- Vai bez Lielā Luija jūs nekādi nevarat iztikt?

- Vai tiešām jūs iedomājaties, ka tādā laikā iespējams

kuģot divatā?

Žill sala. Viņa stāvēja un klausījās, mīņādamās, lai sasildītos. Viņas brālis skatījās te uz Megrē, te kuģi, kura vinčas čīkstēja.

- Ejiet un gaidiet mani uz kuģa! - komisārs teica Lanekam.

- Vai tas nozīmē, ka...

-Ko?

- Pēc divām stundām ūdens līmenis vairs nebūs pietiekami augsts, lai mēs varētu iziet jūrā...

Viņa skatienā pazibēja bažas. Nebija šaubu - viņš jūtas nelāgi. Viņš lēkāja no vienas kājas uz otru. Skatiens klīda, nespējot nekam pieķerties.

- Galu galā man ir jānopelna sava dienišķā maize!

Un Megrē bija pārliecināts, ka viņi ar Lielo Luiju pārmij skatienus. Reizēm intuīcija ir stiprāka par visu. Šķiet, mazais, nervozais kapteinis ar skatienu teica: “Kuģis nav tālu... Vajag tikai atraisīt tauvu... Iegāz policistam ar dūri, un gaiss būs tīrs...”

Lielais Luijs vilcinājās, drūmi paskatījās uz māsu, nopūtās un noraidoši papurināja galvu.

- Ejiet uz kuģi un gaidiet mani, - Megrē atkārtoja.

- Bet...

Komisārs neatbildēja, pamāja abiem pārējiem, lai seko, un iegāja mājā.

* * *

Tā bija pirmā reize, kad Megrē redzēja brāli un māsu kopā. Viņi visi trīs atradās kapteiņa Žorisa virtuvē, kur dega gaiša uguns. Vilkme bija tik spēcīga, ka reizēm sprakšķi plītī pārvērtās par īstiem sprādzieniem.

- Iedod mums kaut ko iedzert, - komisārs teica Zilī.

kas tūlīt paņēma no sienas skapja pudeli un apgleznotas glāzītes.

Komisārs skaidri juta, ka ir lieks. Žilī būtu dārgi maksājusi, lai paliktu divatā ar brāli. Tas sekoja māsai ar skatienu, un tajā bija jaušama liela mīlestība un rupja tēvaiņa maigums.

Kā jau īsta namamāte, kas Žilī ari bija, viņa, apkalpojusi vīriešus, palika kājās un piebēra plītī ogles. Pamazām vien liesmu rūkoņa, svārsta pulksteņa tikšķu pavadīta, pārvērtās gandrīz vai par mūziku. Vējā aprautie vaigi kvēloja, acis mirdzēja. Un gaisā izplatījās rūgtena kalva-dosa smarža.

- Kapteinis Žoriss... - Megrē atkārtoja apcerīgā balsī.

- īstenībā es sēžu viņa vietā, viņa krēslā... Pītā krēslā, kura klūgas krakšķēja pie katras kustības... Ja viņš būtu dzīvs, viņš pārnāktu no ostas un droši vien pieprasītu glāzi kalvadosa, lai sasildītos. Vai tā nav, Žilī?

Viņa iepleta acis, tad pagrieza galvu sānis.

- Viņš neietu tūlīt gulēt... Esmu pārliecināts, ka viņš novilktu apavus... Jūs atnestu čības, un viņš teiktu: “Pretīgs laiks... Bet Senmišels tik un tā izgāja jūrā, lai Dievs viņiem palīdz...”

- Kā jūs zināt?

-Ko?

- Ka viņš teica - “Lai Dievs viņiem palīdz”? Tā tiešām bija!

Meiča šķita no sirds aizkustināta. Viņa gandrīz pateicīgi skatījās komisārā.

Lielais Luijs saguma.

- Tā viņš vairs nekad neteiks. Tā nu ir noticis. Viņš bija laimīgs... Viņam bija glīta mājiņa, dārzs ar puķēm, ko viņš mīlēja, ietaupījumi... Šķiet, ka visi juta pret viņu draudzību... Un tomēr atradās kāds, kas to visu pēkšņi

izbeidza, ieberot ūdens glāzē šķipsniņu balta pulveriša...

Žilī seja saviebās. Viņa negribēja raudāt. Viņa visiem spēkiem pūlējās apspiest asaras.

- Šķipsniņa balta pulveriša, un beigas bija. Un cilvēks, kas to izdarīja, varbūt dzīvos, cepuri kuldams, jo neviens nezina, ka vainīgais ir viņš. Nav šaubu - nupat viņš bija mūsu vidū...

- Klusējiet! - Žilī lūdzās, rokas sažņaugusi, bet asaras beidzot sāka ritēt pār vaigiem.

Taču komisārs zināja, ko dara. Viņš turpināja klusā balsī runāt, lēnām veidodams vārdu pēc vārda. Un patiesībā viņš nemaz netēloja. Viņš tiešām bija iejuties paša uzburtajā ainā. Viņu aizkustināja atmosfēra, kurā arī pats atcerējās ostas kapteiņa plecīgo stāvu.

- Tagad, kad viņš ir miris, viņam ir vairs tikai viens draugs - es. Cilvēks, kas viens pats cīnās, lai uzzinātu patiesību, lai liegtu Žorisa slepkavam dzīvot mierīgi un laimīgi.

Žilī bija pilnīgi padevusies, viņa raudāja, skaļi elsodama, un Megrē turpināja:

- Bet visi, kam sakars ar šo nāvi, klusē, visi melo, tā ka rodas iespaids - visiem ir netīra sirdsapziņa, visi bijuši līdzzinātāji!

- Tā nav taisnība! - viņa iesaucās.

Un Lielais Luijs, kas jutās aizvien nelāgāk un nelāgāk, ielēja sev kalvadosu, vienlaikus piepildīdams arī komisāra glāzi.

- Lielais Luijs ir pirmais, kas klusē.

Žilī caur asarām skatījās uz brāli, it kā viņu būtu pārsteidzis šo vārdu patiesīgums.

- Viņš kaut ko zina. Viņš zina daudz. Vai viņam bail no slepkavas? Vai viņam pašam ir iemesls baidīties?

Luijs noslēgtu seju novērsās.

- Saki, ka tā nav taisnība, Luij! Vai dzirdi?

- Es nezinu, ko komisārs...

Luijs piecēlās. Viņš vairs nespēja nosēdēt uz vietas.

- Luijs melo vairāk nekā citi! Viņš izliekas, ka nepazīst norvēģi, bet pazīst to! Viņš izliekas, ka tam nav nekādu sakaru ar mēru, un es viņu atrodu Granmezona kunga mājā, dauzot mājastēvu kā pelavmaisu!

Katordznieka lūpās pavīdēja vārgs smaids. Bet Žilī to saprata citādi.

- Vai tā, Luij, ir taisnība?

Un, tā kā brālis neatbildēja, viņa satvēra tā roku.

- Nu, kāpēc tad tu nesaki taisnību? Tu neko ļaunu neesi darījis, es par to esmu pārliecināta!

Viņš apmulsis, varbūt zaudēdams ciešo apņēmību, atbrīvoja roku. Megrē nedeva Luijam laiku atgūties.

- Visā šajā melu jūklī pietiktu ar pavisam sīku patiesību, pavisam sīku faktu, kas visu atrisinātu...

Bet nē! Par spīti māsas lūdzošajiem skatieniem, Luijs nopurinājās kā milzis, kam uzbrukuši sīki un nikni radījumi.

- Es nekā nezinu.

Un Žilī, barga un jau aizdomu pilna, sacīja:

- Kāpēc tu nerunā?

- Es nekā nezinu!

- Komisārs saka...

- Es nekā nezinu!

- Klausies, Luij! Es joprojām tev uzticos. Tu to labi zini. Un es tevi esmu aizstāvējusi, pat pretēji kapteiņa Žorisa gribai...

Viņa nosarka pasprukušo vārdu dēļ un steidzās pavērst sarunu uz citu pusi:

- Tev ir jāpasaka taisnība! Es to ilgāk nevaru izturēt... Es vairs ilgāk nepalikšu šajā mājā gluži viena...

- Stāvi klusu! - viņš nopūtās.

- Ko viņam vajadzētu pasacīt, komisār?

- Divas lietas. Pirmām kārtām - kas ir Martino. Otrām kārtām - kāpēc mērs ļāva sevi sist.

- Vai dzirdi, Luij?

- Es nekā nezinu...

Viņa saniknojās.

- Luij, piesargies!... Galu galā es noticēšu...

Liesmas joprojām rūca. Un pulkstenis lēnām tikšķēja,

spīdinādams uz vara svārsta lampas atspulgu.

Luijs bija pārāk liels, pārāk stiprs un rupjš šai sīkā rantjē spodrajai virtuvei. Viņš nezināja, kur likt milzīgās ķetnas. Klīstošais skatiens nespēja ne pie kā apstāties.

- Tev jārunā!

- Man nekas nav runājams.

Viņš gribēja ieliet kalvadosu, bet viņa saķēra karafi.

- Pietiks! Nav nekādas vajadzības piedzerties vēl vairāk...

Viņa - drudžaini nervoza - neskaidri nojauta, ka pienācis traģisks brīdis. Viņa zaudēja cerību visu noskaidrot uzreiz.

- Luij... Tas cilvēks... Tas norvēģis... Vai tas ir tas pats, kas taisījās pirkt no tava saimnieka Senmišelu?

Atbilde bija kategoriska:

-Nē!

- Kas tad viņš ir? Viņš te nekad nav redzēts! Uz šejieni ārzemnieki nebrauc...

- Es nezinu...

Viņa ar sievietes smalko izjūtu neatlaidās:

- Mērs nekad nav varējis tevi ciest... Vai tiesa, ka tu šovakar biji pie viņa vakariņās?

- Tiesa...

Viņa nepacietībā drebēja.

- Tad pasaki jel kaut ko! Tas ir vajadzīgs! Vai arī es tev zvēru - es noticēšu, ka...

Nekā vairāk viņa neteica. Meiča jutās drausmīgi nelaimīga. Viņa skatījās uz klūgu krēslu, uz sienas pulksteni, uz karafi ar uzgleznotajām puķītēm.

- Tev kapteinis patika, es zinu! To tu esi teicis simtām reižu, un, ja jūs sastrīdējāties, tad tāpēc...

To vajadzēja izskaidrot.

- Neticiet tam, kā nav, komisāra kungs! Mans brālis mīlēja kapteini Žorisu. Un arī kapteinim Luijs tīri labi patika... Tikai... Tas nav nekas nopietns!... Luijs zaudē-i galvu, līdzko viņam kabatā uzradās nauda, tad viņš to visu iztērēja vienalga kādā veidā. Kapteinis zināja, ka Luijs grib dabūt manus ietaupījumus... Viņš brāli par to kaunināja... Un tas ir viss! Un, ja viņš galu galā aizliedza Lui-jam nākt uz šejieni, tad tikai tāpēc... Lai viņš vairs neatņemtu man naudu... Bet man viņš sacīja, ka būtībā Luijs ir labs puisis, kura vienīgā nelaime ir gribas trūkums...

- Un Luijs varbūt zināja, - Megrē lēnām sacīja, - ka pēc Žorisa nāves jūs mantosiet trīssimts tūkstošus franku!

Tas bija tik spējš sitiens, ka komisārs jau gandrīz guva virsroku. Kamēr Žilī spalgi iekliedzās, Lielais Luijs, dūres sažņaudzis, metās virsū komisāram un mēģināja to sagrābt pie rīkles.

Megrē izdevās vienu matroža roku satvert, kad tā jau bija pie viņa apkakles. Ar lēnu, bet drošu spiedienu viņš to aizlieca aiz uzbrucēja muguras un norūca:

- Novāc ķetnas!

Žilī, ar elkoņiem atspiedusies pret sienu un ar galvu -pret elkoņiem, raudāja, ik pa brīdim izmisīgi iesmilkstēdamās.

- Augstais Dievs! Augstais Dievs!

- Vai tu negribi runāt, Luij? - Megrē kā skaldīt noskal-

dīja, palaizdams bijušo katordznieku vaļā.

- Man nav ko teikt.

- Un ja es tevi apcietināšu?

- Jo ļaunāk.

- Seko man.

Zili iesaucās:

- Komisāra kungs! Es jūs lūdzu! Luij, runā. Dieva dēļ!

Viņi jau bija pie virtuves stiklotajām durvīm. Lielais

Luijs pagriezās atpakaļ, viņa acis mirdzēja, sarkanajā sejā ievilkās neaprakstāms vaibsts. Viņš pastiepa roku pret māsas plecu.

- Zili, es tev zvēru...

-Laid mani vaļā!

Viņš bridi vilcinājās, paspēra soli uz gaiteņa pusi un vēlreiz pagriezās atpakaļ.

- Klausies...

- Nē! Nē, ej prom!

Tad viņš, kājas vilkdams, sekoja Megrē, apstājās uz sliekšņa, gribēja vēlreiz atskatīties, bet pārvarēja sevi. Durvis aiz viņiem aizvērās. Viņi vētrā nebija nogājuši vēl ne piecus soļus, kad durvis atkal atvērās, tajās parādījās gaišais meičas stāvs un viņa sauca:

- Luij!

Par vēlu. Abi vīrieši jau pazuda tumsā.

Lietus gāze viņus samērcēja nepilnā minūtē. Nebija redzams nekas, pat ne slūžu apveidi. Taču zem viņiem tumsā atskanēja balss:

- Vai tas esi tu, Luij?

Saucējs bija Laneks uz Senmišela. Viņš bija dzirdējis soļus. Viņš izbāza galvu pa lūku. Jūrnieks acīmredzot nebija viens, jo bretoņu dialektā ātri noteica:

- Lec uz priekšējās virsbūves, un laižamies!

Megrē, sapratis šos vārdus, gaidīja, nespēdams tumsā saskatīt, kur Senmišels sākas un kur beidzas, ari ceļabiedrs bija tikai stomīgs blāķis, kura pleci lietū spīdēja.

X Trīs no burinieka

Skatiens uz melno klaidu, kas bija jūra, otrs, ašāks, uz Megrē pusi. Lielais Luijs paraustīja plecus un zemā balsī noprasīja Megrē:

- Vai kāpsiet uz kuģa?

Megrē pamanīja, ka Lanekam ir kaut kas rokā: tas bija ap stabu apmestas tauvas gals. Vārdu sakot, Senmišels bija pietauvots tā. ka varēja atstāt piestātni, nesūtot nevienu krastā.

Komisārs neko neatbildēja. Viņš zināja, ka osta ir tukša. Trīssimts metru attālumā Žilī virtuvē droši vien raudāja, vistuvāk bija vīri, kuri sildījās Flotes bufetē.

Megrē uzlēca uz klāja, Luijs viņam sekoja. Par spīti dambju aizsardzībai, ūdeņi priekšostā bija nemierīgi un viļņi Senmišelu šūpoja kā spēcīga elpa.

Tumsā varēja saskatīt tikai dažus dzeltenus atspīdumus uz slapjiem priekšmetiem. Priekšgalā vīdēja neskaidrs stāvs - tas bija kapteinis, kas izbrīnījies vērās Luijā. Viņam kājās bija gari gumijas zābaki, mugurā vaskadrānas lietusmētelis un zvejnieka cepure. Viņš nelaida vaļā tauvas galu. Un neviens neko neuzsāka. Trīs vīri vēroja Megrē, kas viņu vidū izskatījās tik svešāds - mugurā mētelis ar samta apkakli, galvā katliņcepure, ko viņš pieturēja ar roku.

- Jūs šonakt neiziesiet jūrā! - komisārs teica.

Neviens neiebilda. Taču Laneks un Lielais Luijs pārmija skatienus. Tie varēja nozīmēt: “Un ja nu tomēr mēs izietu jūrā?” - “Labāk nē...”

Vēja brāzmas kļuva tik spēcīgas, ka tik tikko varēja noturēties uz klāja, un Megrē bija tas, kurš pirmais devās uz lūku, ko jau pazina no iepriekšējās reizes.

- Mēs aprunāsimies. Pasauciet otru matrozi arī...

Viņš negribēja atstāt kādu sev aiz muguras. Četri vīri

nokāpa pa stāvajām trepēm. Viņi novilka mēteļus un zābakus. Lampa bija iedegta, uz galda blakus notaukotai un ar zīmuli sašvīkātai navigācijas kartei - glāzes.

Laneks ielika mazajā krāsniņā divas briketes, vilcinājās piedāvāt dzeramo apmeklētājam, uz kuru skatījās greizi. Bet vecais Selestēns nīgri ierāvās kaktā, nesaprazdams, kāpēc viņam neļauj iet uz pakaļgala posteni.

Kļuva pilnīgi skaidrs: neviens nevēlas runāt, jo neviens nezina, kāds īsti ir stāvoklis. Kapteinis jautājoši lūkojās uz Lielo Luiju, kurš atbildēja ar izmisīgiem skatieniem. Vai gan tas, ko viņš gribētu pasacīt, neprasīja garus paskaidrojumus?

- Vai jūs esat labi pārdomājis savu rīcību? - Laneks jautāja, iepriekš nokrekšķējies.

Megrē sēdēja uz sola, abus elkoņus atbalstījis pret galdu. Viņš automātiski virpināja glāzi, tik netīru, ka tai vairs nevarēja redzēt cauri.

Lielais Luijs stāvēja, un viņam vajadzēja noliekt galvu, lai tā nepieskartos griestiem. Laneks, slēpjot apjukumu, it kā meklēja kaut ko skapī.

- Ko pārdomājis?

- Es nezinu, kādas ir jūsu tiesības. Skaidrs man vienīgi tas, ka esmu atkarīgs no flotes varas iestādēm. Tikai tās drikst aizliegt kuģim ieiet kādā ostā vai iziet no tās.

-Un tad?

- Jūs man aizliedzat atstāt Vistreāmu... Man jāuzņem krava Larošelā, un par katru aizkavēšanās dienu ir jāmaksā sods...

Sākums bija neveiksmīgs, kapteinis uzņēma nopietnu, gandrīz oficiālu toni. Megrē tādas runas jau pazina. Vai tad mērs nebija draudējis līdzīgā veidā? Un arī Žans Mar-tino, kas gan runāja nevis par flotes varas iestādēm, bet par savu konsulu?

Megrē dziļi ievilka elpu, uzmeta visiem ātru skatienu, un viņa acis jautri iedzirkstījās.

- Netēlo nu gudro! - viņš bretoņu dialektā sacīja. -Labāk ielej ko dzeramu.

Tas varēja neizdoties. Tomēr vecais matrozis izbrīnījies pievērsās viņam pirmais.

Lielais Luijs atplauka. Laneks, vēl nezaudējis atturību, jautāja:

- Vai jūs esat bretonis?

- Ne gluži. Esmu no Luāras... Tikai kādu laiku mācījos Nantē...

Nicīgi savilktas sejas. Tā piekrastes bretoņi skatās uz iekšzemes un it īpaši uz Nantes apgabala pusbretoņiem.

- Vai no tā paegļu šņabja, kas bija viņdien, nekas nav atlicis?

Laneks paņēma pudeli, lēnām piepildīja glāzes, priecādamies, ka ir kaut kas darāms. Viņš vēl nezināja, kā īsti izturēties. Megrē sēdēja omulīgs, sirsnīgs, pīpi zobos, pakausī atbīdītu cepuri.

- Tu varētu apsēsties, Lielais Luij!

Matrozis paklausīja. Saspīlējums nebija izkliedēts, bet kļuvis citāds. Vīriem bija nepatīkami, ka viņi uz sirsnību nevar atbildēt ar sirsnību. Un galu galā viņiem tomēr vajadzēja būt piesardzīgiem.

- Uz jūsu veselību, bērni! Un atzīstieties - aizliedzot doties jūrā, es jums aiztaupu pamatīgu pūtienu...

- Grūtākais ir tikt ārā, - nomurmināja Laneks, iedzerdams malku degvīna. - Kad iziet selgā, tik traki vairs nav... Bet izeja ar Ornas straumi un smilšu sēkļiem ir grūta... Katru gadu kāds tur paliek.

- Vai Senmišels vēl nekad nav piedzīvojis nelaimi?

Kapteinis steidzīgi pieklauvēja pie koka. Selestēns

ierūcās, izdzirdis piesaucam nelaimi.

- Senmišels droši vien ir labākais burinieks visā piekrastē... Ziniet, pirms diviem gadiem biezā miglā tas Anglijā uzskrēja akmeņainam krastam... Tur bija velnišķīgas krasta bangas... Cits kuģis turpat arī būtu palicis... Bet Senmišelam, kad nākamais paisums to atkal pacēla, nevajadzēja pat iebraukt sausajā dokā...

Megrē juta, ka par šādu tematu būtu iespējams sarunāties un saprasties. Taču viņš nebija noskaņots visu nakti spriest par kuģošanu. Samirkušais apģērbs sāka kūpēt, pa trepēm tecēja ūdens straumītes. Turklāt komisārs slikti panesa aizvien jūtamāko kuģa šūpošanos - laiku pa laikam tas pamatīgi atsitās pret pāļu sienu.

- Te iznāks laba jahta! - viņš teica, skatīdamies sānis.

Laneks tomēr sarāvās.

- Jā, no šī burinieka varētu iznākt lieliska jahta, - viņš izlaboja. - Vajadzētu tikai nomainīt klāju un mazliet atvieglot buras.

- Vai norvēģis darījumu noslēdza?

Laneks uzmeta žiglu skatienu Lielajam Luijam, kurš tikai nopūtās. Abi vīri daudz dotu, ja varētu kaut pāris sekundes aprunāties bez lieciniekiem. Ko Luijs ir pateicis? Ko kapteinis drīkst sacīt?

Lielais Luijs izskatījās spītīgs un nīgrs. Viņam nebija nekādu ilūziju. Biedram nevarēja ieskaidrot, kas patlaban notiek. Tas bija tik sarežģīti!

Un tas, bez šaubām, ieķēpās viņus visādās nelaimēs. Viņš labāk iedzēra. Viņš ielēja sev degvīnu. Iztukšojis glāzi vienā paņēmienā, matrozis bezcerīgi un gandrīz rāmi

pavērās komisārā.

- Kāds norvēģis?

- Nu, norvēģis, kas īstenībā nav nekāds norvēģis... Martiņo... Laikam jau Senmišelu viņš redzējis Tromsē, ja burinieks nekad nav devies tālāk uz ziemeļiem...

- Bet tas varētu gan! Tas varētu peldēt līdz pat Arhan-geļskai.

- Kad viņš pārņems kuģi savā ziņā?

Vecais matrozis savā kaktā rūgti iesmējās. Ironija attiecās nevis uz Megrē, bet uz trim kuģa vīriem, pašu ieskaitot. Un Laneks izšķīrās par nožēlojamu atbildi:

- Es nesaprotu, ko jūs domājat!

Viņš saņēma krietnu dunku sānos.

- Muļķi tāds!... Ko jūs man pūšat pīlīties! Izbeidziet te sēdēt kā bērēs vai, pareizāk sakot, tiepties kā nolāpīti bre-toņi, kas jūs tiešām esat. Martino apsolīja pirkt burinieku. Vai viņš krietni samaksāja?

Komisāram kaut kas iešāvās prātā.

- Padodiet man apkalpes rulli...

Viņš juta, ka trāpījis mērķī.

-Es nezinu, kur tas...

- Es taču tev teicu - netēlo muļķi, Lanek! Padod man rulli, deviņi pērkoni!

Viņš tēloja lādzīgu tēvaini. Kapteinis paņēma no skapja gaužām noplukušu mapi, kas no ilgas lietošanas bija kļuvusi pelēka. Tā bija bāztin piebāzta ar oficiāliem dokumentiem, kuriem pa starpu jaucās darījumu vēstules.

Jauns dokuments vai, pareizāk sakot, liela aploksne ar iespaidīgām loksnēm - ekipāžas saraksts. Tas bija sastādīts tikai pirms pusotra mēneša, precīzāk -11. septembrī, tas ir, piecas dienas pirms kapteiņa Žorisa pazušanas.

“Burinieks Senmišels, 270 tonnu, kabotāžas kuģis. Kuģa īpašnieks - Luijs Legrāns no Portanbesēnas. Kapteinis - īvs Laneks. Matrozis - Selestēns Grolē. ”

Lielais Luijs ielēja sev vēl vienu glāzi degvīna. Laneks apjucis nodūra acis.

- Kaut kas traks! Tad tu tagad esi kuģa īpašnieks. Lielais Luij?

Atbildes nebija. Selestēns savā kaktā sirdīgi košļāja tabaku.

- Klausieties, bērniņi! Tādu nieku dēļ nav vērts tērēt laiku. Es nemaz neesmu daudz dumjāks par jums, vai ne, kaut arī neko daudz nesaprotu no jūrnieku dzīves. Lielajam Luijam nav ne plika graša kabatā. Tāds kuģis kā šis maksā vismaz simt piecdesmit tūkstošus franku...

- Par tādu maksu jau nu es to neatdotu, - Laneks protestēja.

- Pieņemsim - divsimts tūkstošus... Tas nozīmē, ka Lielais Luijs nopircis Senmišelu kādam citam! Pieņemsim

- Žanam Martino. Kaut kādu iemeslu dēļ tas nav gribējis, lai kļūtu zināms, ka viņš ir burinieka īpašnieks... Uz jūsu veselību!

Selestēns paraustīja plecus, it kā viss viņam dziļi riebtos.

- Vai Martino bija Fekāmā 11. septembrī, kad kuģis tika pārdots?

Visi noslēdzās sevī. Luijs paņēma uz galda palikušo košļājamās tabakas gabalu un savukārt nokoda no tā, bet Selestēns izraibināja kajītes grīdu ar slaidiem spļāvieniem.

Saruna pārtrūka, jo lampā bija izbeigusies petroleja un dakts sāka pārogļoties. Vajadzēja kāpt uz klāja pēc petrolejas kannas. Laneks atgriezās salijis gluži slapjš. Mirkli visi palika tumsā, bet, kad iedegās lampa, katrs atradās savā vietā.

- Martino tur noteikti bija! Es par to esmu pārliecināts! Kuģi nopirka uz Lielā Luija vārda, un Laneks uz tā palika vai nu pavisam, vai, iespējams, uz laiku.

-Uz laiku...

- Labi, man jau tā likās. Uz laiku, kamēr veiks dīvainu ekspedīciju...

Laneks sasprindzis piecēlās un pārkoda cigareti.

- Jūs ieradāties Vistreāmā. Sešpadsmitā septembra nakti burinieks bija priekšostā, gatavs doties prom. Kur bija Martino?

Kapteinis apsēdās, galīgi zaudējis dūšu, taču nolēmis joprojām klusēt.

- Sešpadsmitā septembra rītā Senmišels devās jūrā. Kas par cilvēkiem bija uz tā? Vai Martino joprojām palika uz kuģa? Vai uz tā bija Žoriss?

Megrē neizskatījās nedz pēc soģa, nedz policista. Viņa balss joprojām bija sirsnīga, acīs spīdēja viltīga dzirkstīte. Šķita, ka viņš kopā ar veciem biedriem min miklas.

- Jūs devāties uz Angliju. Pēc tam jūs pagriezāties uz Holandes pusi. Vai tur jūs atstāja Martino un Žoriss? Jo viņi devās tālāk. Man ir pilnīgs pamats pieņemt, ka viņi nonāca Norvēģijā.

Lielais Luijs ierūcās.

- Ko tu saki?

- Ka jūs nekā nepanāksiet.

- Vai kapteinis Žoriss jau bija ievainots, kad nokļuva uz kuģa? Vai viņu ievainoja pa ceļam vai tikai Skandināvijā?

Komisārs atbildi negaidīja.

- Jūs visi trīs turpinājāt reisus kā senāk. Bet jūs pārāk neattālinājāties no ziemeļiem. Jūs gaidījāt vēstuli vai telegrammu, kas paziņotu satikšanās vietu. Pagājušajā nedēļā jūs bijāt Fekāmā, ostā, kur pirmoreiz satikāt Martino. Lielais Luijs uzzināja, ka kapteinis Žoriss atradies Parīzē dīvainā stāvokli un ka viņu vedis atpakaļ uz Vistreāmu.

Viņš tur ieradās ar vilcienu. Mājā neviena nebija. Viņš atstāja māsai zīmīti un atgriezās Fekāmā.

Megrē nopūtās un klusēdams aizsmēķēja pīpi.

- Redziet nu, tā viss pamazām noskaidrojas. Martino bija uz kuģa, jūs atgriezāties kopā, izlaidāt viņu pie ieejas ostā, kas rāda, ka tas gribēja palikt neredzams. Viņš satikās ar Lielo Luiju uz zemessmēlēja. Uz jūsu veselību!

Komisārs pats sev ielēja, iztukšoja glāzi, bet trīs vīri drūmi viņā noskatījās.

- Vārdu sakot, lai iegūtu pilnīgu skaidrību, atliek vienīgi uzzināt, ko Lielais Luijs meklēja pie mēra, kamēr Martino steidzās uz Parīzi. Jocīgs uzdevums - piekaut cilvēku, par kuru zināms, ka viņš nemēdz būt familiārs ar kuru katru.

Lielais Luijs neviļus svētlaimīgi pasmaidīja, atcerēdamies, kā dauzīja mēru.

- Tā nu ir, mīļie draugi! Tagad iegaumējiet labi - viss tik un tā noskaidrosies. Vai jums nešķiet, ka labāk būtu, ja tas notiktu tūlīt?

Un Megrē izdauzīja pīpi, sizdams to pret papēdi, un piebāza no jauna. Selestēns bija gluži-vienkārši aizmidzis. Viņš krāca vaļēju muti. Lielais Luijs. galvu piešķiebis, vērās netīrajā grīdā. Laneks veltīgi pūlējās notvert viņa skatienu un tā paprasīt padomu.

Beidzot kapteinis norūca:

- Mums nekas nav sakāms.

Uz klāja atskanēja troksnis. Šķita, ka nokrīt diezgan smags priekšmets. Megrē sarāvās. Lielais Luijs izbāza galvu pa lūku, tā ka uz trepēm bija redzamas vairs tikai viņa kājas. Ja viņš pazustu, komisārs, bez šaubām, viņam sekotu. Ārā vairs bija dzirdama tikai lietus bungošana un trīšu čīkstoņa. Cik ilgi tas turpinājās? Varbūt pusminūti? Ne ilgāk. Lielais Luijs atgriezās kajītē gluži slapjiem matiem, ūdens viņam tecēja pār vaigiem. Nejautāts viņš neko nepaskaidroja.

- Kas tur ir?

- Trīsis atsitās pret reliņiem.

Kapteinis no jauna iebāza krāsnī briketes. Vai viņš ticēja Luija vārdiem? Katrā ziņā matrozis neatbildēja uz viņa jautājošajiem skatieniem. Viņš sapurināja Selestēnu.

- Ej, nostiprini pakaļējo lūku!

Matrozis berzēja acis, nesaprata, ko viņam saka. Rīkojums bija jāatkārto divreiz. Tad viņš uzvilka vaskadrānas lietusmēteli, uzlika galvā zvejnieka cepuri un, vēl gluži pilns miega un siltuma, negribīgi izgāja lietū un aukstumā. Kājās viņam bija koka tupeles, kas klaudzēja kajītē palikušajiem virs galvas, matrozim staigājot šurpu turpu. Lielais Luijs vismaz sesto reizi ielēja sev degvīnu, taču viņā nevarēja saskatīt gluži nekādas skurbuma pazīmes. Viņa seja joprojām bija tāda pati - nepareiziem vaibstiem, mazliet uzburbusi, lielām, izvelbtām acīm, viņš izskatījās pēc lāga vīra, kas bez kāda prieka nes dzīves nastu.

- Ko tu par to domā. Lielo Luij?

-Par ko?

- Muļķi tāds! Vai tad tu nesaproti, ka tieši tevi paņems pie dziesmas? Pirmām kārtām - iepriekšējā sodāmība. Cilvēks, kas atgriezies no katorgas! Otrkārt - šis kuģis, par kura īpašnieku tu esi kļuvis, kaut arī tev kabatā nav ne sū! Žoriss, kas vairs nevēlējās, ka tu iegriezies viņa mājā, jo tu pārāk bieži gribēji aizņemties. Senmišels bija Vistreāmā tajā vakarā, kad Žorisu nolaupīja! Tu biji te dienā, kad kapteini noindēja... Un tava māsa, kas manto trīssimts tūkstošus franku!

Vai Lielais Luijs vispār vēl par kaut ko domāja? Viņa skatiens bija tik vienaldzīgs, cik vien iespējams. Nenoteiktam punktam pievērstās acis - gluži kā no porcelāna.

- Ko viņš tur augšā dara? - Laneks bažījās, skatīdamies uz lūku, kura bija palikusi pusvirus un pa kuru tecēja iekšā ūdens, veidodams uz grīdas peļķi.

Megrē nebija daudz dzēris. Taču pietiekami, lai asinis sāktu riņķot straujāk, it sevišķi šajā biezajā gaisā. Un arī pietiekami, lai apveltītu domas ar vieglumu. Tagad, kad komisārs pazina visus trīs vīrus, viņš diezgan labi varēja iedomāties, kāda ir to dzīve mazajā Senmišela pasaulītē.

Viens gulēja kojā, lielākoties - apģērbies. Uz galda vienmēr - pudele un netīras glāzes. Viens vīrs - uz klāja, un pastāvīga koka tupeļu vai zābaku klaudzoņa. Un slāpētais, ritmiskais jūras troksnis... Kompass un tā vājā gaismiņa. .. Otra gaisma - signāllukturis masta galā...

Skatiens pētī tumsu, meklē bāku spīdulīšus... Un kravas platformas! Divas vai trīs dīkas dienas, kas tiek pavadītas krodziņos, kuri visur ir vienādi...

Augšā skanēja nenosakāmi trokšņi. Vai nu Lielais Luijs negrasījās ieslīdēt smagā snaudā? Mazs modinātājpulkstenis jau rādīja trīs naktī. Pudele bija gandrīz tukša...

Laneks nožāvājās un meklēja kabatās cigaretes.

Vai tāpat, tādā pašā siltumnīcas atmosfērā, kur oda pēc darvas un cilvēku ikdienas, viņi bija pavadījuši nakti, kad pazuda kapteinis Žoriss? Un vai Zoriss bija kopā ar viņiem, tāpat dzēra un kāvās ar miegu?

Nu uz klāja atskanēja balsis. Vētras dēļ vārdus nevarēja izšķirt. Megrē sarauktām uzacīm piecēlās, redzēja, ka Laneks ielej sev vēl vienu glāzīti degvīna, ka Lielā Luija zods jau pieskaras krūtīm un acis tikko virinās. Komisārs sataustīja revolvera futrāli un kāpa augšā pa gandrīz vertikālajām trepēm.

Lūka bija tieši tik plata, lai pa to varētu izspraukties cilvēks, un komisārs bija daudz plecīgāks un druknāks par caurmēra vīrieti. Tāpēc viņš nespēja cīnīties, un līdzko galva parādījās virs klāja, muti aizspieda drānas sloksne, ko sasēja uz pakauša.

To izdarīja vīri uz klāja - Selestēns un vēl viens. Pa to laiku no apakšas viņam no labās rokas izrāva revolveri un abas plaukstas sasēja kopā uz muguras. Viņš nikni spēra uz aizmuguri, kaut kam trāpīja, droši vien sejai. Bet mirkli vēlāk ap kājām apvijās virve.

- Velc! - Lielais Luijs vienaldzīgā balsī sacīja.

Tas bija grūtākais. Megrē bija smags. Viņu stūma no apakšas, vilka uz augšu.

Lietus gāza kā ar spaiņiem. Vējš brāzās kuģu ceļā ar nedzirdētu spēku. Komisāram šķita, ka viņš redz četrus stāvus. Bet lukturis bija nodzēsts. Un pāreja no siltuma un gaismas ledainajā tumsā mulsināja.

- Viens, divi, reizē!

Megrē iešūpoja kā maisu. Acīmredzot viņš tika pacelts diezgan augstu un nokrita uz krasta slapjajiem akmeņiem.

Pēc tam krastā izkāpa Lielais Luijs un noliecās pie komisāra, pamatīgi pārbaudīdams, vai mezgli sasieti pietiekami stingri. Kādreizējā katordznieka seja mirkli bija pavisam tuvu Megrē sejai, un komisāram radās iespaids, ka matrozis savu darbu dara drūmi, it kā veiktu sevišķi mokošu uzdevumu.

- Vajadzētu pateikt manai māsai... - viņš iesāka.

Ko pateikt? Viņš pats to nezināja. Uz kuģa cilvēki steidzās, kaut kas žļerkstēja, pusbalsī tika dotas pavēles. Uzvilka buras.

- Viņai vajadzētu pasacīt, vai ne, ka reiz satiksimies... Un varbūt jūs arī...

Viņš smagi uzlēca uz klāja. Megrē bija pagriezts ar seju pret jūru. Masta galā uzvilka lukturi. Pie stūres stāvēja melns siluets.

- Atdot galus!

Tauvas slīdēja gar stabiem, tās ievilka kuģī. Mirkli plīkšķēja buras. Priekšgals attālinājās no pāļiem, un vētra tik nikni uzbruka buriniekam, ka tas gandrīz apgriezās ap savu asi.

Tomēr nē! Stūres pagrieziens ievadīja to vēja ceļā. Kuģis svārstījās, meklēja pareizo kursu un piepeši, slīpi sasvēries, aizdrāzās starp dambjiem.

Melns blāķis tumsā. Mazs, mirdzošs punktiņš uz klāja. Otrs - ļoti augstu, masta galā, jau izskatījās pēc noklīdušas zvaigznes negaisa debesīs.

Megrē nespēja pakustēties. Viņš sastindzis gulēja ūdens paltī uz bezgalīgas telpas robežas. Vai viņi tur, kuģī, nenokāpa kajītē un neiztukšoja degvīna pudeli, lai uztaisītu dūšu? Droši vien krāsnī ielika vēl divas briketes.

Viens vīrs - pie stūres. Pārējie - siltās kojās...

Pa komisāra seju plūda lietus. Viņš, spēcīgs vīrs, pašā spēku plaukumā, varbūt visvīrišķīgākais un nopietnākais visā kriminālpolicijā, bija pamests līdz rītausmai krasta platformas galā pie tauvu staba. Ja viņš būtu pagriezies atpakaļ, tad redzētu Flotes kafejnīcu, kur vairs nebija neviena viesa.

XI Melno Govju sēklis

Jūra strauji atkāpās. Megrē dzirdēja krasta bangu dunu vispirms dambju galā, pēc tam tālāk - liedaga smiltīs, kas pamazām atsedzās.

Līdz ar bēgumu vējš atslāba, kā mēdz būt gandrīz vienmēr. Lietus sīpas vairs nebija tik asas, un, kad, dienai tuvojoties, mākoņi sāka bālēt, nakts lietus gāze izvērtās sīkā, bet vēl jo saltākā smīlāšanā.

No tintes melnās tumsas pamazītēm iznira priekšmeti. Varēja saskatīt zvejas laivu slīpos mastus - tās bēguma laikā palika priekšostas dūņās. Ļoti tālu zemes pusē māva govs. Baznīcas zvans, sīki dimdinādams, neuzbāzīgi vēstīja par rīta mises sākumu septiņos.

Bet vēl vajadzēja gaidit. Tiem, kas gāja uz dievkalpojumu, ceļš neveda caur ostu. Slūžu uzraugiem pirms paisuma sākuma te nekas nebija darāms. Varētu gadīties vienīgi, ka nejauši atnāk kāds zvejnieks... Bet vai tādā laikā zvejnieki lien ārā no migas?

Megrē, pārvērties par slapju drēbju saišķi, iztēlojās visas Vistreāmas gultas - pamatīgas koka gultas, pilnas milzīgu pēļu, kur šajā stundā cilvēki laiski ļāvās segu siltumam un reizēm uzmeta aizdomu pilnu skatienu bālajam loga četrstūrim, vēl mazliet paslinkoja, pirms basām kājām nostājās uz grīdas.

Vai brigadieris Likā arī būtu savā gultā? Nē! Jo tādā gadījumā notikumi nebūtu izskaidrojami.

Pēc komisāra domām, tie norisinājās tā: Žanam Martino izdevās kaut kādā veidā atbrīvoties no brigadiera. Kāpēc gan lai viņš to nesasietu tāpat kā Megrē? Pēc tam viņš tuvojās Senmišelam un sadzirdēja komisāra balsi. Viņš pacietīgi gaidīja, līdz kāds parādījās uz klāja. Lielais Luijs izbāza galvu pa lūku. Martino čukstus pateica viņam, kas darāms, vai ari deva izlasīt zīmīti.

Pārējais bija gaužām vienkārši. Uz klāja atskanēja troksnis. Selestēnu uzsūtīja augšā. Abi viri sarunājās, lai izvilinātu Megrē no kajītes. Un, kad viņš bija pusceļā, tie, kuri atradās augšā, neļāva komisāram kliegt, bet tie, kas palika apakšā, sasēja rokas un kājas.

Tagad burinieks droši vien jau bija tālu no teritoriālajiem ūdeņiem, kas beidzās trīs jūdzes no krasta. Iekams tas neiegriezīsies kādā Francijas ostā - un nav ticams, ka tas notiks kuģis paliks Megrē nesasniedzams.

Viņš nekustējās, jo bija pamanījis, ka ik kustība tikai vēl vairāk saslapina apģērbu.

Ausi pie zemes piespiedis, viņš dzirdēja dažādus trokšņus, kuru izcelsmi citu pēc citas noteica, un tā viņš pazina sūkņa klaudzēšanu Žorisa dārzā.

Tātad ŽilI bija piecēlusies! Koka tupelēm kājās viņa droši vien sūknēja ūdeni, lai nomazgātos. Virtuvē bija iedegta gaisma, jo diena vēl īsti nebija ataususi...

Soļi... Kāds cilvēks pārgāja pāri tiltam un uzkāpa uz akmens mūra... Cilvēks ar lēnu gaitu... No krasta viņš iemeta kaut ko laivā - droši vien virves rituli...

Vai tas būtu zvejnieks? Megrē ar mokām pagriezās un ieraudzīja to divdesmit metru attālumā, grasāmies kāpt lejā pa dzelzs trepēm, kas veda uz jūru. Par spīti vīšķim mutē, viņš spēja paklusām ievaidēties.

Zvejnieks paskatījās apkārt, pamanīja melno priekšmetu, ilgi un aizdomīgi to pētīja, tad beidzot sadūšojās un nāca klāt.

- Ko jūs te darāt?

Un, atcerējies, ka noziegumu gadījumos jāievēro piesardzība, sacīja:

- Varbūt man vispirms jāiet brīdināt policiju.

Taču vīšķi no mutes viņš izvilka. Komisārs pierunāja zvejnieku, kas tomēr nebija īsti drošs, vai dara pareizi, atraisīt virves, lādot puišus, kas sasējuši tādus mezglus.

Bufetes viesmīle atvēra slēģus. Kaut arī vējš bija pierimis, jūra joprojām viļņojās, bet tādas krasta bangu dārdoņas kā naktī vairs nebija. No selgas nāca liels vilnis, pacēlās virs sēkļiem vismaz trīs metru augstumā un, dobji rēkdams, saplīsa.

Zvejnieks bija sīks, ar bārdu noaudzis večuks, joprojām aizdomu pilns un apjucis, jo nezināja, kas viņam būtu

darāms.

- Žandarmēriju tomēr vajadzētu brīdināt.

- Bet es taču jums saku - es pats esmu gandrīz vai žandarms, tikai civildrēbēs!

- Žandarms civildrēbēs, - večuks neapmierināts atkārtoja.

Viņa skatiens gluži dabiski pievērsās jūrai, pārslīdēja apvārsnim un apstājās pie punkta pa labi no dambjiem Havras virzienā, pēc tam bailīgi atgriezās pie Megrē.

- Kas jums notika?

Zvejnieks bija tik satraukts, ka neatbildēja, un Megrē, savukārt izpētījis apvārsni, neko nesaprata. Vistreāmas līcis bija gandrīz pavisam atsegts. Salmu krāsas smiltis stiepās vairāk nekā jūdzi tālu, un tur baltoja jūras putu līnija. Bet pa labi no dambja ne vairāk kā kilometra attālumā pa pusei smiltīs, pa pusei jūrā gulēja kuģis, ko dauzīja bangas. Divi masti, vienam galā - četrstūrains lukturis. Burinieks no Pempolas. Vārdu sakot - Senmišels.

Šaipus tā viss bija balsns - jūra un debesis, tās pilnīgi saplūda kopā.

Uz šī fona izcēlās vienīgi guļošā kuģa melnais blāķis.

- Viņi gribējuši iziet jūrā pārāk vēlu pēc paisuma iestāšanās, - zvejnieks satriekts murmināja.

- Vai tā gadās bieži?

- Reizēm gadās gan. Un Ornas straume to uznesusi Melno Govju sēklī...

Tas bija kluss, it kā vatē ietīts sīku ūdens pilieniņu piesātināts tukšums. Redzot kuģi sausumā, nebija grūti iedomāties, ka tā ļaudīm draudējušas briesmas. Bet, kad viņi devās jūrā, tā vēl bangojās līdz kāpu pakājei! Bija vismaz desmit rindas putainu viļņu!

- Jābridina ostas kapteinis...

Sīkums: zvejnieks gluži automātiski paskatījās uz

Žorisa mājas pusi, tad norūca:

- Ak jā, tagad...

Un viņš aizgāja citā virzienā. Taču vraks droši vien bija ieraudzīts ar! no citurienes, varbūt no baznīcas priekšas, jo atskrēja pusapģērbies kapteinis Delkūrs kopā ar trim vīriem. Viņš izklaidīgi pieskārās pie Megrē rokas, nemaz nepamanīdams, ka komisārs ir cauri slapjš.

- Es taču viņiem teicu!

- Vai viņi brīdināja, ka izies jūrā?

- Kad pamanīju, ka viņi pietauvojas te. es nodomāju, ka viņi negaidīs nākamo paisumu. Es ieteicu kapteinim neuzticēties straumei...

Visi iznāca pludmalē. Vajadzēja tikt pāri peļķēm, kur bija palicis trīsdesmit centimetrus dziļš ūdens. Un kājas stiga smiltīs. Tas bija garš un mokošs gājiens.

- Vai viņiem draud briesmas? - Megrē apjautājās.

- Nedomāju, ka viņi ir uz kuģa! Ja viņi tur būtu palikuši, viņi uzvilktu nelaimes karogu un dotu signālus...

Un piepeši viņš bažīgi piebilda:

- Turklāt viņiem taču nebija laivas... Vai atceraties? Kad tvaikonis to atvilka, laivu pietauvoja pie slūžām...

- Nu, un tad?

- Tas nozīmē, ka viņiem vajadzēja peldēt uz krastu... Vai arī...

Delkūrs jutās neomulīgi. Kaut kas viņu mulsināja.

- Es brīnos, ka viņi nav kuģim pielikuši balstus, lai tas galīgi neapgāztos uz sāniem... Lai to vismaz neapgāztu vienā rāvienā! Kaut kas traks!

Viņi tuvojās buriniekam. Skats bija satriecošs. Varēja redzēt ar ūdensdrošu zaļu krāsu nokrāsotu un gliemežnīcām apaugušu ķīli.

Jūrnieki jau gāja kuģim apkārt, meklēdami sūci un neatrazdami to.

- Tas ir vienkārši uzskrējis sēkli.

- Vai nekā nopietna nav?

- Tas nozīmē, ka nākamā paisuma laikā velkonis to, bez šaubām, varēs mierīgi aizvilkt prom... Es nesaprotu...

- Ko jūs nesaprotat?

- Kāpēc viņi to pametuši... Pēc dabas viņi nav no bailīgajiem. Viņi zina, ka burinieks ir pamatīgi būvēts. Paskatieties, kas par konstrukciju! Ei, Žan Batist! Sameklē kāpnes!

Tās bija vajadzīgas, lai tiktu augšā pa sašķiebto korpusu, kas slējās vairāk nekā sešu metru augstumā. *

- Nav vērts!

No augšas nokarājās sarauta trose. Žans Batists pieķērās pie tās un sāka rāpties kā pērtiķis, dažus mirkļus karājās gaisā, tad uzlēca uz klāja. Pēc pāris minūtēm viņš nolaida kāpnes.

- Vai uz kuģa neviena nav?

- Neviena!

Krastā dažu kilometru attālumā varēja redzēt Dīvas baltos namus un rūpnīcu skursteņus, tālāk bija nojaušama Kabūra, Ilgāta, un klinšains zemesrags slēpa Dovilu un Truvilu.

Megrē uzrāpās pa trepēm, lai būtu izpildījis pienākumu, taču uz slīpā klāja jutās visai neomulīgi. Bailes bija lielākas nekā uz kuģa, kas mētājas vētrainā jūrā.

Kajītes grīdu klāja glāžu lauskas, skapju durvis stāvēja vaļā.

Ostas kapteinis nesaprata, ko iesākt. Uz kuģa nebija saimnieka. Vai viņam bija jāgādā par kuģa pacelšanu, jāpasūta velkonis Truvila un jāuzņemas par visu atbildība?

- Ja tas te paliks vēl vienu paisumu, tad būs pagalam! -viņš norūca.

- Nu, tad mēģiniet glābt, kas glābjams... Sakiet, ka es liku...

Nekad vēl viņš nebija cīnījies ar tik drūmām un dziļām bažām. Visi neviļus paskatījās uz tukšo kāpu pusi, it kā gribētu tur ieraudzīt Semnišela ļaudis.

No ciema nāca vīrieši un bērni. Kad Megrē atgriezās Vistreāmā un sasniedza ostu, atskrēja Zili.

- Vai tā ir taisnība? Vai viņi cietuši katastrofu?

- Nē... Viņi uzskrējuši sēklī... Tāds spēcīgs vīrs kā jūsu brālis jau nu spēja izglābties.

- Kur viņš ir?

Tas viss bija drūmi un nejēdzīgi. Kad Megrē gāja garām viesnīcai Universs, tās saimnieks viņu sauca.

- Es vēl neesmu redzējis abus jūsu draugus. Vai man tos modināt?

- Nav vērts...

Komisārs pats aizgāja uz Likā istabu. Brigadieris gulēja gultā, sasiets gandrīz tikpat cieši kā Megrē.

- Es jums izskaidrošu...

- Nav vērts! Nāc...

- Vai ir kas jauns? Jums drēbes galīgi slapjas... Jūs izskatāties pārguris...

Megrē veda viņu uz pasta kantori, kas atradās ciemā pretī baznīcai, pakalna galā. Cilvēki stāvēja māju durvīs. Kuri varēja, steidzās uz jūras malu.

- Vai tu nevarēji aizstāvēties?

- Viņš man uzbruka kāpnēs. Mēs kāpām otrajā stāvā... Viņš gāja no muguras... Piepeši viņš parāva man kājas un pārējo nodarīja tik veikli, ka es pat iepīkstēties nepaspēju. Vai jūs viņu redzējāt?

Megrē atstāja satriecošu iespaidu, jo izskatījās tā, it kā visu nakti būtu stāvējis līdz kaklam ūdenī. Un pasta kantorī viņš nevarēja rakstīt pats, jo saslapināja papīru.

- Ņem spalvu... Nosūti telegrammas visām apgabala

mērijām un žandarmērijām... Dīvai, Kabūrai, Ilgātai... Arī dienvidu apdzīvotajām vietām - Liksirmērai. Lionai, Kutansai... Apskati karti... Vissīkākajiem ciemiem līdz desmit kilometru attālumā no jūras... Brīdini par četriem cilvēkiem! Lielo Luiju, Martino, kapteini Laneku un vecu matrozi, vārdā Selestēns... Kad telegrammas būs nosūtītas, tu pa telefonu zvanīsi uz tuvākajām vietām, lai vēl iegūtu laiku...

Megrē atstāja Likā cīnāmies ar telegrāfu un telefonu. Krodziņā pretī pastam viņš iedzēra karstu groku, bet puikas viņu no ārpuses apskatīja, piespieduši degunus pie rūts.

Vistreāma bija pamodusies. Tā bija nervoza, bažīga Vistreāma, kas skatījās vai gāja uz jūras pusi. Un klīda sakropļotas, uzpūstas ziņas.

Uz ceļa Megrē sastapa veco zvejnieku, kurš rītausmā viņu bija atbrīvojis.

- Vai tu neesi stāstījis, ka...

Zvejnieks vienaldzīgi atbildēja:

- Es teicu, ka atradu jūs...

Komisārs viņam iedeva divdesmit frankus un gāja uz viesnīcu pārģērbties. Viņš drebēja pie visām miesām. Viņam reizē bija gan karsti, gan auksti. Cieti bārdas rugāji klāja vaigus, un zem acīm ēnojās maisiņi.

Taču, par spīti nogurumam, prāts darbojās rosīgi. Pat rosīgāk nekā parasti. Viņam izdevās aptvert notiekošo kopumā, atbildēt cilvēkiem, viņus iztaujāt, nepārtraucot loģisko spriedumu virkni.

Kad Megrē gāja uz pasta kantori, pulkstenis bija gandrīz deviņi. Likā beidza zvanīt. Telegrammas jau bija nosūtītas. Žandarmērijas atbildēja, ka vēl nekas nav manīts.

- Jaunkundz, vai Granmezona kungs nav zvanījis?

- Pirms stundas... Uz Parīzi...

Viņa pateica telefona numuru. Viņš to sameklēja sarakstā un redzēja, ka zvanīts uz Staņislava koledžu.

- Vai mērs bieži pieprasa šo numuru?

- Diezgan bieži. Manuprāt, tur mācās viņa dēls.

- Kā tad, viņam taču ir dēls. Laikam gadus piecpadsmit vecs?

- Laikam gan. Es viņu nekad neesmu redzējusi.

- Vai uz Kānu Granmezona kungs nav zvanījis?

- Viņam zvanīja no Kānas. Kāds no ģimenes vai kalpotājiem, jo zvanīja no viņa mājas.

Ieklikšķējās telegrāfs. Ziņojums ostai:

“Velkonis Atoss būs reidā pusdienlaikā. Paraksts -kapteinis Truvils. ”

Beidzot zvanīja no Kānas policijas:

- Granmezona kundze ieradās Kānā četros no rīta. Viņa pārnakšņoja savā mājā Fūra ielā. Nupat viņa ar mašīnu aizbrauca uz Vistreāmu.

* * *

Kad Megrē no ostas skatījās uz pludmales pusi, jūra bija atkāpusies tik tālu, ka sēklī uzskrējušais kuģis gulēja gandrīz pusceļā starp to un kāpām Kapteinis Delkūrs bija sadrūmis. Visi bažīgi lūkojās uz apvārsni.

Jo nebija nekādu šaubu. Reizē ar bēgumu vējš bija aprimis, bet ap pusdienlaiku, paisumam sākoties, tas atkal izvērtīsies par vētru. Tas bija nojaušams pēc debesu slimīgi pelēkās krāsas un nodevīgā jūras zaļuma.

- Vai neviens nav redzējis mēru?

- Viņš atsūtīja kalponi pateikt, ka ir saslimis un atstāj operācijas vadību man.

Megrē devās uz villu, abas rokas sabāzis kabatās, kājas vilkdams. Viņš piezvanīja. Vajadzēja gaidīt gandrīz desmit minūtes, līdz beidzot atvēra durvis.

Kalpone gribēja kaut ko teikt. Viņš neklausījās, iegāja koridorā un izskatījās tik nikns, ka viņa nobijās un steidzās atvērt kabineta durvis.

- Tas ir komisārs! - viņa sauca.

Megrē iegāja jau pazīstamajā telpā, nometa cepuri uz krēsla un pamāja ar galvu cilvēkam, kas bija atlaidies atzveltnī.

Vakardienas sitienu pēdas bija kļuvušas daudz skaidrāk saskatāmas, jo bija ne vairs sarkanas, bet zilas. Kamīnā dega karsta akmeņogļu uguns.

Pēc Granmezona kunga sejas varēja noprast, ka viņš apņēmies neko neteikt un pat izlikties, ka apmeklētāju neredz. Megrē rīkojās tāpat. Viņš novilka mēteli, nostājās ar muguru pret uguni kā cilvēks, kas domā vienīgi par to, kā sasildīties. Liesmas dedzināja lielus. Viņš sūca pīpi.

- Līdz vakaram šī lieta būs noskaidrota, - viņš sacīja it kā pats sev.

Mērs pūlējās nekā nereaģēt. Viņš pat paņēma avīzi, kas bija turpat pa rokai, un izlikās lasām.

- Iespējams, piemēram, ka būsim spiesti doties uz Kānu visi kopā...

- Uz Kānu?

Granmezona kungs pacēla galvu un sarauca uzacis.

- Jā, uz Kānu! Man vajadzēja jums to pateikt jau agrāk, tad Granmezona kundzei nevajadzētu velti pūlēties un braukt šurp.

- Es nesaprotu, kāds sakars manai sievai...

- ...ar šīm cūcībām! - Megrē pabeidza. - Es arī nesaprotu.

Un viņš piegāja pie rakstāmgalda paņemt sērkociņus, lai aizdegtu izdzisušo pīpi.

- Tas nekas, - viņš jautrākā tonī turpināja, - jo tūlīt viss noskaidrosies... Starp citu... Vai jūs zināt, kam tagad pieder Senmišels, ko patlaban mēģina noņemt no sēkļa? Lielajam Luijam! Vai, pareizāk sakot, viņš ir kuģa īpašnieks vārda pēc un rīkojas kāda Martino uzdevumā...

Varēja manīt, ka mērs pūlas izprast policista slēptās domas. Bet viņš vairījās runāt, it sevišķi - uzdot jautājumus.

- Jūs tūlīt redzēsiet sakarību. Lielais Luijs par Martino naudu nopērk Senmišelu piecas dienas pirms kapteiņa Žorisa nozušanas... Tas ir vienīgais kuģis, kas atstājis Vistreāmu tūlīt pēc šīs nozušanas un pirms atgriešanās Francijā ir piestājis Anglijā un Holandē. Tur droši vien ir tādi paši kabotāžas kuģi, kas uztur sakarus lielākoties ar Norvēģiju. Jo Martino ir norvēģis. Un, pirms kapteinis Žoriss ar ievainotu un sadziedinātu galvaskausu ieradās Parīzē, viņš ir bijis Norvēģijā.

Mērs uzmanīgi klausijās.

- Tas vēl nav viss. Martino ieradās Fekāmā, kur atradās Senmišels. Lielais Luijs, kam uzdots nodarīt visu. ko vajag, te parādījās dažas stundas pirms kapteiņa Žorisa nāves. Senmišels ieradās mazliet vēlāk kopā ar Martino. Un šonakt viņš mēģināja nozust, aizvedot līdzi visus, kurus bi ju lūdzis palikt tiesas rīcībā. Tikai jūs ne!

Megrē brīdi klusēja, tad nopūtās.

- Atliek noskaidrot, kāpēc Martino atgriezās un mēģināja nokļūt Parīzē un kāpēc jūs zvanījāt sievai, lai viņa steidzami brauc šurp.

- Es ceru, ka jūs nemēģināsiet apgalvot...

- Es? Nepavisam nē! Klausieties, rūc motors. Varu derēt, ka tā ir Granmezona kundze, kas atgriežas no Kā-nas. Vai būsiet tik laipns un viņai neko neteiksiet?

Zvans pie durvīm. Kalpones soļi gaitenī. Klusa saruna, pēc tam - kalpones seja durvju spraugā. Bet kāpēc viņa

pazudusi 135-136

- Vai neiebildīsiet? - Megrē pajautāja, rādīdams tukšu tabakmaku.

Viņš viens pats iegāja veikaliņā, kur pārdeva pārtikas preces un dažādus ikdienā lietojamus priekšmetus. Vecs vīrs iznāca no velves un pasauca meitu, lai tā iedod klientam tabaku. Kamēr durvis bija vaļā, komisārs pie telpas sienas pamanīja telefonu.

- Cik šorīt bija pulkstenis, kad mans draugs te iegriezās piezvanīt?

Meiča ne mirkli nevilcinājās.

- Bija jau diezgan vēls.

- Un vai dāma ieradās?

- Jā, viņa pat te apstājās, lai pajautātu ceļu... To nav grūti atrast - pēdējā māja ieliņā pa labi...

Komisārs, joprojām mierīgs, izgāja no bodītes. Viņš ieraudzīja Granmezona kungu stāvam pie baznīcas un skatāmies apkārt tā. ka nemaz nevarēja neizraisīt vietējo iedzīvotāju neuzticību.

- Man kaut kas ienāca prātā, - Megrē nomurmināja. -Mēs sadalīsim pienākumus. Jūs meklēsiet pa kreisi, lauku pusē... Es pa to laiku meklēšu pa labi.

Viņš pamanīja mēra acis iedzirkstamies. Granmezona kungs bija sajūsmināts, bet centās to noslēpt. Acīmredzot viņš ļoti cerēja atrast savu sievu un tādējādi aprunāties ar viņu, kad komisāra nebūs klāt.

- Lai tā būtu, - viņš teica māksloti vienaldzīgā balsī.

* * *

Ciemā nebija vairāk kā divdesmit mājeļu, kas vietumis spiedās cita citai blakus, veidojot kaut ko līdzīgu ielai, taču mēslu kaudzes bija arī tās malā. Joprojām smidzināja, un ārā neredzēja nevienu cilvēku. Taču aizkari kustējās.

Aiz tiem varēja nojaust galvenokārt mājās palikušu vecu sievu krunkainās sejas.

Pašā ciema galā tieši pie aploka, kurā ganījās divi zirgi, bija būda ar greizu jumtu un diviem pakāpieniem pie durvīm. Megrē pagriezās atpakaļ, dzirdēja mēra soļus ciema otrā malā un nepieklauvējis gāja iekšā.

Krēslā, pret kuru cīnījās pavarda uguns, kaut kas sakustējās. Tas bija melns siluets un balta vecas sievas aube.

- Kas tur ir? - viņa jautāja un salīkusi tipināja uz komisāra pusi.

Bija karsts. Telpā oda pēc salmiem, kāpostiem un vistu kūts. Cāļi kaut ko knābāja pie pagalēm.

Megrē, kam galva gandrīz skārās pie griestiem, ieraudzīja durvis tālākajā sienā un saprata, ka jārīkojas ātri. Neko neatbildējis, viņš piegāja pie durvīm un atvēra tās. Istabā sēdēja Granmezona kundze un rakstīja. Žans Marti no stāvēja viņai blakus.

Abi apjuka. Sieviete piecēlās no krēsla ar pītu salmu sēdekli. Martino vispirms pastiepa roku pēc papīra un saburzīja to. Abi neviļus nostājās viens otram blakus.

Būdai bija tikai divas istabas. Viņi atradās večas guļamistabā. Pie balsinātajām sienām karājās divi portreti un krāsainas bildītes melnos un zeltītos ietvaros. Galds, pie kura Granmezona kundze rakstīja, īstenībā bija paredzēts tualetei, bet bļoda tikko novākta.

- Jūsu vīrs te būs pēc dažām minūtēm, - Megrē sacīja, noskaidrodams stāvokli.

Un Martino saniknots uzkliedza:

- Vai jūs to panācāt?

- Klusē, Remon!

Šos vārdus teica sieviete. Viņa uzrunāja vīrieti ar “tu”. Un viņa to sauca nevis par Žanu, bet par Remonu. Megrē atzīmēja šos faktus un gāja paklausīties, kas notiek aiz

durvim, pēc tam atgriezās.

- Vai jūs man atdotu iesākto vēstuli?

Viņi saskatījās. Granmezona kundze bija bāla, izmocītu seju. Megrē viņu reiz bija redzējis, kad tā pildīja cienījamas pilsones svētāko pienākumu - uzņēma savā namā viesus. Toreiz viņš pamanīja, ka dāma ir nevainojami au dzināta, un ari to banālo laipnību, ar kādu viņa prata pasniegt tējas tasi vai atbildēt uz komplimentu.

Komisārs bija iztēlojies viņas dzīvi: rūpes par Kānas namu, vizītes, bērnu audzināšana. Katru gadu divi vai trīs mēneši kūrortos. Nepārspīlēta koķetērija. Lielākas rūpes par cieņu nekā par skaistumu.

Sievietē, kas tagad bija viņa priekšā, bez šaubām, joprojām tas viss bija. Bet klāt jaucās vēl kaut kas. Atklāti sakot, viņa bija aukstasinīgāka un drosmīgāka nekā viņas biedrs, kas šķita gatavs zaudēt galvu.

- Dod viņam to papīru, - viņa teica, kad Martino grasījās vēstuli saplēst.

Uzrakstīts nebija gandrīz nekas:

“Uzrauga kungs, man ir tas gods Jūs lūgt..."

Lieli, slīpi burti kā visām meitenēm, kas gadsimta sākumā audzinātas pansijās.

- Šorīt jums zvanīja divi cilvēki, vai ne? Viens no tiem bija jūsu virs! Vai, pareizāk, jūs bijāt tā, kas zvanīja, lai pateiktu, ka ieradīsieties Vistreāmā. Pēc tam zvanīja Martino kungs, kurš jūs aicināja uz šejieni. Viņš jums bija atbraucis pretī pie krustceļa ar mašīnu.

Uz galda aiz tintnīcas bija kaut kas, ko Megrē sākumā nepamanīja - žūksnis tūkstošfranku naudaszīmju.

Martino sekoja komisāra skatienam. Iejaukties bija par vēlu! Tad, piepeši sašļucis, viņš atkrita uz večas gultas malas un nomākts raudzījās grīdā.

- Vai šo naudu atnesāt jūs?

Un atkal bija jūtama šai lietai tik raksturīgā gaisotne. Tā pati, kas valdīja Vistreāmas villā, kad Megrē pārsteidza Lielo Luiju sitam mēru un abi klusēja. Tā pati, kas iepriekšējā naktī uz Senmišela, kad trīs vīri vairījās viņam atbildēt.

Stūrgalvīga klusēšana. Cieša apņēmība neko neizskaidrot ne ar vienu vārdu.

- Es pieņemu, ka šī vēstule ir adresēta koledžas uzrau gam. Tā kā jūsu dēls ir Staņislava koledžā, es pieņemu, ka tā attiecas uz viņu. Bet nauda... Kā tad! Martino vajadzēja steidzami bēgt no avarējušā burinieka un sasniegt zemi peldus... Tā viņš droši vien pazaudēja kabatas portfeli. Jūs viņam atnesāt naudu, lai...

Un piepeši viņš mainīja sarunas tematu un toni:

- Un kas noticis ar pārējiem, Martino? Vai visi ir sveiki un veseli?

Martino vilcinājās, bet galu galā nespēja noturēties un piekrītoši nolaida plakstus.

- Es jums nejautāju, kur viņi slēpjas. Es zinu, ka jūs to neteiksiet...

- Tas tiesa!

- Kas ir tiesa?

Durvis tika strauji atgrūstas, un jautājumu niknā balsī uzdeva mērs. Viņš aiz dusmām drebēja. Viņš sažņaudza dūres, gatavs mesties virsū ienaidniekam. Un viņa skatiens apstājās te pie sievas, te Martino, te pie naudas žūkšņa, kas joprojām stāvēja uz galda. Skatiens bija draudīgs, bet vien laikus pauda arī bailes vai sabrukumu.

- Kas ir tiesa? Ko viņš teica? Kādus jaunus melus viņš te pin? Un viņa? Viņa. kura... kura...

Viņš vairs nespēja parunāt. Viņš smaka nost. Megrē bi ja gatavs iejaukties.

- Kas ir tiesa? Kas te notiek? Kāda sazvērestība te tiek

gatavota? Kam pieder nauda?

Varēja dzirdēt, kā blakus istabā tipina veča, saukdama vistas:

- Cip, cip, cip, tibiņas...

Kukurūzas graudi kā lietus lāses paukšķēja uz zila akmens pakāpieniem. Un kaimiņu vista tika ar kāju pastumta nost:

- Ej ēst uz savām mājām, melnā...

Guļamistabā netika vairs izrunāts ne vārds. Tur valdīja smags klusums. Neveselīgs, nospiedošs klusums kā lie-, ainās dienas debesis.

Baiļu nomākti cilvēki! Jo viņiem bija bail - visiem! Martino, sievietei, mēram... Viņus bija sagrābušas bailes un katru savas.

Tad Megrē kļuva svinīgs un runāja gluži kā soģis:

- Miertiesa man uzdevusi atklāt un apcietināt kapteiņa Žorisa slepkavu. Upuris tika ievainots galvā un mēnesi vēlāk savā mājā noindēts ar strihnīnu. Vai nevienam no jums šai sakarā nav kas ziņojams?

Līdz tam brīdim neviens nebija pamanījis, ka istaba nav kurināta. Bet piepeši visiem sāka salt. Ik zilbe bija atbalsojusies kā baznīcā. Šķita, ka gaisā vēl vibrē vārdi:

“...noindēts ar strihnīnu...”

Un visvairāk - pēdējie: “Vai nevienam no jums šai sakarā nav kas ziņojams?”

Pirmais galvu nolieca Martino. Granmezona kundze mirdzošām acīm skatījās te uz savu vīru, te norvēģi.

Tomēr neviens neatbildēja. Neviens neiedrošinājās sastapt Megrē skatienu, kas kļuva urbīgs.

Divas minūtes... Trīs minūtes... Blakus istabā veču bāza pavardā malku.

Tad no jauna atskanēja Megrē balss - apzināti skarbu, bezkaislīga:

- Žan Martino, likuma vārdā es jūs apcietinu!

Sievietes kliedziens. Granmezona kundze neviļus ar visu būtni tiecās pret Martino, bet zaudēja samaņu, pirms paspēja viņam tuvoties. Mērs niknumā pagriezās pret sienu. Un Martino noguris, liktenim padevīgs nopūtās. Viņš neiedrošinājās sniegt palīdzību samaņu zaudējušajai sievietei. Pie viņas noliecās Megrē, kurš meklēja ūdens krūzi.

- Vai jums ir etiķis? - viņš izgāja pajautāt večai.

Un etiķa smarža piejaucās daudzajām citām būdas smakām.

Pēc neilga laika Granmezona kundze atguvās un, brīdi nervozi elsojusi, iegrima pilnīgā vienaldzībā.

- Vai jūs spēsiet iet?

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu. Viņa tiešām gāja raus-tīgā gaitā.

- Jūs, kungi, man sekosiet, vai ne? Es ceru, ka šoreiz varu paļauties uz jūsu paklausību.

Veča izbrīnījusies noskatījās, kā viņi gāja cauri virtu vei. Kad viņi jau bija ārā, vecā sieviete pieskrēja pie durvīm un jautāja:

- Vai pusdienās atgriezīsieties, Remona kungs?

Remons! Šis vārds tika izrunāts jau otro reizi! Martino

noraidoši papurināja galvu.

Un četri cilvēki turpināja ceļu, izgāja cauri ciemam. Pie tabakas bodītes Martino apstājās u.i vilcinādamies sacīja Megrē:

- Es jums lūdzu piedošanu. Tā kā nezinu, vai kādreiz atgriezīšos, es negribu atstāt nesamaksātus parādus. Te man jāsamaksā par telefona sarunu, groku un paciņu cigarešu.

Samaksāja Megrē. Viņi apgāja apkārt baznīcai. Grambainā ceļa galā viņus gaidīja mašīna. Komisārs lika visiem iekāpt, bridi padomāja, kādu rīkojumu dot šoferim.

- Brauciet uz Vistreāmu. Vispirms apstājieties pie žandarmērijas.

Pa ceļam netika pārmīts ne vārds. Joprojām smidzināja, debesis bija vienmuļi pelēkas, vējš pamazām pieņēmās spēkā un purināja slapjos kokus.

Pie žandarmērijas Megrē lūdza Martino izkāpt un teica brigadierim:

- Paturiet viņu te. Jūs man par viņu atbildēsiet. Vai nekā jauna nav?

- Ieradies velkonis. Visi gaida, kad paisums būs pietiekami augsts.

Mašīna devās tālāk. Vajadzēja braukt gar ostu, un Megrē apturēja mašīnu vēlreiz, lai uz mirkli izkāptu.

Bija pusdienlaiks. Slūžu uzraugi stāvēja savās vietās, jo bija pieteicies tvaikonis, kas nāca no Kānas. Liedagā smilšu josla bija sarukusi pavisam šaura, viļņi gandrīz jau laizīja kāpas. Pa labi pūlis vēroja aizraujošu skatu: Truvi-las velkonis ar grūtībām tuvojās Senmišelam, ko ūdens bija pa pusei uzslējis augšā.

Megrē redzēja, ka arī mērs seko notikumam. No bufetes iznāca kapteinis Delkūrs.

- Kā veicas? - komisārs jautāja.

- Manuprāt, viss būs kārtībā. Divas stundas vīri atbrivo burinieku no balasta. Ja nesatrūks tauvas...

Viņš pamanīja mašīnā mēru un viņa sievu, abus godbijīgi sveicināja, tomēr jautājoši pavērās Megrē.

- Kas jauns?

- Nezinu.

Pie komisāra pienāca Likā, kuram bija jaunumi. Taču, lai tos pavēstītu, viņš paaicināja priekšnieku sānis.

- Lielais Luijs atkal saņemts ciet.

- Ej nu?

- Pats vainīgs! Šorīt Dīvas žandarmi pamanīja pēdas tīrumos. Kāds cilvēks bija gājis tieši uz priekšu, kāpdams pāri dzīvžogiem... Pēdas veda uz Ornu, kur kāds zvejnieks parasti izvelk sausumā laivu... Un tā bija otrā krastā...

- Vai žandarmi šķērsoja upi?

- Jā. Un viņi nonāca liedagā gandrīz pretī vrakam. Tur kāpu malā ir...

- Kapelas drupas!

- Jūs zināt?

- Un tā ir Kāpu dievmātes kapela...

- Vārdu sakot. Lielo Luiju tur saņēma ciet, kad viņš tupēja un vēroja glābšanas darbus. Kad es tur nonācu, viņš lūdza žandarmus nevest viņu uzreiz prom, atstāt liedagā tik ilgi, kamēr darbi beigsies... Es atļāvu... Tur viņš ir ar rokudzelžiem... Viņš dod rīkojumus, jo baidās zaudēt savu kuģi... Vai gribat ar viņu runāt?

- Es nezinu... Varbūt vēlāk.

Jo bija vēl divi mašīnā - Granmezona kungs un kundze kuri joprojām gaidīja.

- Vai jūs domājat, ka galu galā uzzināsim, kā tas noticis?

Un, tā kā Megrē neatbildēja, Likā piebilda:

- Man vairs tā neliekas. Viņi visi melo! Tie, kuri nemelo, klusē. Tā vien šķiet, ka visi te atbildīgi par kapteiņa Žorisa nāvi!

Bet komisārs gāja prom, plecus raustīdams, un norūca:

- Uz drīzu redzēšanos!

Mašīnā viņš, šoferim par lielu izbrīnu, uzsauca:

- Brauciet uz mājām!

Izklausījās tā, it kā viņš runātu par savu māju, kur pats ir saimnieks.

- Vai uz Kānu?

Patiesību sakot, komisāram tas nebija ienācis prātā. Bet i;t šķita laba doma.

- Jā, uz Kānu!

Granmezona kungs sadrūma. Bet viņa sieva vairs nereaģēja ne uz ko. Šķita, viņa ļaujas notikumu straumei, neizrādot ne vismazāko pretestību.

* * *

No pilsētas vārtiem līdz Fūra ielai mērs saņēma neskaitāmus sveicienus. Šķita, ka visi pazīst Granmezona kunga mašīnu. Un sveicieni bija godbijīgi. Kuģu īpašnieks šķīta gluži kā dižs senjors, kas apbraukā savas zemes.

- Tīra formalitāte, - Megrē klusām sacīja, kad auto beidzot apstājās. - Jūs atvainosiet, ka atvedu jūs uz šejieni... Bet, kā jau šorīt sacīju, līdz vakaram viss jāpabeidz ...

Tā bija mierīga iela ar cienīgām savrupmājām, kādas atrodamas vairs vienīgi provincē. Nomelnējušu akmeņu nama priekšā bija pagalms. Un pie režģu vārtiem vara izkārtne: Angļu normandiešu navigācijas sabiedrība.

Pagalmā - bulta un uzraksts Kantoris. Otra bulta ar uzrakstu Kase. Un paziņojums: Kantori atvērti no 9 līdz 16.

Bija pāri divpadsmitiem. Ceļš no Vistreāmas bija veikts desmit minūtēs. Šajā laikā lielākā daļa kalpotāju pusdienoja, bet daži bija palikuši darba vietās - patumšās, svinīgās telpās ar bieziem paklājiem un Luija Filipa stila mēbelēm.

- Vai jūs, kundze, gribat iet uz dzīvokli? Tūlīt es lūgšu jums dažas minūtes ilgu sarunu.

Viss pirmais stāvs bija atvēlēts kabinetiem. Plašo vestibilu rotāja kandelabri un dzelzs kalumi. Marmora kāpnes veda otrajā stāvā, kur Granmezoni dzīvoja.

Vistreāmas mērs nikns gaidīja, ko Megrē izlems par viņu.

- Ko jūs vēlaties zināt? - viņš nomurmināja.

Un Granmezona kungs uzslēja mēteļa apkakli un dziļi uzmauca galvā platmali, lai kalpotāji neredzētu, kā Lielā Luija dūres pārvērtušas viņa seju.

- Neko sevišķu. Es jums vienīgi lūdzu atļauju brīvi staigāt pa visām telpām, ieelpot šī nama gaisu.

- Vai es jums esmu vajadzīgs?

- Nepavisam.

- Tādā gadījumā jūs man atļausiet iet pie Granmezona kundzes.

Un cieņa, ar kādu viņš runāja par savu sievu, bija pilnīgā pretrunā ar izturēšanos no rīta večas būdā. Megrē noskatījās, kā mērs pazūd kāpnēs, tad aizgāja līdz gaiteņa galam un pārliecinājās, ka namam nav otras izejas.

Viņš izgāja ārā, sameklēja tuvumā policistu un lika tam stāvēt netālu no vārtiem.

- Vai sapratāt? Laidiet ārā visus, tikai kuģu īpašnieku nē. Vai jūs viņu pazīstat?

- Deviņi pērkoni! Bet... Ko tad viņš izdarījis? Tāds cilvēks! Vai jūs zināt, ka viņš ir Tirdzniecības palātas priekšsēdētājs?

- Jo labāk!

Vestibilā pa labi - kabineta durvis ar uzrakstu Ģe-nerālsekretārs. Megrē pieklauvēja, atvēra durvis, ieelpoja cigāra dūmus, bet nevienu neredzēja.

Pa kreisi kabinets ar uzrakstu Administrators. Un visur valdīja neapšaubāmi nopietnā un svinīgā atmosfēra, visur bija vienādi tumšsarkani paklāji, zeltītas tapetes, griesti ar sarežģītiem ģipša veidojumiem. Radās iespaids, ka te neviens neiedrošinātos runāt skaļā balsī. Varēja iedomāties nopietnus kungus svītrotās žaketēs un biksēs.

iegrimušus svarīgās sarunās, smēķējot resnus cigārus.

Tas bija nopietns un cienījams uzņēmums! Sens pro vinces uzņēmums, ko dēls mantoja no tēva paaudžu paaudzēm.

- Granmezona kungs? Viņa paraksts ir zelta stieņa vērts!

Nu Megrē bija viņa kabinetā, kas bija iekārtots lielajam šefam vairāk piemērotajā ampīra stilā. Pie sienām - kuģu fotogrāfijas, statistikas tabulas, grafiki, diagrammas.

Kamēr viņš tā staigāja šurpu turpu, rokas kabatās .sabāzis, kādas durvis atvērās un tajās parādījās izbijusies sirmgalvja seja.

- Ko tas nozīmē?

- Policija, - Megrē atcirta, cik skarbi vien iespējams, it kā pretišķības viņam sagādātu sevišķu prieku.

Un viņš ieraudzīja sirmgalvi no visas tiesas pārbīstamies.

- Neuztraucieties! Runa ir par kādu lietu, ko jūsu šefs man uzticējis. Jūs esat...

- Galvenais kasieris, - cilvēks steidzās pavēstīt.

- Jūs esat tas, kurš šajā uzņēmumā strādā kopš... kopš...

- Es te strādāju četrdesmit otro gadu. Mani pieņēma Šarla kunga laikā.

- Nu, protams. Un tas tur blakus ir jūsu kabinets? Un tagad vispār jūs esat tas, uz kura pleciem viss turas, vai ne? Tā man vismaz ir teikts.

- Tas ir gluži dabiski, vai ne? Kad Ernsta kunga te nav...

- Ernsta kunga?

- Jā, Granmezona kunga. Es viņu esmu pazinis tik jaunu, ka joprojām saucu par Ernsta kuģu.

Megrē it kā nejauši iegāja vecā vīra kabinetā - tā bija

vienkārša telpa, kurā, kā varēja nojaust, apmeklētāji nemēdza ienākt, bet kur turpretī nonāca visi dosjē.

Uz dokumentiem apkrauta galda bija noliktas papīrā ietītas sviestmaizes. Uz krāsniņas - maza, kūpoša kafijkanna.

- Jūs pusdienojat tepat... kungs. Kaut kas traks, esmu aizmirsis, kā jūs sauc!

- Bemardēns... Bet visi mani dēvē par Bernāra tēvu... Tā kā es dzīvoju gluži viens, nav vērts iet uz mājām pus dienās. Jā, vai Emsta kungs jūs uzaicinājis sakarā ar sīko zādzību, kas notika pagājušajā nedēļā? Viņam vajadzēja man to pasacīt... Jo tagad viss ir nokārtots... Viens jauns cilvēks paņēma no kases divtūkstoš frankus... Viņa tēvocis tos samaksāja... Jauneklis zvērēja... Vai saprotat? Tik jaunos gados! Un viņam bija slikti paraugi...

- To visu drīz noskaidrosim. Bet turpiniet, lūdzu, mal tīti! Vārdu sakot, jūs bijāt jau Šarla kunga uzticības persona, pirms kļuvāt par Emsta kunga uzticības personu...

- Es biju kasieris... Tolaik vēl nebija galvenā kasiera... Es pat varētu sacīt, ka tāds tituls tika radīts speciāli man...

- Vai Emsta kungs ir Šarla kunga vienīgais dēls?

- Jā, vienīgais! Vēl bija meita, kas apprecējās ar Lilles rūpnieku, bet viņa nomira dzemdībās kopā ar bērnu ...

- Bet Remona kungs?

Vecais izbrīnījies pacēla galvu.

- Ak, Emsta kungs jums pateica?

Par spīti visam, vecais Bernārs kļuva atturīgāks.

- Vai tad viņš nepiederēja pie ģimenes?

- Radinieks! Arī Granmezons... Tikai viņam nebija īpašuma... Viņa tēvs nomira kolonijās... Kaut kas tāds mēdz būt visās ģimenēs, vai ne?

- Visās! - Megrē apgalvoja, ne aci nepainirkšķinā-

dams.

- Ernsta kunga tēvs viņu savā ziņā bija adoptējis... Tas ir, viņam te deva vietu...

Megrē bija vajadzīgi precizējumi, un' viņš sāka runāt skaidru valodu.

- Vienu mirklīti, Bernāra kungs! Vai atļausiet man tikt par šo to skaidrībā? Angļu normandiešu sabiedrības dibinātājs bija Šarls Granmezona kungs... Vai ne? Šarlam Granmezonam bija viens dēls - Ernsta kungs, tagadējais saimnieks...

-Jā...

Veco pārņēma bailes. Viņš brīnījās par policista bargo toni.

- Labi! Šarla kungam bija brālis, kas nomira kolonijās, arī atstādams vienīgo dēlu Remonu Granmezona kungu.

-Jā... Es ne...

- Pagaidiet! Ēdiet vien, es jūs lūdzu! Remonu Granmezona kungu, bāreni bez mantas, pieņēma viņa tēvocis. Viņš deva jauneklim vietu savā uzņēmumā. Un kādu tieši?

Neveikla klusuma brīdis.

- Hmm... Viņš nodarbojās ar kuģu kravām... Varētu teikt - bija biroja priekšnieks.

- Skaidrs. Šarls Granmezona kungs nomira. Remona kungs joprojām palika uzņēmumā.

-Jā.

- Radās konflikts. Vienu mirklīti! Vai strīda laikā Ernsta kungs jau bija precējies?

- Es nezinu, vai drīkstu...

- Bet es no sirds iesaku jums runāt, ja nevēlaties vecumdienās piedzīvot nepatikšanas ar tiesu iestādēm.

- Ar tiesu iestādēm! Vai Remona kungs ir atgriezies?

- Tam nav nekādas nozīmes. Vai Ernsta kungs bija precējies?

- Nē. Vēl nē.

- Skaidrs! Ernsts bija lielais šefs. Viņa brālēns Remons bija biroja priekšnieks. Kas notika?

- Es nedomāju, ka man ir tiesības...

- Es jums dodu šīs tiesības.

- Tādas lietas notiek visās ģimenēs... Ernsta kungs bija nopietns cilvēks, gluži tāds pats kā tēvs. Pat tajā vecumā, kad jaunekļi mēdz darīt muļķības, viņš bija tāds pats kā tagad.

- Un Remona kungs?

- Pavisam citāds!

- Nu, un tad?

- Es te esmu vienīgais, kas zina to pašu, ko Ernsta kungs... Rēķinos atrada neatbilstības... Diezgan nopietnas neatbilstības...

-Un...

- Remona kungs pazuda... Tas ir, viņu nevis nodeva tiesai, bet Ernsta kungs palūdza, lai viņš brauc uz ārze mēm...

- Uz Norvēģiju?

- Es nezinu... Es par viņu vairs neko neesmu dzirdējis...

- Mazliet vēlāk Ernsta kungs apprecējās?

- Tā ir... Pēc dažiem mēnešiem...

Pie sienām bija plaukti aktu vākiem drūmi zaļā krāsā. Vecais virs, uzticības persona, ēda bez kādas patikas, par spīti visam, nobažījies un nikns, pats uz sevi, ka atbildējis uz jautājumiem.

- Cik sen tas notika?

- Pagaidiet... Tas bija gadā, kad paplašināja kanālu... Pirms nepilniem piecpadsmit gadiem...

Jau kādu laiciņu virs galvas bija dzirdama staigāšana.

- Vai tur ir ēdamistaba? - Megrē jautāja.

-Jā...

Un piepeši - strauji soļi, dobjš troksnis, kaut kas būkšķēdams nogāzās uz grīdas.

Vecais Bemārs bija kļuvis baltāks par papīru, kurā ietītas sviestmaizes.

XIII Nams ielas pretējā pusē

Granmezona kungs bija miris. Izstiepies šķērsām pāri paklājam, galvu pie galda, kājām pie loga, viņš izskatījās milzīgs. Ļoti maz asiņu. Lode bija izgājusi starp divām ribām un sasniegusi sirdi.

Revolveri viņš krizdams bija izlaidis no rokas, un tas atradās dažu centimetru attālumā.

Granmezona kundze neraudāja. Viņa stāvēja, atspiedusies pret milzīgu kamīnu, un skatījās uz viru, it kā neko nesaprastu.

- Viņš ir miris, - Megrē izsliedamies vienkārši sacīja.

Liels, salts un skumīgs salons. Pie logiem, pa kuriem

iespiedās zaļganīga dienas gaisma, - tumši aizkari.

- Vai viņš jums kaut ko sacīja?

Viņa noraidoši papurināja galvu. Pēc tam saņēmās un nomurmināja:

- Kopš atbraucām, viņš visu laiku staigāja uz priekšu un atpakaļ... Divas vai trīs reizes viņš pagriezās uz manu pusi, un man šķita, ka tūlīt kaut ko sacīs. Tad viņš piepeši izšāva, pirms tam es pat nepamanīju revolveri...

Viņa runāja, kā mēdz runāt ļoti satrauktas sievietes, kurām grūti sekot domas pavedienam. Bet acis palika sausas.

Bija skaidrs, ka viņa nekad nav mīlējusi Granmezonu, ka viņa to vismaz nekad nav pa īstam mīlējusi. Viņš bija viņas vīrs. Viņa izpildīja savus pienākumus pret viņu. No pieraduma un dzīves divatā dzima zināma tuvība. Bet mirušā priekšā viņai neuzmācās izmisums, kas liecina par kaislību. Stingu skatienu, ļenganu augumu, viņa savukārt jautāja:

- Vai tas ir viņš?

- Tas ir viņš, - Megrē apgalvoja.

Un ap milzīgo augumu, uz kuru krita asā dienas gaisma, iestājās klusums. Komisārs vēroja Granmezona kun dzi. Viņš redzēja, ka sievietes skatiens pievēršas ielai, kaut ko meklē tās otrā pusē, un viņas vaibstos izpaudās ilgas.

- Vai jūs atļausiet man uzdot dažus jautājumus, pirms ierodas ļaudis?

Viņa piekrītoši palocīja galvu.

- Vai Remonu jūs pazināt pirms sava vīra?

- Es dzīvoju namā ielas pretējā pusē.

Tas bija pelēks nams, diezgan līdzīgs tam, kurā viņi atradās. Virs durvīm - zeltīts notāru ģerbonis.

- Es mīlēju Remonu. Viņš mīlēja mani. Arī viņa brālēns mani aplidoja, bet savā veidā.

- Tie ir divi ļoti atšķirīgi cilvēki, vai ne?

- Emsts jau toreiz bija tāds pats, kādu viņu pazināt jūs. Salts cilvēks nenosakāmā vecumā. Remonam bija slikta slava, jo viņš dzīvoja straujāk - tā, kā mazpilsētās nav parasts. Šī iemesla dēļ un arī tāpēc, ka viņš nebija bagāts, tēvs vilcinājās piekrist mūsu laulībām.

Dīvaini bija klausīties tādas atzīšanās blakus līķim. Tas atgādināja drūmu dzīves novērtējumu.

- Vai jūs bijāt Remona mīļākā?

Piekrītoši nolaisti plaksti.

- Un viņš aizbrauca?

- Nevienu nebrīdinājis. Kādu nakti. To es uzzināju no viņa brālēna. Viņš bija aizbēdzis, paņemot no kases naudu.

- Un Erhsts jūs apprecēja. Jūsu dēls nav viņa dēls, vai ne?

- Tas ir Remona dēls. Iedomājieties, kad viņš aizbrauca un es paliku viena, es zināju, ka kļūšu māte. Un Ernsts lūdza manu roku. Paskatieties uz abiem namiem, uz ielu, pilsētu, kur visi cits citu pazīst.

- Vai jūs Emstam pateicāt patiesību?

- Jā. Un tomēr viņš mani apprecēja. Bērns piedzima Itālijā, kur es paliku veselu gadu, lai izvairītos 110 tenkām. Man šķita, ka vīra rīcība liecina par sava veida varonību.

-Un?

Viņa novērsās, jo bijā paskatījusies uz līķi. Pavisam klusu viņa izdvesa:

- Es nezinu. Manuprāt, viņš mani mīlēja, bet savā veidā. Viņš bija mani ieguvis, vai jūs to varat saprast? Cilvēks, kas nav spējīgs spēcīgi just. Apprecējies viņš turpināja dzīvot kā senāk - tikai sev. Es piederēju pie viņa nama. Nu, apmēram kā uzticības persona. Es nezinu, vai vēlāk viņam bija kādas ziņas no Remona, bet, kad zēns reiz nejauši ieraudzīja Remona fotogrāfiju un jautāja, kas tas tāds, viņš tikai atbildēja: “Radinieks, kas ņēma sliktu galu.”

Megrē bija nopietns un jutās aizkustināts, jo viņa priekšā pavērās vesela dzīve. Vairāk nekā viena cilvēka mūžs - tā bija nama, dzimtas dzīve! Tas bija turpinājies piecpadsmit gadus! Tika nopirkti jauni tvaikoņi. Šajā pašā salonā pieņēma viesās, te spēlēja bridžu un dzēra tēju. Bija arī kristības.

Vistreāmā un kalnos pavadītas vasaras.

Un tagad Granmezona kundze bija tik nogurusi, ka atslīga atzveltnī un ar nespēcīgu roku aizsedza seju.

- Es nesaprotu, - viņa nomurmināja. - Kapteinis, ko nekad neesmu redzējusi. Vai tiešām jūs domājat?

Megrē saausījās un piegāja pie durvīm. Vecais kalpo tājs stāvēja uz kāpnēm, bet bija pārāk godbijīgs, lai ietu iekšā salonā. Viņš jautājoši pavērās komisārā.

- Granmezona kungs ir miris. Jūs brīdināsiet ģimenes ārstu. Ierēdņiem un mājkalpotājiem par to paziņosiet vēlāk.

Viņš aizvēra durvis, gandrīz paņēma pīpi un paraustīja plecus. Viņš pret šo sievietei, kura, pirmoreiz ieraugot, šķita parasta pilsoniska dāma, sāka just dīvainu cieņu un simpātijas.

- Vai aizvakar uz Parīzi jūs sūtīja vīrs?

- Jā. Es nezināju, ka Remons ir Francijā. Vīrs man tikai teica, lai aizbraucu uz koledžu pie dēla un kopā ar viņu pavadu dažas dienas dienvidos. Es nekā nesapratu. Es pa klausīju, taču, kad nonācu Litēcijas viesnīcā, Ernsts man piezvanīja un teica, lai braucu mājās, uz koledžu neaizejot.

- Un šorīt jums piezvanīja Remons?

- Jā, viņš zvanīja. Viņš lūdza, lai aizvedu mazliet naudas. Viņš man zvērēja, ka no tā ir atkarīgs mūsu visu miers.

- Vai viņš neapsūdzēja jūsu vīru?

- Nē, tur, būdā, viņš runāja nevis par viņu, bet par saviem draugiem, kuri cietuši avāriju un kuriem viņam jāiedod nauda, lai atstātu Franciju. Viņš pieminēja kuģa bojāeju.

Atnāca ārsts, ģimenes draugs, kas pārbijies apskatīja līķi

- Granmezona kungs izdarīja pašnāvību, - Megrē cieti noteica. - Jūsu uzdevums ir noteikt, no kādas slimības viņš miris. Vai saprotat? Policiju es ņemu savā ziņā...

Viņš palocījās Granmezona kundzes priekšā, kas vilcinādamās teica:

- Jūs man nepasacījāt, kāpēc...

- Kādu dienu Remons jums to pasacīs... Pēdējais jautājums. .. Sešpadsmitajā septembrī jūsu dēls kopā ar jūsu viru bija Vistreāmā, vai ne?

- Jā... Viņš tur palika līdz divdesmitajam...

Megrē atmuguriski izgāja no viesistabas, smagiem soļiem nokāpa pa kāpnēm, izgāja cauri kabinetiem grūtu sirdi un riebuma nomākts.

Ārā viņš uzelpoja un kailu galvu palika lietū, it kā gribētu atsvaidzināties, lai izkliedētu nama drausmīgo atmosfēru.

Pēdējoreiz viņš pameta skatienu uz logiem. Arī uz namu ielas pretējā pusē, kur Granmezona kundze bija pavadījusi jaunību.

Viņš nopūtās.

* * *

- Nāciet ārā!

Megrē atvēra durvis uz istabu, kur bija ieslēgts Remons. Viņš deva apcietinātajam zīmi sekot. Komisārs gāja tam pa priekšu pa ielu, pēc tam - pa ceļu, kas veda uz ostu.

Remons brīnījās un jutās mazliet nobažījies par dīvaino atbrīvošanu.

- Vai jums nekas nav man sakāms? - Megrē šķietami īgni norūca.

- Nekas!

- Un jūs ļausiet sevi notiesāt?

- Es atkārtošu tiesnešiem, ka neesmu nogalinājis!

- Bet vai taisnību jūs viņiem nesacīsiet?

Remons nolieca galvu. Jau bija redzama jūra. Varēja dzirdēt velkoņa svilpienus - tas tuvojās slūžām, vilkdams Senmišelu tērauda tauvā. Tad Megrē, it kā runa būtu par

visparastāko lietu, sacija:

- Granmezons ir miris.

- Ejiet nu? Vai tiešām?

Remons satvēra Megrē roku un drudžaini to spieda.

- Pirms stundas viņš savā mājā izdarīja pašnāvību.

- Vai viņš kaut ko pateica?

- Nē! Viņš stundas ceturksni staigāja šurpu turpu pa viesistabu, pēc tam šāva. Tas ir viss.

Viņi pagāja vēl dažus soļus. Tālumā varēja redzēt slūžu sienu un murdošu pūli, kas vēroja glābšanas darbus.

- Nu, tagad jūs varat teikt man taisnību, Remon Gran-mezon. Turklāt galvenajos vilcienos es to jau zinu. Jūs gribējāt atgūt dēlu, vai ne?

Atbildes nebija.

- Jūs sameklējāt palīgus, starp citiem arī kapteini Žo-risu... Un nelaimīgais gribēja...

- Klusējiet! Ja jūs zinātu...

- Nāciet šurp! Te ir mazāk cilvēku...

Taka veda uz tukšu liedagu, pret kuru sitās viļņi.

- Vai toreiz jūs tiešām aizbēgāt ar visu kasi?

- Vai to jums teica Helēna?

Balss bija dzēlīga.

- Jā... Emsts notikumus acīmredzot izskaidroja pēc sava prāta! Es nemaz nesaku, ka esmu bijis svētais. Gluži pretēji! Es baudīju dzīvi, kā mēdz sacīt... Un, galvenais, kādu laiku es kaislīgi nodevos spēlei... Es vinnēju, es zaudēju... Kādu dienu es tiešām izlietoju uzņēmuma naudu, un brālēns to pamanīja... Es apsolīju to pamazām atdot... Lūdzu necelt traci... Viņš man uzstādīja tikai vienu noteikumu... Jo viņš gribēja iesniegt sūdzību... Lai es braucu uz ārzemēm! Vai saprotat? Viņam bija vajadzīga Helēna! Un viņš to dabūja...

Remons sāpīgi pasmaidīja, mirkli klusēja un tad atsāka:

- Citi mēdz braukt uz dienvidiem vai austrumiem... Mani vilināja ziemeļi, un es apmetos Norvēģijā... Man no Francijas nebija nekādu ziņu... Helēnai rakstītās vēstules palika bez atbildes, un kopš vakardienas es zinu. ka viņa tās nekad nav saņēmusi... Rakstīju arī brālēnam, bet tāpat bez panākumiem... Es negribu izlikties labāks, nekā esmu. nedz arī aizkustināt jūs ar stāstu par nelaimīgu mīlestību... Nē! Sākumā es par to daudz nedomāju... Redziet, esmu vaļsirdīgs! Es strādāju... Man bija visvisādas grūtības... Vakaros mani mocīja ilgas pēc dzimtenes... Piedzīvoju visādas nepatikšanas... Kāda sabiedrība, ko biju nodibinājis, bija ielaidusies apšaubāmos darījumos... Gadiem il gi es te cēlos, te kritu, dzīvojot zemē, kas nebija mana dzimtene... Tur es mainīju vārdu... Lai varētu darboties labākos apstākļos, es naturalizējos.

Laiku pa laikam uzņēmu viesus - virsniekus no dažiem franču kuģiem, un tā kādu dienu uzzināju, ka man ir dēls... Taču pārliecināts es par to nebiju. Tomēr es salīdzināju datumus... Es biju uztraucies... Rakstīju Ernstam... Es lūdzu pateikt man taisnību, ļaut atgriezties Francijā kaut uz dažām dienām...Viņš man atsūtīja telegrammu: “Tiksi apcietināts uz robežas.” Laiks gāja. Es nolēmu sapelnīt naudu. Tas būtu vienmuļš stāsts... Taču krūtīs palika tukšums... Tromsē tris mēnešus gadā ir pilnīga nakts. Dzimtenes ilgas kļuva skaudrākas... Reizēm man uznāca īstas niknuma lēkmes... Tad nospraudu mērķi, pats sevi mānīdams: kļūt tikpat bagātam kā brālēns. Tas ir paveikts! Man palaimējās ar mencu ikriem. Un tieši tad, kad biju savu sasniedzis, jutos visnelaimīgākais. Tad piepeši atgriezos. Nolēmu rīkoties... Jā, pēc piecpadsmit gadiem! Pludmalē redzēju zēnu... Pa gabalu pamanīju arī Helēnu... Un tad pats sev jautāju, kā esmu spējis tik ilgi dzīvot bez dēla. Vai jūs to varat saprast? Es nopirku kuģi... Ja es rīkotos atklāti, brālēns nekavējoties panāktu manu apcietināšanu. .. Jo pierādījumus viņš bija saglabājis! Jūs redzējāt manus ļaudis - krietnus vīrus, lai kādi viņi izskatās! Viss bija izdomāts. Tovakar Ernsts bija mājās viens ar zēnu... Drošības labad, lai nepalaistu neizmantotu nevienu izdevību, es lūdzu palīdzību kapteinim Zorisam, ko biju saticis Norvēģijā tolaik, kad viņš vēl kuģoja. Viņš mēru pazina... Viņš aizgāja ciemos, izdomādams kaut kādu iemeslu, lai novērstu viņa uzmanību, kamēr mēs ar Lielo Luiju nolaupīsim manu dēlu... Diemžēl tieši tas bija traģēdijas cēlonis... Žoriss ar manu brālēnu bija kabinetā. Mēs iegājām namā pa aizmugures durvīm un nelaimīgā kārtā apgāzām slotu, kas atradās koridorā... Granmezons to dzirdēja... Viņš domāja, ka uzbrūk laupītāji. Viņš paņēma no atvilktnes revolveri. Kas notika tālāk? Es nezinu. Bija liels juceklis.... Žoriss izgāja koridorā līdzi Granmezo nam. Gaismas nebija... Šāviens... Un nejauši notika tā, ka tas trāpīja tieši Žorisam! Es aiz bailēm vai prātu zaudēju! Es negribēju skandālu, sevišķi Helēnas dēļ... Vai tad es to visu drīkstēju stāstīt policijai? Mēs ar Lielo Luiju aizvedām ievainoto uz Senmišelu. Viņam bija vajadzīga ārsta palīdzība... Mēs pagriezāmies uz Anglijas pusi, kur nonā cām pēc dažām stundām. Diemžēl bez pases nebija iespējams izkāpt krastā... Un policija ir modra... Krastā -ierēdņi... Savulaik esmu mazliet nodarbojies ar medicīnu. Kopu Žorisu, cik labi varēdams, bet uz kuģa nebija iespējama pienācīga ārstēšana. Tad devos uz Holandi. Tur ievainoto operēja, bet nevarēja ilgāk paturēt, nebrīdinot varas iestādes... Tas bija briesmīgs ceļojums! Vai varat iedomāties, kā mums tur bija kopā ar mirstošo Žorisu? Viņam bija vajadzīga mēnesi ilga atpūta un aprūpe. Mēs jau gandrīz nolēmām doties uz Norvēģiju. Taču tas nebija vajadzīgs, jo laimīgā kārtā sastapām šoneri, kas brauca uz Lofotu salām. Mēs ar Žorisu uzkāpām uz tā. Mēs vairs nebijām drošībā nedz uz jūras, ne sauszemes. Viņš palika pie manis vienu nedēļu. Un ari tad ļaudis sāka prātot, kas tas par noslēpumainu viesi... Vajadzēja doties prom. Bijām Kopenhāgenā, Hamburgā... Rēta sadzija, bet viņš bija zaudējis saprašanu un valodu. Sakiet, ko es varēju darīt? Un vai viņam nebija lielākas cerības atgūt saprašanu mājās, ierastajos apstākļos, nekā braukājot pa pasauli ? Es gribēju viņam nodrošināt vismaz materiālu labklājību... Viņa vārdā aizsūtīju trīssimts tūkstošus franku viņa bankai. Atlika aizvest kapteini atpakaļ. Pašam ierasties te kopā ar Žorisu bija pārāk riskanti. Nospriedu - ja atstāšu viņu Parīzē, vai tad viņš nenovēršami nenonāks policijā, kur viņu identificēs un aizvedīs uz mājām? Tā arī notika... Man tikai neienāca prātā, ka brālēns, baidīdamies, ka Žoriss varētu viņu izdot, gļēvi noslepkavos viņu. Jo tas bija viņš, kas glāzē iebēra strihnīnu... Viņam pietika iela vīties mājā pa sētas durvīm, kad gāja pīļu medībās...

- Un jūs atsākāt cīņu! - Megrē lēnām sacīja.

- Es nevarēju rīkoties citādi! Es gribēju dabūt savu dēlu! Bet brālēns bija modrs. Zēns atgriezās Staņislava koledžā, kur man viņu neuzticēja...

To visu Megrē zināja. Un tagad, vērodams apkārtni, kas bija kļuvusi ierasta, viņš labāk saprata, cik grūtu ciņu abi viri, nevienam nezinot, bija izcīnījuši. Un ne tikai savā starpā, bet ari pret viņu, Megrē! Nedrīkstēja pieļaut policijas iejaukšanos! Neviens no viņiem nevarēja teikt taisnību.

- Es ierados ar Senmišelu...

- Es zinu. Un jūs aizsūtījāt Lielo Luiju pie mēra...

Par spīti visam, Remons uzjautrināts pasmaidīja, bet komisārs turpināja:

- Jūs aizsūtījāt niknu Lielo Luiju, kas atriebās par visām piedzīvotajām nepatikšanām! Viņš varēja sist, jo zināja, ka upuris neiedrošināsies runāt. Un viņš sita pēc sirds patikšanas... Ar draudiem viņam vajadzēja iegūt vēstuli, kas jums ļautu aizvest bērnu no koledžas...

- Jā... Es biju aiz villas ar jūsu aģentu uz papēžiem... Lielais Luijs bija nolicis vēstuli norunātajā vietā, un es atbrīvojos no sekotāja... Es paņēmu velosipēdu... Kānā nopirku mašīnu... Kamēr braucu pēc dēla. Lielais Luijs palika pie mēra, lai neļautu dot pretēju rīkojumu... Tās bija veltas pūles, jo viņš bija aizsūtījis Helēnu pēc zēna pirms manis... Jūs likāt mani apcietināt... Cīņa bija galā... Nebija iespējams to turpināt, jo jūs stūrgalvīgi pūlējāties izdibināt patiesību... Atlika vienīgi bēgt... Ja mēs paliktu, jūs agrāk vai vēlāk tik un tā visu saprastu... Tā izskaidrojami iepriekšējās nakts notikumi. Bet mūs vajāja neveiksmes. Burinieks cieta avāriju... Mēs ar mokām izpeldējām krastā, un es nelaimīgā kārtā pazaudēju kabatas portfeli... Naudas vairs nebija. Žandarmērija mums uz pēdām! Man atlika viena vienīga iespēja: piezvanīt Helē nai un palūgt dažus tūkstošus franku, lai mēs visi četri varētu tikt līdz robežai... Norvēģijā es biedriem varēšu atlīdzināt... Helēna atsteidzās! Bet jūs arī. Jūs bez mitas uzradāties mums ceļā. Jūs stūrgalvīgi nelikāties mierā, un mēs jums neko nevarējām sacīt, bet es nedrīkstēju jums kliegt, ka varat izraisīt jaunas traģēdijas!...

Piepeši viņa acīs pazibēja bažas, un pavisam citādā balsī viņš jautāja:

- Vai mans brālēns tiešām ir nonāvējies?

Varbūt likti lietā meli, lai piedabūtu viņu runāt?

- Jā, viņš nonāvējās, kad saprata, ka esmu patiesībai uz pēdām. Un to viņš saprata, kad jūs apcietināju. Viņš nojauta, ka es to daru tikai tāpēc, lai dotu viņam laiku pārdomām...

Viņi visu laiku bija gājuši, un piepeši abi vienlaicīgi

apstājās, jo bija nonākuši pie slūžām. Uz tām lēnā gaitā peldēja Senmišels, ko, lepni stāvēdams pie stūres, vadīja vecs zvejnieks.

Pēkšņi atskrēja kāds vīrs, izgrūstīja dīkdieņu grupu un uzlēca uz burinieka klāja.

Lielais Luijs!

Viņš bija izrāvies žandarmiem, salauzis rokudzelžus. Viņš atstūma zvejnieku, pats satvēra stūri.

- Pie visiem jodiem, ne tik strauji! Tā jūs visu salauzīsiet! - viņš auroja velkoņa ļaudīm.

- Un abi pārējie? - Megrē jautāja Remonam.

- Šorīt jūs bijāt nepilnu metru no viņiem. Abi noslēpušies večas malkas šķūnītī...

Likā izlauza ceļu pūlī, piegāja pie Megrē un izbrīnījies teica:

- Ziniet, viņi ir rokā!

-Kas?

- Laneks un Selestēns...

- Vai viņi ir te?

- Dīvas žandarmi viņus drīz atvedīs.

- Labi, saki, lai laiž vaļā. Un lai abi nāk uz ostu.

Pāri kanālam varēja redzēt kapteiņa Žorisa mājiņu un dārzu, kur nakts negaiss bija notraucis ziedus pēdējām rozēm. Aiz aizkara vīdēja sievietes stāvs - tā bija Žilī, kas prātoja, vai tas tiešām ir viņas brālis, kas redzams uz kuģa.

Pie slūžām - ostas vīri, sapulcējušies ap kapteini Del kuru.

- Cik daudz pūļu ar savām izvairīgajām atbildēm viņi man sagādāja! - Megrē nopūtās.

Remons smaidīja:

- Viņi ir jūrnieki!

- Es zinu! Un jūrniekiem nepatīk, ja tāds sauszemes /urķa kā es jaucas viņu darīšanās.

Viņš piebāza pīpi, spaidīdams to ar rādītājpirkstu. Kad tā bija aizsmēķēta, viņš bažīgi nomurmināja:

- Bet ko lai viņiem saka?

Ernsts Granmezons bija miris. Vai vajadzēja atklāt, ka

viņš bijis slepkava?

- Varbūt varētu... - Remons iesāka.

- Es nezinu! Varbūt jāsaka - tā bijusi veca atriebība Kāds ārzemju jūrnieks, kas atkal aizbraucis...

Velkoņa apkalpe smagiem soļiem devās uz bufeti, mā dama slūžu uzraugiem sekot.

Un Lielais Luijs staigāja šurpu turpu pa kuģi, taustīdams to visās malās, kā būtu taustījis no jauna atrastu suni lai pārliecinātos, vai tas nav ievainots.

- Paklausies! - Megrē viņam uzsauca.

Jūrnieks sarāvās, vilcinājās, negribēdams tuvoties Megrē vai, pareizāk sakot, atstāt kuģi. Bet, pamanījis Re-monu brīvībā, izskatījās tikpat apstulbis kā Likā.

- Ko tas nozīmē?

- Kad Senmišels atkal varēs doties jūrā?

- Ja vajag - kaut tūlīt. Salauzts nav itin nekas. To nu es varu sacīt - varens kuģis!

Atbildot uz viņa jautājošo skatienu, Remons sacīja:

-Tādā gadījumā dodies krietnā braucienā gar krastu kopā ar Laneku un Selestēnu...

- Vai viņi ir te?

- Drīz būs... Vairāku nedēļu garā braucienā... Labi tālu... Lai te par Senmišelu daudz nerunā...

- Es varētu, piemēram, ņemt līdzi māsu, lai viņa vāra ēdienu... Ziniet, Žilī nav bailīga...

Taču Megrē dēļ viņš sevišķi brašs nejutās. Viņš atcerē jās nakts notikumus. Viņš vēl nezināja, vai drīkst smaidīt.

- Vai jums vismaz nebija pārāk auksti?

Viņš stāvēja uz slūžu kameras sienas, un Megrē ielidi

nāja viņu ūdenī.

- Manuprāt, sešos atiet vilciens, ar kuru varu braukt uz Parīzi, - komisārs pēc tam teica.

Taču viņš nespēja uzreiz aiziet. Viņš skatījās apkārt ar tādām kā skumjām, it kā mazā osta jau būtu kļuvusi dārga. Vai tad viņš nepazina visus tās nostūrus, vai nebija redzējis gan vēlā rudens rīta saulē, gan negaisā, lietū un miglā?

- Vai dosieties uz Kānu? - viņš jautāja Remonam, kas viņu neatstāja.

-Tūlīt vēl nē... Manuprāt, tā būs labāk... Jāļauj...

- Jā, laiks...

* * *

Kad pēc stundas ceturkšņa ieradās Likā un apjautājās par Megrē, viņam rādīja uz Flotes bufeti, kuras lampas tikko bija iedegušās.

Caur aizsvīdušajām rūtīm viņš redzēja komisāru. Megrē bija ērti iekārtojies salmu pinuma krēslā, pīpi zobos, alus glāzi pa rokai, viņš klausījās, ko apkārt stāsta vīri gumijas zābakos un jūrnieku cepurēs.

Un ap desmitiem vilcienā tas pats Megrē nopūtās:

- Viņi visi trīs droši vien ir kajītē un siltumā...

- Kādā kajītē?

- Uz Senmišela... Ar petrolejas lampu pie griestiem, sagraizīto galdu, bieza stikla glāzēm un pudeli kadiķu deg-vina... Un krāsniņa kuras rūkdama... Padod man uguni!

Flāmu nams

..

I Anna Petersa

Kad Megrē izkāpa no vilciena Zivē stacijā, pirmais cilvēks, ko viņš ieraudzīja tieši pretī savai kupejai, bija Anna l’ētersa.

Tā vien šķita - viņa ir zinājusi, ka tas apstāsies tieši ša-ļ.i perona punktā! Nelikās, ka viņa par to brīnītos vai ar to lepotos. Viņa bija tāda pati, kādu komisārs to bija redzējis Parīzē, kāda tā droši vien bija vienmēr - tēraudpelēks kostīms, melnas zeķes un kurpes, tāda cepure, ka pēc brīža nebija iespējams atcerēties nedz tās formu, nedz krāsu.

Te, uz perona, kur svilpoja vējš un staigāja tikai daži pasažieri, viņa izskatījās lielāka un mazliet druknāka. Deguns viņai bija sarkans un rokā - saņurcīta kabatdrāna.

- Es biju pārliecināta, ka jūs atbrauksiet, komisāra kungs...

Vai viņa bija droša par sevi vai par viņu? Apsvei-i inoties Anna Pētersa nesmaidīja. Viņa uzreiz uzdeva lautājumu:

- Vai jums ir vēl kāda bagāža?

Nē! Megrē bija tikai rupjas ādas soma ar daudziem nodalījumiem, kuru viņš, lai cik smaga tā bija, nesa pats.

Vilciens bija atstājis uz perona tikai trešās klases pasažierus, kuri jau bija paspējuši izklīst. Meiča pasniedza suvu perona biļeti dzelzceļniekam, kurš viņā cieši palūkojās.

Ārpusē viņa mierīgi turpinaja:

- Sākumā es gribēju sagatavot jums istabu mūsu mājā. Tad pārdomāju. Manuprāt, būtu labāk, ja jūs apmestos viesnīcā. Tāpēc es aizrunāju jums labāko istabu Mēzas viesnīcā.

Viņi bija nogājuši tikko simts metru pa Živē šaurajām

ieliņām, kad visi uz viņiem jau atskatījās. Megrē gāja smagiem soļiem, stiepdams ceļasomu. Viņš pūlējās visu ielāgot - cilvēkus, mājas un it sevišķi - savu ceļabiedri.

- Kas tas par troksni? - viņš jautāja, dzirdēdams murdoņu, kuras izcelsmi nespēja noteikt. ,

- Tā ir uzplūdusī Mēza, kas sitas pret tilta balstiem... Jau trīs nedēļas navigācija ir pārtraukta...

Iegriežoties kādā ieliņā, viņu skatieniem piepeši pavērās upe. Tā bija plata, krastu līnijas - nenosakāmas. Brūnā straume vietumis klājās pāri pļavām. Šur tur no ūdens rēgojās ārā kāds šķūnis.

Cits citam blakus saspiedušies, veidojot īstu bloku, tur stāvēja vismaz simts liellaivu, zemessmēlēju un velkoņu.

- Te ir jūsu viesnīca. Tā nav sevišķi ērta... Vai gribat tur brīdi atpūsties un nomazgāties?

Tas bija satriecoši! Megrē nespēja vārdos izsacīt savu iespaidu. Nekad neviena sieviete nebija viņā izraisījusi tādu ziņkāri kā šī, kas palika mierīga, nesmaidīja, nemēģināja izskatīties glīta un reizēm slaucīja degunu kabatdrānā.

Viņai varēja būt divdesmit pieci, trīsdesmit gadi. Augumā daudz lielāka par vidējo, spēcīgi noaugusi, platiem kauliem, bez jebkādas piemīlības vaibstos. Ģērbusies kā sīkpilsone, ārkārtīgi atturīgi. Viņas stāja bija mierīga, gandrīz cienīga. Šķita, viņa uzņem Megrē viesos. Viņa bija savās mājās un domāja par visu.

- Man nav nekāda iemesla vannoties.

- Tādā gadījumā jūs varbūt tūlīt nāktu pie mums? Atdodiet savu somu kalpotājam. Vismīl! Aiznesiet šo somu uz trešo istabu... Kungs drīz ieradīsies...

Slepus vērodams jauno sievieti, Megrē nodomāja: “Es droši vien izskatos pēc pēdējā muļķa!”

Jo galu galā viņš nepavisam netgādināja mazu zēnu! Lai arī viņa nebija sīkaļa. Megrē bija divreiz tik plecīgs.

un viņa biezais mētelis vērta komisāru līdzīgu akmens skulptūrai.

- Vai neesat pārāk noguris?

- Es nepavisam neesmu noguris!

- Tādā gadījumā es jau pa Ceļam varu jums lietu izklāstīt galvenajos vilcienos.

Galvenajos vilcienos viņa to jau bija izklāstījusi Parīzē. Kādā jaukā dienā, ieiedams sav^f kabinetā, viņš atrada priekšā šo svešinieci, kura viņu gaidīja jau trīs stundas un kuru kalpotājs nekādā veidā nebija varējis dabūt prom.

- Tas ir personiska rakstura jautājums, - meiča atbildēja, kad viņš mēģināja to iztaujāt divu inspektoru klātbūtnē.

Un, beidzot palikusi divatā ar komisāru, viņa pasniedza vēstuli. Megrē pazina kāda sievas radinieka - nansieša rokrakstu.

"Dārgo Megrē,

Annu Pētersa jaunkundzi man ieteica svainis, kas viņu pazīst jau desmit gadus. Viņa ir ļoti nopietna jaunava, kas pati tev izstāstīs savas nepatikšanas. Dari, ko spēj viņas labā...’’

- Vai jūs dzīvojat Nansī?

- Nē, Živē!

- Bet šī vēstule...

- Es speciāli aizbraucu uz Nansī, pirms devos uz Parīzi. Es zināju, ka mans radinieks pazīst policijā kādu iespaidīgu personu...

Viņa nebija parasta lūdzēja. Viņa nenodūra acis, viņas stājā nebija nekādas pazemības. Viņa runāja skaidru valo du un skatījās tieši acīs, it kā prasītu to, kas viņai pienākas.

- Ja jūs atsacīsieties nodarboties ar mūsu lietu, mēs būsim pazuduši - gan mani tuvinieki, gan es, un tā būs briesmīga tiesas kļūda...

Megrē bija šo to piezīmējis, klausoties viņas stāstu. Tā

bija diezgan piņķerīga ģimenes lieta.

Pētersi, kam piederēja pārtikas veikals uz Beļģijas robežas... Trīs bērni: Anna, kas viņiem palīdzēja tirdzniecībā, Marija - skolotāja un Žozefs - tieslietu students Nansī.

Žozefam bija bērns no kādas meičas... Bērnam bija trīs gadi... Un tad meiča piepeši pazuda, un Pētersus apsūdzēja, ka viņi to nogalinājuši vai ieslodzījuši...

Megrē negribēja ar to nodarboties. Lietu izmeklēja viens no Nansī kolēģiem. Viņš tam telegrafēja un saņēma kategorisku atbildi:"Pētersu vaina nav apšaubāma. Drīzumā tiks apcietināti."

Tieši tāpēc viņš nolēma ķerties pie šīs lietas. Živē viņš ieradās bez kāda oficiāla uzdevuma un jau stacijā nonāca Annas aizbildnībā. Viņš nemitējās meiču novērot.

* * *

-

Upe trakoja. Straume veidoja dārdošus virpuļus pie katra tilta balsta un rāva sev līdzi veselus kokus. Vējš, kas brāzās pa Mēzas ieleju, dzina ūdeni atpakaļ, pacēla upes līmeni negaidītā augstumā un veidoja īstus viļņus. Bija trīs pēcpusdienā. Sāka krēslot.

Gandrīz tukšajās ielās klejoja vējš. Retie gājēji steidzās, un Anna nebija vienīgā, kas šņaukājās.

- Paskatieties šajā ieliņā pa kreisi...

Meiča mirkli palēnināja gaitu, ar tikko pamanāmu kustību rādīja ieliņas otro māju. Tas bija nabadzīgs divstāvu namiņš. Vienā no logiem jau spīdēja petrolejas lampas gaisma.

- Tur viņa dzīvo.

- Kas?

- Viņa! Žermēna Pjēdbefa... Tā meiča, kura...

Tā, kurai jūsu brālis pagādāja bērnu?

- Ja vien tas ir viņš! Tas nemaz nav pierādīts... Paskatieties!...

Uz sliekšņa bija redzams pāris - meitene bez cepures, droši vien fabrikas strādniecīte, un vīrieša mugura - viņi apkampās.

- Vai tā ir viņa?

- Nē, viņa pazuda... Bet no tādām pašām... Vai saprotat? Viņai izdevās iestāstīt brālim...

- Vai bērns nav viņam līdzīgs?

Anna skarbi attrauca:

- Viņš ir līdzīgs mātei... Nāciet! Tie ļaudis mūžīgi glūn aiz aizkariem...

- Vai viņai bija ģimene?

- Tēvs, kurš strādā fabrikā par naktssargu, un brālis ferārs...

Mazais namiņš un it īpaši petrolejas lampas apgaismotais logs no tā brīža iespiedās komisāra atmiņā.

- Vai jūs Živē nepazīstat?

, - Reiz esmu neapstājoties izbraucis tai cauri.

Bezgalīga krastmalas platforma, ik pa gabaliņam - divdesmit stabi liellaivu pietauvošanai. Dažas noliktavas. Nams ar karogu.

- Tā ir Francijas muita... Mūsu māja ir tālāk, Beļģijas muitas tuvumā...

Upe tā viļņojās, ka liellaivas sitās kopā. Vaļā palaistie zirgi plūca reto zāli.

- Vai redzat gaismu? Tā ir mūsu mājā.

Kāds muitnieks, ne vārda neteikdams, noskatījās, kā viņi aiziet. Jūrnieku bariņā ierunājās flāmu valodā.

- Ko viņi saka?

Viņa vilcinājās, pirmoreiz novērsās.

- Ka patiesību nekad neuzzinās.

Viņa sāka iet ātrāk, pret vēju, saliekusies, lai mazinātu gaisa pretestību.

Pilsēta beidzās. Te jau sākās tikai upes, kuģu, muitas, fraktētāju pasaule. Šur tur vējā šūpojās kāda elektriskā spuldze. Uz vienas no liellaivām plaukšķēdama plandījās veļa. Dubļos rotaļājās bērni.

- Jūsu kolēģis vēl vakar ieradās pie mums un miertiesas vārdā paziņoja, ka mums jāpaliek tiesas rīcībā... Viņš jau ceturto reizi visu pārmeklēja, pat ūdens tvertni...

Viņi bija pie mērķa. Flāmu māju varēja redzēt gluži skaidri. Tā bija diezgan pamatīga būve pašā upes krastā -tur, kur redzēja visvairāk kuģu. Tuvumā nebija neviena cita nama. Vienīgā saskatāmā ēka bija Beļģijas muitas kantoris ar trīskrāsainu stabu blakus.

- Ja jūs būtu tik laipns un nāktu iekšā...

Durvju rūtis bija aplīmētas ar vara spodrināmo pastu reklāmas plakātiem. Iešķindējās zvaniņš.

Un jau pie sliekšņa ienācēju apņēma siltums, nenosakāma, rāma, slrupaina gaisotne, kurā valdīja smaržas. Bet kas tās bija par smaržām! Mazliet kanēļa, vairāk - maltas kafijas aromāts. Oda ari pēc petrolejas, bet ar kadiķu piejaukumu.

Viena elektriskā spuldze - viena pati. Aiz tumšbrūni nokrāsotas koka letes - sieviete sirmiem matiem, melnu blūzi mugurā flāmu valodā sarunājās ar kuģinieka sievu, kurai bija uz rokas bērns.

- Nāciet, lūdzu, šeit, komisāra kungs...

Megrē paspēja pamanīt precēm piekrautus plauktus. Sevišķi viņš ievēroja letes galu, kas bija apsists ar skārdu un kur bija saliktas degvīna pudeles ar alvas uzgaļiem.

* Viņam nebija laika apstāties. Viņi nonāca pie vēl vienām stiklotām, ar aizkariem aizsegtām durvīm. Izgāja cauri virtuvei. Pavisam tuvu pavardam klūgu krēslā sēdēja

sirmgalvis.

Te, lūdzu...

Vēsāks gaitenis. Vēl vienas durvis. Un piepeši - nebaidīta telpa, pa pusei ēdamistaba, pa pusei viesistaba - ar klavierēm, vijoles futrāli, rūpīgi nospodrinātu parketu. ('Kam mēbelēm un gleznu reprodukcijām pie sienām.

Dodiet šurp mēteli...

Galds bija klāts; galdsega lielām rūtīm, sudraba galda Inederami, smalka porcelāna tases.

- Jūs taču kaut ko ieēdīsiet...

Megrē mētelis jau bija gaitenī, un Anna atgriezās, ģēr

busies balta zīda blūzē, kura viņa vēl mazāk izskatījās pēc

ļaunas meitenes.

Taču viņas formas bija apaļīgas. Kāpēc gan viņai trūka

sievišķības? Nebija iespējams iedomāties Annu iemīlē-liišos. Un vēl mazāk - vīrieti, kas būtu iemīlējies viņā.

Acīmredzot viss bija sagatavots jau iepriekš. Viņa ienesa kūpošu kafijkannu. Piepildīja trīs tases. Vēlreiz izgājusi, atnesa risu pīrāgu.

- Apsēdieties, komisāra kungs. Māte tūlīt nāks...

- Vai jūs esat tā, kas spēlē klavieres?

- Es un māsa... Bet viņai ir mazāk laika nekā man. Vakaros viņa labo burtnīcas.

- Un vijoli?

- Brālis.

- Vai viņš nedzīvo Živē?

- Viņš drīz būs klāt... Es viņu brīdināju par jūsu ierašanos...

Viņa sagrieza pīrāgu. Noteiktām kustībām apkalpoja viesi. Ienāca Pētersa kundze, rokas uz vēdera salikusi, viņa bikli pasmaidīja ciemiņam - smaids bija skumjš un liktenim padevīgs.

- Anna man teica, ka esat ar mieru...

Viņa vairāk nekā meita bija beļģiete, valodā varēja just vieglu akcentu. Tomēr viņas vaibsti bija ļoti smalki, un pārsteidzoši baltie mati apveltīja šo sievieti ar zināmu cildenumu. Viņa apsēdās uz krēsla maliņas kā cilvēks, kas pieradis, ka ik mirkli jāceļas un kaut kas jādara.

- Pēc tik gara ceļa jūs droši vien esat izsalcis... Bet man nemaz nav ēstgribas kopš... *

~Megrē iedomājās par veco vīru, kas bija palicis virtuvē. Kāpēc viņš arī nenāca ēst pīrāgu? Tieši tajā brīdī Pētersa kundze sacīja meitai :

- Aiznes gabalu tēvam...

Un paskaidroja Megrē:

- Viņš tikpat kā neceļas augšā no sava krēsla... Viņš tik tikko kaut ko saprot...

Mājas atmosfērā itin nekas neliecināja par traģēdiju. Šķita, ka no ārpasaules varētu ielauzties visbriesmīgākie notikumi, tomēr nesatraucot rāmo mieru flāmu namā, kur nebija ne puteklīša, ne gaisa pūsmas, kur vienīgais troksnis bija liesmu rūkšana krāsnī.

Un, ēdot biezo pīrāgu, Megrē jautāja:

- Kurā dienā tas notika?

- Trešajā janvāri... Tā bija trešdiena...

- Tagad ir divdesmitais...

- Jā, sākumā mūs neviens neapsūdzēja...

- Kā jūs to meiču nosaucāt?

- Žermēna Pjēdbefa... Viņa ieradās ap astoņiem vakarā. Viņa ienāca veikalā, un viņu sagaidīja māte.

- Kas meičai bija vajadzīgs?

Pētersa kundze, šķiet, notrauca asaru.

- Kā vienmēr... Viņa sūdzējās par Žozefu, kas negāja 1 pie viņas ciemos, nedeva nekādu ziņu... Zēns tik daudz strādā! Viņš ir tik krietns, ka turpina studijas par spīti j visam, es to varu apgalvot...

- Vai viņa te uzturējās ilgi?

- Varbūt piecas minūtes... Man vajadzēja sacīt, lai viņa neklaigā... Jūrnieki būtu varējuši dzirdēt... Ienāca Anna un teica, ka viņa darītu pareizāk, ja ietu prom.

- Un viņa aizgāja?

- Anna viņu izvadīja pa durvīm... Es atgriezos virtuvē un nokopu galdu...

- Vai kopš tā brīža neesat viņu redzējusi?

- Ne reizi!

- Vai neviens no šejieniešiem nav viņu saticis?

- Viņi visi apgalvo, ka nav.

- Vai viņa nedraudēja nonāvēties?

-Nē! Tādas sievietes nemēdz nogalināties... Vēl vienu tasīti kafijas? Vai gabaliņu pīrāga? To cepa Anna...

Annas tēlam pievienojās jauna īpašība. Viņa rāmi sēdēja savā krēslā un vēroja komisāru, it kā viņi būtu apmainījušies lomām, it kā viņa piederētu pie Orfēvras krastmalas un viņš - pie flāmu nama.

- Vai jūs atceraties, ko tovakar darījāt?

Uz šo jautājumu, skumīgi pasmaidījusi, atbildēja Anna.

- Mēs tik daudz esam par to iztaujāti, ka atceramies vispēdējos sīkumus. Atgriežoties es uzkāpu otrajā stāvā savā istabā, lai paņemtu dziju adīklim. Kad nokāpu lejā, māsa sēdēja pie klavierēm šajā istabā un Margarita bija tikko atnākusi.

- Margarita?

- Mūsu māsīca... Doktora Van de Vērta meita... Viņi dzīvo Zivē. Labāk pateikšu uzreiz, jo jums to tik un tā stāstīs, ka Margarita ir Žozefa saderinātā...

Pētersa kundze nopūzdamās piecēlās, jo veikalā iešķin-dējās zvaniņš. Varēja dzirdēt, kā viņa gandrīz jokodamās runā beļģiski, sverot zirņus vai pupas.

- Mātei tās ir lielas bēdas... Jau sen bija izlemts, ka

Žozefs un Margarita precēsies... Viņi saderinājās sešpadsmit gadu vecumā... Bet Žozefam vajadzēja pabeigt studijas. Un tad uzradās šis bērns...

- Un viņš tomēr domāja precēties?

- Nē! Tikai Margarita negribēja precēt nevienu citu... Viņi joprojām viens otru mīlēja...

- Vai Žermēna Pjēdbefa to zināja?

- Jā! Bet par katru cenu gribēja panākt, lai brālis apprec viņu! Tā ka Žozefs mīļā miera labad to ari apsolīja... Kāzām vajadzēja notikt, kad viņš būs nokārtojis eksāmenus.

Veikala zvaniņš šķindēja, Pētersa kundze tipināja cauri virtuvei.

- Es jūs lūdzu izstāstīt, ko darījāt trešā janvāra vakarā...

- Jā. Es jau sacīju - kad nonācu lejā, māsa un Margarita bija šajā istabā. Spēlējām klavieres līdz pusvienpadsmi-tiem... Tēvs kā parasti aizgāja gulēt deviņos. Mēs ar māsu pavadījām Margaritu uz mājām līdz tiltam.

- Vai jūs nevienu nesatikāt?

- Nevienu... Laiks bija auksts! Mēs atgriezāmies... Nākamajā dienā mums nekas ļauns ne prātā nenāca. Pēcpusdienā sāka runāt par Žermēnas Pjēdbefas pazušanu... Tikai pēc divām dienām iedomājās mūs apsūdzēt, jo kāds bija redzējis, ka viņa ienāk mūsu mājā... Mūs izsauca policijas komisārs, pēc tam - jūsu kolēģis no Nansī... Šķiet, ka Pjēdbefa kungs iesniedzis sūdzību... Pārmeklēja māju, pagrabu, noliktavas - visu... Pat dārza zemi izrakņāja.

- Vai jūsu brālis trešajā janvārī bija Živē?

- Nē! Viņš atbrauca ar motociklu tikai sestdien. Visa pilsēta ir pret mums, jo mēs esam flāmi un mums ir nauda...

Balsī ieskanējās lepnums. Vai varbūt mazliet pārmērīga pašpaļāvība.

- Jūs nevarat iedomāties, kas viss tika izgudrots...

Veikalā atkal šķindēja zvaniņš, tad jauna balss sauca:

- Tā esmu es, jums nav jānāk...

Steidzīgi soļi. Ēdamistabā parādījās ļoti sievišķīgs stāvs, kas piepeši apstājās Megrē priekšā.

- Piedodiet! Es nezināju...

- Komisārs Megrē, kas ieradies mums palīdzēt... Mana māsīca Margarita...

Maza, cimdota plauksta Megrē ķetnā. Un bikls smaids.

- Anna man teica, ka jūs esat ar mieru...

Viņa bija ļoti smalka, vairāk smalka nekā skaista. Viņas seju ietvēra gaiši, sīksprogaini mati.

- Šķiet, jūs spēlējat klavieres...

Jā... Es mīlu vienīgi mūziku. It sevišķi, kad esmu bēdīga...

Un viņas smaids atgādināja glītās meičas reklāmas kalendāros. Pavērtas lūpas, aizplīvurots skatiens, mazliet noliekta galva...

Vai Marija nav pārnākusi?

Nē! Viņas vilciens laikam nokavējies.

Pārāk trauslais krēsls nokrakšķēja, kad Megrē gribēja sitkrustot kājas.

Cikos jūs te ieradāties trešajā janvāri?

- Pusdeviņos... Varbūt mazliet agrāk. Mēs vakariņojam agri... Pie tēva bija draugi, kas spēlēja bridžu.

- Vai laiks bija tāds pats kā šodien?

Lija... Lija visu nedēļu.

- Vai Mēza jau bija pārplūdusi?

Plūdi sākās. Bet aizsprostus sagrāva tikai piektajā vai sestajā... Toreiz vēl pa upi kuģoja...

- Vēl gabaliņu pīrāga, komisāra kungs? Nē? Tad varbūt cigāru?

Anna pasniedza beļģu cigāru kārbu un kā atvainodamās sacīja:

- Tā nav kotrabanda. Daļa mūsu veikala ir Beļģijā un daļa - Francijā.

- Vārdu sakot, vismaz jūsu brālim ar šo lietu nav nekāda sakara, jo viņš bija Reimsā...

Bet Anna stūrgalvīgi iebilda:

- Arī tas neko nedod! Kāds dzērājs apgalvo, ka redzējis krastmalā motociklistu... It kā viņš kaut ko varētu atcerēties! To izgudrojis Žerārs, Žermēnas Pjēdbefas brālis. Viņam nav nekāda prātīga darba, tāpēc viņš nodarbojas ar liecinieku meklēšanu... Iedomājieties tikai, viņi grib dabūt no mums trīssimts tūkstošus franku!

- Kur ir bērns?

Varēja dzirdēt, kā Pētersa kundze steidzas uz veikalu, kur bija notrinkšķējis zvaniņš. Anna nolika pīrāgu bufetē un kafijkannu uz krāsns.

- Pie viņiem!

Aiz sienas atskanēja jūrnieka balss - tas pasūtīja kadiķu degvīnu.

II “Polārzvaigzne”

Margarita Van de Vērta drudžaini rakņājās somiņā, steigdamās no tās kaut ko izņemt.

- Vai tu vēl neesi dabūjusi Žēras Atbalsi?

Un, pieticīgi smaidīdama, viņa pasniedza Annai avīzes izgriezumu. Anna pasniedza papīru Megrē.

- Kas tev ieteica to darīt?

- Man pašai vakar tas nejauši ienāca prātā.

Tas bija tikai sludinājums:

“Lūgums motociklistam, kas 3. janvāra vakarā braucis pa Mēzas ceļu, doties zināmam. Laba atlīdzība. Pieteikties Pētersu pārtikas veikalā. ”

- Es neiedrošinājos uzdot savu adresi, bet...

Komisāram šķita, ka Anna uzmet māsīcai mazliet

nepacietīgu skatienu, nomurminādama:

- Kas par iedomu... Neviens taču nenāks...

- Kāpēc ne? Ja motociklists ir braucis, kāpēc lai viņš nepieteiktos, ja jau tas nebija Žozefs!

Durvis stāvēja vaļā. Virtuvē sāka sīkt ūdens. Pētersa kundze klāja vakariņu galdu. Piepeši no veikala sliekšņa atskanēja balsis, un abas jaunās sievietes saausījās.

- Nāciet, lūdzu, iekšā! Man nekas nav jums sakāms, bet...

- Žozefs! - Margarita pieceldamās nočukstēja.

Viņas balsī jautās vairāk satraukuma nekā mīlestības. Viņa pilnīgi pārvērtās, neiedrošinājās apsēsties. Elpu aizturējusi, viņa gaidīja, tāpēc šķita, ka tūlīt parādīsies kāds pārcilvēks.

Tagad balss skanēja virtuvē.

- Labvakar, māt!

Un cita, komisāram nepazīstama, balss teica:

- Piedodiet, kundze, bet man vēl šis tas jāpārbauda, un es izmantoju jūsu dēla ierašanos...

Beidzot abi vīrieši parādījās ēdamistabas durvīs. Žozefs Pēterss sarauca uzacis un nepatīkami maigā balsī nomurmināja:

- Labvakar, Margarita...

Viņa satvēra jaunā cilvēka roku abās plaukstās.

- Vai neesi pārāk noguris, Žozef? Vai prāts možs?

Bet Anna mierīgi pievērsās otrajam vīrietim, pamādama uz Megrē pusi.

- Komisārs Megrē, kuru jums vajadzētu pazīt...

- Inspektors Mašērs... - vīrietis sacīja, sniegdams roku. - Vai tiesa, ka jūs...

Bet nebija iespējams tā četratā sarunāties starp durvīm un galdu, kas vēl tika klāts.

- Es te neesmu nekādā oficiālā uzdevumā, - Megrē norūca. - Rīkojieties tā, it kā manis te nemaz nebūtu.

Anna pieskārās viņa rokai.

- Mans brālis Žozefs... Komisārs Megrē...

Zozefs sniedza garu, kaulainu un aukstu roku. Viņš bija pusgalvas tiesu garāks par Megrē, kura augums taču bija metru astoņdesmit garš. Bet puisis izskatījās tik tievs, ka šķita - par spīti divdesmit pieciem gadiem, viņš joprojām vēl aug.

Deguns ar šaurām nāsīm. Zem nogurušām acīm plati loki. īsi apcirpti gaiši mati. Acīmredzot viņš bija tuvredzīgs, jo nemitīgi mirkšķināja, kā vairīdamies no lampas gaismas.

- Ļoti priecājos, komisāra kungs... Man neērti...

Viņš nebija pat elegants. Viņš novilka notraipītu lietusmēteli, zem kura valkāja neizteiksmīgi pelēku, slikti piegrieztu uzvalku.

- Es viņu sastapu pie tilta, - inspektors Mašērs teica, -> un lūdzu atvest uz šejieni ar motociklu.

Pēc tam viņš runāja ar Annu, it kā viņa būtu īstā mājas saimniece. Nedz Pētersa kundze, nedz viņas vīrs, kas sēdēja virtuvē klūgu krēslā, nebija redzami.

- Es ceru, ka uz jumta tikt ir viegli?

Visi saskatījās.

- Pa bēniņu lūku! - Anna atbildēja. - Vai vēlaties?

- Jā, es gribu tur palūkoties.

Megrē tā radās izdevība apskatīt māju. Kāpnes bija lakotas, apklātas ar tik rūpīgi vaskotu linoleju, ka vajadzēja uzmanīties, lai nepaslīdētu kāja. Otrajā stāvā - kāpņu

laukumiņš ar trim guļamistabu durvīm. Žoeefs un Margarita bija palikuši lejā. Anna gāja pa priekšu, un komisārs pamanīja, ka viņa viegli šūpojas gurnos.

- Man vajadzētu ar jums aprunāties! - inspektors pačukstēja.

- Tūlīt!

Viņi nonāca Dēniņstāvā. Vienā pusē bija par istabu pārveidots mansards, kurā neviens nedzīvoja, otrā - milzīgi bēniņi vaļējām sijām, kur bija sakrautas kastes un maisi ar precēm. Lai sasniegtu jumta lūku, inspektoram vajadzēja pakāpties uz divām kastēm. .

- Vai gaismas jums nav?

- Man ir elektriskais lukturis!

Tas bija jauns cilvēks apaļu seju, laipns un nenokausē-jami rosīgs. Megrē uz jumta nekāpa, bet izbāza galvu pa lūku. Pūta brāzmains vējš. Varēja dzirdēt upes dunu, tumsā vīdēja tās nemierīgie ūdeņi, ko vietumis apgaismoja gāzes laternas.

Pa kreisi pie dzegas bija skārda ūdens tvertne ar vismaz divu kubikmetru tilpumu, un policists nekavēdamies devās tieši pie tās. Cisterna acīmredzot bija paredzēta lietusūdens savākšanai.

Mašērs ieskatījās tajā, šķita vīlies, vēl mazliet pastaigāja pa jumtu, noliecās un kaut ko pacēla.

Anna klusēdama gaidīja tumsā aiz Megrē muguras. Tad parādījās inspektora kājas, krūtis, beidzot - seja.

- Paslēptuve, par kuru iedomājos tikai šodien pēc pusdienas: pamanīju, ka manā viesnīcā ļaudis dzer tikai lie-tusūdeni! Bet līķa tur nav...

- Ko jūs pacēlāt?

- Kabatdrānu... Sievietes kabatdrānu...

Viņš to atlocīja, apgaismojis ar kabatas bateriju, veltīgi meklēja monogrmmu. Tā bija netīra kabatdrāna, kas ilgi

stāvējusi lietū.

- Gan jau vēlāk redzēsim, - inspektors nopūtās, iedams uz durvju pusi.

* * *

Kad vini atkal ienira ēdamsitabas siltajā un mājīgajā atmosfērā, Zozefs Pēterss sēdēja uz klavieru soliņa un lasīja Margaritas ievietoto sludinājumu. Viņa stāvēja puisim blakus, un viņas platmalainām malām un sīkiem volāniem apšūtais mētelis jo vairāk uzsvēra jaunās sievietes gaisīgumu.

- Vai gribat šovakar atnākt pie manis uz viesnīcu? -Megrē jautāja jaunajam cilvēkam.

- Uz kādu viesnīcu?

- Uz Mēzas viesnīcu, - Anna iejaucās. - Vai jūs mūs jau atstāsiet, komisāra kungs? Es gribēju aicināt jūs vakariņās, bet...

Megrē izgāja cauri virtuvei. Pētersa kundze pārsteigta noskatījās viņam pakaļ.

-Vai jūs ejat prom?

Sirmgalvja skatiens bija tukšs. Viņš smēķēja putu pīpi, ne par ko citu nedomādams. Viņš pat nesveicināja.

Ārā bija vējš un pārplūdušās Mēzas duna, pietauvotās liellaivas dārdēdamas sitās cita pret citu. Inspektors Ma-šērs steidzās mainīt vietu, jo gāja Megrē labajā pusē.

- Vai domājat, ka viņi nav vainīgi?

- Es nekā nezinu. Vai jums ir tabaka?

- Tikai pelēkā... Ziniet, par jums Nansī daudz runā... Un tas mani mulsina... Jo šie Pētersi...

Megrē bija apstājies pretī baržām un nolūkojās tajās. Plūdi bija pārtraukuši navigāciju, tāpēc Živē izskatījās pēc lielas ostas. Bija vairākas melna tērauda liellaivas no

Reinas ar tūkstoš tonnu celtspēju. Tām blakus koka baržas no ziemeļiem izskatījās pēc lakotām rotaļlietām.

- Man būtu jānopērk naģene, - komisārs norūca, pieturēdams katliņcepuri.

- Ko jums īsti sastāstīja? Protams, apgalvoja, ka viņi nav vainīgi!

Brāzmainā vēja dēļ vajadzēja runāt ļoti skaļi. Živē simts metru attālumā izskatījās pēc gaismas pudurīša. Flāmu nams slējās pret vētras debesīm un spīdināja maigas gaismas pielietos logus.

- No kurienes viņi ieradušies?

- No Beļģijas ziemeļiem... Pētersu tēvs dzimis augšpus Lumbūras pie Holandes robežas. Viņš ir divdesmit gadus vecāks par sievu, tātad patlaban viņam ir ap astoņdesmit... Viņš bija pinējs, vēl pirms dažiem gadiem kopā ar četriem strādniekiem piekopa šo amatu darbnīcā aiz mājas... Tagad viņš pavisam sabrucis...

- Vai viņi ir bagāti?

- Tā runā! Māja pieder viņiem. Viņi pat aizdevuši naudu nabadzīgiem ļaudīm, kas gribējuši nopirkt baržu... Redziet, komisār, viņiem ir citāda pasaules uztvere nekā mums. Vecajai Pētersai ir simtiem tūkstošu franku, bet tas viņu netraucē pasniegt klientiem pa glāzītei... Tikai dēls studē par advokātu... Vecākā meita mācījās spēlēt klavieres... Otra meita ir jaunāko klašu skolotāja lielā Namūras klosterī... Tas ir labāks amats nekā parastas skolotājas darbs. Apmēram tāds pats kā skolotājai licejā...

Un Mašērs rādīja uz liellaivām.

- Puse no tām pieder flāmiem. Cilvēkiem nepatīk mainīt paradumus. Citi iegriežas franču krodziņos netālu no tilta, dzer vīnu vai aperitīvus. Bet flāmi grib savu paegļogu degvīnu, grib aprunāties ar kādu, kas prot viņu valodu, un vispār... Ikviena liellaiva iepērk pārtiku nedēļai vai ilgākam laikam. Un es nemaz nerunāju par kontrabandu! Tajā ziņā viņu māja ir ļoti labā vietā...

Mēteļi lipa pie auguma. Upe viļņojās tik spēcīgi, ka ūdens šļācās pāri piekrautajām liellaivām.

- Viņi nedomā tā kā mēs... Viņiem tas nav nekāds krodziņš. Tas ir pārtikas veikals, kur pie letes var dabūt iedzert. Pat sievietes iedzer, kad iet iepirkties. Šķiet, tas dod vislielāko peļņu.

- Un Pjēdbefi?

- Sīki ļautiņi... Fabrikas sargs... Meita bija mašīnrakstītāja tajā pašā uzņēmumā. Dēls vēl tagad tur strādā...

- Vai viņš ir nopietns pusis?

- To nu gan nevarētu sacīt... Viņš visai daudz nestrādā... Viņam labāk patīk spēlēt biljardu Mērijas kafejnīcā. Viņš ir glīts jauneklis un to labi apzinās.

- Un meita?

- Žermēna? Viņai bija pielūdzēji... Ziniet, komisār, no tām meičām, kuras pa vakariem var sastapt tumšos kaktos ar vīriešiem... Bet skaidrs, ka bērns ir no Žozefa Pētersa. Es mazo redzēju... Viņš ir stipri līdzīgs tēvam... Un nekādi nevar noliegt, ka trešā janvāra vakarā viņa mazliet pēc astoņiem iegāja tajā namā, un pēc tam neviens viņu nav redzējis.

Inspektors Mašērs runāja skaidru valodu.

- Es izmeklējos visās malās. Es pat ar arhitekta palīdzību izpētīju namu. Aizmirsu tikai vienu - jumtu. Parasti neienāk prātā, ka līķi varētu slēpt uz jumta... Nupat es tur biju... Es atradu kabatdrānu, bet neko vairāk...

- Un Mēza?

- Jā! Par to tūlīt pastāstīšu. Jūs taču zināt, vai ne, ka slīkoņus gandrīz vienmēr atrod pie aizsprostiem. No šejienes līdz Namūrai tie ir astoņi. Nelaime tikai tā, ka divas dienas pēc nozieguma pastrādāšanas upe bija tā uzplūdusi.

ka sagrāva aizsprostus, kā tas notiek katru ziemu... Tā ka Žermēna Pjēdbefa var būt arī Holandē vai pat jūrā.

- Man teica, ka Žozefs Pēterss nozieguma vakarā nav bijis te.

- Es zinu! Tā viņš saka... Kāds liecinieks redzējis viņa motociklam līdzīgu motociklu. Žozefs zvēr, ka tas nav bijis viņš.

- Vai alibi viņam nav?

- Gan ir, gan nav... Šajā sakarā atgriezos Nansī. Viņš dzīvo mēbelētā istabā, kur var pārnākt, saimnieces nepamanīts. Turklāt viņš mēdz apmeklēt kafejnīcas un bārus, kur studenti pulcējas katru nakti. Neviens skaidri nezina, vai viņš pavadīja vienā no šiem bāriem trešā, ceturtā vai piektā janvāra nakti...

- Vai Žermēna Pjēdbefa nevarēja izdarīt pašnāvību?

- Viņa nebija no tādām sievietēm... Sievišķītis ar sliktu veselību, diezgan vieglprātīga, bet dēlu mīlēja no sirds...

- Iespējams, ka viņa kritusi par upuri citam uzbrucējam.

Šoreiz Mašērs klusēja, pārlaida skatienu liellaivām, kuras veidoja tādu kā saliņu dažus metrus no krasta.

- Esmu par to domājis. Iztaujāju visus laiviniekus... Lielākā daļa no viņiem ir nopietni cilvēki, kas dzīvo uz baržām kopā ar sievu un bērniem. Aizdomas man radās vienīgi uz Polārzvaigznes. Pēdējā barža uz augšteces pusi. Tā, kas ir visnetīrākā un tik tikko turas virs ūdens...

- Kas tā ir par laivu?

- Tā pieder kādam beļģim no Tilēras Lježas tuvumā... Tas ir vecs rupeklis, divreiz tiesāts par izvarošanas mēģinājumu... Barža ir neapkopta... Sabierības atsakās to apdrošināt... Tur ir vesela virkne notikumu ar sievietēm un mazām meitenēm... Bet ko lai dara?

Abi vīrieši turpināja ceļu tilta virzienā. Jo vairāk viņi tam tuvojās, jo labāk ielu apgaismoja laternas. Pa labi viņi redzēja krodziņus - franču krodziņus, kur spēlēja leijerkastes.

- Es liku viņu uzmanīt... Un tomēr liecība par motociklu...

- Kādā viesnīcā jūs esat apmeties?

- Stacijas viesnīcā...

Megrē sniedza viņam roku.

- Mēs vēl redzēsimies, vecais... Protams, izmeklēšanu vadāt jūs... Es te esmu tikai amatieris...

- Ko gan lai es daru? Ja neatradīs līķi, nebūs nekādu pierādījumu... Un, ja tas iemests ūdenī, to nekad neatradīs...

Megrē izklaidīgi paspieda viņam roku un iegāja Mēzas viesnīcā.

* * *

Vakariņas ēzdams, Megrē ierakstīja piezīmju grāmatiņā:

“Spriedumi par Pētersiem.

Mašērs: Viņi sevi neuzskata par krodziniekiem.

Viesnīcnieks: Tie cilvēki uzskata sevi par labākiem nekā citi. Vai man ienāktu prātā skolot savu dēlu par advokātu?

Kāds laivinieks: Flāmu zemē viņi visi ir tādi!

Vēl viens laivinieks: Viņi turas cits pie cita kā masoni!”

Un bija interesanti noskatīties uz flāmu namu no tilta, kas veidoja Živē centrālo punktu. Visapkārt pletās franču pilsētiņa. Šauras ieliņas. Biljarda vai domino spēlētāju pilnas kafejnīcas. Ierasta anīsa aperitīva smarža visapkārt.

Tad - upes posms. Muitas nams. Un beidzot pie lauku

robežas: flāmu māja - precēm pilns pārtikas veikals; neliela lete paegļogu degvīna cienītājiem; virtuve un sabrukušais vīrs, kas sēž pītā krēslā, neatejot no plīts; ēdamistaba un klavieres, vijole, ērti sēdekļi, mājās cepts pīrāgs, Anna un Margarita, rūtotais galdauts, garais, vājais un slimīgais Žozefs, kas atbrauc ar motociklu un bauda vispārēju apbrīnu.

Mēzas viesnīcā mēdza apmesties ceļojoši tirgotāji. Saimnieks visus pazina. Viņiem bija katram sava pastāvīga vieta ēdamistabā.

Žozefs Pēterss iegāja tur ap deviņiem vakarā bikli kā svešinieks, tuvojās komisāram un nomurmināja:

- Ir jaunumi!

Taču visi uz viņiem skatījās, un Megrē likās prātīgāk aizvest jauno cilvēku uz savu istabu.

- Kas noticis?

- Vai esat dzirdējis par sludinājumu? Atnācis viens motociklists. Garāžas īpašnieks no Dinānas, kas tajā vakarā ap pusdeviņiem pabraucis garām mūsu mājai...

Megrē ceļasoma vēl nebija atvērta. Komisārs apsēdās uz gultas malas, atstājot vienīgo krēslu ciemiņam.

- Vai jūs tiešām mīlat Margaritu?

-Jā. Tas ir...

-Kas ir?

- Viņa ir mana māsīca! Es gribēju viņu par sievu... Tas jau sen bija izlemts...

- Un tomēr jūs pagādājāt bērnu Žermēnai Pjēdbefai!

Klusums. Pēc tam vārgs čuksts:

-Jā...

- Vai jūs viņu mīlējāt?

- Es nezinu.

- Vai jūs būtu viņu precējis?

-Es nezinu...

Megrē redzēja spilgtajā gaismā viņa kalsno seju, nogurušās acis, slābanos vaibstus. Žozefs Pēterss neiedrošinājās pacelt skatienu.

- Kā tas notika?

- Mēs ar Žermēnu satikāmies...

- Un Margarita?

- Nē, tas bija kaut kas pavisam cits.

- Nu, un tad?

- Viņa man pateica, ka gaida bērnu... Es vairs nezināju...

- Vai tā bija jūsu māte, kas...

- Māte un māsas... Viņas man pierādīja, ka es neesmu bijis'pirmais, ka Žermēnai bijuši citi...

- Piedzīvojumi?

Pa logu varēja redzēt upi, tieši to vietu, kur ūdens sitās pret tilta balstiem. Tas bija spēcīgs, nepārtraukts troksnis.

- Vai jūs mīlat Margaritu?

Jaunais cilvēks bažīgi piecēlās, viņš nezināja kur dēties.

- Ko jūs ar to gribat sacīt?

- Vai jūs mīlat Margaritu vai Žermēnu?

-Es... Ziniet...

Piere viņam bija sviedriem norasojusi.

- Kā lai es to zinu? Māte jau bija nopirkusi man advokāta kantori Reimsā...

- Jums un Margaritai?

- Es nezinu... Es to otro satiku ballē...

- Žermēnu?

- Ballē, uz kuru man bija aizliegts iet. Es viņu pavadīju mājās... Pa ceļam...

- Un Margarita?

- Tas ir kas pavisam cits... Es...

- Vai jūs neatstājāt Nansī nakti no trešā uz ceturto janvāri?

Megrē zināja pietiekami daudz. Viņam bija savs spriedums par šo cilvēku: liels, kalsns puisietis, bet gļēvs raksturā, viņa godkāri kurināja māsas un māsīca.

- Ko jūs kopš tā laika darāt?

- Es gatavojos eksāmenam... Tas ir pēdējais... Anna telelgrafēja, lai braucu šurp satikties ar jums. Vai...

- Nē, jūs man neesat vajadzīgs! Jūs varat atgriezties Nansī.

Seja, ko Megrē nekad neaizmirsīs: lielas, gaišas, bažu pilnas acis apsarkušiem plakstiņiem. Pārāk šauri svārki. Bikses izspiestiem ceļgaliem...

Tādā pašā apģērbā, vienīgi uzvilcis lietusmēteli, Zozefs Pēterss atgriezīsies Nansī, nekad nepārsniedzot atļauto ātrumu...

Maza studenta istabiņa pie kādas gādīgas vecas dāmas... Lekcijas, kuras nekad nedrīkst nokavēt! Kafejnīca pusdienlaikā... Biljards vakarā...

- Ja jūsu klātbūtne man būs vajadzīga, es paziņošu.

Un Megrē, palicis viens, atbalstījās ar elkoņiem pret palodzi, ļaudams seju ielejas vējam un skatīdamies uz Mēzu, kas traucās uz līdzenuma pusi, un tālumā redzēdams aizplīvurotu gaismu - flāmu namu.

Tumsā - nenosakāms liellaivu klājiens, masti, dūmeņi, apaļie baržu priekšvadņi.

Pirmā - Polārzvaigzne...

Viņš izgāja no viesnīcas, bāzdams pīpē tabaku, uzsitis mēteļa apkakli, un vējš bija tāds, ka, par spīti varenajam augumam, viņam vajadzēja sasprindzināt muskuļus, lai tam pretotos.

III Bērnu saņēmēja

Megrē kā parasti bija augšā no astoņiem. Rokas mēteļa kabatās sabāzis, pīpi zobos, viņš labu bridi palika nekustīgi stāvot pretī tiltam, te skatīdamies uz satrakoto upi, te uz gājējiem.

Vējš plosījās tikpat nikni kā iepriekšējā dienā. Laiks bija daudz aukstāks nekā Parīzē.

Bet pēc kā īsti varēja noteikt robežas tuvumu? Vai pēc nejauki brūnajām beļģu ķieģeļu mājām ar kaltu akmeņu pakāpieniem pie durvīm un vara podiem rotātiem logiem?

Vai pēc valoņu skarbākajiem, asākajiem vaibstiem? Pēc beļģu muitnieku haki krāsas uniformām? Vai arī pēc divu valstu naudas, ko lietoja veikalos?

Katrā ziņā robežas tuvums bija skaidri jūtams. Te bija robeža. Te satikās divas tautas.

Megrē jutās labāk nekā jebkad, ieiedams krodziņā iedzert glāzi groka. Tas bija franču krodziņš. Aperitīvu pudeles visās iespējamās krāsās. Gaišas, spoguļiem rotātas sienas. Un cilvēki, kas, kājās stāvēdami, dzēra rīta baltvīna glāzi.

Tur bija kāds desmits laivinieku ap divu velkoņu saimniekiem. Tika pārrunātas iespējas doties lejup pa upi, par spīti visam.

- Nav iespējams izbraukt zem Dinānas tilta! Un, pat ja tas būtu iespējams, mums vajadzētu ņemt piecpadsmit franču franku par tonnu... Tas ir pārāk dārgi... Ja tāda nauda jāmaksā, labāk pagaidīt...

Visi skatījās uz Megrē. Kāds vīrs piebakstīja otram ar elkoni. Komisārs bija pamanīts.

- Viens flāms grasās rīt doties tālāk bez motpra, ļaujoties straumei...

Flāmu kafejnīcā nebija. Tiem labāk patika Pētersu veikals ar tumša koka paneļiem apšūtām sienām, ar kafijas, cigoriņu, kanēļa un kadiķogu smaržu. Viņi droši vien stundām ilgi stāvēja, atbalstījušies ar elkoņiem pret leti, laiski tērzēdami, gaišām acīm apskatīdami pie durvīm pielīmētos reklāmas plakātus.

Megrē klausījās sarunās. Viņš saprata, ka te nemīl beļģu laiviniekus - ne tik daudz viņu rakstura dēļ, cik tāpēc, ka viņu baržas ar spēcīgajiem motoriem, vienmēr turētas lieliskā kārtībā, ir bīstami konkurenti frančiem. jo uzņemas kravas pārvadājumus par niecīgu maksu.

- Un viņiem vēl nav kauna nogalināt mūsu meitenes!

Tas tika teikts, lai Megrē dzirdētu, viņu slepus vērojot.

- Nevar saprast, ko policija gaida, neapcietinot Pēter-sus! Varbūt viņiem ir pārāk daudz naudas, tāpēc tāda vilcināšanās...

Megrē gāja prom, vēl brītiņu pastaigāja pa krastmalu, skatīdamies brūnajā ūdenī, pa kuru peldēja koku zari. Mazā ieliņā upes kreisajā krastā viņš ieraudzīja namiņu, ko Anna viņam bija rādījusi.

Torit gaisma bija skumīga, debesis - vienmuļi pelēkas. Cilvēki sala un ielās lieki nekavējās.

Komisārs piegāja pie mājiņas un parāva zvana auklu. Bija apmēram ceturksnis pāri astoņiem. Sieviete, kas atvēra durvis, acīmredzot posa māju, jo slaucīja rokas slapjā priekšautā.

- Pie kā jūs nākat?

Gaiteņa galā varēja redzēt virtuvi un tās vidū - spaini un suku.

- Vai te dzīvo Pjēdbefa kungs?

Viņa, aizdomu pilna, nopētīja komisāru no galvas līdz kājām.

- Tēvs vai dēls?

- Tēvs.

- Jūs jau laikam esat no policijas? Tad jums vajadzēja zināt, ka šajā laikā viņš guļ, jo strādā par naktssargu un nekad neatgriežas agrāk kā septiņos no rīta... Nu, un ja vēl tagad gribat iet pie viņa...

- Nav vērts. Un dēls?

-Viņš pirms desmit minūtēm aizgāja uz savu kantori.

Varēja dzirdēt, ka virtuvē nokrīt karote. Megrē pamanīja tur pazibam bērna galvu.

- Vai tas gadījumā nav...

- Tas ir nabaga Žermēnas jaunkundzes dēls, jā! Vai nu nāciet iekšā, vai ejiet ārā! Tā izsaldēsiet visu māju...

Komisārs iegāja iekšā. Gaiteņa sienas bija izkrāsotas, imitējot marmoru. Virtuvē valdīja nekārtība, un sieviete kaut ko nesaprotamu murmināja, savākdama spaini un suku.

Uz galda bija netīras tases un šķīvji. Divarpus gadus vecs zēns viens pats sēdēja pie tā un neveikli ēda mīksti vārītu olu, notriepdams vaigus ar dzeltenumu.

Sievietei varēja būt gadu četrdesmit. Viņa bija kalsna, askētisku seju.

- Vai jūs viņu audzināt?

- Jā, kopš viņa māte nogalināta, lielākoties viņu uzraugu es. Vectēvam līdz pusdienlaikam jāguļ. Mājā neviena cita nav. Un, ja man jāiet pie klientēm, man viņš jāuztic kādai kaimiņienei.

- Klientēm?

- Es esmu diplomēta vecmāte.

Viņa noraisīja rūtoto priekšautu, it kā tas laupītu cieņu.

- Nebaidies, mazo Žožo! - viņa teica zēnam, kas, uz ciemiņu skatīdamies, bija pārtraucis ēšanu.

Vai viņš bija līdzīgs Žozefam Pētersam? To būtu grūti pasacīt. Katrā ziņā tas bija vārgulīgs bērns. Sejas panti nepareizi, galva pārāk liela, kakls vājš, un, galvenais, - plata mute plānām lūpām; šķita, ka tāda mute varētu būt vismaz desmit gadus vecam bērnam.

Bērna skatiens nenovērsās no Megrē, bet neko neizteica. Tas nepauda nekādas jūtas arī tad, kad vecmātei iegribējās viņu noskūpstīt - varbūt mazliet teatrāli izsaucoties:

- Nabaga trusītis! Ēd oliņu, dārgumiņ!

Viņa uzaicināja Megrē apsēsties. Grīda bija pielaistīta, uz plīts - zupa.

- Laikam jau jūs esat tas, kuram pakaļ brauca uz Parīzi?

Gluži agresīva balss nebija, bet laipni arī tā neskanēja.

- Ko jūs ar to gribējāt teikt?

- Te nav nozīmes kaut ko slēpt! Viss ir zināms!

- Paskaidrojiet tuvāk!

- Jūs to zināt tikpat labi kā es! Jūs nu gan esat uzņēmies jauku darbiņu! Bet vai tad policija vienmēr nav bagāto pusē?

Megrē savilka uzacis - nevis tāpēc, ka viņu aizvainotu nepelnītais vecmātes pārmetums, bet tāpēc, ka viņas vārdi kaut ko atklāja.

- Paši flāmi paziņoja visiem, ka pagaidām vēl viņus var nelikt mierā, bet ka tas ilgi neturpināšoties un ka viss mainīšoties, līdzko ieradīšoties nezin kāds komisārs no Parīzes!

Un viņa ļauni pasmīnēja.

- Pie visiem jodiem! Un viņiem jau nu laika netrūka izdomāt visādus melus. Viņi ļoti labi zina, ka nekad netiks atrasts Žermēnas jaunkundzes līķis. Ēd, mazulīt! Neuztraucies!

Viņas acis kļuva miklas, skatoties uz bērnu, kas sēdēja, izslējis gaisā karoti, nenolaižot acis no Megrē.

- Vai nekā īpaša jums nav, ko man pastāstīt? - komisārs jautāja.

- Nekā! Pētersi jums droši vien izklāstīja visus faktus, kādus vien jūs vēlējāties, un droši vien pat sacīja, ka šis nav viņu Žozefa dēls!

Vai bija vērts sarunu turpināt? Megrē te tika uzņemts kā ienaidnieks. Trūcīgajā namā lidinājās tāda kā naida dvesma.

- Nu, un ja vēlaties satikt Pjēdbefa kungu, varat atnākt pēcpusdienā... Tad viņš ceļas augšā, un Žerāra kungs atgriežas kantori.

Viņa pavadīja Megrē pa gaiteni un aizvēra durvis viņam aiz muguras. Otrajā stāvā aizkari bija nolaisti.

* * *

Megrē ieraudzīja inspektoru Mašēru netālu no flāmu mājas sarunājamies ar diviem laiviniekiem, kurus viņš atstāja, kad ieraudzīja komisāru.

- Ko viņi stāsta?

- Es ar viņiem runāju par Polārzvaigzni... Viņiem šķiet, ka tās saimnieks trešajā janvārī atstājis Laivinieku kafejnīcu ap astoņiem un bijis piedzēries kā katru vakaru. Tagad viņš vēl guļ... Es nupat uzkāpu uz viņa baržas, un viņš pat nedzirdēja...

Aiz pārtikas veikala loga varēja redzēt Pētersa kundzes sirmo galvu - viņa vēroja policistus.

Pa kreisi upe, sagrāvusi aizsprostus, ar deviņu kilometru ātrumu stundā nesa pa straumei visādus vrakus.

Pa labi - māja.

- Tur ir divas izejas! - Mašērs teica. - Tā, ko mēs redzam, un vēl viena ēkas aizmugurē... Pagalmā ir aka...

Viņš steidzās piemetināt:

- Es to izzondēju... Manuprāt, esmu pārmeklējis visu... Un tomēr man nezin kāpēc šķiet, ka līķis nav iemests Mēzā. Kā gan sievietes kabatdrāna varēja nonākt uz jumta?

- Vai jūs zināt, ka atrasts motociklists?

- Man šis jaunums ir pavēstīts... Bet tas nepierāda, ka Žozefs Pēterss tajā vakarā nav bijis te.

Tiešām! Nebija nekādu pierādījumu nedz par, nedz pret. Nebija pat nevienas vērā ņemamas liecības! •

Žermēna Pjēdbefa bija iegājusi veikalā ap astoņiem vakarā. Flāmi apgalvoja, ka viņa pēc dažām minūtēm atkal izgājusi ārā, bet neviens cits to nebija redzējis.

Un tas bija viss.

Pjēdbefi iesniedza sūdzību, pieprasīdami trīssimts tūkstošus franku atlīdzības.

Divas laivinieku sievas iegāja veikalā. Nošķindēja zvaniņš.

- Vai jūs^ēl ticat, komisār...

- Es nekam neticu, vecais... Uz drīzu redzēšanos!

Ari viņš iegāja veikalā. Abas pircējas saspiedās, lai dotu viņam vietu. Pētersa kundze sauca:

- Anna!

Viņa sarosījās, atvēra virtuves stiklotās durvis.

- Nāciet iekšā, komisāra kungs... Viņa kārto istabas...

Un viņa atkal pievērsās pircējām, bet komisārs, izgājis

cauri virtuvei, iegāja koridorā un lēnām sāka kāpt augšā pa kāpnēm.

Acīmredzot Anna nebija dzirdējusi viņa solus. Istabā ar atvērtām durvīm kaut kas grabinājās, un Megrē piepeši ieraudzīja jauno sievieti, lakatiņu ap galvu, ar suku tīrām vīrieša bikses.

Viņa ieraudzīja nācēju spogulī, strauji pagriezās un nometa suku.

-Vai jūs esat te?

Nevērīgajā rīta apģērbā viņa bija gluži tāda pati kā parasti - labi audzināta, mazliet atturīga jaunava.

- Piedodiet... Man sacīja, ka jūs esat augšā... Vai šī ir jūsu brāļa istaba?

- Jā... Viņš aizbrauca šorīt agri no rīta... Eksāmens ir loti grūts... Viņš grib to nokārtot ar vislielāko izcilību, tāpat kā iepriekšējos...

Uz kādas lādes - liels Margaritas Van de Vērtas portrets gaišā kleitā, salmu platmali galvā. Stāviem, smailiem burtiem viņa uz tā uzrakstījusi Solveigas dziesmas sākumu:

“Jau ziema drīz aizies,

Prom pavasars steigs..."

Megrē paņēma portretu rokā. Anna skatījās uz viņu, acu nenolaizdama, pat ar zināmu neuzticību, it kā baidītos no ironiska smaida.

- Tās ir Ibsena vārsmas, - viņa teica.

-Es zinu...

Un Megrē noskaitīja dziesmas beigas:

- Tad gaidīšu es tevi,

Tik tevi, dārgais, vien.

Un tomēr viņš gandrīz pasmaidīja, jo skatījās uz biksēm, ko Anna joprojām turēja rokā.

Patētiskās vārsmas studenta istabiņas šaurībā skanēja negaidīti, muļķīgi un varbūt arī aizkustinoši.

Zozefs Pēterss, garš un vājš, slikti ģērbies, gaišiem matiem, kurus nekādas ziedes nespēja noturēt saglaustus, neproporcionālu degunu un tuvredzīgām acīm...

Un mazas, glītas, gaisīgas provincietes protrets! Šī at mosfēra nepavisam neatbilda Ibsena drāmas gaisotnei. Viņa neapliecināja savu ticību zvaigznēm. Viņa kā īsta sīkpilsone pārrakstīja dzejoli uz portreta.

Tad gaidīšu es tevi...

Un viņa tiešām gaidīja! Par spīti Žermēnai Pjēdbefai, par spīti bērnam, par spīti gadiem!

Megrē jutās mazliet neomulīgi. Viņš skatījās uz zaļu vadmalu pārklāto galdu ar vara tintnīcu, kas droši vien bija dāvināta, un galalita spalvaskātu turētāju.

Neko nedomādams, viņš atvēra vienu no atvilktnēm un ieraudzīja papes kastē bez vāka amatiera fotogrāfijas.

- Manam brālim ir fotoaparāts.

Jaunekļi studentu cepurītēs... Žozefs uz motocikla, roku pie gāzes roktura, it kā gatavotos aizdrāzties vētras ātrumā... Anna pie klavierēm... Vēl viena meiča - trauslāka un skumjāka.

- Tā ir mana māsa Marija.

Un piepeši - maza pases fotogrāfija, pārlieku stiprās kontrastainības dēļ drūma kā visi šāda veida uzņēmumi.

Jauna meitene, bet tik trausla, tik sīka, ka izskatījās pēc pusaudzes. Milzīgas acis. Galvā viņai bija smieklīga cepure, un šķita, ka viņa izbijusies skatās objektīvā.

- Tā ir Žermēna, vai ne?

Dēls bija viņai līdzīgs.

- Vai viņa bija slima?

- Viņa slimojusi ar tuberkulozi. Veselīga viņa nebija.

Turpretī Anna gan tāda bija. Augumā liela un labi

noaugusi, viņa neapšaubāmi baudīja pārsteidzošu fizisku un garīgu līdzsvaru. Galu galā viņa nolika bikses uz gultas, kas bija pārsegta ar pārklāju.

- Es nāku no viņas mājas...

- Ko viņi saka... Viņiem vajadzētu...

- Es nevienu citu nesatiku, tikai bērnu saņēmēju. Un redzēju zēnu.

Viņa neko nejautāju - it kā kautrētos. Viņas stājā bija zināma smalkjūtība.

- Vai jūsu istaba ir blakus?

- Jā, mana istaba, kur dzīvo arī māsa...

Starp abām telpām bija durvis, kuras komisārs atvēra. Otra istaba bija gaišāka, jo logi atradās upes pusē. Gulta jau bija uzklāta. Nekur nemanīja ne vismazāko nekārtību, neviens apģērba gabals nemētājās uz krēsliem. Tikai divi rūpīgi salocīti naktskrekli uz diviem spilveniem.

- Vai jums ir divdesmit pieci gadi?

- Divdesmit seši.

Komisāram gribējās uzdot kādu jautājumu, bet viņš nezināja, kā to izdarīt.

- Vai jūs nekad neesat bijusi saderināta?

- Nekad.

Bet ne jau gluži to viņš gribēja jautāt. Anna viņu mulsināja, sevišķi tagad, kad viņš bija redzējis šo istabu. Viņa atstāja noslēpumainas statujas iespaidu. Viņam gribējās zināt, vai šis augums bez valdzinājuma ir jau kādreiz nodrebējis, vai viņa ir vēl kas cits, ne tikai pašaizliedzīga māsa, priekšzīmīga meita un mājas saimniece, vārdu sakot, vai zem šīs ārējās čaulas ir arī sieviete.

Viņa nenovērsa skatienu. Viņa neslēpās. Viņa nevarēja nejust, ka komisārs pētī viņas auguma un sejas apveidus, bet pat aci nepamirkšķināja.

- Mēs ne ar vienu nesatiekamies, tikai ar radiniekiem Van de Vērtiem...

Megrē vilcinājās, un viņa balsij nebija īsti dabisks tonis, kad viņš sacīja:

- Es jūs lūdzu piedalīties eksperimentā... Vai jūs būtu tik laipna, nokāptu lejā ēdamistabā un spēlētu klavieres tik ilgi, līdz es jūs saukšu... Ja iespējams, to pašu gabalu, ko spēlēja trešajā janvārī... Kurš spēlēja?

- Margarita... Viņa dziedāja un pati spēlēja pavadījumu. .. Viņa mācās dziedāt...

- Vai atceraties, ko viņa dziedāja...

- Aizvien to pašu... Solveigas dziesmu... Bet... Es nesaprotu...

- Tas ir parasts eksperiments...

Viņa atmuguriski gāja uz durvju pusi, gribēja tās aizvērt.

- Nē! Atstājiet vaļā!

Pēc brīža pirksti nevērīgi slīdēja pa taustiņiem, ņemot gandrīz nesakarīgus akordus. Un Megrē, laiku nezaudējot, vērā vaļā skapjus jauno sieviešu istabā.

Pirmais bija veļas skapis. Kārtīgas labi izgludinātu kreklu, bikšu un apakšsvārku kaudzītes...

Akordi sāka saistīties savā starpā. Varēja pazīt melodiju. Un Megrē resnie pirksti taustījās pa balta audekla veļu.

Aculiecinieks, bez šaubām, noturētu viņu par iemīlējušos, vēl vairāk - par cilvēku, kas apmierina kādu slepenu kaislību.

Tā bija stipra, nenovalkājama veļa bez kādas koķetērijas. Abu māsu veļa acīmredzot glabājās kopā.

Tad komisārs atvēra kādu atvilktni: zeķes, zeķturi, matadatu kārbiņas... Pūdera nebija, nebija arī smaržu, tikai flakons krievu odekolona, ko droši vien lietoja vienīgi īpašos gadījumos.

Skaņas ieguva kuplumu... Māju piepildīja mūzika... Un pamazām kāda balss sāka dziedāt līdzi klavierēm, pārspēja tās:

- Tu nāksi atkal mājās.

Sirds mana to jūt...

Dziedātāja nebija Margarita! Tā bija Anna Pētersa! Viņa neizlaida nevienu patskani. Dažus teikumus viņa izdziedāja tvīksmīgās ilgās.

Megrē pirksti joprojām taustīja audumus. Vienā no veļas kaudzītēm kaut kas iečabējās - nevis drāna, bet papīrs.

Vēl viens portrets. Amatiera fotogrāfija. Jauns cilvēks cirtainiem matiem, smalkiem vaibstiem, paļāvīgā, mazliet ironiskā smaidā izliektu virslūpu. Megrē nezināja, ko tas viņam atgādina, bet tas kaut ko atgādināja.

Tik tevi, dārgais, vien...

Nopietnā, gandrīz vīrišķīgā balss izdzisa. Tad atskanēja sauciens:

- Vai man jāturpina, komisāra kungs?

Viņš aizvēra skapju durvis, iebāza fotogrāfiju svārku kabatā, ātri izgāja Žozefa Pētersa istabā un atbildēja:

- Nepūlieties!

Viņš pamanīja, ka Anna atgriežoties ir kļuvusi bālāka. Vai viņa bija dziedājusi pārāk atdevīgi? Viņas skatiens pārslīdēja istabai, neko neparastiTneatrazdams.

- Es nesaprotu... Es jums kaut ko gribētu pajautāt, komisāra kungs... Vakar vakarā jūs redzējāt Žozefu... Ko jūs par viņu domājat? Vai jums šķiet, ka viņš būtu spējīgs...

Apakšstava viņa bija noraisījusi no galvas lakatu. Megrē pat radās iespaids, ka viņa nomazgājusi rokas.

- Saprotiet, - viņa turpināja, - vajag, lai visiem ir skaidrs, ka viņš nav vainīgs! Viņam jākļūst laimīgam!

- Kopā ar Margaritu Van de Vērtu?

Viņa neatbildēja. Viņa nopūtās.

- Cik gadu ir jūsu māsai Marijai?

- Divdesmit astoņi gadi... Visi ir pārliecināti, ka viņa kļūs par Namūras skolas direktori...

Megrē pataustīja kabatā noglabāto portretu.

- Vai pielūdzēju viņai nav?

Anna atbildēja nevilcinoties:

- Marijai?

Tas nozīmēja: “Kā Marijai var būt pielūdzēji? Jūs viņu nepazīstat!”

- Es turpināšu izmeklēšanu! - Megrē sacīja, iedams uz kāpņu pusi.

- Vai kaut ko jau esat izdibinājis?

- Es nezinu.

Viņa sekoja komisāram kāpnēs. Ejot cauri virtuvei, viņš pamanīja veco Pētersu, kas sēdēja savā vietā un komisāru, šķiet, pat neredzēja.

- Viņš vairs neko nesaprot, - Anna nopūtās.

Veikalā bija trīs vai četri cilvēki. Pētersa kundze lēja

glāzēs paegļogu degvīnu. Viņa sveicināja palocīdamās, neizlaižot pudeli no rokas, tad turpināja sarunu flāmu valodā.

Acīmredzot viņa stāstīja, ka komisārs ieradies no Parīzes, jo laivinieki skatījās uz Megrē ar cieņu.

Ārpusē inspektors Mašērs pētīja kādu zemes laukumiņu, kas nebija tik cieti nomīdīts kā citi.

- Vai ir kas jauns? - komisārs jautāja.

- Es nezinu! Es joprojām meklēju līķi! Jo, kamēr to neatradīs, nebūs iespējams šos ļaudis apcietināt...

Un viņš paskatījās uz Mēzu tā, it kā apgalvotu, ka līķis nav aizpeldējis pa to.

IV Portrets

Bija mazliet pāri pusdienlaikam. Megrē varbūt jau ceturto reizi gāja pa krastmalu. Otrpus Mēzai bija augsts, balsināts fabrikas mūris un vārti, pa kuriem nāca ārā dučiem strādnieku un strādnieču - gan kājām, gan ar divriteņiem. Viņi satikās simt metru no tilta. Komisārs gāja garām kādam, kam cieši ieskatījās sejā, un, kad pavērās atpakaļ, redzēja, ka jauneklis dara to pašu.

Tas bija Annas veļas kaudzītē atrastā portreta oriģināls.

Viņi mirkli svārstījās. Jaunais cilvēks pirmais spēra soli uz Megrē pusi.

- Vai jūs esat policists no Parīzes?

- Bet jūs, bez šaubām - Žerārs Pjēdbefs?

“Policists no Parīzes”. Rīta cēlienā Megrē dzirdēja sevi tā nosaucam vismaz piekto vai sesto reizi. Un viņš ļoti labi saprata niansi. Viņa kolēģis Mašērs no Nansī te bija tikai tāpēc, lai izmeklētu slepkavību. Ļaudis noskatījās, kā viņš staigā šurpu turpu, un, ja kādam ienāca prātā, ka viņš kaut ko zina, tas gāja policistam to pastāstīt.

Turpretī Megrē bija “policists no Parīzes”, flāmu uzaicināts, ieradies tieši tāpēc, lai nomazgātu viņus baltus. Un uz ielām cilvēki, kuri viņu jau pazina, noskatījās pakaļ bez vismazākajām simpātijām.

- Vai bijāt pie manis mājās?

- Es tur iegriezos šorīt agri un redzēju jūsu māsasdēlu...

Žerārs vairs nepavisam neizskatījās tāds kā portretā. Augums, ģērbšanās veids un frizūra gan vēl bija jauneklīgi, taču, tuvāk ieskatoties, varēja redzēt, ka viņš jau ir pāri divdesmit piecu gadu robežai.

- Vai gribat man ko sacīt?

Lai nu kā, no bikluma viņš necieta. Viņš ne reizi nenovērsa skatienu. Acis jaunajam cilvēkam bija brūnas, ļoti spožas, tās droši vien patika sievietēm, jo vairāk tāpēc, ka sejaskrāsa bija matēta, lūpas izteiksmīgas.

- Nu, es tikko esmu iesācis izmeklēšanu...

- Par labu Pētersiem, es jau zinu! To zina visi! To zināja jau tad, kad nemaz vēl nebijāt ieradies... Jūs esat ģimenes draugs un izliekaties varen stiprs...

- Nepavisam nē! Rau, jūsu tēvs pamodies...

Namiņu varēja redzēt. Otrajā stāvā pacēlās aizkars un

pavīdēja cilvēka stāvs ar lielām, sirmām ūsām. Vīrs skatījās pa logu.

- Viņš mūs ir ieraudzījis! - Žerārs sacīja. - Viņš sāks ģērbties...

- Vai jūs Pētersus personiski pazīstat?

Viņi staigāja gar upes krastu, pagriežoties atpakaļ ik reizi, kad sasniedza tauvu stabu apmēram simt metru no pārtikas veikala. Gaiss bija vēss. Žerārs bija ģērbies pārāk plānā mētelī, bet tā piegriezums ar ļoti piekļāvīgo vidukli droši vien sievietēm patika.

- Ko jūs gribat teikt?

- Jūsu māsa trīs gadus bija Žozefa Pētersa mīļākā. Vai viņa gāja pie jaunā cilvēka uz mājām?

Žerārs paraustīja plecus.

- Ja to visu vajadzētu atcerēties sīkumos... Mazliet pirms bērna piedzimšanas Žozefs zvērēja, ka viņš Žer-mēnu precēs... Pēc tam ieradās doktors Van de Vērts un Pētersu vārdā piedāvāja desmittūkstoš franku, lai māsa brauc prom un vairs neatgriežas... Kad Žermēna pēc dzemdībām pirmoreiz piecēlās no gultas, viņa vispirms aizgāja pie Pētersiem parādīt bērnu... Tā bija briesmīga scēna, jo manu māsu negribēja laist iekšā, un vecā pret viņu izturējās kā pret palaistuvi... Galu galā viņi kaut kā samierinājās... Žozefs joprojām solīja māsu precēt... Bet viņš vispirms gribēja pabeigt studijas...

- Un jūs?

-Es?

Sākumā viņš gribēja izlikties, ka nesaprot. Bet gandrīz tūlīt pat pārdomāja un pasmaidīja reizē paštīksmīgi un ironiski.

- Vai jums kaut kas ir stāstīts?

Megrē neapstādamies izvilka no kabatas mazo protretu un parādīja to Žerāram.

- Kaut kas traks! Es jau domāju, ka tas vēl kaut kur glabājas.

Viņš gribēja fotogrāfiju paņemt, bet komisārs to ielika portfelī.

- Vai tā bija viņa, kas... Nē! Tas nav iespējams... Tam viņa par lepnu... Vismaz tagad!...

Visu sarunas laiku Megrē vēroja jauno cilvēku. Vai viņš slimoja ar tuberkulozi tāpat kā māsa un, bez šaubām, arī Žozefa dēls? To nevarēja droši apgalvot. Bet viņam piemita valdzinājums, ar kādu dažkārt ir apveltīti plaušu slimnieki: smalki sejas panti, caurspīdīga āda, reizē jutekliskas un zobgalīgas lūpas.

Viņš ģērbās ar sīka ierēdņa eleganci un bija uzskatījis par piedienīgu piespraust pie gaišbrūnā mēteļa sēru lenti.

- Vai jūs viņu aplidojāt?

- Tas ir vecs notikums! Tolaik manai māsai vēl nebija bērna... Pagājuši vismaz četri gadi...

- Turpiniet...

- Re, tur uz ielas stūra ir mans tēvs...

- Turpiniet vien!

- Tas notika kādā svētdienā... Žermēna kopā ar Žozefu Pētersu gribēja aizbraukt uz Rošforas alām... Pēdējā brīdī arī mani paaicināja līdzi, jo viņiem piebiedrojās viena no

Žozefa māsām... Alas ir divdesmit piecus kilometrus no šejienes... Ēdām zaļumos... Es biju ļoti jautrs... Pēc tam abi pāri izšķīrās, lai pastaigātos pa mežu...

Megrē joprojām cieši raudzījās jauneklī, nekādi neizpaužot savas domas.

- Pēc tam?

- Nu jā...

Un Žerārs patmīlīgi un viltīgi pasmaidīja.

- Es pat nevarētu pasacīt, kā īsti tas notika... Man nav paraduma vilcināties... Viņa to negaidīja, un...

Megrē uzlika roku uz viņa pleca un gausi noprasīja:

- Vai tā ir taisnība?

Un viņš saprata, ka tā ir taisnība. Toreiz Annai bija divdesmit viens gads...

- Pēc tam?

- Nekas! Viņa ir pārāk neglīta... Atpakaļ braucot, viņa vilcienā cieši skatījās man acīs, un es sapratu, ka labāk visu atstāt, kā ir ...

- Vai viņa nemēģināja...

- Nemaz! Es iekārtojos tā, ka varēju no viņas izvairīties. Viņa juta, ka nav vērts uzstāt... Tikai, kad reizēm satikāmies uz ielas, man šķita - ja viņas acis būtu revolveri...

Viņi tuvojās Pjēdbefu tēvam, kas bez apkaklītes un drēbes čībām kājās gaidīja abus vīriešus.

- Man teica, ka šorīt jūs esot iegriezies pie mums... Nāciet, lūdzu, iekšā! Vai tu, Žerār, pastāstīji komisāram...

Megrē kāpa augšā pa nekrāsotām koka trepēm, kuru pakāpieni nelikās īsti stipri. Viena telpa bija reizē virtuve, ēdamistaba un viesistaba. Visur bija jaušams trūkums, telpa izskatījās neglīta. Galdu sedza zili rakstaina vaskadrāna.

- Kurš varēja viņu nogalināt? - uzreiz iesāka Pjēdbefs,

kura gara spējas šķita visai viduvējas. - Tovakar viņa aizgāja, sacīdama, ka vēl nav dabūjusi nedz mēneša uztur-naudu, nedz arī kādu ziņu no Žozefa.

- Uzturnaudu?

- Jā! Viņš maksāja simts frankus mēnesī par bērna uz turu. Tas vismaz kaut kas bija un...

Žerārs, juzdams, ka tēvs atsāks jau sen zināmas vaimanas, pārtrauca viņu.

- Tas komisāru neinteresē. Viņam vajadzīgi fakti un pierādījumi! Nu, vismaz man ir pierādījums, ka Žozefs Pēterss, kas apgalvo, ka tajā dienā nav bijis Živē, īstenībā te bija... Viņš atbrauca ar motociklu un...

- Vai jūs gribējāt man stāstīt par liecību? Tā vairs nav neko vērta... Ir pieteicies vēl viens motociklists, kas apgalvo, ka krastmalā mazliet pēc astoņiem vakarā bijis viņš...

- Ak tā!

Un Žerārs agresīvi piemetināja:

- Vai jūs esat pret mums?

- Es neesmu ne ar vienu! Es neesmu ne pret vienu! Es meklēju patiesību.

Bet Žerārs nosmīnēja un skaļi teica tēvam:

- Komisārs ir te ieradies tikai tāpēc, lai apvestu mūs ap stūri! Piedodiet, komisār, bet man jāpaēd... Man jāpelna sava dienišķā maize, un kantori atver divos.

Kāda nozīme būtu strīdēties? Megrē vēlreiz pārlaida skatienu telpai, pamanīja blakus istabā bērna redeļgultiņu un devās uz durvīm.

* * *

Mašērs viņu gaidīja Mēzas viesnīcā. Ceļojošie komersanti ieturēja maltītes mazā zālītē, ko no kafejnīcas šķīra stiklotas durvis. Bet ari kafejnīcā varēja dabūt uzkodas un paēst pie galdiņiem bez galdauta, un daži tā ieturējās.

Mašērs nebija viens. Neliela auguma vīrietis ar nedabiski platiem pleciem un kuprīša garajām rokām dzēra aperitīvu pie viņa galdiņa un, komisāram ienākot, piecēlās.

- Polārzvaigznes saimnieks! - paziņoja inspektors, kas izskatījās ļoti satraukts. - Ģistavs Kasēns...

Megrē apsēdās. Pametis acis uz apakštasēm, viņš konstatēja, ka sarunas biedri dzer jau trešo aperitīvu.

- Kasēns grib jums kaut ko pastāstīt.

Viņš to vien gaidīja un, tikko Mašērs apklusa, svarīgu seju pieliecās komisāram pie pleca:

- Kas jāpasaka, tas jāpasaka, vai ne? Tikai nevajag runāt, kamēr neviens nejautā... Kā mēdza teikt mans nelaiķis tēvs: nevajag pārcensties!

- Kausu alus! - Megrē uzsauca viesmīlim, kas nāca pie viņa.

Viņš atbīdīja pakausī katliņcepuri un atpogāja mēteli. Pēc tam, kamēr laivinieks meklēja vārdus, norūca:

- Ja nemaldos, trešā janvāra vakarā jūs bijāt pavisam piedzēries...

- Pavisam nē, tā nav taisnība... Dažas glāzes es tiešām biju izdzēris, bet varēju noiet gluži taisni... Un to, ko es redzēju, es redzēju skaidri...

- Vai redzējāt motociklu, kas atbrauca un apstājās pie flāmu mājas?

- Es? Nemūžam!

Mašērs pamāja Megrē, lai viņš nepārtrauc laivinieku, un mudināja to stāstīt.

- Es redzēju krastmalā sievieti... Un es jums pastāstīšu, kuru... To no abām māsām, kura nekad neuzkavējas veikalā un katru dienu brauc ar vilcienu...

- Mariju?

- Varbūt ka viņu tā sauc. Kalsna, gaišiem matiem... Nu, tas nebija normāli, ka viņa ir ārā tādā laikā, kad vējš pūš tā, ka rausta baržu tauvas...

- Cikos tas bija?

- Kad nācu gulēt... Varbūt ap astoņiem... Varbūt vēlāk...

’ - Vai viņa jūs redzēja ?

- Nē! Es nevis gāju tālāk, bet piespiedos pie muitas mājas sienas, jo domāju, ka viņa gaida pielūdzēju un es varēšu uzjautrināties.

- Kā tad! Jūs jau divreiz esat notiesāts par tikumības aizskaršanu.

Kasēns smaidīja, atiezis bojātus zobus. Tas bija vīrtietis nenosakāmā vecumā, vēl brūniem, zemu uz pieres noaugušiem matiem, bet gluži grumbainu seju.

Viņu ļoti nodarbināja iespaids, ko atstāja viņa vārdi, un ik reizi, izrunājis teikumu, vispirms paskatījās uz Megrē, pēc tam - uz Mašēru, tad uz klientu sev aiz muguras, kurš arī klausījās sarunā.

- Turpiniet!

- Viņa negaidīja pielūdzēju.

Tomēr viņš mazliet saminstinājās. Viņš vienā paņēmienā izdzēra glāzi un uzsauca viesmīlim:

- Vēlreiz to pašu!

Tad viņš apņēmīgi turpināja:

- Viņa skatījās, vai kāds nenāk... Pa to laiku citi iznāca no veikala - nevis pa šīm durvīm, kur parasti, bet otrā pusē... Viņi nesa kaut ko garenu un iemeta Mēzā tieši starp manu liellaivu un Diviem brāļiem, kas pietauvojušies aiz manis...

- Cik, viesmīl? - Megrē pieceldamies jautāja.

Viņš neizskatījās izbrīnījies. Mašērs, šķiet, bija gaužām vīlies. Un laivinieks nezināja, ko domāt.

- Nāciet man līdzi.

- Uz kurieni?

- Vienalga. Nāciet!

- Es gaidu glāzi, ko esmu pasūtījis.

Megrē mierīgi gaidīja. Viņš teica viesnīcniekam, ka ēdīs mazliet vēlāk, un aizveda dzērāju uz krastmalu.

Tā bija tukša, jo šajā laikā visi pusdienoja. Lietus sāka līt lielām lāsēm, v - Kur jūs stāvējāt? - komisārs jautāja.

Viņš zināja, kur ir muitas nams, un noskatījās, kā Kasēns piespiežas pie tā stūra.

- Vai jūs no turienes neizkustējāties?

- Protams, nē! Man nebija nekāds vēlēšanās iepīties nepatikšanās!

- Palaidiet mani savā vietā!

Viņš tur pastāvēja dažas sekundes un, pavēries laiviniekam acīs, sacīja:

- Izgudrojiet kaut ko citu, mīļais draugs!

- Ko citu?

- Es gribu sacīt, ka jūsu stāsts neizklausās patiess. No šīs vietas jūs nevarējāt redzēt nedz veikalu, nedz posmu upes krastā starp abām baržām.

- Kad teicu, ka atrados šeit, es gribēju sacīt...

- Nē jel! Pietiek! Es atkārtoju - izdomājiet kaut ko citu! Atnāciet pie manis tad, kad būsiet izdomājis. Un, ja tas nebūs nekas apmierinošs, varbūt vajadzēs jūs saņemt ciet vēlreiz...

Mašērs neticēja savām ausīm. Sapīcis par neveiksmi, viņš savukārt piespiedās pie sienas, lai pārbaudītu komisāra apgalvojumus.

- Tiešām... - viņš norūca.

Bet laivinieks pat nemēģināja atbildēt. Viņš bija noliecis galvu. Varēja nojaust viņa ironisko un ļauno skatienu, kas bija pievērsts Megrē kājām.

- Neaizmirsti, ko es tev nupat teicu: pastāsti man ko citu, ticamāku... Citādi - cietums... Nāciet, Mašēr!

Megrē pagriezās un devās uz tilta pusi, bāzdams pīpē tabaku.

- Vai jūs domājat, ka šis laivinieks...

- Es domāju, ka šovakar vai rit viņš ieradīsies un atnesīs jaunu Pētersu vainas pierādījumu...

Inspektors Mašērs apmulsa.

- Es nesaprotu... Ja ir kāds pierādījums...

- Viņš to dabūs...

- Bet kā?

- Kā lai es to zinu? Viņš kaut ko atradīs...

- Lai noveltu vainu no sevis?

Bet komisārs pārtrauca sarunu, nomurminot:

- Vai jums ir uguns? Nu jau divdesmit sērkociņi...

- Es nesmēķēju!

Mašērs nebija īsti pārliecināts, vai pareizi sadzirdējis vārdus:

- Man gan vajadzēja iedomāties...

V Megrē vakara gaitas

Lietus sāka līt ap pusdienlaiku. Krēslai iestājoties, tas plīkšķēja uz bruģa pilnā sparā. Astoņos vakarā gāza kā ar spaiņiem.

Živē ielas bija tukšas. Krastmalā spīdēja liellaivas. Megrē, uzsitis mēteļa apkakli, devās uz flāmu māju, pagrūda durvis tā, ka iešķindējās zvaniņš, kas viņam jau likās gluži pierasts, un ieelpoja pārtikas veikala silto smaržu.

Šajā stundā Žermēna Pjēdbefa bija ienākusi veikalā

trešā janvāra vakarā, ur; kopš tā laika neviens viņu nebija redzējis.

Komisārs pirmoreiz ievēroja, ka virtuvi no veikala šķir tikai stiklotas durvis. Tām priekšā bija tilla aizkars, un caur to varēja saskatīt cilvēku siluetus.

Kāds piecēlās.

- Nepūlieties! - Megrē uzsauca.

Viņš iegāja virtuvē, tā nonākdams tās ikdienas atmosfērā. Pētersa kundze bija piecēlusies, lai ietu uz veikalu. Viņas virs sēdēja savā pītajā krēslā joprojām tik tuvu pie plīts, ka šķita - viņam var aizdegties drēbes. Vecais turēja rokā putu pīpi ar garu ķirškoka kātu. Taču viņš nesmēķēja. Acis bija ciet. No pavērtās mutes plūda ritmiska elpa.

Anna sēdēja pie nekrāsota, smiltīm noberzta un gadu gaitā nopulēta galda un kaut ko rēķināja mazā piezīmju grāmatiņā.

- Ieved komisāru ēdamistabā, Anna...

- Nē jel! - Megrē pretojās. - Esmu ienācis tikai uz britiņu.

- Dodiet savu mēteli...

Un Megrē ievēroja, ka Pētersa kundzei ir skaista, dziļa, nopietna un sirsniga balss, ko nelielais flāmu akcents vērta vēl tīkamāku.

- Jūs taču iedzersiet kādu tasi kafijas!

Megrē gribēja zināt, ko viņa darījusi pirms viņa atnākšanas. Viņas vietā komisārs pamanīja brilles tērauda ietvaros un dienas avīzi.

Šķita, ka vecā vira elpa piešķir mājas dzīvei ritmu. Anna aizvēra piezīmju grāmatiņu, uzmauca zīmulim uzgali, piecēlās, paņēma no plaukta tasi.

- Piedodiet...

- Es cerēju, ka varēšu iepazīties ar jūsu māsu Mariju.

Pētersa kundze sāpīgi papurināja galvu. Anna paskaidroja:

- Jūs viņu nesatiksiet vairākas dienas, ja vien nedomājat apciemot Namūru. Nupat bija ienākusi viena no viņas kolēģēm, kas arī dzīvo Zivē... Marija šorīt, kāpjot ārā no vilciena, izmežģījusi kāju...

- Kur viņa ir?

- Skolā... Viņai ir tiesības uz istabu...

Pētersa kundze nopūtās, joprojām purinādama galvu:

- Es nesaprotu, ko sliktu mēs esam Dievam nodarījuši...

- Vai māsīca Margarita nav bijusi pie jums ciemos?

- Nē! Es viņu redzēju baznīcā...

Tasē ielēja verdošu kafiju. Pētersa kundze izgāja no virtuves un atgriezās ar glāzīti un kadiķogu degvīna pudeli.

- Tas ir vecs kadiķogu degvīns.

Megrē apsēdās. Viņš necerēja kaut ko uzzināt. Varbūt pat viņa klātbūtne šīs lietas izmeklēšanai nāca tikai par ļaunu.

Māja viņam atgādināja kādu izmeklēšanu Holandē, tomēr bija atšķirības, kuras definēt viņš nespētu. Tur valdīja tāds pats miers, tāds pats smagums gaisā, tāpat šķita, ka atmosfēra ir kaut kas ciets, ko kustoties varētu salauzt. Laiku pa laikam krēsla klūgas nokrakšķēja, kaut arī vecais nekustējās. Un viņa elpa joprojām piešķīra ritmu dzīvei un sarunai.

Anna kaut ko pateica flāmu valodā, un Megrē, kurš dažus vārdus bija iemācījies Delftā, gandriz saprata:

- Tev vajadzēja iedot lielāku glāzi...

Reizēm kāds cilvēks koka tupelēs pagāja garām pa krastmalu. Varēja dzirdēt, kā lietus sitas veikala skatlogā.

- Jūs man teicāt, ka tovakar lija, vai ne? Vai tikpat stipri kā tagad?

- Jā... Laikam gan...

Un abas sievietes, atkal apsēdušās, noskatījās, kā viņš paņem glāzi un paceļ pie lūpām.

Annai nebija mātes vaibstu smalkuma, nedz ari tās lab vēlīgā, iecietīgā smaida. Kā jau paradusi, viņa nenolaida acu no komisāra.

Vai viņa bija pamanījusi, ka no istabas pazudis portrets? Noteikti nē! Citādi viņa būtu samulsusi.

- Mēs te dzīvojam jau trīsdesmit piecus gadus, komisāra kungs... - Pētersa kundze sacīja. - Sākumā vīram bija pinumu darbnīca šajā pašā mājā, vēlāk tai tikai piebūvēja otro stāvu...

Megrē domāja par ko citu, par Annu, kas, piecus gadus jaunāka, pavadīja Žerāru Pjēdbefu uz Rošforas alām.

Kas viņu bija iemetis puiša rokās? Kāpēc viņa atdevās? Ko domāja pēc tam? Viņam bija iespaids, ka tas bijis vienīgais piedzīvojums Annas mūžā un ka vairāk neviena ari nebūs.

Šīs mājas dzīves ritms bija lipīgs. Paegļogu degvīns-radīja Megrē galvā neskaidru siltumu. Viņš dzirdēja vismazāko troksnīti - krēsla knakšķēšanu, vecā krākšanu, lietus lāšu pakšķēšanu uz kādas palodzes...

- Jums vajadzētu man vēlreiz nospēlēt šīrīta gabalu...

Un, tā kā Anna vilcinājās, māte uzstāja:

- Bet noteikti! Viņa labi spēlē, vai ne? Sešus gadus trīsreiz nedēļā viņa mācījās klavierspēli pie Živē labākā skolotāja...

Jaunā sieviete izgāja no virtuves. Abas durvis starp viņu un pārējiem ģimenes locekļiem palika vaļā. Noklaudzēja klavieru vāks.

Daži laiski, ar labo roku nospēlēti akordi.

- Viņai vajadzētu dziedāt, - Pētersa kundze čukstēja. -Margarita dzied labāk... Runā pat, ka viņai vajadzētu

mācīties konservatorijā...

Akordi izklīda tukšajā, skanīgajā mājā. Vecais nepamodās, un viņa sieva, nobažījusies par pīpi, ko vīrs varētu izlaist no rokas, saudzīgi paņēma to un pakāra uz naglas pie sienas.

Ko Megrē te vēl gaidīja? Te neko nevarēja uzzināt. Anna pamazām sāka spēlēt arī ar kreiso roku. Varēja nojaust, ka pie šī paša galda Marija parasti labo savu skolnieču burtnīcas.

Un tas bija viss.

Vēl vienīgi tas, ka visa pilsēta apsūdzēja Pētersus par to, ka tādā pašā vakarā viņi nogalinājuši Žermēnu Pjēdbe-fu.

Megrē satrūkās, izdzirdis nošķindam veikala zvaniņu. Mirkli viņam šķita, ka ir par trim nedēļām jaunāks, ka Žozefa mīļākā tūlīt ienāks, pieprasīs uzturnaudu - simts frankus, kurus viņai katru mēnesi deva bērna vajadzībām.

Tas bija laivinieks lietusmēteli, viņš pasniedza Pētersa kundzei mazu pudelīti, un viņa ielēja tajā kadiķogu degvīnu.

- Astoņi franki!

- Beļģu?

- Franču! Desmit beļģu franki.

Megrē piecēlās, izgāja cauri veikalam.

- Vai jūs jau ejat prom?

- Rit atkal atnākšu.

Ārā viņš redzēja laivinieku, kas gāja atpakaļ uz savu baržu. Komisārs pagriezās uz nama pusi. Tas ar savu spožo skatlogu atgādināja teātra dekorāciju, it īpaši tāpēc, ka tur skanēja maiga, sentimentāla mūzika.

Vai tagad Anna nedziedāja?

Tu nāksi atkal mājās,

Sirds mana to jūt...

Megrē gāja uz priekšu pa dubļiem un tik stipru lietu, ka apdzisa pīpe. Tagad visa Živē viņam atgādināja teātra dekorāciju. Kad laivinieks bija atgriezies uz savas baržas, apkārtnē vairs neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Tikai dažas nespodras ugunis logos. Un pārplūdušās Mēzas šalkoņa pamazām apslāpēja klavieru mūziku.

Kad Megrē bija nogājis divsimt metru, viņš no dekorācijām līdzīgās ielas varēja vienlaicīgi redzēt flāmu māju un priekšplānā - Pjēdbefu namiņu. Otrajā stāvā nebija gaismas. Taču gaitenī dega spuldze. Vecmāte acīmredzot bija ar bērnu viena.

Megrē bija sadrūmis. Reti kad viss, ko viņš pasāka, bija šķitis tik nevajadzīgs. Ko galu galā viņš te vispār darīja? Neviens oficiāli nebija šo izmeklēšanu viņam uzdevis. Cilvēki apsūdzēja flāmus jaunas sievietes nogalināšanā. Bet nebija pat īsti skaidrs, vai viņa ir mirusi! Varbūt viņa, Živē vienmuļās dzīves apnikusi, aizbrauca uz Briseli, Reimsu, Nansī vai Parīzi un patlaban kopā ar draugiem priecājās kādā krodziņā? Un, pat ja viņa bija mirusi, vai viņa bija nonāvēta? Vai, no veikala iznākot, viņa nejutās tik izmisusi, ka uzplūdusi upe kļuva vilinoša?

Neviena pierādījuma! Nevien liecinieka! Mašērs strādā centīgi, bet viņš neatradīs neko, tā ka miertiesa drīz vien nolems lietu izbeigt. Kāpēc tad Megrē mirka lietū šajā dīvainajā pilsētā?

Tieši sev pretī Mēzas otrā krastā viņš redzēja fabriku, kuras pagalmu apgaismoja viena vienīga elektriskā spuldze. Pavisam blakus vārtiem - sarga namiņš ar gaišu logu.

Pjēdbefa tēvs bija darbā. Ko viņš tur visu nakti dara? Un, pats lāgā nezinādams, kāpēc tā rīkojas, komisārs.

rokas kabatās sabāzis, devās uz tilta pusi. Kafejnīcā, kur viņš no rīta bija dzēris groku, kāds ducis laivinieku un velkoņu saimnieku runāja tik skaļi, ka ārpusē varēja dzirdēt katru vārdu. Bet viņš neapstājās. Vējš svilpoja van tīs tērauda tiltam, kas aizstāja kara laikā nopostīto akmens tiltu. Un otrā pusē upei krastmala nebija pat bruģēta. Vajadzēja brist pa dubļiem. Klaiņojošs -suns piespiedās pie fabrikas balsinātā mūra žoga.

Aizvērtajos vārtos bija ierīkotas mazas durtiņas. Un Megrē jau redzēja Pjēdbefu, kas piespieda seju pie sarg-mājiņas rūts.

- Labvakar!

Pjēdbefs valkāja vecu militāru frenci, kas bija pārkrāsots melns. Arī viņš smēķēja pīpi. Telpas vidū bija maza krāsniņa, kuras caurule, divreiz pagriezusies, pazuda sienā.

- Vai zināt, ka nav tiesību...

- .. .te ienākt naktī. Gan jau būs labi!

Koka sols. Krēsls ar salmu pinuma sēdekli. Megrē mētelis jau sāka kūpēt.

- Vai jūs visu nakti pavadāt šajā telpā?

- Piedošanu! Man trīsreiz jāapstaigā pagalmi un darbnīcas.

Pa gabalu biezās, sirmās ūsas varēja likties draudīgas. Tuvumā bija redzams, ka tas ir bikls, noslēgts cilvēks, kas visaugstākajā mērā apzinās sava stāvokļa niecību.

Megrē atstāja uz viņu lielu iespaidu. Viņš nezināja, ko runāt.

- Vārdu sakot, jūs pastāvīgi dzīvojat viens... Naktī te... Rīta pusē - savā gultā... Un pēcpusdienā?

- Es kopju dārzu!

- To, kas pieder bēmu saņēmējai?

- Jā... Dārzeņus mēs sadalām...

Megrē pamanīja pelnos apaļus bumbuļus. Viņš parušinājās ar kruķi un atklāja kartupeļus ar visu mizu. Viņš saprata. Viņš iedomājās cilvēku vienu pašu nakts vidū ēdot kartupeļus un veroties tukšumā.

- Vai dēls nekad jūs fabrikā neapciemo?

- Nekad.

Arī te lietus lāses pilēja durvju priekšā, piešķirot dzīvei noteiktu ritmu.

- Vai jūs tiešām ticat, ka jūsu meita ir noslepkavota?

Vecais vīrs uzreiz neatbildēja. Viņš nezināja, kur

skatīties.

- No tā brīža, kad Žerārs...

Un, piepeši iešņukstēdamies, turpināja:

- Viņa nebūtu nonāvējusies... Nebūtu aizbēgusi...

Tas bija negaidīti traģiski. Vecais sāka piebāzt pīpi.

- Ja es neticētu, ka tie cilvēki...

- Vai jūs labi pazināt Žozefu Pētersu?

Pjēdbefs novērsās.

- Es zināju, ka viņš Žermēnu neapprecēs... Tie ir bagāti ļaudis! Un mēs...

Pie sienas bija skaists elektriskais pulkstenis, vienīgā šīs pajumtes greznība. Tam pretī - melna tāfele, uz kuras ar krītu bija rakstīts: “Jaunus darbiniekus nepieņem.” Pie durvīm - sarežģīts aparāts, kas ar liela riteņa palīdzību reģistrēja darbinieku ierašanos un aiziešanu.

- Tagad man jādodas apgaitā...

Megrē gandrīz piedāvājās iet viņam līdzi, lai vēl vairāk iedziļinātos šī cilvēka dzīvē. Pjēdbefs uzvilka bezveidīgu lietusmēteli, kas kūļājās gar papēžiem, paņēma no telpas kakta vējlukturi, kuram vajadzēja tikai uzskrūvēt augstāk dakti.

- Es nesaprotu, kāpēc jūs esat pret mums... Bet varbūt tas ir gluži dabiski... Žerārs saka...

Bet lietus pārtrauca sarunu, jo viņi bija izgājuši pagalmā. Pjēdbefs pavadīja ciemiņu līdz vārtiem, kurus atkal aizslēdza, pirms devās apgaitā.

Un komisāram no jauna bija iemesls brīnīties. No turienes caur režģu žogu varēja redzēt upes pretējā krastā pietauvotās liellaivas, flāmu māju un tās gaišo skatlogu, krastmalu, kur elektriskās spuldzes ik pa piecdesmit metriem veidoja gaismas apļus. Ļoti labi varēja redzēt muitas ēku. Laivinieku kafejnīcu... Un, galvenais, varēja saskatīt ielas stūri, kur otrā māja pa kreisi bija tā, kurā dzīvoja Pjēdbefi...

Trešais janvāris...

- Vai jūsu sieva jau sen mirusi?

- Nākammēnes paliks divpadsmit gadi... Viņa nomira ar plaušām...

- Ko šajā laikā dara Žerārs?

Lukturis sarga rokā šūpojās. Viņš jau bija iebāzis lielu atslēgu atslēgas caurumā. Tālumā nosvilpās vilciens.

- Viņš droši vien ir pilsētā...

- Vai jūs zināt, kur tieši?

- Jaunie ļaudis visbiežāk pulcējas Mērijas kafejnīcā.

Un Megrē atkal ienira lietū un tumsā. Joprojām nebija

nekāda izejas punkta, nekāda atbalsta. Vai tad to varēja saukt par izmeklēšanu?

Te nebija nekā cita kā vien saujiņa cilvēku, kuri katrs dzīvoja savu dzīvīti mazā, vēju šaustītā pilsētiņā. Varbūt viņi visi bija patiesi? Bet, iespējams, kāds no viņiem slēpa izmocītu dvēseli, bija līdz nāvei pārbijies, iedomājoties par masīvo vīru, kas šonakt klaiņoja pa ielām?

Megrē pagāja garām savai viesnīcai, tajā neiegriezdamies. Pa logu viņš pamanīja inspektoru Mašēru, kas skaļi runāja cilvēku pulciņam, kurā bija arī viesnīcnieks. Tas oda pēc ceturtās vai piektās degvīna glāzītes. Saimnieks nupat bija izmaksājis savu kārtu.

Mašērs ļoti satraukti žestikulēja un droši vien teica:

- Šie komisāri, kas ierodas no Parīzes un iedomājas...

Un vēl runāja par flāmiem! Tos plosīja gabalos!

Šauras ielas galā pavērās diezgan plašs laukums. Uz

stūra bija kafejnīca ar baltām durvīm un trim spoži apgaismotiem logiem - Mērijas kafejnīca.

Atverot durvis, pretī plūda murdoņa. Skārda lete. Galdi. Kāršu spēlmaņi pie sarkani apklātiem galdiņiem. Pīpju un cigarešu dūmi un sasiluša alus skābenā smaka.

- Divus kausus, divus!

Uz kases marmora virsmas šķindēja žetoni. Viesmīlis skraidīja, apsējis baltu priekšautu.

- Nāciet šurp!

Megrē apsēdās pie pirmā galdiņa, kas pagadījās ceļā, zāles apsvīdušajos spoguļos vispirms ieraudzīja Žerāru Pjēdbefu. Viņš, tāpat kā Mašērs, bija ļoti uzbudināts. Komisāru pamanījis, viņš spēji apklusa un droši vien ar kāju piebakstīja biedriem.

Vienam biedram un divām biedrenēm. Viņi pie galdiņa bija četri. Jaunie cilvēki bija vienā vecumā. Sievietes šķita fabrikas strādnieces.

Visi apklusa. Pat kāršu spēlmaņi pie citiem galdiņiem pieklusināja balsis un vērās jaunatnācējā.

- Kausu alus!

Megrē aizsmēķēja pīpi, nolika pilošo katliņcepuri uz brūnu ādas imitāciju apvilkta dīvāniņa.

- Vienu kausu, vienu!

Un Žerārs Pjēdbefs mēģināja ironiski un nicīgi pasmaidīt, pusbalsī norūkdams:

- Rāmu draugs...

Ari viņš bija dzēris. Acis pārāk spīdēja. Sarkanās lūpas spilgti izcēlās bālajā sejā. Varēja nojaust, ka viņš ir ļoti uzbudināts. Viņš vēroja, kā reaģēs skatītāji. Viņš gribēja pateikt kaut ko tādu, kas pārsteigtu biedrus.

- Saproti, Ninī, kad tu būsu bagāta, tev nemaz nebūs jābaidās no policijas.

Draugs piebakstīja ar elkoni, lai apklusinātu Žerāru, bet rezultāts bija gluži pretējs.

- Ko tu gribi? Vai es nedrīkstēšu pateikt, ko domāju? Es atkārtoju, ka policija ir bagātnieku rīcībā, bet, ja cilvēks ir nabags...

Viņš izskatījās bāls. īstenībā viņš pats bija pārbijies no saviem vārdiem, bet gribēja saglabāt drosminieka oreolu.

Megrē nopūta alus putas, iedzēra krietnu malku. Viņš dzirdēja, kā kāršu spēlmaņi, lai pārtrauktu klusumu, sāk murmināt;

- Tavs gājiens!

- Kārava kalps!

- Es situ!

Un abas strādniecītes, kas neuzdrošinājās paskatīties uz komisāra pusi, iekārtojās tā, lai redzētu viņu spogulī.

- Nu jau ir gandrīz noziegums būt francūzim Farancijā. Un, ja vēl viņš ir nabags...

Pie kases saimnieks sarauca uzacis un pagriezās pret Megrē, cerēdams atgādināt, ka jauneklis ir ieskurbis, bet komisārs uz viņu neskatījās

- Un pīķis! Un vēlreiz pīķis! Nu, to jūs gan negaidījāt, vai ne?

- Cilvēki, kas sarausuši bagātību ar kontrabandu, -Žerārs turpināja tā, lai viņa vārdi būtu dzirdami visā zālē.

- Živē tas katram zināms! Pirms kara viņi ieveda cigārus un mežģīnes. Tagad, kad Beļģijā alkohols aizliegts, viņi dzirda flāmu laiviniekus ar paegļogu degvīnu... Un tāpēc viņu dēls var kļūt par advokātu... Ha, ha! Viņam tās gudrības būs vajadzīgas, lai aizstāvētu sevi!

Un Megrē palika viens pie sava galdiņa, visu klientu

uzmanības centrā.

Kafejnīcas saimnieks sakustējās, paredzēdams nepatik sanas, un piegāja pie komisāra:

- Es jūs lūdzu, neņemiet viņu vērā... Viņš ir dzēris... Un sāpes...

- Iesim prom, Žerār, - izbijusies teica meitene, kas sēdēja blakus jaunajam cilvēkam.

- Lai viņš iedomātos, ka man no viņa bail?

Viņš joprojām bija pagriezis Megrē muguru. Viņi redzēja viens otru spoguļos. Visi pārējie spēlēja tikai tāpēc, lai kaut ko darītu, aizmirsdami pierakstīt vinnestus un zaudējumus.

- Konjaku, viesmīl! Pagaršosim!

Saimnieks gandrīz gribēja pasūtījumu noraidīt, bet neiedoršinājās, jo Megrē joprojām izlikās viņu neredzam.

- Nelietību nelietība, vairāk nekas! Šie paņem mūsu meitenes, nogalina tās, kad apnikušas, un policija...

Komisārs iztēlojās veco Pjēdbefu pārkrāsotajā uniformā apstaigājam darbnīcas un apgaismojam tās ar vējlukturi, pēc tam atgriežamies siltajā kaktiņā, lai apēstu kartupeļus.

Un pretī Pjēdbefu mājā bērnu saņēmēja, kas, nolikusi puisēnu gultiņā, gaidīja gulētiešanas stundu, lasot avīzi vai adot...

Tālāk - flāmu pārtikas veikalā, Pētersu tēvs tiek pamodināts, lai viņu aizvestu gulēt, Pētersa kundze aizver slēģus, bet Anna viena pati izģērbjas savā istabā...

Un liellaivas, aizmigušas straumē, kas nostiepusi tauvas, čīkstina stūres un sit vienu pret otru laiviņas...

- Vēl vienu kausu!

Megrē balss bija mierīga. Viņš lēnām sūca pīpi, izpūzdams dūmus griestos.

- Paskatieties, viņš par mani ņirgājas! Viņš taču par

mani ņirgājas!

Saimnieks bija izmisis, nesaprata ko darīt. Tas taču bija skandāls! Jo, pēdējos vārdus izrunādams, Žerārs beidzot pagriezās pret Megrē. Viņa seja bija pārvērsta, lūpas dusmās sašķiebtas.

- Es jums saku - viņš te ir atnācis tikai ņirgāties! Paskatieties uz viņu! Viņš smejas par mums, jo es esmu iedzēris kādu glāzi... Vai arī tāpēc, ka mums nav naudas...

Megrē nekustējās. Tas bija satriecoši! Viņš bija tikpat nekustīgs kā galdiņa marmora virsa. Rokā viņš turēja glāzi un joprojām smēķēja.

- Kārava dūzis! - kāds iesaucās, cerēdams izkliedēt atmosfēru.

Tad Žerārs pakampa kārtis no spēlmaņu galda un aizmeta pa gaisu.

Piepeši puse viesu bija kājās, vēl neiedrošinādamies virzīties uz priekšu, bet jau gatavi iejaukties.

Megrē palika sēžam. Viņš smēķēja.

- Bet paskatieties jel! Viņš par mums ņirgājas! Viņš ļoti labi zina, ka mana māsa nogalināta...

Saimnieks vairs nezināja, kur dēties. Abi sievišķīši, kas sēdēja pie Žerāra galda, izbijušies saskatījās un jau nomēroja ceļu līdz durvīm.

- Viņš neiedrošinās neko sacīt! Paskatieties, viņš ne muti never vaļā! Viņam ir bail! Jā, viņš baidās, ka patiesība nāks gaismā!

- Es jums zvēru, ka viņš ir piedzēries! - kafejnīcas saimnieks iesaucās, ieraudzīdams, ka Megrē ceļas kājās.

Par vēlu! Bez šaubām, par visiem vairāk bija nobijies Žerārs. Milzīgais, tumšais un slapjais blāķis, kas gāja viņam virsū...

Jauneklis strauji iebāza kabatā labo roku, un sieviete

skaļi iekliedzās. Jaunais cilvēks bija izvilcis revolveri. Bet komisārs to acumirklī satvēra. Tajā pašā brīdī viņš paspēra uz priekšu kāju, un Žerārs paklupa.

Labi, ja katrs trešais kafejnīcas viesis saprata, kas īsti notiek. Tomēr tagad piecēlušies bija visi. Revolveris bija komisāra rokā. Žerārs atkal izslējās, nikns un pazemots. Un, kamēr komisārs pavisam vienkārši iebāza revolveri savā kabatā, jaunais cilvēks drebēdams izdvesa:

- Jūs tagad mani apcietināsiet!

Viņš vēl nestāvēja kājās. Viņš, balstīdamies uz rokām, slējās augšā un izskatījās nožēlojams.

- Ej, izgulies! - Megrē lēnām teica.

Tā kā Žerārs, šķiet, nesaprata, viņš piebilda:

- Atveriet durvis!

Smacīgajā telpā iestrāvoja svaigs gaiss. Megrē turēja Žerāru pie pleca un stūma uz durvju pusi.

- Ej, izgulies!

Durvis atkal aizvērās. Zālē bija par vienu mazāk -Žerārs Pjēdbefs bija prom.

- Viņš bija galīgi pārdzēries, - Megrē norūca un atkal apsēdās pie pusizdzertās alus glāzes.

Kafejnīcas viesi vēl lāgā nesaprata, ko darīt. Daži atgriezās savā vietā. Citi vilcinājās.

Tad Megrē, iedzēris malku alus. nopūtās:

- Tam nav nekādas nozīmes!

Pēc tam viņš teica kaimiņam, kas nekā nesaprata:

- Jūs sacījāt, ka ejat ar kārava dūzi...

VI Āmurs

Megrē nolēma no rīta ilgāk pagulēt - mazāk noguruma dcļ. vairāk tāpēc, ka nezināja, ko darīt. Ap desmitiem viņu

nepatīkamā veidā pamodināja.

Vispirms pie durvīm skaļi klauvēja - to viņš nevarēja ciest visvairāk. Pēc tam viņš pusmiegā sadzirdēja lietus plīkšķēšanu uz balkona.

- Kas tur ir?

- Mašērs.

Inspektors izkliedza savu vārdu, it kā pūstu uzvaras taurē.

- Nāc iekšā! Atvelc aizkarus!

Un Megrē, gultā gulēdams, redzēja ieplūstam istabā nespodri zaļganu dienas gaismu. Lejā zivju tirgotāja kaulējās ar viesnīcnieku.

- Jaunumi! Pienāca šorīt ar pirmo pastu.

- Vienu mirklīti! Vai tu varētu pakliegt kāpnēs, lai man uznes brokastis? Te nav zvana...

Un, palicis gultā. Megrē aizsmēķēja pīpi, kas piebāzta stāvēja pa rokai.

- Kādi jaunumi?

- Par Žermēnu Pjēdbefu.

- Mirusi?

- Cik vien mirusi var būt!

Mašērs to sacīja ar sajūsmu, vilkdams no kabatas aploksni, kurā bija četras lielas loksnes ar administrācijas zīmogiem.

“Hijē miertiesa pārsūtījusi Iekšlietu ministrijai Briselē.

Pārsūtīts Iekšlietu ministrijas Galvenajai drošības pāi-valdei Parīzē.

Galvenās drošības pārvalde nosūtījusi Nansī mobilajai brigādei.

Nodots inspektoram Mašēram Živē pilsētā... ”

- Vai īsāk nevar?

- Labi, pāris vārdos - līķis izvilkts no Mēzas Hijē, tas ir apmēram simt kilometru no šejienes. Tas noticis pirms piecām dienām... Sākumā neviens neiedomājās pieprasīt informāciju, ko nosūtīju Beļģijas policijai! Bet es jums nolasīšu...

- Vai drīkst iet iekšā?

Tā bija istabene ar kafiju un radziņiem. Kad viņa aizgāja, Mašērs atsāka:

"Divdesmit sestajā janvārī tūkstoš deviņi simti..."

- Nē, vecais! Saki uzreiz, kas tur ir...

- Vārdu sakot, viņi ir gandrīz pārliecināti, ka meitene noslepkavota. Tā nav tikai morāla pārliecība. Tas ir materiāls pierādījums... Klausieties:

“Līķis, cik iespējams spriest, bijis ūdenī trīs nedēļas līdz mēnesi... Tā sadalīšanās... ”

- īsāk! - Megrē ēzdams iestarpināja.

- ...stāvoklis...

- Es zinu! Slēdzienus! Un galvenais - aprakstu!

- Tur ir vesela lappuse...

- Ar ko?

- Ar aprakstu! Nu, ja jau jūs negribat... Tas nav pilnīgi apstiprinošs... Tomēr viens ir skaidrs: Žermēna Pjēdbefa mirusi ilgi pirms nokļūšanas ūdenī... Doktors raksta: "... divas vai trīs dienas iepriekš... ”

Megrē joprojām mērcēja radziņu kafijā un ēda, skatīdamies loga četrstūrī, tāpēc Mašēram šķita, ka komisārs neklausās.

- Vai tas jūs neinteresē?

- Turpini!

- Te ir sīks pārskats par autopsiju... Vai gribat? Nē? Labi, man atliek nolasīt visinteresantāko! Līķa galvaskauss ir sadragāts, un ārsti uzskata par drošu, ka nāve iestājusies no lūzuma, kas izdarīts ar trulu priekšmetu, tādu kā āmurs vai dzelzs stienis...

Megrē izcēla no gultas vienu kāju, tad otru, mirkli pavērās spoguli un sāka ar otu ziepēt vaigus. Kamēr viņš skuvās, inspektors Mašērs nolasīja ar mašīnu rakstīto ziņojumu, ko turēja rokā.

- Vai tad jums tas neliekas kaut kas ārkārtējs? Ne jau sitiens ar āmuru! Es runāju par to, ka līķis iemests upē tikai divas vai trīs dienas pēc nogalināšanas. Man vēlvien-reiz jāaiziet pie flāmiem...

- Vai jums ir pierakstīti apģērba gabali, kas Žermēnai Pjēdbefai bija mugurā?

- Jā... Pagaidiet... Melnas kurpes ar auklām, diezgan novalkātas... Melnas vilnas zeķes... Sliktas kvalitātes sārtena veļa... Melna sarža kleita bez iezīmes...

- Un tas ir viss? Vai mēteļa nav?

-Tiešām...

-Tas notika trešajā janvārī... Lija... Bija auksts...

Mašēra seja sadrūma. Neko nepaskaidrodams, viņš norūca:

- Skaidrs!

- Kas ir skaidrs?

- Viņa nesapratās ar Pētersiem tik labi, lai tie palūgtu Žermēnu novilkt virsdrēbes... No otras puses, es nesaprotu, kāpēc slepkava novilcis viņai mēteli... Tad jau tam vajadzēja līķi pilnīgi izģērbt, lai to būtu grūtāk pazīt...

Megrē mazgājās, šļakstinādamies tik spēcīgi, ka ūdens lāses sasniedza inspektoru, kas stāvēja istabas vidū.

- Vai Pjēdbefiem tas jau zināms?

-Vēl nē... Es iedomājos, ka jūs uzņemsieties...

- Es neko neuzņemšos... Es te neesmu oficiālā uzdevumā... Rīkojieties tā, it kā jūs būtu viens, vecais!

Viņš sameklēja apkaklītes pogu, pabeidza ģērbties, pastūma Mašēru uz durvju pusi.

- Man jāiet... Uz drīzu redzēšanos!

* * *

Viņš nezināja, uz kurieni iet. Viņš izgāja ārā tāpat vien, lai no jauna ienirtu pilsētas atmosfērā. Nejauši viņš apstājās pie vara plāksnes, uz kuras bija rakstīts:

“Doktors Van de Vērts

Pieņem no desmitiem līdz divpadsmitiem".

Pēc dažām minūtēm viņu aicināja kabinetā pirms trim pacientiem, kuri gaidīja priekšistabā, un viņš ieraudzīja maza auguma vīrieti ar rožainu kā zīdainim ādu un tikpat sirmiem matiem kā Pētersa kundzei.

- Cerēsim, ka nav nekas nepatīkams?

Runādams viņš berzēja rokas, un viss viņa augums izstaroja neapēnotu optimismu.

- Meita man teica, ka jūs esat piekritis...

- Es vispirms gribētu jums kaut ko pajautāt. Kāds s|)ēks vajadzīgs, lai ielauztu galvaskausu jaunai meitenei?

- Galvaskausu? Kā lai es to zinu? Živē man nekad nav gadījies...

- Vai jūs pieļaujat, piemēram, ka sievietē spētu...

Viņš satraucās un sāka žestikulēt.

- Sieviete?... Bet tas taču ir trakums!... Nekad sieviete neiedomātos...

Vai jūs esat atraitnis, Van de Vērta kungs?

Divdesmit gadu! Laimīgā kārtā meita...

Ko jūs domājat par Žozefu Pētersu?

Bet... Tas ir lielisks puisis! Man labāk būtu paticis, ja viņš studētu medicīnu, jo tad viņš dabūtu manu kabinetu Tomēr. ja nu viņš ir apdāvināts tieslietās... Tas ir lielisks cilvēks...

Un no veselības viedokļa?

- Ļoti vesels, pavisam vesels! Mazliet noguris no pār mēriga darba un augšanas...

- Vai Pētersiem nav nekādas iedzimtas kaites?

- Iedzimtas kaites?

Viņa pārsteigums bija tāds, ka varētu domāt - par ko līdzīgu viņš nekad nav dzirdējis.

- Jūs, komisār, esat satriecošs! Es nesaprotu! Jūs redzējāt manu māsīcu. Viņa ir noaugusi tā, ka var nodzīvot simts gadu!

- Vai jūsu meita ari?

- Viņa ir mazliet smalkāka... Viņa iedzimusi mātē... Bet ļaujiet piedāvāt jums cigāru...

īsts flāms, kādus mēdz attēlot krāsainās bildītēs, kurš liela kādu paegļu degvīna mārku, flāms ar sārtām lūpām un gaišām acīm, kas liecina par dvēseles vienkāršību.

- Vārdu sakot, Margaritas jaunkundzei vajadzēja precēties ar brālēnu.

Viņš mazlietiņ sadrūma.

- Tiešām, reiz tam bija jānotiek! Ja nebūtu tā nepatīkamā gadījuma...

Viņam tas bija tikai nepatīkams gadījums!

- Tie ļaudis nesaprata, ka vislabāk būtu pieņemt nelielu pensiju bērnam un, ja vien iespējams, pārcelties uz citu pilsētu... Manuprāt, visspītīgākais ir brālis...

Nē, uz viņu nebija iespējams dusmoties! Viņš bija tik vaļsirdīgi vientiesīgs!

- Nemaz neņemot vērā, ka nekas nepierāda Žozefa paternitāti... Bērnam daudz labāk klātos sanatorijā kopā ar māti...

- Vārdu sakot, jūsu meita gaidīja...

Van de Vērts pasmaidīja.

- - Viņa mīl Žozefu kopš četrpadsmit gadu vecuma. Vai tas nav skaisti? Vai es drīkstētu stāties tam pretī? Vai jums ir sērkociņi? Ja gribat zināt manas domas, tur nav nekādas traģēdijas. Meiča, kas vienmēr ir satikusies ar vīriešiem, droši vien aizbraukusi līdzi kādam jaunam draugam... Un brālis to izmanto, lai iegūtu naudu...

Viņš nejautāja, ko domā Megrē. Viņš bija pārliecināts par savu domu pareizību. Viņš ieklausījās neskaidrajās balsīs priekšistabā, kur pacienti droši vien kļuva nepacietīgi-

Tad komisārs pavisam mierīgi, raudzīdamies tikpat nevainīgi kā doktors, uzdeva pēdējo jautājumu:

- Kā jums šķiet, vai Margaritas jaunkundze ir sava brālēna mīļākā?

Iespējams, ka Van de Vērts izjuta sašutumu. Viņa piere piesarka. Bet virsroku guva skumjas par Megrē pilnīgo neizpratni.

- Margarita? Jūs esat traks! Kas to varēja izdomāt? Lai Margarita būtu...

Un Megrē, kas jau turēja roku uz durvju tverekļa, aizgāja, pat nepasmaidījis. Māja smaržoja reizē pēc zālēm un virtuves. Kalpone, kas atvēra durvis pacientiem, bija svaiga, it kā tikko no vannas izkāpusi.

Bet ārā joprojām bija lietus un dubļi, kravas mašīnas brauca, nošķiežot trotuārus. '

Bija sestdiena. Pēcpusdienā vajadzēja ierasties Žoze-fam Pētersam, kas svētdienas mēdza pavadīt Živē. I uivinieku kafejnīcā aizrautīgi strīdējās, jo tiltu un ceļu pārvalde tikko bija paziņojusi, ka navigācija atjaunota no lobežas līdz Māstrihtai.

Taču, ņemot vērā straumes spēku, velkoņi par tonnas kilometru prasīja nevis desmit, bet piecpadsmit franku. Turklāt kļuva zināms, ka Namūras tilta arku aizsprostojusi liellaiva ar akmeņu kravu, kura norāvusies un iegriezusies šķērsām straumei.

- Vai upuru nav?

- Bojā gājusi sieva un dēls. Pats laivinieks bijis krodziņā, viņš nonācis krastmalā tikai tad, kad laiva jau bijusi prom!

Zerārs Pjēdbefs pabrauca garām ar velosipēdu, atgriežoties mājās no fabrikas kantora. Un vēl pēc brīža Mašērs atgriezās no flāmu mājas, kur paziņojis jaunumu; viņš zvanīja pie Pjēdbefu durvīm un nonāca aci pret aci ar vecmāti, kas viņu uzņēma visai nelaipni.

* * +

- Kādā veidā tu aizskāri tikumību, kad tevi notiesāja?

Uz liellaivām mājokļi parasti ir daudz spodrāki nekā

namos. Bet par Polārzvaigzni to nevarēja sacīt.

Laiviniekam sievas nebija. Viņam palīdzēja gadus div desmit vecs puisis, kurš nebija gluži pie pilna prāta un ku ram laiku pa laikam uznāca epilepsijas lēkmes.

Kajītē oda pēc kazarmas. Saimnieks ēda maizi ar desu un piedzēra sarkanvīnu no litra pudeles.

Viņš bija mazāk iereibis nekā parasti. Viņš nolūkojās Megrē ar aizdomām un sāka runāt tikai pēc diezgan ilgas domāšanas.

- Tā nebija nekāda tikumības aizskaršana... Es ar vienu meiču jau divas vai trīs reizes biju gulējis... Reiz es viņu satiku uz ceļa, un viņa atsacījās tāpēc, ka biju dzēris... Tad saņēmu viņu stingrāk... Viņa sāka kliegt... Nejauši gāja garām žandarmi, un es vienam tā iegāzu ar dūri, ka viņš apvēlās...

- Pieci gadi?

- Man vajadzēja tos nosēdēt. Viņa noliedza mūsu agrākos sakarus. Draugi ieradās tribunālā un liecināja, bet viņiem lāgā nenoticēja... Ja nebūtu iegāzis žandarmam.

kurš divas nedēļas nogulēja slimnīcā, es būtu ticis cauri ar vienu gadu, varbūt pat nosacīti...

Viņš grieza maizi ar kabatas nazi.

- Vai dzert negribat? Rit varbūt brauksim prom... Jāpagaida un jāuzzina, vai Namūras tilts ir brīvs...

- Pasaki man, kāpēc tu izgudroji stāstu par sievieti, kura gaidīja krastmalā.

-Es?

Viņš gribēja iegūt laiku pārdomām, izlikās, ka ēd ar lielu kāri.

- Atzīsties, ka tu neko neesi redzējis!

Megrē pamanīja viņa acīs jautru dzirkstīti.

- Vai jums tā liekas? Nu, tad jau jums taisnība!

- Kurš tevi palūdza liecināt?

- Mani?

Viņš atkal uzjautrinājās. Viņš izspļāva desas ādu uz grīdas.

- Kur tu satiki Žerāru Pjēdbefu?

- Ak tad no tās puses vējš pūš!

Bet laivinieks bija sastapis tikpat rāmu cilvēku kā viņš pats.

- Vai viņš tev kaut ko iedeva?

- Viņš izmaksāja krogā...

Piepeši vecais bez skaņas iesmējās:

- Tikai tas nav taisnība! Es tā sacīju jums par prieku... Ja gribat, es tiesā apgalvošu gluži pretējo, jums tikai jādod zīme...

- Ko tu īstenībā redzēji?

- Ja es pateikšu, jūs neticēsiet.

- Tomēr pasaki!

- Labi! Es redzēju sievieti, kas gaidīja, un vīrieti, kurš ieradās un kura apkampienos viņa metās...

- Kas viņi bija?

- Kā lai es viņus tumsā būtu pazinis?

- Kur tu biji?

- Es atgriezos no krodziņa...

- Un uz kurieni pārītis aizgāja? Uz flāmu māju?

- Nē, viņi gāja gar aizmuguri.

- Kādu aizmuguri?

- Mājas aizmuguri. Nu, un, ja jūs gribat, lai tā nav taisnība. ziniet... Es esmu pieradis! Manas prāvas laikā tik daudz tika muldēts... Pat mans advokāts, kas bija vislielākais melis no visiem...

- Vai tu reizēm iegriezies iedzert pie flāmiem?

- Es? Viņi atsakās mani apkalpot, jo es reiz salauzu svarus, uzsizdams ar dūri... Viņiem vajadzīgi klienti, kas piedzeras klusēdami un nekustēdamies.

- Vai Žerārs Pjēdbefs ir ar tevi runājis?

- Ko es jums nupat teicu?

- Ka viņš palūdzis, lai tu saki...

- Nu jā, tā ir taisnība... Un īstā Dieva patiesība ir tā, ka es nekad jums neteikšu to, ko zinu, jo es nevaru ciest kruķus - jūs tāpat kā visus pārējos. Jūs varat iet pie tiesneša un atkārtot manus vārdus... Es zvērēšu, ka esat mani sitis, un parādīšu sitienu pēdas... Bet tas man neliedz ieliet jums glāzi vīna, ja jums slāpst...

Tieši tajā brīdī Megrē paskatījās laiviniekam acīs un piepeši piecēlās.

- Es gribu apskatīt tavu kuģi! - viņš skarbi sacīja.

Vai tas bija pārsteigums? Pārbīlis? Tikai dusmas? Taču laivinieks, muti piebāzis, savieba seju.

- Ko īsti jūs gribat redzēt?

- Vienu mirklīti...

Un Megrē izgāja ārā un ļoti drīz atgriezās kopā ar muitnieku spīdīgi slapjā lietusmētelī. Laivinieks pasmīnēja:

- Mana barža jau ir pārbaudīta...

Komisārs runāja ar muitnieku.

- Jūs esat pieradis... Es pieņemu, ka visas laivas vairāk vai mazāk nodarbojas ar kontrabandu.

- Visas gan.

- Kur parasti tiek noslēptas preces?

- Kā kuro reizi... Senāk viņi tās ielika metāla lādēs un pietauvoja zem liellaivām... Bet tagad mēs palaižam zem korpusa ķēdes, tā ka tas vairs nav iespējams... Reizēm arī zem grīdas, tas ir, starp grīdu un korpusu... Bet mēs šur tur ieurbjam ar ļoti lielu urbi, ko redzējāt krastmalā...

- Tātad?

- Pagaidiet! Ko tu ved?

- Dzelžus...

- Tas ies pārāk gausi... - muitnieks norūca. - Jāmeklē citur...

Un Megrē nenovērsdamies sekoja laivinieka skatienam. Viņš cerēja uz kādu mirkli, kas parādītu slēptuvi. Laivinieks joprojām ēda, kaut negribīgi, lai tikai kaut ko darītu. Viņš neizskatījās nobijies. Gluži pretēji, viņš sēdēja, no vietas neizkustēdamies.

- Piecelies!

Šoreiz viņš paklausīja nelabprāt.

- Vai tad man vairs nebūs tiesību sēdēt pašam savās mājās?

Uz krēsla bija notaukots spilvens, ko Megrē paķēra. No trim pusēm tas bija pienācīgi sašūts, bet ceturtā mala sadiegta lieliem dūrieniem, kā nekad nebūtu šuvusi kārtīga rokdarbniece.

- Es jums pateicos! Man jūsu palīdzība vairs nav vajadzīga, - komisārs teica muitniekam.

- Vai jums šķiet, ka viņš blēdās?

- Nepavisam nē! Paldies...

Un viņš pagaidīja, kad ierēdnis aizies, ko tas darīja nelabprāt.

- Kas tur ir?

- Nekas!

- Vai tev ir paradums piebāzt spilvenus ar tik cietiem priekšmetiem?

Vīle atira, parādījās kaut kas melns. Megrē drīz vien atlocīja plānu, pagalam saburzītu melna sarža mētelīti.

Tas bija tas pats saržs, kas bija pieminēts beļģu miertiesas sarakstā. Nekādu iezīmju. Drānas Žermēna Pjēdbefa šuva pati.

Taču tas nebija interesantākais. Murskuļa vidū atradās āmurs ar ilgā lietošanā nospodrinātu kātu.

- Visjocīgākais ir tas, - norūca jūrnieks, - ka jūs tūlīt nošausiet pavisam greizi... Es neko neesmu noziedzies! Šīs divas mantiņas es izvilku no Mēzas ceturtā janvāra agrā rītā...

- Un tev ienāca prātā gaišā doma tās noglabāt drošā vietā!

- Es jau sāku pierast, - vīrs apmierināts atbildēja. - Vai jūs mani apcietināsiet?

- Vai nekas cits tev nav sakāms?

- Tikai tas, ka jūs šaujat galīgi greizi.

- Vai joprojām domā rīt braukt prom?

- Iespējams, ja vien jūs mani neapcietināsiet.

Acīmredzot viņš tādu pārsteigumu savā mūžā vēl nebija pieredzējis: Megrē atkal rūpīgi salocīja drānu, pasita zem mēteļa un, ne vārda neteicis, devās prom.

Laivinieks noskatījās, kā viņš aiziet pa krastmalu, paiet garām muitniekam un to sveicina. Pēc tam Polārzvaigznes saimnieks nokāpa atpakaļ kajītē un ielēja sev vīnu.

VII Trīs stundas bezdarbībā

Kad Megrē ieradās savā viesnīcā pusdienās, tās saimnieks viņam paziņoja, ka bijis pastnieks ar ierakstītu vēstuli komisāram, bet nav gribējis to atstāt.

Tas bija tikpat kā signāls neskaitāmām sīkām nepatikšanām, kas apvienojas, lai mocītu cilvēku. Tikko apsēdies pie galda, Megrē apjautājās par savu kolēģi. Viņš nekur nebija redzēts. Komisārs lika piezvanīt uz inspektora viesnīcu. Tur atbildēja, ka tas pirms pusstundas aizgājis.

Tas nebija nekas nopietns. Megrē nebija pat tiesību dot Mašēram rīkojumus. Bet viņš gribēja ieteikt kolēģim vairāk uzraudzīt laivinieku.

Divos Megrē aizgāja uz pasta kantori, kur viņam iedeva ierakstīto vēstuli. Muļķīgs gadījums. Runa bija par mēbelēm, kuras viņš bija nopircis, bet atsacījies maksāt, jo tās neatbilda pasūtījumam. Tirgotājs tās aizvedis uz Megrē dzīvokli.

Krietnu pusstundu vajadzēja rakstīt atbildi tirdzniecības namam, pēc tam - vēstuli sievai, lai pateiktu, kā šajā gadījumā rīkoties.

Viņš to vēl nebija beidzis, kad viņu sauca pie telefona. Zvanīja kriminālpolicijas vadītājs, kas jautāja, kad Megrē domā atgriezties, un lūdza aizsūtīt dažus paskaidrojumus sakarā ar divām vai trim izmeklējamām lietām.

Ārā joprojām lija. Kafejnīcas grīdu klāja zāģu skaidu kārta. Šajā laikā tur neviena nebija, un viesmīlis arī izmantoja laiku vēstuļu rakstīšanai.

Smieklīgs sīkums: Megrē ārkārtīgi nepatika rakstīt uz marmora virsmas, un te citādu nemaz nebija.

- Piezvaniet uz Stacijas viesnīcu un pajautājiet, vai inspektors vēl nav rādījies!

Megrē mocīja slikts garastāvoklis, kas bija sevišķi neciešams tādēļ, ka tam nebija īsta iemesla. Divas vai trīs reizes viņš piegāja pie loga un piespieda pieri pie apsvīdušās rūts. Debesis droši vien vairs nebija tik apmākušās, jo lietus nelija pārāk stipri. Tomēr dubļainā krastmala palika tukša.

Ap četriem komisārs izdzirda svilpienu. Viņš piesteidzās pie durvīm un ieraudzīja velkoni, kas pirmo reizi kopš plūdu sākuma izpūta biezu dūmu mutuli.

Straume joprojām bija spēcīga. Kad smalkais, vieglais velkonis, kas salīdzinājumā ar liellaivām izskatījās pēc īsta aristokrāta, attālinājās no krasta, tas mirkli burtiski saslējās, un šķita, ka straume to aizraus prom.

Atskanēja jauns, spalgāks svilpiens. Aiz velkoņa nostiepās tauva. Pirmā liellaiva atdalījās no gaidošo baržu blīvas;iegriezās šķērsām Mēzai, bet divi vīri no visa spēka spieda stūres airi.

Kafejnīcu durvīs bija sastājušies klienti, kas gribēja noskatīties manevru, kurš neaizņēma vairāk kā sešas minūtes. Cita pēc citas cīņā ar straumi devās vēl divas trīs liellaivas, tās apmeta pusloku, un piepeši, lepnumā drebošu svilpienu izgrūdis, velkonis devās uz Beļģijas pusi, bet baržas, kā nu spēdamas, pūlējās ieturēt taisnu virzienu.

Polārzvaigznes šajā karavānā nebija.

* * *

“...tāpēc es Jūs lūdzu būt tik laipnam un likt. lai no mana dzīvokļa Rišāra Lenuāra ielā aizved mēbeles, kas.

Megrē rakstīja nenormāli gausi, it kā viņa pirksti būtu pārāk resni spalvai, kuru stipri spieda uz papīra. Turpretī rokrasts bija sīks, burti - mazi, bet trekni, - pa gabalu atgādināja traipu virknes.

- Pētersa kungs brauc garām ar motociklu, - pavēstīja viesmīlis, iededzot lampas un aizvelkot aizkarus logiem ielas pusē.

Pulkstenis rādīja puspieci.

- Ir nu gan vajadzīga dūša, lai tādā laikā brauktu divsimts kilometru ar motociklu! Viņš nošķiedies ar dubļiem līdz acīm!

- Albēr! Telefons! - sauca viesnīcniece.

Megrē parakstīja vēstuli un ielika to aploksnē.

- Zvana jums, komisāra kungs! No Parīzes...

- Hallo... Hallo... Jā. tas esmu es...

Un Megrē pūlējās nedot vaļu sliktajai omai. Zvanīja sieva un jautāja, kad viņš atgriezīsies.

- Hallo... Atnāca sakarā ar mēbelēm...

- Es zinu! Es daru. kas vajadzīgs!

- Pienākusi vēstule no tava kolēģa Anglijā, kurš...

- Jā, dārgā... Tas nav svarīgi.

- Vai tur ir auksti? Kārtīgi sasedzies naktī... Tava saaukstēšanās vēl nav lāgā izārstēta un...

Kāpēc viņu mocīja tāds nemiers? Neskaidras nojausmas. Viņam šķita, ka palaiž garām kaut ko svarīgu, šķiežot laiku telefona kabīnē.

- Parīzē būšu pēc trim vai četrām dienām.

- Tikai!

- Jā... Buča!... Uz redzēšanos...

Kafejnīcā viņš apjautājās, kur atrodama tuvākā vēstuļu kastīte.

- Tieši uz ielas stūra, pie tabakas veikala.

Bija tumšs. No Mēzas varēja redzēt vairs tikai dažus laternu atspīdumus. Pie kāda koka stumbra komisārs pamanīja aizdomīgu siluetu - laiks nebija tāds, lai cilvēks nāktu ieelpot svaigu gaisu. Viņš iemeta vēstuli kastītē, pagriezās, redzēja, ka stāvs atraujas no koka. Viņš sāka iet.

un nepazīstamais soļoja aiz muguras.

Tas neprasīja ilgu laiku. Megrē paspēra dažus straujus soļus atpakaļ un satvēra vīru aiz apkakles.

- Ko tu te dari?

Viņš bija saspiedis kaklu pārāk cieši. Svešinieka seja saviebās. Megrē palaida viņu vaļīgāk.

- Runā!

Kaut kas viņu uztrauca, bet viņš pats nezināja, kas tas ir. Izvairīgais skatiens bija netīkams, vēl netīkamāks par vīrieša mēģinājumu smaidīt.

- Vai tu esi no Polārzvaigznes?

Vīrietis apstiprinoši pamāja ar galvu.

- Vai tu mani izsekoji?

Puisieša pārlieku garajā sejā atspoguļojās baiļu un jautrības sajaukums. Vai tad laivinieks nebija Megrē sacījis, ka viņa palīgs ir garā vājš epileptiķis?

- Nesmejies! Pasaki, ko tu te dari...

- Es skatos uz jums.

- Vai saimnieks lika mani uzraudzīt?

Nebija iespējams izturēties rupji pret šo nabaga kropli, jo vairāk tāpēc, ka viņš bija pašā spēku plaukumā. Viņam bija divdesmit gadu. Viņš neskuvās, bet retā, ļoti smalkā bārda nebija garāka par centimetru. Mute izskatījās divreiz platāka nekā normāla.

-Nesitiet mani...

-Nāc!

Vairākas liellaivas bija mainījušas vietu. Pēc nedēļām ilga pārtraukuma uz tām atkal valdīja rosība, jo visi gatavojās prombraukšanai. Sievietes gāja iepirkt pārtiku. Muit nieki staigāja apkārt, kāpa uz baržām.

Vairākas liellaivas bija aizbraukušas, un Polārzvaigzne stāvēja atsevišķi, priekšgals bija mazliet atrāvies no krasta. Kajītē spīdēja gaisma.

- Ej pa priekšu!

Vajadzēja pāriet pār laipu, kas bija taisīta no pārāk lokana, nestipra dēļa. Uz baržas neviena nebija, kaut arī dega petrolejas lampa.

- Kur tavs saimnieks liek svētdienas drēbes?

Megrē nojauta nenormālu nekārtību.

Puisis atvēra kādu skapi un izbrīnā sastinga. Tajā uz grīdas mētājās apģērbs, ko laivinieks bija valkājis vēl no rīta.

- Un viņa nauda?

Plānprātiņš dedzīgi purināja galvu. To viņš nezināja! Nauda bija noslēpta!

- Labi! Tu vari palikt te!

Megrē, galvu noliecis, nokāpa no liellaivas un uzdūrās kādam muitniekam.

- Vai jūs neesat redzējis vīru no Polārzvaigznes?

- Nē! Vai tad viņa uz baržas nav? Es domāju, ka rit agri no rīta viņš dosies ceļā.

- Vai liellaiva pieder viņam?

- Nē jel! Tā pieder kādam viņa radiniekam, kas dzīvo Flemalā. Tāds pats savādnieks kā šis...

- Cik viņš ar baržu varēja nopelnīt?

- Sešsimts frankus mēnesī... Varbūt drusku vairāk vai drusku mazāk, ja ņem vēra kontrabandu... Bet daudz gan nē.

Flāmu māja bija apgaismota. Uguns dega ne tikai veikala logos, bet arī otrajā stāvā.

Pēc neilga laika notinkšķēja veikala zvaniņš, Megrē slaucīja kājas uz salmu paklāja, saukdams Pētersa kundzei, kas jau steidzās no virtuves:

- Nepūlieties!

Iegājis ēdamistabā, Megrē vispirms ieraudzīja Margaritu Van de Vērtu, kas šķirstīja kādu partitūru.

Viņa bija gaisīgāka kā jebkad savā bāli zilajā atlasa kleitā un piemīlīgi uzsmaidīja komisāram.

- Vai gribējāt satikt Žozefu?

- Vai viņa nav mājās?

- Viņš iegāja savā istabā pārģērbties... Tas ir kaut kas traks - tādā laikā braukt tik garu ceļu ar motociklu! It sevišķi Zozefam ar viņa trauslo veselību, un viņš taču tā pārpūlējies mācoties...

Te runa vairs nebija par mīlestību, tā bija īsta dievināšana! Šķita - viņa varētu stundām ilgi nekustīgi stāvēt un vērot savu dievekli...

Kā Žozefs spēja iedvest tādas jūtas? Vai gan māsa par jauno cilvēku nerunāja gandrīz tādiem pašiem vārdiem?

- Vai Anna ir pie viņa?

- Jā, sagatavo viņa drēbes.

- Un jūs? Vai jūs jau sen esat te?

- Kādu stundu.

- Vai jūs zinājāt, ka Žozefs Pēterss ieradīsies?

Meitene mazliet samulsa, bet pēc īsa mirkļa attapās:

- Viņš katru sestdienu ierodas vienā un tajā pašā laikā.

- Vai šajā mājā ir telefons?

- Te nav. Bet pie mums, protams, ir! Tēvam tas pastāvīgi vajadzīgs.

Meiča komisāram vairs lāgā nepatika, kaut arī viņš nezināja iemeslu. Patiesību sakot, Margarita viņu kaitināja. Viņam kļuva neērti no bērnišķīgajām izdarībām, no māksloti nevainīgā skatiena.

- Klausieties, viņš kāpj lejā!

Tiešām, kāpnēs bija dzirdami soļi. Žozefs Pēterss ienāca ēdamistabā pavisam tīrs un kārtīgs, mati vēl nebija izžuvuši pēc sukāšanas ar slapju ķemmi.

- Jūs esat te, komisāra kungs...

Jaunais cilvēks neiedrošinājās sniegt roku. Viņš pagriezās pret Margaritu.

- Un tu viņam vēl neko neesi piedāvājusi?

Veikaliņā vairāki cilvēki sarunājās flāmu valodā. Ienāca Anna - viņa bija mierīga, palocījās, kā droši vien klosterī bija mācīta.

- Vai taisnība, komisāra kungs, ka vakar vakarā pilsētas kafejnīcā izcēlies skandāls? Es zinu, cilvēki aizvien pārspīlē... Bet... Apsēdieties, lūdzu! Žozef! Atnes kaut ko dzeramu...

Kamīnā dega akmeņogles. Klavieres bija atvērtas.

Megrē gribēja noskaidrot iespaidu, kāds viņam bija radies jau atnākot, bet katru reizi, kad viņam šķita - mērķis sasniegts, domas apmiglojās.

Kaut kas bija mainījies. Tikai viņš nezināja, kas īsti.

Un viņš bija sliktā omā. Komisārs sēdēja noslēgtu seju, spītīgi savilktu pieri kā melnajās dienās. Viņam gribējās izdarīt kaut ko apstākļiem nepiemērotu, izjaukt apkārtējo harmoniju. Neskaidro nepatiku visvairāk iedvesa Anna. Viņai mugurā joprojām bija pelēkā kleita, kas to vērta līdzīgu statujai.

Vai notikumi tiešām bija pavērsušies pret viņu? Viņa kustējās, bet neviena kustība neizjauca drānu pareizo kritumu. Seja palika rāma. Viņa atgādināja antīkās traģēdijas varoni, kas iemaldījusies mazas pierobežas pilsētiņas maziskajā ikdienā.

- Vai jums reizēm iznāk apkalpot pircējus veikalā?

- Bieži! Es aizstāju māti.

- Un vai jūs pasniedzat arī dzērienus?

Viņa nesmaidīja. Viņa tikai brīnījās.

- Kāpēc gan nē?

- Laivinieki reizēm iereibst, vai ne? Tad viņi kļūst familiāri un dažkārt varbūt pat pārdroši?

- Pie mums nē!

Un viņa atkal pārvērtās par statuju. Viņa bija par sevi droša.

- Vai jūs vēlētos porteri vai?...

- Labāk glāzīti paegļogu degvīna, ar ko jūs mani pacienājāt vakar.

- Palūdz mātei pudeli “vecā”, Žozef!

Un Žozefs paklausīja.

Vai vajadzēja mainīt hierarhiju, ko Megre bija iztēlojies šādu: vispirms Žozefs, īstais ģimenes dieveklis. Pēc tam Anna. Tad Marija. Aiz tās - Pētersa kundze, kas nodarbojas ar veikalu. Un beidzot - savā krēslā snaudošais tēvs.

Šķita, ka Anna nešaubīgi ieņem pirmo vietu.

- Vai neko jaunu neesat atklājis, komisāra kungs? Vai redzējāt, ka liellaivas sāk braukt prom? Navigācija atjaunota līdz Lježai un varbūt pat līdz Māstrihtai... Pēc pāris dienām te nebūs vairāk kā trīs vai četras baržas...

Kāpēc viņa par to runāja?

- Nē, Margarita! Glāzes ar kājiņām...

Jo Margarita ņēma no bufetes glāzes.

Megrē vēl joprojām mocīja vēlēšanās izjaukt līdzsvaru, un viņš izmantoja bridi, kad Žozefs bija veikalā un māsīca meklēja bufetē glāzes, lai parādītu Annai Žerāra Pjēdbefa portretu.

- Man ar jums par to jāpatnnā! - viņš pusbalsī teica.

Viņš vērīgi paskatījās jaunajā sievietē. Bet, ja komisārs

cerēja ieraudzīt meičas sejā satraukumu, viņam vajadzēja vilties. Viņa tikai pamāja kā sazvēmiece sazvērniekam, it kā teiktu: “Jā. Vēlāk.” Un, kad ienāca brālis, Anna jautāja:

- Vai vēl ir daudz cilvēku?

- Pieci.

Anna uzreiz pierādīja, ka smalki izjūt nianses. Žozefa atnestajai pudelei bija tievs alvas uzgalis, ar kuru varēja

ieliet degvīnu glāzē, neizlaistot ne pilienu. Pirms apkalpot ciemiņus, viņa uzgali noņēma, tā uzsverot, ka salonā, viesus uzņemot, nav parasts ievērot tādu taupību.

Megrē brīdi pasildīja glāzi rokās.

- Uz jūsu veselību! - viņš sacīja.

- Uz jūsu veselību! - atkārtoja Žozefs Pēterss, vienīgais, kurš dzēra.

- Tagad mums ir pierādījums, ka Žermēna Pjēdbefa , tiešām ir noslepkavota.

Šausmās iekliedzās vienīgi Margarita - tieši tā, kā jaunas meitenes mēdz iekliegties uz skatuves.

- Tas ir šausmīgi!

- Man to teica, bet es negribēju ticēt! - Anna sacīja. -Tas mūsu stāvokli padarīs vēl grūtāku, vai ne?

- Vai arī vieglāku! It sevišķi, ja man izdosies pierādīt, ka jūsu brālis nav bijsi Živē trešā janvāra naktī.

- Kāpēc?

- Jo Žermēna Pjēdbefa nosista ar āmuru.

- Ak Dievs! Klusējiet!

Margarita pielēca kājās gluži bāla, gatava zaudēt samaņu.

- Āmurs ir man kabatā.

- Nē! Es jūs lūdzu... Nerādiet to...

Bet Anna palika mierīga. Viņa uzrunāja brāli.

- Vai tavs biedrs atgriezās? - viņa jautāja.

-Vakar.

Tad viņa paskaidroja komisāram:

- Tas ir biedrs, ar kuru kopā viņš pavadīja trešā janvāra vakaru Nansī kafejnīcā... Viņš nupat atgriezies...

- Uz jūsu veselību! - Megrē teica, iztukšodams glāzi.

Un viņš paņēma pudeli, lai ielietu no jauna. Laiku pa

laikam iešķindējās zvaniņš. Vai arī varēja dzirdēt, kā skrapst lāpstiņa, ar kuru bēra cukuru papīra turzā, un no-

klaudzēja svari.

- Vai jūsu māsa vēl nav izveseļojusies?

- Domā, ka pirmdien vai otrdien viņa varēs celties. Bet uz šejieni viņa tik drīz vis nebrauks.

- Vai viņa precēsies?

- Nē! Viņa grib iestāties klosteri. Šo domu viņa lolo jau sen.

Kā Megrē varēja zināt, ka veikalā kaut kas notiek? Trokšņi bija tādi paši, tikai varbūt ne tik skaļi. Pēc mirkļa Pētersa kundze sāka runāt franciski.

- Jūs viņus atradīsiet viesistabā...

Durvis tika atvērtas un aizvērtas. Uz sliekšņa nostājās inspektors Mašērs, viņš ļoti uzbudināts nolūkojās komisārā, kas sēdēja pie galda un kam priekšā bija glāzīte ka-diķogu degvīna.

- Kas noticis, Mašēr?

- Es gribētu pateikt jums pāris vārdus divatā...

- Par ko?

- Par...

Viņš vilcinājās, mēģinādams dot slepenas zīmes, ko saprata visi.

- Runā vien droši.

-Tas ir laivinieks...

- Vai viņš atgriezies?

- Nē... Viņš...

- Vai viņš atkal atzīstas?

Mašērs jutās kā uz karstām oglēm. Viņš bija atnācis ar ziņu, kuru uzskatīja par ārkārtīgi svarīgu un kuru gribēja paturēt slepenībā, un viņu piespieda runāt trīs personu klātbūtnē!

- Viņš... Ir atrasta viņa cepure un svārki...

- Vecie vai jaunie?

- Es nesaprotu.

- Vai atrasti viņa svētdienas svārki no zilas vadmalas?

- Jā, no zilas vadmalas... Krastmalā...

Visi klusēja. Anna stāvēja kājās un skatījās inspektorā, viņas sejā nenodrebēja ne vaibsts. Žozefs Pēterss nervozi glaudīja savas rokas.

-Turpini!

- Viņš acīmredzot ielēcis Mēzā... Naģeni izzvejoja pie liellaivas, kas pietauvojusies tieši aiz viņa baržas... Tā bija aizķērusies aiz liellaivas... Vai saprotat?

- Un tālāk?

- Svārki bija krastmalā... Un pie tiem piesprausts šis papīrs...

Viņš to uzmanīgi izņēma no kabatas portfeļa. Tā bija bezveidīga, lietū samirkusi papīra skranda. Vārdus tik tikko varēja izlasīt:

"Es esmu neģēlis. Tad jau labāk upē..."

Megrē to izlasīja pusbalsī... Žozefs Pēterss satraukuma pilnā balsī jautāja:

- Ko tas nozīmē? Es nesaprotu...

Mašērs stāvēja kā no sliedēm izsists. Margarita pavērās visos pēc kārtas savām lielajām, neizteiksmīgajām acīm.

- Es domāju, ka tas esat jūs, kurš... - inspektors iesāka.

Un Megrē piecēlās - sirsnīgs, biedrisku smaidu lūpās. Viņš vērsās galvenokārt pie Annas.

- Redziet nu! Es nupat jums stāstīju par āmuru...

- Klusējiet jel! - Margarita lūdzās.

- Ko jūs rit pēc pusdienām darāt?

- To pašu, ko parasti svētdienās... Mēs paliekam ģimenes lokā... Vienīgi Marijas nebūs...

- Vai atļausiet pie jums iegriezties? Varbūt atkal būs tāds pats gards rīsu pīrāgs?

Un Megrē devās uz gaiteni un uzvilka mugurā mēteli.

kas lietū bija kļuvis divtik smags.

- Piedodiet... - Mašērs murmināja. - Komisārs gribēja...

-Nāc!

Veikalā Pētersa kundze bija uzkāpusi uz ķeblīša, lai no visaugstākā plaukta paņemtu cieti. Viņu gaidīja saīgusi laivinieka sieva ar pārtikas tīkliņu rokā.

VIII Apciemojums ursuliešu klosterī

Vietā, kur bija izzvejota naģene, stāvēja bariņš cilvēku, bet komisārs, vezdams līdzi Mašēru, gāja tieši uz tiltu.

- Jūs man neko neesat teicis par āmuru... Ja tā. ir skaidrs...

- Ko tu visu dienu darīji?

Inspektors saminstinājās kā nedarbos pieķerts skolas puika.

- Es biju Namūrā... Es gribēju pārliecināties, vai Marija Pētersa tiešām izmežģījusi kāju...

- Un kā tad ir?

- Mani nelaida iekšā... Es nonācu klosterī, kur uz mani skatījās kā uz zupā iekritušu maijvaboli...

- Vai tu uzstāji?

- Es draudēju.

Megrē apspieda smaidu. Pie tilta viņš iegāja garāžā, kur izīrēja automašīnas, un palūdza sev automobili ar šoferi braucienam uz Namūru.

Piecdesmit kilometru turp un piecdesmit atpakaļ gar Mēzas krastu.

- Vai brauksi man līdzi?

- Vai vēlaties? Es taču jums saku - jūs nelaidīs iekšā. Un, ja vēl ņem vērā, ka tagad atrasts āmurs...

- Labi! Dari kaut ko citu. Noīrē auto. Apbraukā visas mazās stacijas divdesmit kilometru rādiusā un pārliecinies, vai tavs laivinieks nav iekāpis kādā vilcienā...

Un Megrē mašīna aizbrauca. Ērti atlaidies sēdeklī, komisārs svētlaimīgi sūca pīpi, no ainavas redzot vienīgi dažas ugunis, kas spīdēja vienā vai otrā mašīnas pusē.

Viņš zināja, ka Marija Pētersa ir jaunāko klašu skolotāja kādā ursuliešu skolā. Viņš zināja arī, ka reliģiskajā hierarhijā viņas pielīdzināmas jezuītiem, tas ir, veido tādu kā pedagogu aristokrātiju. Namūras skolā droši vien mācījās visas provinces augstāko aprindu meitas. Tāpēc bija tik uzjautrinoši iedomāties inspektoru Mašēru strīdamies ar mūķenēm, neatlaidīgi pieprasot, lai viņu laiž iekšā, un, galvenais - draudot!

“Es aizmirsu pajautāt, kā viņš mūķenes uzrunāja..." Megrē domāja. “Viņas jāgodā par kundzēm vai par labajām māsām...”

Megrē bija liels, smagnējs, platiem pleciem un masīviem sejas pantiem. Taču, kad viņš zvanīja pie klostera vārtiem mazā, provinciālā ielā, kur starp bruģakmeņiem auga zāle, māsa vārtniece, kura iznāca viņam pretī, nepavisam neizbijās.

- Es gribētu aprunāties ar godājamo māti, - viņš teica.

- Viņa ir kapelā. Bet, kad dievkalpojums būs beidzies...

Un viņu ieveda parluārā, salīdzinājumā ar kuru Pētersu ēdamistaba bija gaužām netīra un nekārtīga. Te grīdā varēja tiešām spoguļoties. Galvenais, bija jūtams - ikviens priekšmets, pat vissīkākais, ir neizkustināms, ikviens krēsls stāv savā vietā gadiem ilgi, pulkstenis uz kamīna nekad nav apstājies, nav kavējies vai steidzies.

Gaiteņos ar brīnišķīgām grīdas flīzēm slīdēja klusi soļi, reizēm bija dzirdams kāds čuksts un tālumā - ļoti klusas ērģeļu skaņas.

Orfēvras krastmalas vīri, bez šaubām, ļoti brīnītos, redzēdami Megrē jūtamies šajā vietā ļoti omulīgi. Kad ienāca klostera priekšniece, viņš to godbijīgi sveicināja un uzrunāja tā, kā ursuliešu klosterī jāuzrunā:

- Cienījamā māte...

Viņa gaidīja, sabāzusi rokas piedurknēs.

- Es atvainojos, ka jūs traucēju, bet vēlētos lūgt atļauju apciemot vienu no jūsu skolotājām... Es zinu, ka tas neatbilst noteikumiem... Tomēr, tā kā runa ir par kāda cilvēka dzīvību vai vismaz brīvību...

- Vai jūs arī esat no policijas?

- Piejums laikam ieradās kāds inspektors, vai ne?

- Kāds kungs, kas apgalvoja, ka ir policists, kas trok šņoja un aiziedams draudēja, ka mēs par viņu vēl dzirdēšot..,

Megrē atvainojās par inspektora uzvedību, palika mierīgs, pieklājīgs un atturīgs. Viņš izrunāja vairākus veiksmīgus teikumus, un mazliet vēlāk kāda no māsām vārtniecēm gāja brīdināt Mariju Pētersu, ka ar viņu vēlas runāt.

- Tā ir izcila jaunava, vai ne, cienījamo māt?

- Es par viņu varu sacīt tikai vislabāko. Sākumā mēs ar priesteri negribējām viņu pieņemt, jo vecāki ir tirgotāji... Tas nekas, ka viņiem ir pārtikas veikals... Bet viņi pārdod ari dzērienus... Taču neņēmām to vērā, un varam būt tikai ļoti apmierināti. Vakar viņa kāpnēs izmežģīja kāju un kopš tā laika guļ gultā ļoti nelaimīga, jo zina, ka sagādā mums rūpes...

Atgriezās māsa vārtniece. Megrē viņai sekoja pa bez-galgariem gaiteņiem. Viņš satika vairākas grupas vienādi ģērbtu skolnieču, visām mugurā bija melnas plisētas kleitas un ap kaklu - zila lente.

Beidzot trešajā stāvā atvērās durvis. Mūķene jautāja, vai viņai palikt vai iet prom.

- Atstājiet mūs vienus, māsa...

Maza, pavisam vienkārša istabiņa. Ar eļļas krāsu nokrāsotas sienas, ko rotāja reliģiska satura litogrāfijas melnos ietvaros un liels krucifikss.

Dzelzs gulta. Kalsns, tikko saskatāms augums zem segas.

Megrē neredzēja seju. Viņam neko nesacīja. Durvis aizvērās, un labu brīdi viņš stāvēja nekustēdamies, un biezais mētelis un slapjā cepure viņu apgrūtināja.

Beidzot viņš sadzirdēja slāpētu šņukstu. Taču Marija Pētersa, pret sienu pagriezusies, joprojām slēpa seju segās.

- Nomierinieties, - komisārs nomurmināja. - Vai tad māsa jums neteica, ka es drīzāk esmu draugs...

Bet jauno sievieti šie vārdi nenomierināja. Gluži pretēji! Viņas augums raustījās īstās konvulsijās.

- Ko saka ārsts? Vai jums vēl ilgi būs jāpaliek gultā?

Bija nepatīkami runāt ar neredzamu sievieti. Jo vairāk

tāpēc, ka Megrē viņu nepazina.

Šņuksti kļuva retāki. Viņa sāka šņaukāties, un roka meklēja zem spilvena kabatdrānu.

- Kāpēc jūs esat tik nervoza? Cienījamā māte man par jums teica tik daudz laba!

- Atstājiet mani mierā! - viņa lūdzās.

Un tajā pašā brīdī pie durvīm klauvēja, cienījamā māte ienāca, it kā būtu zinājusi, kurā brīdī jāiejaucas.

- Piedodiet! Es pazīstu māsu Mariju. Viņa ir tik jūtīga...

- Vai viņa vienmēr ir tāda?

- Viņai ir ļoti smalka dvēsele... Uzzinājusi, ka mežģījuma dēļ būs jāpaliek gultā un vismaz nedēļu nevarēs iet klasē, viņa krita galīgā izmisumā... Parādiet savu seju.

Marija...

Jaunā sieviete noliedzoši kratīja galvu.

- Mēs, protams, zinām, - klostera priekšniece turpināja, - kādas apsūdzības tiek izvirzītas viņas ģimenei. Es liku sarīkot trīs mises, lai patiesība nāk gaismā. Es lūgšu par jums arī vakara dievkalpojumā, Marij...

Beidzot viņa parādīja savu seju. Tā bija sīka. vāja, bāla, ar sarkaniem drudža un asaru plankumiem.

Viņa nepavisam nelīdzinājās Annai, drīzāk mātei, kuras smalkos vaibstus bija mantojusi, bet tie nelaimīgā kārtā bija tik nepareizi, ka viņu nevarēja uzskatīt par glītu. Deguns bija par garu un smailu, mute plata un lūpas plānas.

- Es lūdzu jums piedošanu! - viņa sacīja, slaucīdama acis kabatdrānā. - Esmu pārāk nervoza... Un doma, ka es te guļu, kamēr... Vai jūs esat komisārs Megrē? Vai esat saticis manu brāli?

- Es no viņa atvadījos pirms nepilnas stundas. Viņš bija jūsu mājā kopā ar Annu un jūsu māsīcu Margaritu...

- Kāds viņš ir?

- Ļoti mierīgs... Viņam ir paļāvība...

Vai viņa atkal sāks raudāt? Cienījamā māte ar skatienu pamudināja Megrē. Viņa priecājās, ka komisārs tā runā -mierīgi un pārliecināti, un tas nevarēja neatstāt uz slimnieci labu iespaidu.

- Anna man teica, ka jūs esot nolēmusi iestāties klosterī...

Marija raudāja atkal. Viņa pat nemēģināja slēpt asaras. Viņai nepiemita ne vismazākā koķetērija, viņa neslēpa savu spīdīgo, pietūkušo seju.

- Tas ir lēmums, ko mēs gaidām jau ilgi, - nomurmināja klostera priekšniece. - Marija vairāk pieder reliģijai nekā pasaulei...

Krīze atsākās, skanēja šņuksti, vājais augums sāpīgi raustījās. Rokas tvērās pie segas.

- Jūs redzat, es darīju pareizi, nesen nelaizdama iekšā to kungu... - mūķene pavisam klusām sacīja.

Megrē joprojām stāvēja, nenovilcis mēteli, kas vērta viņu vēl druknāku. Viņš skatījās uz šauro gultiņu un izmisušo jauno sievieti.

- Vai ārsts viņu izmeklējis?

- Jā... Viņš saka - izmežģījums esot pavisam niecīgs. Galvenais - nervu krīze, kas tam sekoja. Vai mēs nevarētu atstāt viņu vienu? Nomierinieties, Marij... Es atsūtīšu māti Žiljēnu, kas paliks piejums...

Pēdējais, ko Megrē redzēja, bija balta gulta, uz spilvena atrisuši mati un acis, kas vērās viņā, kamēr viņš atmuguriski gāja uz durvju pusi.

Gaiteni klostera priekšniece runāja klusām un slīdēja pa vaskoto grīdu.

- Viņai nekad nav bijusi sevišķi stipra veselība. Šis skandāls satraucis viņas nervus, un arī paklupa viņa droši vien uztraukumā... Viņa kaunas brāļa un tuvinieku dēļ... Viņa man vairākkārt ir teikusi, ka pēc visa notikušā mūsu ordenis viņu nepieņems... Viņa stundām ilgi guļ, vērdamās griestos, itin nekā neēd... Un tad bez īpaša iemesla sākas krīze... Viņai dod injekcijas, lai atjaunotu spēkus...

Viņi bija nonākuši pirmajā stāvā.

- Vai es jums drīkstu jautāt, komisāra kungs, ko jūs par šo lietu domājat?

- Jūs to drīkstat, cienījamā māte, bet man būtu ļoti grūti jums atbildēt... Es no tīras sirds jums apgalvoju, ka nezinu nekā... Tikai rit...

- Vai jums šķiet, ka rīt...

- Man, cienījamā māte, atliek vienīgi jums pateikties un atvainoties par šo apmeklējumu... Varbūt es drīkstu

jums piezvanīt un apjautāties, kā Marijai klājas?

Beidzot Megrē bija ārā no klostera. Viņš ieelpoja svaigo, miklo gaisu. Taksometru viņš atrada trotuāra malā.

- Uz Živē!

Un viņš laimīgs piebāza pīpi, atzvila pusguļus aizmugurējā sēdeklī. Kādā līkumā Dinantas apkaimē viņš pamanīja ceļa stabu ar uzrakstu:

Rošforas alas.

Viņš nepaspēja izlasīt, cik kilometru līdz tām ir. Viņš tikai palūkojās sānceļa tumsā. Un viņam ienāca prātā skaistā svētdiena, tūristu pārpildīts vilciens un divi pāri: Žozefs Pēterss un Žermēna Pjēdbefa un vēl - Anna un Žerārs...

Droši vien bija karsts. Mājupceļā jauniešiem rokās bija lauku puķes...

Anna - satriekta, aizkustināta, apmulsusi - varbūt slepus vēroja vīrieti, kas tikko bija pārvērtis pašu viņas būtību...

Un Žerārs - ļoti jautrs - bārstīja asprātības, nespēja saprast, kas nopietns, gandrīz izšķirošs bijis pēcpusdienas notikumā...

Vai viņš mēģināja Annu vēl satikt? Vai piedzīvojums turpinājās?

“Nē!” Megrē pats sev atbildēja. “Anna saprata. Viņai par jaunekli nebija nekādu ilūziju... Droši vien viņa no tā vairījās jau nākamajā dienā...”

Un viņš iedomājās Annu, kas mēnešiem ilgi glabā savu noslēpumu, varbūt baidās par iespējamām sekām, sāka nikni ienīst vīriešus - visus vīriešus.

- Vai man vest jūs uz viesnīcu?

Jau bija klāt Živē, Beļģijas robeža un tās muitnieks haki krāsas formas tērpā, flāmu māja un dubļainā krastmala.

Megrē pabrīnījās, sajutis kabatā kādu smagu priekšmetu. Viņš sataustīja āmuru, par kuru vairs nebija domājis

Inspektors Mašērs, kas gaidīja, kad mašīna apstāsies, stāvēja kafejnīcas durvis un noskatījās, kā Megrē maksā šoferim.

- Vai jūs ielaida! ?

- Kā gan citādi!

Man par to jābrinās! Jo, ja gribat zināt, es biju pārliecināts, ka viņas tur nemaz nav.

- Kur tad viņa varētu būt?

- Es nezinu... Es vairs nesaprotu... It sevišķi pēc āmura atrašanas. Vai zināt, kas nupat bija pie manis?

- Vai laivinieks?

Un Megrē, iegājis kafejnīcā, pasūtīja kausu alus un apsēdās stūri loga tuvumā.

- Gandrīz! Es ar mašīnu apbraukāju stacijas... Es nekā neatradu...

- Vai uzzinājāt, kur mūsu draugs slēpjas?

- Laivinieks esot redzēts Živē stacijā, iekāpjam vilcienā, kas atiet četros piecpadsmit... Tas ir Briseles vilciens.

- Kas vinu redzējis?

- Kāds Zerāra draugs... Viņš bija ar mieru to atvest...

- Vai man klāt galdu divām personām? - viesnīcnieks jautāja.

- Jā... Nē... Man vienalga...

Megrē kāri dzēra alu.

- Vai tas ir viss?

- Vai jums šķiet, ka ar to vēl nepietiek? Ja viņš tiešām redzēts stacijā, tas nozīmē, ka viņš nav miris... Un galvenais - viņš bēg... Un, ja viņš bēg...

- Tā tiešām ir!

- Jūs domājat tāpat kā es!

- Es galīgi neko nedomāju, Mašēr! Man ir karsti! Man salst! Es laikam esmu pamatīgi saaukstējies... Es pat gud roju, vai nelikties gultā bez vakariņām... Vēl vienu alu. viesmīl! Labāk nē - atnesiet groku... Ar pamatīgu ruma piedevu...

- Vai viņa tiešām izmežģījusi kāju?

Megrē neatbildēja. Viņš bija drūms. Varētu pat sacīt, ka viņš ir nobažījies.

- Vārdu sakot, miertiesnesis tev ir iedevis apcietināšanas orderi, kurā tu pats ierakstīsi vārdu?

- Jā... Bet viņš man ieteica būt ļoti piesardzīgam, ņe mot vērā mazpilsētas garu... Viņš gribētu, lai iepriekš piezvanu, iekams daru ko izšķirošu...

- Un ko tu domā darīt?

- Es jau telegrafēju Briseles drošības dienestam, lai laivinieku apcietina, līdzko viņš izkāps no vilciena. Un man jāpalūdz, lai jūs man atdodat āmuru.

Vairākiem viesiem par lielu izbrīnu, komisārs izvilka āmuru no kabatas un nolika uz marmora galdiņa.

- Vai tas ir viss?

- Jums vajadzētu arī rakstīt iesniegumu, jo jūs to atradāt.

- Nē jel, nē! Sabiedrības acīs tu esi tas, kas to atklājis.

Mašēraacis priecīgi iemirdzējās.

- Es jums pateicos. Tas ir svarigi karjerai.

- Es pie krāsns uzklāju galdu divām personām! - viesnīcnieks teica.

- Paldies! Es iešu gulēt. Man negribas ēst.

Un Megrē, paspiedis kolēģim roku, devās uz savu istabu. Varbūt viņš bija saaukstējies, divas dienas staigādams slapjā apģērbā, jo nebija paņēmis līdzi otru uzvalku.

Viņš apgūlās kā pagalam izmocīts cilvēks. Krietnu pusstundu viņš cīnījās pret neskaidriem tēliem, kas nogurdinošā ātrumā slīdēja gar acīm.

Tiesa, svētdienas rītā viņš piecēlās pirmais. Kafejnīca bija tikai viesmīlis, kas ieslēdza kafijas automātu un iebēra tajā samaltu kafiju.

Pilsēta vēl gulēja. Gaisma tik tikko svīda, un lampas joprojām bija iedegtas.

Turpretī uz upes ļaudis sasaucās no baržas uz baržu, meta tauvas, un velkonis nostājās rindas galā. Jauna liellaivu karavāna devās uz Beļģiju un Holandi.

Nelija, bet migla atstāja uz pleciem sīkus ūdens pilie-niņus.

Kaut kur skanēja baznīcas zvans. Vienā flāmu mājas logā spīdēja gaisma. Tad atvērās durvis, Pētersa kundze tās atkal rūpīgi aizvēra un straujā gaitā, lūgšanu grāmatu rokā, devās prom.

Megrē pavadījā ārā visu rīta cēlienu, tikai reizēm iegriezdamies kādā kafejnīcā iedzert glāzīti degvīna un sasildīties. Zinīgi ļaudis sprieda, ka drīz uznāks sals. un applūdušajiem apgabaliem tā būs liela nelaime.

Pusastoņos Pētersa kundze atgriezās no mises, atvilka aizkarus veikalā un virtuvē un iekūra uguni.

Tikai ap deviņiem durvīs mirkli parādījās Žozefs - vēl nemazgājies un neskuvies, izspūrušiem matiem.

Desmitos viņš gāja uz dievkalpojumu kopā ar Annu, kurai mugurā bija jauns gaišbrūna drapa mētelis.

Laivinieku kafejnīcā vēl nebija zināms, vai velkonis, ko gaidīja pienākam, būs ar mieru tūlīt doties atpakaļ ar liellaivu karavānu, tāpēc vīri, kas tur pastāvīgi uzturējās, reizēm gāja paskatīties uz upi.

Bija jau gandrīz divpadsmit, kad Žerārs Pjēdbefs svētdienas uzvalkā, dzeltenām kurpēm kājās, gaišu platmali galvā un cimdiem rokā iznāca no savas mājas. Viņš pagāja garām Megrē. Pirmajā brīdī viņš droši vien domāja neteikt ne vārda, pat nesveicināt. Taču jaunais cilvēks nespēja apspiest vēlēšanos padižoties, parādīt, ko īstenībā domā.

- Es jums esmu kā dadzis acī, vai ne? Jūs nu gan droši vien mani neieredzat!

Viņam bija nogurušas, pietūkušas acis. Kopš trača Mērijas kafejnīcā viņam nebija miera.

Megrē paraustīja plecus un pagrieza muguru. Viņš redzēja bērnu saņēmēju, kas ielika puisēnu ratiņos un stūma tos uz pilsētas centra pusi.

Mašērs nerādījās. Megrē viņu sastapa tikai mazliet pirms vieniem tajā pašā Mērijas kafejnīcā. Žerārs kopā ar agrākajām draudzenēm un draugu bija pie cita galdiņa. Mašēru bija ielenkuši trīs vīrieši, kurus Megrē, šķiet, jau bija redzējis.

- Mēra palīgs... Policijas komisārs... Viņa sekretārs...

- inspektors iepazīstināja.

Visi bija ģērbušies svētdienas uzvalkos un dzēra anīsa aperitīvu. Katram priekšā jau bija trīs apakštases. Mašērs šķita nedabiski pašpārliecināts.

- Es kungiem teicu, ka izmeklēšana ir tikpat kā beigusies... tagad tā atkarīga galvenokārt no Beļģijas policijas... Es brīnos, kāpēc vēl neesmu no Briseles saņēmis telegrammu par laivinieka apcietināšanu...

- Svētdienās telegrammas iznēsā tikai līdz vienpadsmitiem priekšpusdienā, - mēra palīgs apgalvoja. - Ja nu vienīgi jūs aizietu uz pastu... Ko jums piedāvāt, komisāra kungs?... Vai zināt, ka par jums pie mums daudz runā?

- Esmu sajūsmināts!

- Es gribēju sacīt - runā sliktu. Jūsu nostāja tiek iztulkota kā...

- Kausu alus, viesmll! Un labi svaigu!

- Vai jūs šajā laikā dzerat alu?

Pa ielu garām pagāja Margarita, un no viņas stājas varēja spriest, ka viņa ir pilsētas elegantākā dāma un apzinās, ka visi skatieni pievērsti viņai.

- Šīs tikumu lietas ir ļoti nepatīkamas... Ziniet, Živē nekas tāds nav piedzīvots desmit gadu... Pēdējoreiz tas notika, kad poļu strādnieks...

- Piedodiet, kungi...

Megrē izsteidzās ārā un uz galvenās ielas piebiedrojās Annai Pētersai un viņas brālim, kuri gāja paceltu galvu, it kā izaicinātu aizdomās turētājus.

- Es atļaušos šodien pēcpusdienā jūs apciemot, kā jau vakar sacīju...

- Ap cikiem?

- Pusčetros... Vai jums tā būs ērti?

Un viņš viens pats īgns atgriezās savā viesnīcā, kur paēda pie atsevišķa galdiņa.

- Pieprasiet pa telefonu Parīzi.

- Svētdienās pēc vienpadsmitiem no rīta telefons nedarbojas.

-Jo ļaunāk!

Pusdienas ēzdams, viņš lasīja vietējo avīzīti, un viņu uzjautrināja virsraksts “Živē noslēpums kļūst jo dziļāks".

Viņam nekāda noslēpuma vairs nebija.

- Atnesiet man vēl pupiņas! - komisārs uzsauca viesmīlim.

IX Ap klūgu krēslu

No visām ģimenes svētdienas paražām Megrē visvairāk pārsteidza paradums ienest vecā Pētersa klūgu krēslu no virtuves viesistabā. Visu nedēļu krēsla un tātad ari vecā vīra vieta bija pie plīts. Pat tad, ja ēdamistabā uzņēma viesus, Pēterss palika virtuvē.

Bet svētdienā viņš sēdēja pie loga pagalma pusē. Putu

pipe ar garu ķirškoka kātu stāvēja uz palodzes blakus tabakas traukam.

Doktors Van de Vērts, izstiepis tuklās kājas, sēdēja mazākā ādas atzveltnī pie kamīna, kurā dega akmeņogles.

Lasīdams beļģu tiesu ārsta ziņojumu, viņš bez mitas locīja galvu, te uzteikdams, te brīnīdamies, pats pie sevis raustīdams plecus un plātīdams rokas.

Beidzot viņš pasniedza ziņojumu Megrē. Margarita, kas sēdēja starp viņiem, gribēja to paņemt.

- Nē, tu ne, - Van de Vērts iebilda.

- Jūs tas droši vien interesēs vairāk! - Megrē teica, pasniegdams lapas Žozefam Pētersam.

Viņi visi sēdēja ap galdu: Žozefs un Margarita, Anna un viņas māte, kas laiku pa laikam piecēlās, lai paskatītos, vai kafija nav gatava.

Pēc beļģu paraduma doktors dzēra burgundieti un smēķēja cigāru.

Garāmejot Megrē uz virtuves galda bija pamanījis pusduci sagatavotu pīrāgu.

- Ir nu gan labs ziņojums... Piemēram, tajā nekas nav teikts, vai... vai...

Viņš apjucis paskatījās uz meitu.

- Jūs jau saprotat, ko gribu sacīt... Tajā nav rakstīts...

- ...vai nav notikusi izvarošana! - Megrē bez kāda mulsuma pabeidza.

Viņš gandrīz skaļi iesmējās, ieraudzīdams, cik sašutis izskatās doktors, kurš pat iedomāties nevarēja, ka tādus vārdus iespējams izrunāt.

- To būtu interesanti zināt, jo līdzīgos gadījumos... Ziniet, tūkstoš deviņi simti vienpadsmitajā gadā...

Viņš turpināja runāt, pieklājīgiem aplinkiem izklāstīdams kādu tiesas lietu. Taču komisārs neklausījās. Viņš skatījās uz Žozefu Pētersu, kurš lasīja dokumentu. Jo tajā bez kādas saudzības bija visos sīkumos aprakstīts Žermē nas Pjēdbefas līķis, kādu to izvilka no Mēzas.

Žozefs bija bāls. Varētu iedomāties, ka viņš pārtrauks lasīšanu, atdos papīrus Megrē. Bet viņš to nedarīja. Viņš pūlējās turēties. Kad viņš pāršķīra lapu, Anna, kas bija noliekusies pār viņa plecu, teica:

- Pagaidi...

Viņai vēl bija atlikušas trīs rindas. Tad abi lasīja jaunu lappusi, kas sākās ar vārdiem:

“... caurums galvaskausā bija tik liels, ka nevarēja atrast ne drusciņas smadzeņu... ’’

- Vai jūs nepaņemtu savu glāzi, komisāra kungs? Es tūlīt klāšu galdu...

Un Pētersa kundze nolika pelnutrauku, cigārus un ka-diķogu degvīna karafi uz kamīna, apklāja galdu ar izšūtu galdautu.

Viņas bērni joprojām lasīja. Margarita abos noskatījās ar skaudību. Doktors bija pamanījis, ka neviens viņā neklausās, un klusēdams smēķēja.

Izlasījis otro lappusi, Žozefs Pēterss bija gluži bāls, abās pusēs degunam vaigi iekrita, deniņi norasoja. Viņš aizmirsa pāršķirt lapu, un tas bija jāizdara Annai, kas izlasīja dokumentu līdz galam.

Margarita to izmantoja, lai pieceltos un pieskartos ļaunā cilvēka plecam.

- Nabaga Žozef! Tev nevajadzēja... Klausi mani - izej uz brītiņu ārā...

Megrē piekrita:

- Tā ir laba doma! Man arī gribas mazliet izlocīt kājas...

Mazliet vēlāk viņi abi kailām galvām stāvēja krastmalā. Vairs nelija. Daži makšķernieki izmantoja katru spraugu starp liellaivām. Varēja dzirdēt, kā otrpus tilta

kinoteātrī nepārtraukti zvana.

Pēterss, raudzīdamies upes straumē, nervozi aizsmēķēja cigareti.

- Tas uz jums atstāja iespaidu, vai ne? Piedodiet, ka jautāšu... Vai jūs joprojām domājat precēt Margaritu?

Klusums ieilga. Žozefs vairījās no Megrē skatiena, komisārs redzēja tikai viņa profilu. Jaunais cilvēks pārlaida skatienu veikaliņa durvīm, ko rotāja reklāmas plakāti, tad tiltam, tad atkal Mēzai.

-Es nezinu...

- Bet jūs taču viņu mīlējāt?

- Kāpēc jūs man iedevāt to ziņojumu?

Un viņš pārlaida roku pār pieri. Par spīti aukstajam laikam, tā bija slapja.

- Vai Žetmēna bija daudz neglītāka?

- Klusējiet... Es nezinu... Es nemitīgi dzirdēju atkārtojam, ka Margarita ir skaista, smalka, inteliģenta, labi audzināta. ..

- Un tagad?

- Es nezinu...

Viņam negribējās jelko sacīt. Viņš ar mokām izrunāja vārdus, jo pilnīgi klusēt arī nebija iespējams.

- Un viņa ir ar mieru precēties, kaut arī jums ir dēls?

- Viņa grib to adoptēt.

Žozefa vaibsti bija sastinguši. Taču varēja just, ka viņš jūtas slims aiz riebuma vai noguruma. Viņš slepus vēroja Megrē, baidīdamies, ka tas uzdos vēl kādus jautājums.

- Jūsu mājā, šķiet, visi ir pārliecināti, ka drīz būs kāzas... Vai Margarita ir jūsu mīļākā?

Viņš ļoti klusām norūca:

-Nē.’

- Vai viņa negribēja?

- Ne jau viņa... Es... Es nekad par to neesmu pat

iedomājies... Jūs to nevarat saprast...

Un piepeši viņš nikni iesaucās:

- Galu galā man viņa jāprec! Tas ir nenovēršami! Tā tas ir!

Abi vīrieši jorpojām neskatījās viens uz otru. Megrē bez mēteļa sāka sajust vēsumu.

Tajā brīdī atvērās veikala durvis, lešķindējās zvaniņš, pie kura komisārs jau bija pieradis. Tad - Margaritas balss, pārlieku maiga, pārlieku pieglaudīga:

- Žozef! Ko tu te dari?

Žozefa skatiens sastapa Megrē skatienu. Varētu domāt, ka viņš atkārto: “Tā tas ir!”

Bet Margarita turpināja:

- Tu saaukstēsies... Visi jau sēž pie galda... Kas tev noticis? Tu izskaties tik bāls...

Skatiens uz ieliņas stūri, kur, no veikala neredzama, bija Pjēdbefu māja.

Anna grieza pīrāgu.

* *

Pētersa kundze runāja maz, it kā apzinātos savu mazvērtību. Turpretī, kad runāja bērni, viņa tiem piekrita gan ar smaidu, gan galvas palocīšanu.

- Jūs atvainosiet manu nesmalkjūtību, komisāra kungs... Varbūt es tagad pateikšu muļķību...

Viņa uzlika uz Megrē šķīvja lielu gabalu rīsu pīrāga.

- ... Esmu dzirdējusi, ka uz Polārzvaigznes atrasti kaut kādi priekšmeti un ka laivinieks aizbēdzis... Viņš te vairākkārt ir bijis... Man vajadzēja viņam parādīt durvis, jo viņš vienmēr visu gribēja uz parāda, turklāt bija no rīta līdz vakaram iereibis... Bet ne jau par to es gribēju runāt... Ja viņš aizbēdzis, tas nozīmē, ka viņš ir vainīgais... Un tādā gadījumā izmeklēšana ir beigusies, vai ne?

Anna ēda vienaldzīgu seju, uz Megrē neskatīdamās. Margarita teica Žozefam:

- Pavisam mazu gabaliņu... Es tevi lūdzu! Apēd to manis dēļ...

Un Megrē pilnu muti sacīja Pētersa kundzei:

- Es jums varētu atbildēt, ja vadītu izmeklēšanu, bet tā nav... Neaizmirstiet, ka tā bija jūsu meita, kas mani aicināja šurp, lai es mēģinātu pierādīt jūsu nevainību...

Van de Vērts sakustējās savā krēslā kā cilvēks, kas vēlas runāt, bet kam neļauj iestarpināt ne vārdu.

- Bet galu galā...

- Inspektors Mašērs ir stāvokļa noteicējs un...

- Bet galu galā, komisār, pastāv taču hierarhija... Viņš ir tikai inspektors, un jūs esat...

- Šeit es neesmu nekas. Ziniet, ja tagad, piemēram, es gribētu nopratināt kādu no jums, tam būtu tiesības neatbildēt... Es uzkāpu uz Polārzvaigznes tāpēc, ka laivinieks man ļāva iet... Man palaimējās atrast nogalināšanas ieroci un mēteli, ko valkāja nonāvētā...

- Bet tad...

- Tas neko nenozīmē! Laivinieku mēģinās apcietināt. Iespējams, ka tagad tas jau izdarīts. Taču viņš var aizstāvēties. Piemēram, sacīt, ka mēteli un āmuru ir atradis un paglabājis, nezinādams, kāda tiem nozīme... Viņš var arī sacīt, ka aizbēdzis aiz bailēm... Viņam jau ir bijusi darīšana ar tiesu... Viņš zina, ka viņam tik viegli nenoticētu kā kuram katram citam.

- Tur nav nekādas loģikas!

- Apsūdzībā gandrīz nekad nav loģikas, tāpat kā aizstāvībā... Var apsūdzēt arī vēl citus... Vai zināt, ko noskaidroja šodien pēcpusdienā? Ka Žerārs, Žermēnas brālis, veselu mēnesi nezina, kā tikt ārā no ķibeles...

Viņam ir parādi visās malās... Vēl ļaunāk! Viņš pierunāts paņemt naudu no kases, un, kamēr summa tiks segta, viņam katru mēnesi atvelk pusi algas...

- Vai tā ir taisniba?

- Un tad var sacīt, ka viņš licis pazust māsai, lai iegūtu sāpju naudu...

- Tas būtu šausmīgi, - nopūtās Pētersa kundze, kura šīs sarunas laikā nespēja ēst.

- Jūs jau nu viņu pazināt labi, - Megrē teica, vērsdamies pie Žozefa.

- Tas bija sen, kad mēs reizēm satikāmies...

- Pirms bērna piedzimšanas, vai ne? J ūs vairākas reizes gājāt kopā ekskursijās... Ja nemaldos, māsa jūs reiz pavadīja uz kaut kādām alām...

- Vai tiešām'? - Pētersa kundze brīnījās, paskatīdamās uz meitu. - Es to nemaz nezināju.

- Es vairs neatceros, - Anna atbildēja, nepārtraukdama ēšanu, un viņas skatiens kavējās pie komisāra.

- Nu, tam nav nekādas nozīmes... Bet ko es te runāju? Vai jūs man uzliktu vēl gabaliņu pīrāga. Annas jaun-kundz? Nē, ne ar augļiem... Es palieku uzticīgs jūsu lieliskajam rīsu pīrāgam... Vai jūs pati to cepāt?

- Viņa pati! - māte steidzās apliecināt.

Un piepeši iestājās klusums, jo Megrē klusēja un neviens neiedrošinājās runāt. Varēja dzirdēt, kā kustas žokļi. Komisārs ļāva nokrist dakšiņai, un viņam vajadzēja pieliekties, lai to paceltu. Zem galda viņš redzēja Margaritas kāju smalkā kurpītē uz Žozefa kājas.

- Inspektors Mašērs ir apķērīgs puisis!

- Viņš neizskatās sevišķi gudrs, - Anna lēnām noteica.

Un Megrē veltīja viņai sazvērniecisku smaidu.

- Ir tik maz cilvēku, kas izskatās gudri! Es, piemēram, līdzko nonāku iespējamā vainīgā tuvumā, cenšos izlikties

par muļķi...

Tā bija pirmā reize, kad Megrē atļāvās kaut ko tādu, ko varētu nosaukt par vaļsirdību.

- Bet jūsu piere nemainās! - doktors Van de Vērts pieklājīgi iejaucās. - Un, ja cilvēks kaut mazliet ko saprot no frenoloģijas... Un, ziniet, jūs esat milzīgi iekarsīgs...

Beidzot launags bija paēsts. Komisārs pirmais atbīdīja krēslu, paņēma pīpi un sāka to piebāzt.

- Vai zināt, ko jums vajadzētu darīt, Margaritas jaun-kundz? Jums vajadzētu sēsties pie klavierēm un nospēlēt mums Solveigas d/.iesmu...

Viņa vilcinājās, skatījās uz Žozefu, gaidot padomu, bet Pētersa kundze murmināja:

- Viņa tik labi spēlē! Un kā viņa dzied!

- Es nožēloju vienīgi to, ka Marijas slimība liedz viņai būt starp mums... Manā pēdējā dienā...

Anna strauji pagrieza galvu uz komisāra pusi.

- Vai jūs jau braucat prom?

- Šovakar... Es neesmu rantjē... Turklāt esmu pre cējies, un sieva kļūst nepacietīga...

- Un inspektors Mašērs?

- Es nezinu, ko viņš izlems... Es pieņemu...

Veikalā iedzinkstējās zvaniņš. Atskanēja steidzīgi soļi.

tad stipra klauvēšana pie durvīm.

Tas bija Mašērs - un ļoti satraukts.

- Vai komisārs ir te?

Ieraudzījis ģimeni pie galda, viņš bija tik izbrīnījies, ka uzreiz nepamanīja Megrē.

- Kas noticis?

- Man ar jums jāparunā.

- Vai neiebilstat?

Un viņš izgāja inspektoram līdzi veikalā, kur ar elkoņiem atbalstījās pret leti.

* * *

- Kā es šos cilvēkus nevaru ciest!

Mašērs saviebies pamāja ar zodu uz ēdamistabas pusi.

- Man metas nelabi no viņu kafijas smaržas vien...

- Vai to jūs man gribējāt pateikt?

- Nē! Man ir jaunumi no Briseles... Vilciens tur ieradās paredzētajā laikā...

- Bet laivinieka tajā vairs nebija!

- Vai jūs to jau zinājāt?

- Es pieņēmu! Vai tu viņu turi par muļķi? Es' gan nē! Viņš droši vien izkāpa kādā mazā stacijā, iekāpa citā vilcienā, tad vēl citā... Šovakar viņš, iespējams, būs jau Amsterdamā vai pat Parīzē!

Bet Mašērs smīnēdams skatījās komisārā.

- Ja vien viņam ir nauda!

- Ko tu ar to domā?

- Ka es visu esmu izpētījis. Laivinieka uzvārds ir Kasēns. Vakarrīt viņš nevarēja samaksāt parādu krodziņā un viņam nedeva neko dzert! Vēl vairāk! Viņš ir parādā visiem... Tā ka tirgotāji nolēmuši neļaut baržai braukt prom...

Megrē pilnīgi vienaldzīgi skatījās inspektorā.

- Un kas par to?

- Es ar to vien neapmierinājos. Un strādāt nebija viegli, jo ir svētdiena un cilvēki lielākoties nav mājās... Es pat aizgāju uz kino, lai dažus iztaujātu...

Megrē, joprojām smēķēdams, uzjautrinājās, mēģinādams noturēt svarus līdzsvarā, liekot uz abiem kausiem svaru bumbas.

- Es atklāju, ka vakar Žerārs Pjēdbefs aizņēmies divtūkstoš franku, garantējot tos ar tēva parakstu, jo viņa parakstu neviens vairs ne par ko netur...

- Vai viņi ir satikušies?

Tieši tā! Kāds muitnieks redzējis Žerāru Pjēdbetu un Kasēnu staigājam pa krastmalu beļģu muitas pusē...

- Cikos tas bija?

- Mazlietiņ pirms diviem...

- Lieliski!

- Kas ir lieliski? Ja Pjēdbefs iedevis laiviniekam naudu...

- Nesteidzies ar secinājumiem, Mašēr! Ir ļoti bīstami nemitīgi secināt...

- Bet fakts ir tāds, ka cilvēks, kam no rita kabatā nav bijis ne sū, aizbraucis ar pēcpusdienas vilcienu, un naudas viņam netrūcis. Es biju stacijā. Viņš par biļeti maksājis ar tūkstošfranku naudaszīmi... Un šķiet, ka viņam bijušas vēl citas...

- Vai ari vēl otra?

- Varbūt citas, varbūt otra... Ko jūs manā vietā darītu?

-Es?

-Jā.

Megrē nopūtās, iztukšoja pīpi, dauzīdams pret papēdi, parādīja uz ēdamistabas durvīm un teica:

- Es iešu iedzert savu glāzīti paegļogu degvīna... Sevišķi tāpēc, ka mums spēlēs klavieres!

- Vai tas ir viss, ko...

- Nāc iesim... Tev tik un tā šobrīd pilsētā nav ko darīt... Kur ir Žerārs Pjēdbefs?

- Kinoteātrī Scala kopā ar kādu fabrikas strādnieci.

- Varu derēt, ka viņi sēž ložā!

Un Megrē, klusām smiedamies, bīdīja kolēģi uz ēdamistabu, kur jau sāka krēslot un apveidi zaudēja skaidrību. Dūmu strūkliņa lēnām kāpa no Van de Vērta atzveltņa. Pētersa kundze bija virtuvē un kārtoja traukus. Margarita sēdēja pie klavierēm un nevērīgi slidināja pirkstus pa taustiņiem.

- Vai jūs tiešām gribat, lai es spēlēju?

- Es gribu gan... Apsēdies, Mašēr...

Žozefs stāvēja, ar labo elkoni atspiedies pret kamīnu, ar skatienu urbdamies zaļganīgajā loga rūtī.

Jau ziema drīz aizies.

Prom pavasars steigs.

Un vasara kā puķe

Reiz ziedēt beigs.

Balsij pietrūka stingrības. Margarita piespiedās, lai dziedātu tālāk. Divas reizes viņa kļūdījās.

Tu nāksi atkal mājās.

Sirds mana to jūt...

Annas istabā vairs nebija. Viņas nebija ari virtuvē, kur rosījās Pētersa kundze, aiz cieņas pret mūziku pūlēdamās visu darīt iespējami klusi.

Tad gaidīšu es tevi,

Tik tevi, dārgais, vien.

Margarita nevarēja redzēt Žozefa drūmo siluetu. Viņa cigarete bija izdzisusi.

Tagad, kad sāka tumst, akmeņogļu uguns meta sar kanus atspīdumus uz visiem priekšmetiem, sevišķi uz nospodrinātajām galda kājām.

Mašēram par lieliem brīnumiem - viņš neiedrošinājās ne pakustēties Megrē izgāja no istabas tik nemanāmi, ka neviens to neievēroja. Viņš uzkāpa pa kāpnēm, nenočlk-stinādams nevienu pakāpienu, un nonāca pie divām aizvērtām durvīm. Kāpnēs jau valdīja gandrīz pilnīga tumsa.

Vienīgi durvju rokturi pienaini baltoja, jo bija no porcelāna. Beidzot komisārs iebāza kūpošo pipi kabatā, pagrieza vienu no rokturiem un aizvēra aiz sevis durvis.

Anna bija tur. Aizkaru dēļ viņas istaba bija tumšāka nekā ēdamistaba. Šķita, ka gaisā peld pelēki putekļi, vietām sabiezējot, sevišķi stūros. Anna nekustējās. Vai viņa neko nebija dzirdējusi?

Viņa stāvēja pie loga pretgaismā, pagriezusi seju pret Mēzas krēslaino ainavu. Upes otrā krastā bija iedegtas spuldzes, kas raidīja spilgtus starus tumstošajā pilsētā.

No muguras varēja likties, ka Anna raud. Viņa bija liela, šķita vēl spēcīgāka, vēl vairāk līdzīga statujai nekā parasti. Un pelēkais tērps burtiski saplūda ar apkārtni.

Viens grīdas dēlis, viens pats dēlis iečīkstējās mirklī, kad Megrē jau bija tikai soļa attālumā no jaunās sievietes, bet viņa pat nenodrebēja.

Tad viņš pārsteidzoši maigi uzlika viņai roku uz pleca un nopūtās kā cilvēks, kas beidzot var runāt vaļsirdīgi:

- Tā nu ir!

Viņa ar visu augumu pagriezās pret komisāru. Viņa bija mierīga. Viņas vaibstu skarbo saskaņu neizjauca neviena rieva.

Vienīgi kakls mazliet pietūka, tajā jautās noslēpumains iekšējs spiediens.

Klavieru skaņas bija skaidri dzirdamas, varēja izšķirt katru balsienu Solveigas dziesmā.

Lai Dievs tev stāv klāt

Tālā svešumā...

Un divas gaišas acis meklēja Megrē skatienu, bet lūpas, kurām vajadzētu savilkties raudās, palika tikpat nekustīgas kā Anna pati.

X Solveigas dziesma

- Ko jūs te darāt?

Tonis dīvainā kārtā nebija agresīvs.

Anna raudzījās Megrē nelaipni, varbūt pat izbijusies, bet ne naidīgi.

- Jūs dzirdējāt, ko nupat sacīju. Es šovakar braucu prom. Mēs abi dažas dienas nodzīvojām diezgan ciešā tu vībā...

Viņš pārlaida skatienu istabai, pavērās uz abu meiteņu gultu, uz leduslāča ādu, kas viņām bija paklāja vietā, uz tapetēm ar mazām, sārtām puķītēm, skapi ar spoguli, kurā atspīdēja vairs tikai nakts ēnas.

- Man negribētos aizbraukt, vēl pēdējoreiz neparunājot ar jums...

Loga četrstūris veidoja ekrānu, uz kura izcēlās Annas siluets, kurš, minūtēm ritot, kļuva aizvien neskaidrāks. Un Megrē pamanīja kaut ko agrāk neievērotu. Pirms stundas viņš vēl nebūtu varējis pateikt, kāda Annai ir frizūra. Tagad viņš to zināja. Viņas mati, sapīti ciešās bizēs, bija uz pakauša saņemti smagā mezglā.

- Anna! - apakšstāva koridorā sauca Pētersa kundzes balss.

Klavieres bija apklusušas. Bedzot divu cilvēku pazušana bija pamanīta.

-Jā! Es esmu te...

- Vai tu esi redzējusi komisāru?

- Jā! Mēs kāpsim lejā...

Lai atbildētu, viņa bija piegājusi pie durvīm. Ļoti nopietna, Anna piegāja pie Megrē, un viņas skatiens bija dramatiski nekustīgs.

- Ko jūs man gribējāt sacīt?

- Jūs pati to labi zināt!

Viņa nenovērsās. Viņa turpināja dedzīgi skatīties komi sārā, salikusi rokas uz vēdera gandrīz kā veca sieva.

- Ko jūs darīsiet?

- Es jau jums teicu - atgriezīšos Parīzē...

Tad viņas balss tomēr piesmaka:

- Un es?

Tā bija pirmā reize, kad viņš pamanīja Annā kādu jūtu izpausmi. Viņa pati to ievēroja. Un, lai pārvarētu mulsumu, piegāja pie elektriskā slēdža un pagrieza to.

Lampai bija dzeltena zīda abažūrs, un tā apgaismoja tikai apli uz grīdas divu metru diametrā.

- Man vispirms jāuzdod jums kāds jautājums, - Megrē atbildēja. - Kas iedeva naudu? Tas bija jādara-ātri, vai ne, tā bija jāsadabū dažās minūtēs. Banka bija slēgta. Mājās jūs droši vien neglabājat lielas summas. Telefona jums nav...

Tas vilkās gausi. Ap viņiem valdīja neparasti dziļš klusums.

Un Megrē joprojām ieelpoja sīkpilsonības rāmo atmosfēru. Lejā varēja sadzirdēt balsu murdoņu, tur doktors Van de Vērts stiepa pret uguni īsās kājeles, Zozefs un Margarita raudzījās viens otrā, ne vārda nerunādami, Mašērs droši vien dega nepacietībā un Pētersa kundze, domājams, strādāja kādu rokdarbu vai lēja glāzēs paegļogu degvīnu.

Bet komisārs visu laiku skatījās Annas gaišajās acīs, un beidzot viņa izrunāja:

- Tā bija Margarita.

- Vai viņa glabā naudu mājās?

- Naudu un vērtspapīrus. Viņa pati pārvalda īpašuma dalu, ko mantojusi no mātes.

Un Anna atkārtoja:

- Ko jūs darīsiet?

To sakot, viņas acis kļuva valgas, bet mirklis bija tik īss, ka Megrē varēja tam arī nenoticēt.

- Un jūs?

Bez gala atgriežoties pie šī jautājuma, viņi pierādīja, ka abi vienlīdz baidās ķerties pie galvenā.

- Kā jūs ievilinājāt Žermēnu Pjēdbefu savā istabā? Pagaidiet! Neatbildiet uzreiz... Viņa pati ieradās tajā vakarā, lai uzzinātu, kā klājas Žozefam, un pieprasītu bērna uztur-naudu... Viņu sagaidīja jūsu māte... Jūs arī iegājāt veikalā... Vai jūs zinājāt, ka nogalināsiet vinu?

-Jā!

Vairs nebija nekādu emociju, nekādu baiļu. Skaidra balss.

- Cik ilgi?

- Apmēram mēnesi.

Un Megrē apsēdās uz gultas malas, uz divu jaunu meiteņu - Annas un Marijas - gultas, pārbrauca ar roku pār pieri un sāka skatīties tapetēs, savas pretinieces fonā.

Tagad varēja likties, ka viņa lepojas ar savu rīcību. Viņa uzņēmās par to pilnu atbildību. Viņa paziņoja, ka tā bijusi slepkavība ar iepriekšēju nodomu.

- Vai jūs tik ļoti mīlat savu brāli?

Viņš to zināja. Un ne jau Anna viena pati tā mīlēja. Vai iemesls bija tas, ka vecais Pēterss gadiem ilgi ģimenei vairs nenozīmēja neko? Visas trīs sievietes - vismaz māte un abas māsas - vienādi dievināja jauno cilvēku, un Annas gadījumā šīs jūtas šķita pat divdomīgas. Viņš nebija skaists. Viņš bija vājš, nepareiziem vaibstiem. Viņa garais stāvs, lielais deguns, nogurušās acis izdvesa garlaicību.

Un, par spīti visam, viņš bija dievs! Arī Margarita viņu mīlēja kā dievu. Tas atgādināja kolektīvu apstulbumu, un varēja iedomāties, kā pēcpusdienās abas māsas, māte un māsīca par viņu sarunājās...

- Es negribēju, ka viņš izdara pašnāvību!

Mirkli Megrē sanāca dusmas. Viņš spēji piecēlās un pārgāja pāri istabai.

- Vai viņš ko tādu sacīja?

- Ja viņam vajadzētu apprecēt Žermēnu, viņš būtu nonāvējies kāzu vakarā...

Viņš nesmējās, bet ļoti izteiksmīgi paraustīja plecus. Viņš atcerējās, ko iepriekšējā vakarā bija teicis Žozefs. Žozefs, kurš vairs pat nevarēja pasacīt, kuru no sievietēm mīl! Žozefs, kurš no Margaritas baidījās gandrīz tāpat kā no Žermēnas Pjēdbefas!

Taču, lai izpatiktu māsām un saglabātu viņu apbrīnu, viņš izlikās romantisks.

- Viņa dzīve bija salauzta...

Pie joda! Tas lieliski saskanēja ar Solveigas dziesmu!

Tu nāksi atkal mājās,

Sii ds mana to jūt...

Un viņi visi bija tur iejaukti! Viņi sevi uzturēja ar mūziku, dzeju un sirsnīgām sarunām.

Bija nu gan skaistulis šis līgavainis slikti piegrieztā uzvalkā, tuvredzīgām acīm...

- Vai jūs kādam stāstījāt par savu nodomu?

- Nevienam!

- Pat viņam nē?

- Viņam jau nu nepavisam!

- Un vai jums istabā veselu mēnesi glabājās āmurs? Pagaidiet! Es sāku saprast!

Ari viņš sāka strauji elpot, jo ļāvās šīs drāmas traģikai un maziskumam. Viņš tikko iedrošinājās paskatīties uz nekustīgi stāvošo Annu.

- Jūs nedrīkstēja pieķert, vai ne? Jo citādi Žozefs

neiedrošinātos apprecēt Margaritu! Jūs domājāt par visiem iespējamiem ieročiem. Revolveris saceļ troksni. Žermēna nekad te neēd, tāpēc inde nav iespējama... Ja jūsu rokas būtu pietiekami stipras, jūs, bez šaubām, viņu nožņaug tu...

- Es par to domāju.

- Klusējiet, Dieva dēļ! Jūs paņēmāt āmuru kādā jaunceltnē, jo jūs neesat tik dumja, lai lietotu darbarīku, kas ir pašu mājās... Kādu ieganstu jūs minējāt, kad vedāt Žer-mēnu šurp?

Viņa vienaldzīgi atbildēja:

- Veikalā viņa raudāja... Viņa bija no tām sievietēm, kuras mūžīgi raud... Māte viņai iedeva piecdesmit franku no uztumaudas... Es izgāju reizē ar viņu... Apsolīju iedot pārējo...

- Un jūs abas tumsā apgājāt apkārt mājai. Jūs atgriezāties pa aizmugurējām durvīm un uzkāpāt otrajā stāvā...

Viņš paskatījās uz durvīm un balsī, kurā gribēja saglabāt stingrību, norūca:

- Jūs atvērāt durvis... Jūs ļāvāt Žermēnai ieiet pirmajai... Āmurs bija pa rokai...

-Nē!

- Kas nē?

- Es nesitu uzreiz...Varbūt man pat būtu pietrūcis drosmes sist! Es nezinu... Bet šī meiča, paskatījusies uz gultu, teica:

“Vai te brālis nāk pie jums? Jums gan veicas -jūs protat iz vai rit ies no grūtniecības... ”

Neviens sīkums nebija tāds, kas muļķīgi, netīri neostu pēc ikdienas.

- Cik sitienu?

- Divi... Viņa uzreiz nokrita. Es viņu pagrūdu zem

gultas...

- Un lejā jūs sastapāt savu māti, māsu Mariju un ari Margaritu, kas tikko bija atnākusi...

- Māte bija virtuvē kopā ar tēvu, viņa mala kafiju brokastīm...

- Klausies, Anna! - atkal atskanēja Pētersa kundzes balss. - Inspektors grib iet prom...

Šoreiz atbildēja Megrē:

- Lai viņš pagaida!

Viņš aizslēdza durvis.

- Vai jūs pateicāt māsai un Margaritai, kas noticis?

- Nē! Bet es zināju, ka drīz ieradīsies Žozefs. Es nespēju viena izdarīt to, kas bija jādara. Turklāt negribēju, ka brāli redz mājā. Es liku Marijai iziet krastmalā, sagaidīt viņu un pasacīt, lai viņš atstāj motociklu iespējami tālu un nerādās...

- Vai Marija brīnījās?

- Viņai bija bail. Viņa nekā nesaprata. Taču skaidri juta, ka jāpaklausa... Margarita sēdēja pie klavierēm... Es lūdzu viņu spēlēt un dziedāt... Jo es zināju, ka mēs augšā trokšņosim...

- Tātad jums bija prātā rezervuārs uz jumta!

Megrē aizsmēķēja pīpi, ko bija automātiski piebāzis.

- Žozefs iegāja jūsu istabā. Ko viņš teica, ieraudzījis?...

- Neko! Viņš nesaprata! Viņš izbijies skatījās uz mani. Viņš tik tikko spēja man palīdzēt...

- ...izstiept līķi ārā pa lūku un pa dzegu aizvilkt līdz rezervuāram!

Komisāram pār pieri plūda lielas sviedru lāses, un viņš pie sevis nomurmināja:

- Neiedomājami!

Viņa izlikās nedzirdam.

- Ja es šo sievieti nebūtu nogalinājusi, miris būtu Žozefs...

- Kad jūs pateicāt patiesibu Marijai?

- Nekad! Viņa neiedrošinājās mani iztaujāt... Kad sāka runāt par Žermēnas pazušanu, viņa kaut ko nojauta... Kopš tā laika viņa ir slima...

- Un Margarita?

- Varbūt viņai ir aizdomas, bet viņa negrib neko zināt... Vai saprotat?

Vai viņš saprata! Un Pētersa kudze, kas staigāja pa māju, neko nenojaušot, un bija sašutusi par Živē iedzīvotāju apsūdzībām!

Un Pētersu tēvs, kas turpināja sūkt pīpi klūgu krēslā, kur aizmiga divas vai tris reizes dienā...

Žozefs mājās rādījās cik vien iespējams maz, ļaujot māsai aizstāvēties vienai pašai.

Un Marija mocījās, vadīja dienas ursuliešu klosterī, baidīdamās, ka, vakarā pārbraucot mājās, redzēs, ka viss ir atklāts.

- Kāpēc jūs izvilkāt līķi no tvertnes?

- Galu galā tas sāktu smirdēt... Es gaidīju trīs dienas... Sestdien, kad atbrauca Žozefs, mēs par abiem aizstiepām to uz Mēzu...

Arī viņai bija sviedru lāses, tikai nevis uz pieres, bet uz virslūpas, ko klāja viegla pūciņa.

- Kad redzēju, ka inspektors tur mūs aizdomās un nikni ķēries pie izmeklēšanas, es nospriedu, ka labākais līdzeklis apklusināt runas ir pašai meklēt palīdzību policijā... Ja līķis nebūtu atrasts...

- Lieta tiktu izbeigta! - viņš norūca.

Un, atkal sākdams staigāt, piemetināja:

- Bet bija laivinieks, kas redzēja, ka līķi iemet ūdenī, un kas izzvejoja mēteli un āmuru...

Un vai ari viņa cinisms nepārspēja profesionālu 110 ziedznieku cinismu? Viņš nekā neteica policijai. Pareizāk sakot, viņš meloja. Viņš lika saprast, ka zina daudz vairāk, nekā ir pateicis.

Viņš paziņoja Žerāram Pjēdbefam, ka varētu panākt, lai Pētersus notiesā, un par šo liecibu pieprasīja divus tūkstošus franku.

Taču viņš neliecināja. Viņš devās pie Annas. Arī ar to viņš tirgojās. Vai nu viņa nedos neko un viņš runās, vai ari samaksās lielu summu, un tad viņš aizbrauks no Francijas, ļaujot, lai aizdomas krīt uz viņu, novērsīs tās no flāmu nama.

Un samaksāja Margarita. Tas bija jādara ātri, jo Megrē jau bija atradis āmuru. Anna nevarēja atstāt veikalu, nemodinot aizdomas. Viņa ar kādu laivinieku aizsūtīja māsīcai zīmīti.

Un mazliet vēlāk Margarita bija klāt. “Kas notiek? Kāpēc tu?...” - “Cst! Drīz būs klāt Žozefs... Un kāzas vairs nebūs ilgi jāgaida.

Un gaisīgā Margarita neiedrošinājās vēl kaut ko jautāt.

Sestdienas vakarā mājā valdīja atslābums. Briesmas bija novērstas. Laivinieks aizbēdzis. Tagad pietika, ja viņu nenotver!

- Un, tā kā jūs baidījāties savas māsas Marijas nervozitātes dēļ, - Megrē norūca, - jūs ieteicāt viņai palikt Namūrā, izlikties slimai vai samežģīt kāju...

Viņš smaka nost. Atkal spēlēja klavieres, šoreiz - Luk-sembrugas grāfu.

* * *

Vai Anna saprata, cik drausmīga bija viņas rīcība? Viņa palika pilnīgi mieriga. Viņa gaidīja. Skatiens jopro-jāin bija tikpat skaidrs.

- Viņi tur, lejā, sāks uztraukties, - viņa teica.

- Tiesa, kāpsim lejā...

Bet viņa nekustējās. Viņa palika istabas vidū, ar mājienu aizturēdama komisāru.

- Ko jūs darīsiet?

- Es jau trīsreiz esmu to teicis! - Megrē noguris nopūtās. - Es šovakar braukšu uz Parīzi.

- Bet...

- Pārējais uz mani neattiecas. Es te neesmu oficiālā uzdevumā. Runājiet ar inspektoru Mašēru...

- Vai jūs viņam teiksiet?

Viņš netbildēja. Viņš jau bija uz kāpnēm. Viņš ieelpoja maigo, saldeno smaržu, kas piepildīja visu māju, un spēcīgo kanēļa aromātu, no kura uzvēdīja senas atmiņas.

Zem ēdamistabas durvīm spīdēja gaismas svītra. Mūziku varēja dzirdēt skaidrāk.

Megrē atvēra durvis un pabrīnījās, ieraudzīdams, ka ari Anna, kuras soļus viņš nebija dzirdējis, ienāk istabā reizē ar viņu.

- Ko jūs tur abi būrāties? - jautāja doktors Van de Vērts, kas tikko bija aizsmēķējis milzīgu cigāru, kuru sūca kā bērns pupu.

- Atvainojiet... Annas jaunkundze mani izjautāja sakarā ar ceļojumu, kurā viņa, domājams, drīzumā dosies...

Margarita piepeši pārtrauca spēlēt.

- Vai tas tiesa, Anna?

- Nu, uzreiz jau vēl nebraukšu...

Un Pētersa kundze, kura adīja, pameta uz viņiem mazliet bažīgu skatienu.

- Es pielēju jūsu glāzi, komisāra kungs... Tagad man ir zināma jūsu gaume...

Mašērs bažīgi vēroja kolēģi, mēģinādams nojaust, kas īsti noticis.

Žozefs, izdzēris vairākas glāzītes pēc kārtas, bija mazliet ieskurbis. Viņa acis spīdēja, rokas drudžaini kustējās.

- Vai jūs gribētu mani iepriecināt, Margaritas jaun-kundz? Nospēlējiet man pēdējoreiz Solveigas d/iesmu...

Žozefam viņš sacīja:

- Un kāpēc jūs nevarētu šķirt partitūru?

Tā bija tāda pati tīksmiga sevis mocīšana kā piespiest mēli pie sāpoša zoba. No savas vietas - ar elkoni atbalstījies pret kamīnu, glāzīti rokā - Megrē pārredzēja visu viesistabu, kur Pētersa kundze, gaismas apmirdzēta, bija noliekusies pār galdu, Van de Vērts smēķēja, staipīdams īsās kājeles. Anna stāvēja pie sienas. Un pie klavierēm Margarita spēlēja un dziedāja, bet Žozefs šķīra nošu lapas...

Klavieres bija apklātas ar izšūtu galdautu un apkrautas ar daudzām fotogrāfijām - Žozefs, Marija un Anna bērnībā, visādā vecumā...

... lai Dievs tev stāv klāt...

Bet visvērīgāk komisārs skatījās uz Annu. Viņš vēl nebija padevies. Viņš uz kaut ko cerēja, kaut nezināja, uz ko īsti.

Vismaz uz īsu apjukumu! Varbūt uz lūpu iedrebē-šanos? Uz asarām? Varbūt pat uz strauju izskriešanu no istabas...

Pirmais pants beidzās, un nekas nenotika, bet Mašērs čukstēja komisāram ausī:

- Vai mēs vēl ilgi te nīksim?

- Dažas minūtes...

Tajā brīdī Anna paskatījās uz viņiem pāri galdam, it kā

gribētu pārliecināties, vai nedraud jaunas briesmas.

Tu nāksi atkal mājās...

Un, kamēr vēl skanēja pēdējais akords, Pētersa kundze, joprojām noliekusi sirmo galvu pār rokdarbu, čukstēja:

- Es nekad nevienam neesmu vēlējusi ļaunu, bet es atkārtoju, ka Dievs zina, ko dara... Vai tā nebūtu nelaime, ja šie bērni...

Viņa nepabeidza teikumu, jo bija pārāk aizkustināta. Viņa noslaucīja asaru ar zeķi, ko patlaban adīja.

Anna stāvēja mierīga, neatlaidīgi skatīdamās komisārā. Mašērs kļuva nepacietīgs.

- Iesim! Atvainojiet, ka atvados tik pēkšņi, bet mans vilciens atiet septiņos un ...

Visi piecēlās. Mašērs stomīdamies beidzot atrada teikumu, ko visu laiku bija meklējis, vismaz kaut ko tam līdzīgu:

- Man ļoti žēl, ka turēju jūs aizdomās... Bet piekrītiet, ka pirmajā brīdī... Un, ja laivinieks nebūtu aizbēdzis...

- Vai pavadīsi kungus, Anna?

-Jā, māt...

Tā viņi trijatā gāja cauri veikalam. Durvis bija aizslēgtas kā jau svētdienā. Taču lampa nespodri dega. atspoguļodamās svaru vara kausos.

Mašērs cieši spieda jaunās sievietes roku.

- Es jums vēlreiz lūdzu piedošanu...

Megrē un Anna īsu bridi stāvēja viens otram pretī, un beidzot Anna nomurmināja:

- Esiet mierīgs... Es te nepalikšu...

Krastmalas tumsā Mašērs runāja bez mitas, bet Megrē dzirdēja tikai atsevišķus teikumus.

- ...kad nu zināms vainīgā vārds, es rīt atgriezīšos

Nansī./.

“Ko viņa gribēja sacit?" komisārs prātoja. "Es te nepalikšu... Vai tiešām viņai pietiks vīrišķības..."

Viņš skatījās uz Mēzu un gāzes laternām, kas iedegās ik pa piecdesmit metriem, metot ūdenī izkropļotus atspulgus. Spožāka gaisma dega otrpus upes fabrikas pagalmā, kur arī šonakt vecais Pjēdbefs bija atnesis kartupeļus, ko izceps pelnos.

Viņi pagāja garām mazajai ieliņai. Pjēdbefu mājā nebi ja gaismas.

XI Annas gals

- Vai tev izmeklēšanā veicās?

Megrē kundze brīnījās, ieraudzījusi vīru tik sliktā garastāvoklī. Viņa aptaustīja mēteli, ko tikko bija palīdzējusi novilkt.

- Tu atkal esi staigājis pa lietu... Tā tu reiz dabūsi kaulu sāpes, un tad redzēsi... Ko tu izmeklēji? Vai noziegumu?

- Ģimenes lietu!

- Un tā jaunā meiča, kas bija pie tevis ieradusies?

- Ir nu gan meiča! Padod man, lūdzu, čības...

- Labi! Es tev nekā vairāk nejautāšu. Vismaz par šo lietu nē. Vai tu Živē vismaz kārtīgi ēdi?

- Es nezinu...

Tā bija taisnība... Viņš tik tikko atcerējās, vai vispār bija ēdis.

- Uzmini, ko esmu tev izcepusi?

- Speķaraušus!

Nebija grūti uzminēt, jo pēc tiem smaržoja visa māja.

- Vai gribi ēst?

- Jā, dārgā... Vismaz tūlīt gribēšu. Pastāsti, kā te gājis. Jā, mēbeļu lieta ir nokārtota...

Kāpēc, apskatīdams savu ēdamistabu, viņš visu laiku vērās stūrī, kur nekā nebija? Viņš pats to nepamanīja, līdz sieva teica:

- Izskatās, it kā tu kaut ko meklētu!

Tad viņš skaļi iesaucās:

- Pie joda! Klavieres...

- Kādas klavieres?

- Neķādas... Tu nesapratīsi... Tavi speķarauši ir apbrīnojami...

- Nebūtu vērts piedzimt par elzasieti, ja es nemācētu cept speķpīrāgus... Bet, ja tu tā turpināsi, tu man neatstāsi nevienu pašu... Jā, kas attiecas uz klavierēm, piektā stāva īrnieki...

* * *

Gadu vēlāk Megrē iegāja kādā eksporta uzņēmumā Puasonjēras ielā sakarā ar viltotu naudaszīmju lietu.

Veikali bija plaši un kā piebāzti ar precēm, bet kantora telpas - ļoti mazas.

- Es tūlīt likšu atnest viltotās naudaszīmes... - sacīja uzņēmuma īpašnieks, nospiezdams zvana pogu.

Megrē skatījās apkārt. Viņš pamanīja pelēkus svārkus, kas tuvojās no kantora puses, kājas kokvilnas zeķēs. Tad viņš pacēla galvu un mirkli sastinga, ielūkojies sejā, kas pārliecās pār rakstāmgaldu.

- Es jums pateicos, Annas jaunkundz...

Un, tā kā komisārs noskatījās kalpotājai pakaļ, tirgotājs paskaidroja:

- Viņa mazliet izskatās pēc pūķa... Bet es jums varētu tikai novēlēt tādu sekretāri!... Viņa man padara tieši divu kalpotāju darbu: pilnīgi tiek galā ar saraksti un vēl atrod laiku izpildīt rēķinveža pienākumus...

•>

- Vai viņa jau sen pie jums strādā?

- Kādus desmit mēnešus.

- Vai viņa ir precējusies?

- Nē jel! Tas ir viņas galvenais trūkums - viņa līdz nāvei ienīst visus vīriešus... Reiz viens mans kolēģis bija iegriezies pie manis un pa jokam ieknieba viņai gurnā... Ja jūs redzētu, kā viņa uz to paskatījās? Viņa ierodas astoņos no rīta, reizēm vēl agrāk... Vakarā viņa ir tā, kura aizslēdz visas durvis... Viņa droši vien ir ārzemniece, jo runā ar nelielu akcentu...

- Vai jums nebūtu iebildumu, ja es ar viņu mazliet aprunātos?

- Es tūlīt viņu pasaukšu.

- Nē! Es gribētu ieiet viņas kabinetā.

Megrē iegāja pa stiklotām durvīm. Kantoris kravas mašīnām pilna pagalma pusē. Un šķita, ka pa Puasonjēras ielu bez mitas braucošie autobusi un automobiļi līdz pa matiem drebina visu māju.

Anna bija tikpat mierīga kā pirms mirkļa, kad noliecās pie priekšnieka galda, tāda pati, kādu Megrē viņu bija pazinis vienmēr. Tagad viņai droši vien bija divdesmit septiņi gadi, bet viņa drīzāk izskatījās trīsdesmit gadus veca, jo sejaskrāsa vairs nebija tik svaiga un āda - apvītusi. Pēc diviem vai trim gadiem viņa būs sieviete nenosakāmā vecumā, pēc desmit - veca sieva!

- Kā klājas jūsu brālim?

Viņa klusēdama novērsās, automātiski darbodamās ar prespapjē.

- Vai viņš ir precējies?

Viņa tikai apstiprinoši pamāja ar galvu.

- Un laimīgs?

Vienīgi tad asaras, ko Megrē tik ilgi bija gaidījis, beidzot sāka ritēt, kakls pietūka, un viņa izgrūda tā. it kā

Megrē būtu vainojams visās nelaimēs:

- Viņš ir sācis dzert... Margarita gaida bērnu...

- Un kā ar darbu?

- Kabinets neienesa neko... Viņam vajadzēja pieņemt darbu par tūkstoš frankiem mēnesi Reimsā...

Un viņa straujām, niknām kustībām slaucīja acis.

- Marija?

- Nomira nedēļu pirms iestāšanās klosterī...

Iezvanījās telefons, un Anna, pievilkdama tuvāk pie

zīmju grāmatiņu, atbildēja pavisam citā balsī:

-Jā, Vormsa kungs... Norunāts... Rītvakar... Es tūlīt nosūtīšu telegrammu... Sakarā ar vilnas auduma mainīšanu es jums nosūtu vēstuli ar dažiem apsvērumiem... Nē! Man nav laika... Jūs to izlasīsiet...

Viņa nolika klausuli. Priekšnieks stāvēja durvīs, skatīdamies te uz Annu, te Megrē. Komisārs atgriezās viņa kabinetā.

- Ko jūs viņai teicāt? Es jums nepasacīju, cik viņa ir godīga... Gandrīz jau līdz muļķībai...

- Kur viņa dzīvo?

- Es nezinu... Pareizāk sakot, es nezinu viņas adresi, bet zinu, ka viņa mitinās kādā mēbelētā namā, ko izīrē vientuļām sievietēm... Bet... Sakiet... Jūs mani biedē-l»t... Es ceru, ka neesat ar viņu iepazinies, pildot dienesta pienākumus? Tas būtu diezgan nepatīkami...

- Nē, toreiz es nepildīju dienesta pienākumus! - Megrē gausi atbildēja. Tātad mēs runājām par to, ka šo nau-dasszīmi jus atradāt žūksnī...

Viņš ieklausījās, kas notiek blakus telpā, kur sievietes balss runāja klausulē:

- Nē, cienījamais kungs, viņš ir aizņemts! Pie telefona

- Annas jaunkundze... Es esmu lietas kursā...

Laivinieks nekad netika notverts.

Saturs

Miglu osta 5

Flāmu nams ^5

Apgāds “Artava” šajā sērijā piedāvā:

Fransua Nurisjē

DIĀNAS AUGUMS

Žoržs Simenons

SILUETS LOGĀ

PROVIDANSAS STRŪDZINIEKS

Eksbreijā

TOREADOR, OLE!

Žoržs Simenons MIGLU OSTA FLĀMU NAMS

Žoržs Simenons

MEGRĒ UN LĪĶIS BEZ GALVAS GARĀ ŠKEISTA

Žoržs Simenons MIGLU OSTA FLĀMU NAMS Romāni

Apgāda direktors Vladis Spaic

Galvenā redaktore Lienīte Medne Redaktors Jānis Veveris Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuzc Dalormākslinieks Aldis Kopštāls Tehniskais redaktors Vilnis Kreilis Programmētājs Uldis Straujums Datoroperators Roberts Zieds

Tehniski ekonomiska grupa: Andris Purmalis, Normunds Sauleskalns

Apgāds “Artava”, LV-1011, Riga. K. Barona ielā 12. Licence Nr. 2-0356.

Iespiests A/S “Preses nams” tipogrāfijā. Balasta dambi 3.

Content

Simenons Žoržs Miglu osta. Flāmu nams

Miglu osta

I Kaķis mājā

II Mantojums

III Pārtikas skapis

IV “Senmišels”

V Kāpu dievmātes kapela

VI Kritiens kāpnēs

VII Orķestra diriģents

VIII Mēra vadītā izmeklēšana

IX Klusētāju sazvērestība

X Trīs no burinieka

XI Melno Govju sēklis

XIII Nams ielas pretējā pusē

Flāmu nams

I Anna Petersa

II “Polārzvaigzne”

III Bērnu saņēmēja

IV Portrets

V Megrē vakara gaitas

VI Āmurs

VII Trīs stundas bezdarbībā

VIII Apciemojums ursuliešu klosterī

IX Ap klūgu krēslu

X Solveigas dziesma

XI Annas gals

Saturs

Apgāds “Artava” šajā sērijā piedāvā: