Simenons Žoržs

Megrē un līķis bez galvas. Garā Šķeista

Žoržs Simenons

Megrē un līķis bez galvas

Garā Šķeista

Romāni

Megre un līķis bez galvas

.

I. nodaļa Brāļu Nodu atradums

Debesis tikko sāka bālēt, kad Žils, vecākais no brāļiem Nodiem, parādījās uz liellaivas klāja - vispirms viņa galva, tad pleci, tad - viss lielais, lempīgais augums. Bužinā-dams linu krāsas matus, kas vēl nebija sasukāti, viņš skatījās uz slūžām, uz Žemapas krastmalu pa kreisi, Valmī krastmalu pa labi, un pagāja vairākas minūtes - pa to laiku viņš uztina cigareti un rītausmas spirgtumā to izsmēķēja -, līdz Rekoletas ielas stūra krodziņā iedegās lampa.

Gaisma vēl nebija īsti uzaususi, tāpēc fasāde izskatījās kliedzošāk dzeltena nekā parasti. Krodziņa saimnieks Popols - bez apkaklītes un vēl nesaķemmējies - izgāja uz ietves, lai atvērtu slēģus.

Nods pārgāja pāri laipai un šķērsoja krastmalu, tīdams otru cigareti. Kad viņa brālis Robērs, gandrīz tikpat garš un kalsns kā viņš, savukārt iznira no lūkas, viņš apgaismotajā krodziņā varēja redzēt Žilu, ar elkoņiem atbalstījušos pret leti, un saimnieku, kurš lēja pie kafijas degvīnu.

Šķita, ka Robērs gaida savu kārtu. Viņš uztina smēķi ar tādām pašām kustībām kā brālis. Kad vecākais iznāca no krodziņa, jaunākais nokāpa no liellaivas, tā ka ielas vidū viņi satikās.

- Es iedarbināšu motoru, - Žils sacīja.

Pagāja dienas, kad viņi nepārmija vairāk kā desmit tādus teikumus. Viņu laiva saucās Divi brāļi. Viņi bija apprecējuši dvīņumāsas, un abas ģimenes dzīvoja uz baržas.

Krodziņā, kas smaržoja pēc kafijas ar degvīnu, Robērs nostājās tajā pašā vietā, kur bija stāvējis vecākais brālis.

- Jauka diena, - sacīja īsais un tuklais Popols.

Nods tikai pavērās pa logu debesīs, kas sāka krāsoties rožainas. Dūmeņi virs jumtiem bija pirmie, kas ieguva dzīvību un krāsu, bet uz šīfera vai dakstiņiem, tāpat kā uz dažiem bruģa akmeņiem, nakts pēdējo stundu saltums bija atstājis maigu sarmas kārtiņu, kura jau sāka nozust.

Iespraustajās dīzeļmotors. No liellaivas pakaļgala grūdieniem plūda melni dūmu mutuļi. Nods nolika naudu uz letes, ar pirkstu galiem pieskārās naģenei un atkal šķērsoja krastmalu. Uniformā ģērbies slūžu uzraugs jau bija uzkāpis uz slūžu sienas un pārbaudīja vērtnes. Kaut kur ļoti tālu uz Valmī krastmalas bruģa klaudzēja soļi, bet nācējs vēl nebija redzams. Baržā, kur sievietes vārīja kafiju, ieskanējās bērnu balsis.

Sarauktām uzacīm Žils atkal uzkāpa uz klāja, noliecās pār baržas pakaļgalu, un brālis saprata, ka kaut kas nav kārtībā. Viņi bija iekrāvuši kaltos akmeņus Bovalā, pie Urkas kanāla 48. staba. Gandrīz tāpat kā vienmēr viņi uzņēma dažas tonnas par daudz un jau iepriekšējā dienā, no Lavi Ietas baseina iebraucot Senmartēna kanālā, bija uzvandījuši dūņas.

Martā ūdens līmenis parasti bija pietiekami augsts, bet togad nebija lijis divus mēnešus, un kanāla ūdeni taupīja.

Slūžu vārti atvērās. Žils nostājās pie stūres rata. Viņa brālis izkāpa krastā atraisīt tauvas. Dzenskrūve sāka griezties, un, kā jau abi baidījās, tā jaucās pa biezām dūņām, kas uzpeldēja virspusē, laižot lielus burbuļus.

Ar visu svaru uzgūlies uz kārts, Robērs pūlējās atstumt laivas priekšgalu no krasta. Šķita, ka dzenskrūve griežas tukšumā. Slūžu uzraugs pie tādas kavēšanās jau bija pieradis un sildīdamies vicināja rokas.

Viņi sajuta grūdienu, tad zobrati brīdinoši iežņerk-stējās, un Robērs Nods pagriezās pret brāli, kas apturēja motoru. Neviens no viņiem nezināja, kas noticis. Dzenskrūves lāpstiņas nevarēja pieskarties dibenam, jo tās sargāja daļa stūres iekārtas. Acīmredzot tajās kaut kas ieķēries, piemēram, vecs enkurs, kādi gadījās kanālu dibenā, un tādā gadījumā viņiem būs grūti no tā atbrīvoties.

Robērs ar kārti rokā devās uz laivas pakaļgalu, noliecās un mēģināja duļķainajā ūdenī sasniegt dzenskrūvi, Žils gāja meklēt mazāku ķeksi, bet Loransa, viņa sieva, izbāza galvu pa lūku.

- Kas noticis?

- Nezinu.

Viņi klusēdami sāka ar divām kārtīm rīkoties gar dzenskrūvi, un pēc dažām minūtēm slūžu uzraugs Dambuā, kuru visi sauca par Šarlu, nostājās krastmalā, lai redzētu, kas notiek. Viņš neuzdeva jautājumus, tikai klusēdams sūca pīpi, kuras salauztais kāts bija aptīts ar diegu.

Steidzīgi gājēji devās lejup uz Republikas laukuma pusi, un formas tērpos ģērbušies slimniekkopēji - uz Sen-luija slimnīcu.

- Vai tev tur kaut kas ir?

- Laikam gan.

- Kabelis?

- Nezinu.

Žils Nods ar ķeksi kaut ko bija aizķēris, un pēc neilga laika priekšmets atrāvās no dzenskrūves, laizdams jaunus burbuļus.

Viņš gausi vilka ķeksi, un, kad āķis sasniedza ūdens virsmu, visi ieraudzīja dīvainu saini, ietītu saplīsušā avīžu papīrā un sasietu ar auklām.

Tā bija cilvēka roka no pleca līdz plaukstai, un ūdenī tā bija kļuvusi balsna, atgādinot sprāgušu zivi.

* * *

3. kvartāla brigadieris Depuāls - viņa kvartāls atradās pašā Žemapas krastmalas galā - patlaban beidza dežūru, kad durvīs parādījās vecākā Noda garais augums.

- Mana barža Divi brāļi stāv augšpus Rekoletas slūžām. Kad gribējām doties ceļā, kaut kas ieķērās dzenskrūvē, un mēs no tās izvilkām vīrieša roku.

Depuāls, kas piecpadsmit gadus bija nostrādājis X rajonā, reaģēja tāpat kā visi policisti, kuriem par šo lietu ziņoja:

- Vīrieša roku? - viņš neticīgi pārjautāja.

- Jā, vīrieša. Plaukstu klāj brūnas spalvas, un...

No Senmartēna kanāla bieži izvelk liķus, gandrīz vienmēr tos izceļ baržu dzenskrūves. Visbiežāk tie ir veseli līķi, un tad izrādās, ka tie ir vīrieši, piemēram, kāds vecs klaidonis, kas, mazliet par daudz iedzēris, iekritis kanālā, vai dauzoņa, kura iekarsību atvēsinājuši sāncenši.

Gabalos sadalīti līķi nebija retums, caurmērā divi vai trīs gadā, bet vienmār. cik vien brigadieris Depuāls varēja atcerēties, runa bija par sievietēm. Tad uzreiz bija zināms, ktu meklēt. Deviņos gadījumos 110 desmit tās bija galīgi pagrimušas prostitūtas, no tām, kas naktīs klaiņo pa tukšiem klajumiem.

Ziņojums tad beidzās ar secinājumu: sadista noziegums.

Policija pazina sava rajona padibenes, tai bija aizdomīgu indivīdu un recidīvistu saraksti. Parasti pietika ar dažām dienām, lai notvertu vainīgo, ja bija izlaupīts skatlogs vai noticis bruņots uzbrukums. Bet reti izdevās apcietināt kādu no šo slepkavību pastrādātajiem.

- Vai jūs to atnesāt?

- Vai roku?

- Kur jās to likāt?

- Krastmalā. Vai mēs varam braukt prom? Mums jātiek Arsenāla krastmalā, tur mūs gaida, lai izkrautu akmeņus.

Brigadieris aizsmēķēja cigareti, vispirms paziņoja par notikušo centrālajam policijas postenim, tad palūdza kvartāla komisāra Megrēna dzīvokļa telefona numuru.

- Atvainojos, ka jūs pamodinu. Laivinieki nupat izvilkuši no kanāla cilvēka roku... Nē! Vīrieša roku... Es tieši tāpat domāju... Kā?... Jā, viņš ir te. Es viņam pajautāšu.

Brigadieris pagriezās pret Nodu un, nenoliekot klausuli, jautāja:

- Vai roka izskatījās tāda, it kā ilgi būtu gulējusi ūdenī?

Nods, vecākais, pakasīja pakausi.

- Tas ir atkarīgs no tā, ko jūs uzskatāt par ilgu.

- Vai tā ir stipri satrunējusi?

- Nevarētu sacīt. Manuprāt, tā gulējusi ūdenī divas vai trīs dienas...

Pēc tam, spēlēdamies ar zīmuli, policists klausījās komisāra rīkojumus.

- Vai varam braukt iekšā slūžās? - Nods atkal jautāja, kad viņš nolika klausuli.

- Vēl nē. Kā komisārs pilnīgi pamatoti saka, pie baržas var būt pieķērušās arī citas ķermeņa daļas, un tās pa ceļam ietu zudumā.

- Es tomēr nevaru te stāvēt mūžīgi! Nu jau četras baržas gaida aiz mums rindā.

Brigadieris, kas bija pieprasījis citu numuru, gaidīja, kad atbildēs.

- Hallo! Viktor? Vai es tevi uzmodināju? Tu jau brokasto? Jo labāk. Man priekš tevis ir darbiņš.

Viktors Kadets dzīvoja netālu no turienes Semēnverta ielā, un reti pagāja mēnesis, kad viņa pakalpojumi nebūtu vajadzīgi Senmartēna kanālā. Viņš, bez šaubām, bija cilvēks, kas no Senas un Parīzes kanāliem izvilcis visvairāk dažnedažādu priekšmetu, ieskaitot cilvēku līķus.

- Es tikai brīdināšu palīgu.

Septiņos no rīta Rišāra Lenuāra bulvārī Megrē kundze, jau svaiga un apģērbusies, pēc ziepēm smaržodama, virtuvē gatavoja brokastis, bet vīrs vēl gulēja. Orfēvras krastmalā Likā un Žanvjē bija stājušies sardzē sešos, un Likā saņēma ziņojumu par kanālā tikko atrasto roku.

- Jocīgi! - viņš norūca, vēršoties pie Žanvjē. - No Sen-martēna kanāla izvilkta roka, un tā nav sievietes roka.

- Vai vīrieša?

- Kāda tad vēl?

- Tā varētu būt ari bērna roka.

Ari tas bija gadījies vienu vienīgu reizi pirms trim gadiem.

- Vai brīdināsiet priekšnieku?

Likā paskatījās pulkstenī, vilcinājās, papurināja galvu.

- Nav ko steigties. Ļausim viņam iedzert kafiju.

Bez desmit minūtēm astoņos pie liellaivas Divi brāļi bija sapulcējies prāvs bariņš cilvēku, un policists turēja ziņkārīgos pienācīgā attālumā no priekšmeta, kas bija nolikts uz akmens plāksnēm un apsegts ar brezenta gabalu. Vajadzēja pacelt slūžās Viktora Kadeta laivu, kas atradās augštecē, un tā tikko bija pietauvojusies krastmalā.

Kadets bija milzīga auguma vīrs, šķiet, viņam skafandrs bija jāizgatavo pēc pasūtījuma, turpretī palīgs -mazs vecītis, kas strādādams nemitīgi košļāja tabaku, spļaudams ūdenī brūnas siekalas.

Viņš pierīkoja kāpnes, pievienoja sūkni un beidzot pieskrūvēja pie Viktora kakla milzīgo vara bumbu.

Divu brāļu pakaļgalā stāvēja divas sievietes un pieci bērni, visi gandrīz baltiem matiem; vienai sievietei uz rokas bija zīdainis, otra bija stāvoklī.

Saule spoži apspīdēja Valmī krastmalas dzīvojamās mājas, un tā bija tik dzidra, tik priecīga, ka radās jautājums, kāpēc šai krastmalai ir tik slikta slava. Tiesa, fasāžu krāsojums nebija svaigs, baltais un dzeltenais izskatījās izbalējuši, bet šajā marta rītā tās šķita tikpat vieglas kā Utrillo gleznās.

Piecas baržas gaidīja aiz Diviem brāļiem, uz tām žāvējās veļa, draiskojās bērni, kurus mēģināja nomierināt, un darvas smarža pārspēja mazāk patīkamo kanāla smaku.

Astoņos piecpadsmit minūtēs, kad Megrē bija izdzēris otro tasi kafijas, noslaucījis muti un gatavojās aizsmēķēt pīpi, viņš izdzirda zvanām telefonu. Zvanītājs bija Likā.

- Tu saki - vīrieša roka?

Ari komisārs brīnījās.

- Un nekas cits nav atrasts?

- Ūdenslīdējs Viktors jau strādā. Iespējami ātri jāatbrīvo slūžas, citādi radīsies sastrēgums.

- Kas ar to līdz šim nodarbojās?

- Židels.

Tas bija X rajona inspektors, padrūms, bet kārtīgs puisis, uz kuru sākumā varēja paļauties.

- Vai jūs iesiet uz turieni, priekšniek?

- Tas nav nekāds lielais līkums.

- Vai gribat, lai kāds no mums jums piebiedrojas?

- Kas ir kabinetā?

- Žanvjē, Lemērs... Pagaidiet... Nupat atnāca La-puāns.

Megrē bridi vilcinājās. Arī viņa dzīvoklī spīdēja saule, un viņš bija pavēris logu. Varbūt lieta ir pavisam mazsvarīga, tajā nav nekā noslēpumaina, un tad ar to arī turpmāk varētu nodarboties Židels. Sākumā neko nevar zināt. Ja būtu atrasta sievietes roka, Megrē varētu derēt, ka tālākais būs gaužām parasts izmeklētāju darbs.

Bet, ja runa ir par vīrieša roku, iespējams viss kas. Un, ja izrādīsies, ka lieta ir sarežģīta un komisārs izlems pats pie tās ķerties, turpmākajās dienās daudz kas būs atkarīgs no tā, kādu inspektoru viņš tagad izvēlēsies, jo parasti viņš turpināja strādāt kopā ar to, ar kuru bija iesācis.

- Aizsūti Lapuānu.

Viņš labu laiku nebija ar to kopā strādājis, un viņu uzjautrināja inspektora jaunība, aizrautība, apmulsums, kad tam šķita, ka ir kļūdījies.

- Vai brīdināt priekšnieku?

- Es noteikti nokavēšu apspriedi.

Bija 23. marts. Dienu iepriekš oficiāli bija sācies pavasaris, un tas, atšķirībā no daudziem citiem gadiem, jautās gaisā, tā ka Megrē izgāja bez mēteļa.

Rišāra Lenuāra bulvārī viņš iekāpa taksometrā. Ar Žemapas krastmalu nebija tiešas autobusu satiksmes, un tik jaukā laikā negribējās kāpt pazemē un braukt ar metro. Kā jau domājis, viņš pie Rekoletas slūžām nonāca pirms Lapuāna un ieraudzīja inspektoru Židelu noliekušos pār kanāla tumšajiem ūdeņiem.

- Vai nekas cits nav atrasts?

- Vēl nē, priekšniek. Viktors patlaban pārbauda baržu, lai pārliecinātos, vai pie tās nav pieķēries vēl kaut kas.

Pagāja vēl desmit minūtes, Lapuāns jau bija izkāpis no kriminālpolicijas mazās, melnās mašīnas, kad dzidri burbuļi rādīja, ka Viktors ilgi vairs nebūs jāgaida.

Viņa palīgs steidzās noskrūvēt skafandra ķiveri. Ūdenslīdējs uzreiz aizsmēķēja cigareti, palūkojās apkārt, ieraudzīja Megrē un sveicinādams familiāri pamāja ar roku.

- Vai nekā cita nav?

- Šajā sektorā nav.

- Vai barža var turpināt ceļu?

- Esmu pārliecināts, ka tā aizķers vienīgi dūņas.

Robērs Nods, kas dzirdēja sarunu, uzsauca brālim:

- Iedarbini motoru!

Megrē jautāja Židelam:

- Vai jums ir viņu ziņojums?

- Jā. Viņi to parakstīja. Turklāt pēc nepilnām četrām stundām viņi būs Arsenāla krastmalā, kur izkraus baržu.

Tas nebija tālu uz augšteces pusi, mazliet vairāk nekā divus kilometrus - starp Bastīliju un Sēnu.

Pagāja zināms laiks, līdz laiva, kuras pārāk pilnais vēders berzējās gar kanāla dibenu, tika prom no krasta, bet beidzot tā nonāca slūžās, kurām aizvēra vārtus.

Lielākā daļa ziņkārīgo sāka izklīst. Tiem, kas palika, nekā cita nebija, ko darīt, un tie droši vien te dirnēs augu dienu.

Viktors nebija novilcis ūdenslīdēja tērpu.

- Ja būs citi gabali, tos atradīšu augstāk, uz augšteces pusi. Kājas, torss vai galva ir smagāki par roku, un tos tik ātri nevar aizskalot.

Kanālā nebija manāma ne vismazākā straume, atkritumi, kas tajā peldēja, šķita stāvam uz vietas.

- Te, protams, nav tādas straumes kā upē. Bet ik reizi, kad piepilda slūžas, visā bjefa garumā tomēr notiek neliela ūdens kustība.

- Vai tas nozīmē, ka kanāls jāpārmeklē līdz pat nākamajām slūžām?

- Maksā administrācija un komandējat jūs. - Viktors smēķēdams noteica.

- Vai tas turpināsies ilgi?

- Tas atkarīgs no vietas, kur es atradīšu pārējo. Protams, ja pārējais ir kanālā!

Bet kāpēc gan daļa ķermeņa būtu iemesta kanālā un daļa, piemēram, nomesta kādā tukšā klajumā?

- Turpiniet!

Kadets deva palīgam zīmi pietauvot laivu mazliet augstāk un gatavojās likt galvā ķiveri.

Megrē paveda sānis Židelu un Lapuānu. Viņi krastmalā veidoja grupiņu, kurā ziņkārīgie noskatījās ar cieņu, kādu neviļus veltī oficiālajiem varas pārstāvjiem.

- Jums katram gadījumam vajadzētu pārmeklēt apkārtējos būvlaukumus un klajumus.

- Es par to jau domāju, - Židels atbildēja. - Es tikai gaidīju jūsu rikojumu, lai iesāktu.

- Cik vīru ir jūsu rīcībā?

- Šorīt - divi. Vakarā es varētu dabūt trīs.

- Mēģiniet noskaidrot, vai pēdējās dienās nav bijuši kautiņi šajā apkaimē, varbūt kāds kliedzis vai saucis pēc

' palīdzības.

- Jā, priekšniek.

Megrē atstāja vienu policistu sargāt ar brezentu apsegto cilvēka roku, kas joprojām stāvēja uz krastmalas plāksnēm.

- Vai nāksi, Lapuān?

Viņš devās uz stūra bāru, kas bija nokrāsots spilgti dzeltens, un atvēra krodziņa Pie Popola stiklotās durvis. Pie letes ieturējās vairāki apkārtnes strādnieki darba apģērbos. ^

- Ko vēlaties? - saimnieks steidzās pajautāt.

- Vai jums ir telefons?

Viņš to uzreiz ieraudzīja. Tas bija pie sienas piestiprināts aparāts, kas atradās nevis kabīnē, bet blakus kasei.

- Nāc, Lapuān.

Popols izskatījās aizvainots, un Megrē viņam teica:

- Mēs tūlīt atgriezīsimies.

Gar krastmalu slējās gan divstāvu būdas, gan īres nami, darbnīcas un lielas betona ēkas ar birojiem.

- Gan jau atradīsim kādu bistro ar telefona kabīni.

Viņi gāja tālāk pa trotuāru un varēja saskatīt kanāla

otfā pusē policijas posteņa izbalējušo karogu un zilo luk

turi, bet aiz tā - Senluija slimnīcas tumšo blāķi.

Bija jānoiet trīssimt metru, līdz viņi atrada tumšu bāru, kura durvis komisārs atvēra. Vajadzēja nokāpt divus akmens pakāpienus uz leju, un grīda bija izlikta ar mazām, tumšsarkanām plāksnītēm kā Marseļas namos.

Telpā neviena nebija, tikai pie krāsns gulēja liels, ruds runcis, kas laiski piecēlās, piegāja pie pavērtām durvīm un pazuda aiz tām.

- Vai te kāds ir? - Megrē sauca.

Varēja dzirdēt sienas pulksteņa tikšķēšanu. Smaržoja pēc degvīna un baltvīna, vairāk pēc degvīna nekā pēc baltvīna, un mazliet arī pēc kafijas.

Blakus istabā kaut kas sakustējās. Nogurusi sievietes balss sacīja:

- Tūlīt iešu!

Griesti bija zemi, nokvēpuši, sienas nomelnējušas, telpā valdīja puskrēsla, kurā kā baznīcas vitrāžā iespīdēja tikai daži saules stari. Pie sienas bija nevīžīgi piesprausts papes gabals ar uzrakstu:

Uzkodas katrā laikā.

Un uz otra papes gabala:

Vai' ņemt līdzi savu ēdamo.

Šajā stundā tas nevienu acīmredzot nekārdināja, un Megrē un Lapuāns, šķiet, bija pirmie klienti. Stūrī viņi ieraudzīja telefona kabīni. Megrē gaidīja saimnieci, lai varētu piezvanīt.

Viņa iznāca, vēl sprauzdama matadatas tumšbrūnajos, gandrīz melnajos matos, šļūkdama pa grīdas flīzēm mīkstās čībās. Tā bija kalsna, drūma sieviete nenosakāmā vecumā - varbūt viņai bija četrdesmit vai četrdesmit pieci gadi.

- Ko jūs vēlaties?

Megrē pameta skatienu uz.Lapuānu.

- Vai baltvīns ir labs?

Viņa paraustīja plecus.

- Divus baltvīnus. Vai jums ir telefona žetons?

Viņš iegāja kabīnē, aizvēra durvis un piezvanīja uz prokurora kabinetu, lai nodotu ziņojumu. Pie aparāta bija prokurora vietnieks, un tas brīnījās tāpat kā visi citi, uzzinājis, ka no kanāla izzvejota vīrieša roka.

- Ūdenslīdējs turpina meklējumus. Viņš domā, ka pārējais, ja pārējais vispār tur ir, atrodams uz augšteces pusi. Es personiski gribētu, lai doktors Pols apskata roku un izdara to iespējami drīz.

Megrē izlasīja numuru, kas bija rakstīts uz aparāta, pateica to vietniekam, tad piegāja pie letes, kur bija ielietas divas glāzes baltvīna.

- Uz jūsu veselību, - viņš teica saimniecei.

Viņa izlikās nedzirdam. Viņa noskatījās abos vīriešos bez vismazākajām simpātijām, varēja redzēt, ka viņa gaida, kad tie aizies, lai varētu turpināt iesākto nodarbošanos, acīmredzot - sapošanos.

Šķiet, sieviete savulaik bijusi glīta. Katrā ziņā viņa, tāpat kā visi, bijusi jauna. Tagad viņas acis, mute, viss augums liecināja par nogurumu. Varbūt viņa bija slima un gaidīja, kad uznāks lēkme? Ir cilvēki, kuri zina, ka noteiktā stundā atkal sāksies sāpes, un tādos brīžos viņiem ir gandrīz tāda pati reizē neizteiksmīga un sasprindzināta seja kā toksikomāniem, kas domā par kārtējo devu.

- Man jāpagaida, kad piezvanīs, - Megrē kā atvainodamies nomurmināja.

Tā bija sabiedriska vieta, bez šaubām, tāda pati kā visi bāri un kafejnīcas, savā ziņā anonīma vieta, un tomēr viņiem abiem šķita, ka viņi traucē, ka ir ienākuši tur, kur

viņiem nekas nav meklējams.

-Jūsu vīns ir labs.

Tā bija taisnība. Lielākā daļa Parīzes bistro piedāvā “jaunu vietējo vīnu”, bet īstenība tas visbiežāk ir kontrabandas dzēriens, kas nāk tiešā ceļā no Bersī. Bet šim neapšaubāmi bija īpatnēja garša, kuru Megrē pūlējās noteikt skaidrāk.

- Sansera?

- Nē. To ved no maza ciema Puatjē apkaimē.

Lūk, kāpēc tam ir krama piegarša!

- Vai tur jums dzīvo radi?

Viņa neatbildēja, un Megrē apbrīnoja viņas spēju stāvēt nekustīgi un nolūkoties viņos klusējot, neizteiksmīgu seju. Runcis bija pienācis saimniecei klāt un glaudās viņai gar kājām.

- Kur ir jūsu vīrs?

- Viņš tieši aizbraucis pakaļ.

Viņa gribēja teikt - pakaļ vīnam. Nekādi neizdevās uzsākt sarunu, un. kad komisārs pamāja, lai vēlreiz piepilda glāzes, iezvanījās telefons un atbrīvoja viņu no nepieciešamības vēl kaut ko teikt.

- Jā, tas esmu es. Vai sameklējāt Polu? Vai viņš ir brīvs? Pēc stundas? Labi! Es tur būšu.

Bet, klausoties tālāko, Megrē seja sadrūma. Prokurora vietnieks pateica, ka lieta uzticēta miertiesnesim Komeljo, gandrīz Megrē personiskam ienaidniekam, visbirokrātiskākajam un piekasīgākajam visā miertiesā.

- Viņš īpaši pieprasa, lai pastāvīgi ziņojat par lietas gaitu.

- Es zinu.

Tas nozīmēja, ka Megrē katru dienu vajadzēs piecas vai sešas reizes atbildēt Komeljo pa telefonu un katru ritu dot norēķinus miertiesneša kabinetā...

- Galu galā viņš darīs, cik vien labi spēs, - Megrē nopūtās.

Saules stars bi ja mazliet mainījis virzienu un tagad sasniedza Megrē glāzi.

- Iesim nu, - viņš nomurmināja, izvilkdams naudu no kabatas. - Cik esmu jums parādā?

Pa ceļam viņš jautāja Lapuānam:

- Vai tev ir mašīna?

- Jā. Tā palika pie slūžām.

Vīns bija iesārtinājis Lapuāna vaigus, un viņa acis mazliet spīdēja. Pa gabalu viņi redzēja kanālmalā ziņkārīgo grupu, kas noraudzījās ūdenslīdēja rīcībā. Kad pie viņiem piegāja Megrē un inspektors, Viktora palīgs parādīja laivas dibenā saini, kas bija lielāks par pirmo.

- Kāja ar visu pēdu, - viņš noteica, kad bija nospļāvies ūdenī.

Iesaiņojums nebija tā saplosīts kā iepriekšējam sainim, un Megrē nejuta ne mazāko vēlēšanos to izpētīt tuvāk.

- Kā tu domā, vai ir vērts izsaukt uz šejieni furgonu? viņš jautāja Lapuānam.

- Aizmugures bagāžniekā vietas pietiktu.

Nevienam no viņiem tas nepatika, bet viņi negribēja arī

likt gaidīt tiesu ārstam, ar kuru bija sarunāta satikšanās Tiesu medicīnas institūtā, modemā un gaišā celtnē Sēnas malā netālu no vietas, kur kanāls savienojas ar upi,

- Kas man jādara? - Lapuāns jautāja.

Megrē labāk neteica neko, inspektors pārvarēja riebumu un ielika abus saiņus bagāžniekā.

- Vai ož? - komisārs jautāja, kad viņš atgriezās kanāla malā.

Lapuāns, rokas iepletis, savilka degunu un piekrītoši pamāja ar galvu.

Doktors Pols baltu uzsvārci mugurā un gumijas cimdiem rokā smēķēja cigareti pēc cigaretes. Viņš labprāt apgalvoja, ka tabaka ir labākais antiseptiskais līdzeklis un ka autopsijas laikā viņš reizēm izsmēķē divas paciņas cigarešu.

Viņš strādāja veikli un pat priecīgu prātu, noliecies pār marmora galdu, un smēķēdams runāja:

- Protams, viss, ko pašlaik varu pasacīt, nav nekas noteikts. Pirmām kārtām man gribētos dabūt pārējās ķer-maņa daļas, no kurām varētu secināt vairāk nekā no rokas un kājas, turklāt man jāizdara vairākas analīzes.

- Cik vecs?

- Cik pēc pirmā acu uzmetiena varu spriest, viņam vajadzētu būt piecdesmit līdz sešdesmit gadu, tuvāk pie piecdesmit nekā sešdesmit. Paskatieties uz šo plaukstu.

- Kas man tur būtu jāredz?

- Tā ir spēcīga un plata plauksta, kas savulaik strādājusi smagu darbu.

- Strādnieka plauksta.

- Nē, drīzāk zemnieka. Taču es varētu derēt, ka tā gadu gadiem nav turējusi nevienu smagu darbarīku. Vīrietis nav bijis sevišķi kopts, kā varat spriest pēc nagiem, it sevišķi kāju nagiem.

- Klaidonis?

- Nedomāju vis. Atkārtoju, ka gaidu pārējo, ja vēl kas atradīsies, un izteikšos tad.

-Vai viņš jau sen miris?

- Tā atkal būs tikai hipotēze. Sevišķi neņemiet to vērā, jo šovakar vai rīt no rīta es jums varbūt sacīšu gluži pretējo. Šobrīd es teiktu, ka viņš miris pirms trim dienām, ne agrāk. Un man pat 'gribētos sacīt, ka varbūt vēlāk.

- Pagājušajā naktī?

- Nē. Bet varbūt aizpagājušajā.

Arī Megrē un Lapuāns smēķēja, cik iespējams neskatoties uz marmora galdu. Doktors Pols turpretī, šķiet, savu darbu darīja ar prieku, veikli zibinādams instrumentus.

Viņš gatavojās pārģērbties pilsētas drēbēs, kad pie telefona aicināja Megrē. Zvanīja Židels no Valmī krastmalas.

- Atrasts rumpis! - viņš. mazliet satraukts, pavēstīja.

- Un galva ne?

- Vēl nē. Viktors saka - tas būšot visgrūtāk, jo tā ir smaga un tāpēc noteikti iegrimusi dziļāk dūņās. Vēl atrasts tukšs portfelis un sievietes rokassomiņa.

- Pie rumpja?

- Nē. Diezgan tālu no tā. Viņš saka, ik reizi ienirstot, viņš varētu izcelt virspusē tik daudz mantu, ka uteni piekrautu veselu leti. Mazliet pirms tam, kad atrada rumpi, viņš izcēla bērna gultiņu un divus spaiņus.

Pols nevilka nost cimdus, turot rokas ieplestas.

- Vai kas jauns? - viņš jautāja.

Megrē apstiprinoši pamāja. Pēc tam teica Židelam:

- Vai varat to atsūtīt uz Tiesu medicīnas institūtu?

- Tas vienmēr ir iespējams.

- Es gaidu te. Pasteidzieties, jo doktors Pols...

Viņi gaidīja uz sliekšņa, kur gaiss bija svaigāks un patīkamāks un kur varēja vērot dzīvo satiksmi uz Austerli-cas tilta. Sēnas pretējā krastā liellaivas un ari mazs jūras kuģītis izkrāva preces pie centrālajiem veikaliem, un tajā rītā Parīzes dzīves ritmā bija kaut kas jauneklīgs, jautrs, sākās atkal viens pavasaris, un cilvēki bija noskaņoti optimistiski.

- Jādomā, ka tetovējumu un rētu nav?

- Uz tām miesas daļām, kuras apskatīju, nav. Āda ir kā cilvēkam, kas dzīvo galvenokārt telpās.

- Šķiet, viņš ir stipri spalvains.

- Jā. Es gandrīz varu aprakstīt, kāds šis cilvēks izskatījies. Tumšmatains, ne sevišķi liela auguma, drīzāk mazs, bet plecīgs, ar izteiktiem muskuļiem, ar tumšām, cietām spalvām uz delmiem, plaukstām, kājām un krūtīm. Francijas laukos dzimst daudz tādu indivīdu - pamatīgu, ar stipru gribu un stūrgalvīgu. Man ļoti gribētos redzēt viņa galvu.

- Ja vien to atrastu!

Pēc stundas ceturkšņa divi policisti uniformā atnesa rumpi, un doktors Pols gandrīz vai berzēja rokas, iedams pie marmora galda kā kokgriezējs pie skrūvsola.

- Te nu man ir skaidrs, ka nav strādājis profesionālis, -viņš norūca. - Es gribu sacīt, ka cilvēku gabalos nav sadalījis nedz miesnieks, nedz ari ķirurgs. Kauli pārzāģēti ar parastu metāla zāģi. Pārējam izmantots liels nazis, kādi mēdz būt visos restorānos un daudzās virtuvēs. Tas droši vien prasījis ilgu laiku. Darbs darīts vairākos paņēmienos.

Pēc brīža viņš turpināja:

- Paskatieties, kādas spalvainas krūtis...

Megrē un Lapuāns tām tik tikko uzmeta skatienu.

- Vai nekādas redzamas brūces nav?

-Es neko neredzu. Bet viens nu gan ir skaidrs - šis cilvēks nav noslīcis.

Tas šķita gandrīz kā joks - iedomāties, ka cilvēks, kura rumpis atrasts kanālā, varētu būt noslīcis...

- Tūlīt ķeršos pie iekšējiem orgāniem, sevišķi mēģināšu izpētīt kuņģa saturu. Vai paliksiet?

Megrē noraidoši papurināja galvu. Tādu skatu viņš lāgā nevarēja izturēt, un viņam ļoti gribējās iedzert kaut ko stiprāku - nevis vīnu, bet kaut ko tiešām stipru, lai izskalotu no mutes nelabo garšu, kas atgādināja līķi...

- Vienu mirklīti, Megrē... ko es jums teicu? Vai redzat

šo gaišāko svītru un mazos, bālos punktiņus uz vēdera?

Komisārs neskatīdamies teica jā.

- Svītriņa ir aklās zarnas operācijas rēta. Operācija izdarīta pirms vairākiem gadiem.

- Un punktiņi?

- Tas ir kas interesantāks. Es neapgalvoju, bet esmu gandrīz pārliecināts, ka tās ir rētas, ko atstājušas medību skrotis. Tas varētu nozīmēt, ka cilvēks kādreiz dzīvojis laukos, bijis zemnieks vai mežsargs, vai vēl kas tāds. Pirms ļoti ilga laika - divdesmit gadiem vai vēl senāk -viņš dabūjis skrošu lādiņu vēderā... Es varu saskaitīt septiņas... nē, astoņas vienādas rētas, kas izvietotas puslokā. Kaut ko tādu esmu redzējis tikai vienu reizi mūžā, un tad rētas nebija novietotas tik regulāri. Man jāliek to nofotografēt, lai paliek arhīvā.

- Vai jūs man piezvanīsiet?

- Kur jūs būsiet? Vai krastmalā?

- Jā. Kabinetā, un pusdienas droši vien ēdīšu Dofina laukumā.

- Es piezvanīšu un pateikšu, ko esmu atradis..

Megrē pirmais izgāja ārā saulē un noslaucīja pieri, un Lapuāns nevarēja vairākas reizes nenospļauties, it kā viņam arī mutē būtu sūra garša.

- Es likšu izdezinficēt mašīnas bagāžnieku, līdzko nonāksim krastmalā, - viņš sacīja.

Pirms viņi iekāpa mašīnā, abi iegāja bistro un iedzēra pa glāzītei degvīna. Tas bija tik stiprs, ka Lapuāns noskurinājās un mirkli turēja roku mutei priekšā, bažīgi skatīdamies komisārā un prātodams, vai nevajadzēs vemt.

Beidzot viņš nomierinājās un nomurmināja:

- Es atvainojos...

Kad abi izgāja ārā, bāra saimnieks teica vienam no klientiem:

- Atkal no tiem, kas nākuši identificēt mironi. Viņi visi pēc tam nāk iedzert.

Viņa bārs atradās tieši pretī Tiesu medicīnas institūtam, un viņš pie tādām lietām bija pieradis.

2. nodaļa Pudeļu vasks

Kad Megrē iegāja Orfēvras krastmalas lielajā gaitenī, viņa acīs pazibēja prieks, jo pat šajā gaitenī, vispelēcīgākajā un bēdīgākajā visā pasaulē, šodien bija iespīdējusi saule

- vismaz tajā dejoja spoži putekļi.

Starp kabinetu durvīm cilvēki gaidīja, sēdēdami uz soliem bez atzveltnes, un dažiem bija roku dzelži. Viņš jau grasījās iet uz priekšnieka kabinetu, lai ziņotu, kas atrasts Valmī krastmalā, kad piecēlās kāds vīrietis un sveicinādams pieskārās pie cepures malas.

Familiāri kā cilvēkam, kuru satiek diendienā, Megrē viņam jautāja:

- Nu, Vikont, ko jūs par to sakāt? Jūs, kas sūdzaties, ka tieši prostitūtas tiek sadalītas gabalos...

Cilvēks, kuru visi dēvēja par Vikontu, nenosarka, kaut arī droši vien saprata mājienu. Viņš bija pederasts, tiesa gan, slēpts. Viņš apmeklēja Orfēvras krastmalu jau vairāk nekā piecpadsmit gadu un rakstīja kādai Parīzes avīzei, preses aģentūrai un apmēram divdesmit provinces dienas izdevumiem.

Viņš bija pēdējais, kas vēl ģērbās kā bulvāru lugās gadsimta sākumā, un uz krūtīm platā, melnā lentē viņam karājās monoklis. Varbūt žurnālists bija ieguvis tādu iesauku tieši šī monokļa dēļ, kuru viņš gandrīz nekad nelietoja?

- Vai galva atrasta?

- Cik man zināms - nē.

- Es nupat zvanīju Židelam, viņš saka to pašu. Ja jums, komisār, ir kas jauns, neaizmirstiet mani.

Viņš atkal apsēdās uz kāda sola, bet Megrē devās uz priekšnieka kabinetu. Tajā logs bija vaļā, un arī no šejienes varēja redzēt pa Sēnu peldošas liellaivas. Abi vīrieši minūtes desmit sarunājās.

Kad Megrē atvēra sava kabineta durvis, viņš ieraudzīja uz galda zīmīti un uzreiz zināja, kas tajā rakstīts. Kā jau domāts, tas bija tiesneša Komeljo lūgums piezvanīt, līdzko komisārs ieradīsies.

- Te komisārs Megrē, tiesneša kungs.

- Labdien, Megrē. Vai nākat no kanāla?

- No Tiesu medicīnas institūta.

- Vai doktors Pols ir tur'?

- Šobrīd viņš strādā pie iekšējiem orgāniem.

- Līķis, jādomā, nav identificēts?

- Ar to nav ko rēķināties, ja nav atrasta galva... Ja nu tikai laimīgs gadījums...

- Tieši par to es gribēju ar jums runāt. Parastā lietā, kad upura personība zināma, vairāk vai mazāk zināms arī, kādā virzienā darboties. Vai klausāties? Šajā gadījumā turpretī mums nav ne nojausmas, kas rīt, parīt vai pēc stundas var atklāties. Iespējami visādi pārsteigumi, arī nepatīkami, un mums jābūt ārkārtīgi piesardzīgiem.

Komeljo izrunāja katru zilbi un pats klausījās savā valodā. Viss, ko viņš darīja vai runāja, bija ārkārtīgi svarīgs.

Lielākā daļa miertiesnešu īstenībā ar lietu nemaz ne nodarbojas, kamēr policija ar to nav tikusi galā. Turpretī Komeljo gribēja vadīt operāciju jau no izmeklēšanas sākuma, un iespējams, ka galvenais iemesls tam bija bailes no sarežģījumiem. Viņa svainis bija ievērojams politisks darbinieks, viens no parlamenta locekļiem, kādi mēdz būt

gandrīz katrā ministrijā. Komeljo labprat sacija:

- Saprotiet, viņa dēļ mana situācija ir kutelīgāka nekā citu ierēdņu situācija.

Galu galā Megrē no viņa atkratījās, apsolot, ka zvanīs ik reizi, līdzko radīsies kas jauns, pat vakarā uz dzīvokli. Viņš izskatīja pastu, iegāja inspektoru kabinetā, lai dažus aizsūtītu uzdevumā sakarā ar vairāku lietu izmeklēšanu.

- Vai šodien ir otrdiena?

- Jā. priekšniek.

Ja doktors Pols nekļūdījās pēc pirmās apskates un līķis nogulējis Senmartēna kanālā apmēram četrdesmit astoņas stundas, tas nozīmē, noziegums pastrādāts svētdien, jādomā, vakarā, jo grūti iedomāties, ka tādus saiņus kāds mestu ūdenī gaišā dienas laikā nepilna puskilometra attālumā no policijas posteņa.

- Vai tā esi tu. Megrē kundze? - viņš jokodams jautāja sievai, kurai bija piezvanījis. - Es nebūšu pusdienās. Ko tu esi izvārījusi?

- Pupas ar jēra gaļu.

Viņš nenožēloja, jo tādai dienai kā šī tā bija pārāk smaga barība.

Viņš piezvanīja Židelam.

- Vai nekā jauna nav?

- Viktors patlaban ēd turpat laivā. Tagad ir viss ķerine nis, tikai galvas nav. Viņš jautā, vai vēl meklēt.

- Protams.

- Mani cilvēki strādā, bet nekā noteikta nav uzzinājuši. Svētdienas vakarā bijis kautiņš kādā Rekoletas ielas bārā. Pie Popola tas nav bijis. Tālāk, pie Senmartēna priekšpilsētas. Kāda vārtniece sūdzas, ka pazudis vīrs. bet tas noticis jau pirms mēneša, un pazīmes nesakrīt.

- Pēcpusdienā es tur droši vien iegriezīšos.

Pirms Megrē gāja uz Dofina kafejnīcu ieturēties, viņš

atvēra inspektoru istabas durvis.

- Vai nāksi, Lapuān?

Viņam nebija nekādas vajadzības pēc jaunā inspektora, lai apsēstos pie parastā galdiņa Dofina kafejnīcā. Tas viņu pašu pārsteidza, kad viņi klusēdami gāja pa krastmalu. Komisāra lūpās pavīdēja smaids, jo viņš atcerējās jautājumu, kas viņam šādā sakarā bija uzdots. Komisāra draugs Pardons, ārsts no Popinkūra ielas, pie kura viņš bija paradis reizi mēnesī vakariņot kopā ar sievu, reiz ļoti nopietni jautāja:

- Vai jūs, Megrē, varētu pasacīt, kāpēc policisti civil-apģērbā gluži kā skārdnieki staigā pa divi?

Pats viņš par to nekad nebija iedomājies, taču vajadzēja pieņemt, ka tā taisnība. Viņu pašu izmeklētāja gaitās gandrīz vienmēr pavadīja inspektors.

Viņš pakasīja pakausi.

- Manuprāt, sākumā tā rīkojās tāpēc, ka Parīzes ielas bija visai šaubīgas un divatā bija drošāk, sevišķi dažos kvartālos. Šis iemesls paliek spēkā zināmos gadījumos, piemēram, ja ir runa par apcietināšanu aizdomīgās vietās.

Un tomēr Megrē turpināja par to domāt.

- Ir vēl otrs iemesls, kas paliek spēkā arī pratināšanās Orfēvras krastmalā. Ja policists vienatnē iegūst liecību, viņu vienmēr var turēt aizdomās, ka vainīgais runājis pretēji savai gribai un pēc tam var liecību noliegt. Zvērināto priekšā diviem apgalvojumiem ir lielāks svars nekā vienam.

Tā bija taisnība, tomēr viņš joprojām nejutās apmierināts.

- Un no praktiskā viedokļa tā ir gandrīz nepieciešamība. Piemēram, ja kāds jāizseko, var ievajadzēties piezvanīt, neizlaižot no acīm izsekojamo personu. Vai arī tā var ieiet namā ar vairākām izejām.

Pardons smaidīdams sacīja:

- Līdzko man nosauc vairākus iemeslus, man šķiet, ka neviens no tiem pats par sevi nav pietiekams.

Megrē uz to atbildēja:

- Šinī gadījumā es runāšu par sevi. Es gandrīz vienmēr ņemu līdzi inspektoru, jo baidos, ka vienatnē garlaikošos.

Viņš to nestāstīja Lapuānam, jo jaunajiem nekad nevajag rādīt skepsi, un Lapuānā vēl dega svētā uguns. Maltīte bija patīkama, mierīga, kopā ar četriem vai pieciem citiem inspektoriem un komisāriem,'kas bija kafejnīcā.

- Vai jums liekas, ka galva ir iemesta kanālā un to atradīs?

Megrē pamanīja, ka noraidoši purina galvu. īstenībā viņš par to vēl nebija domājis. Tā bija instinktīva atbilde. Viņš pats nevarētu pasacīt, kāpēc viņam šķita, ka ūdenslīdējs Viktors veltīgi vandās pa Senmartēna kanāla dūņām.

- Ko ar to varēja izdarīt?

Viņš nezināja. Varēja, piemēram, ielikt galvu lādē un nodot uzglabāšanā Austrumu stacijā, kas bija tepat tuvumā, vai Ziemeļu stacijā, kura nav daudz tālāk. Vai arī nosūtīt uz vienalga kādu adresi provincē ar milzīgajiem ātro sūtījumu automobiļiem, kurus Megrē bija pamanījis stāvam kādā no Valmī krastmalai tuvējām ielām. Šos zaļi sarkanos automobiļus viņš bieži pamanīja šķērsojam pilsētu lielo šoseju virzienā, un nekad nebija zinājis, kam tie piederīgi. To stacija bija kaut kur Terāžas kanāla apkaimē. No rīta viņš bija ievērojis vairāk nekā divdesmit mašīnu, kuras stāvēja gar trotuāru un kurām visām bija uzraksts: Zenīta transports. Rulērs un Langluā.

Tas nozīmēja, ka viņš neko noteiktu nedomāja. Lieta šķita interesanti», bet ne aizraujoša. Un interesanta tā šķita tāpēc, ka komisārs sen nebija darbojies kanāla tuvumā. Savulaik, kad Megrē sāka strādāt policijā, viņš pazina katru kvartāla ielu un ari daudzus siluetus, kuri vakaros lavījās gar māju sienām.

Viņi vēl sēdēja pie galda un dzēra kafiju, kad Megrē aicināja pie telefona. Tas bija Židels.

- Es nezinu, vai rīkojos pareizi, jūs traucēdams, priekšniek. Vēl par pēdām nevar runāt. Bet viens no maniem ļaudīm, Blankpēns, kas stāv sardzē pie skafandra, jau pirms kādas stundas ievērojis jaunu cilvēku ar kravas trīsriteni. Policistam šķiet, ka viņš to redzējis jau no rīta, tad pēc pusstundas un vēl vairākas reizes. Citi ziņkārīgie kūdu brīdi pastāvējuši krastmalā, bet šis, kā apgalvo Blankpēns. turējies sāņus un izskatījies vairāk ieinteresēts nekā citi. Parasti izsūtāmajam ar trīsriteni ir pietiekami daudz darba, un tas nemēdz lieki kavēties.

- Vai Blankpēns mēģinājis viņu uzrunāt?

- Viņš gribējis to darīt, gājis uz to pusi, cik vien mierīgi varēdams, lai jaunekli nenobiedētu. Viņš paspēris tikai dažus soļus, kad jaunais cilvēks, neapšaubāmi izbijies, uzlēcis trīsritenī un visā ātrumā aizdrāzies uz Rekoletas ielas pusi. Blankpēnain nav mašīnas vai kāda cita transportlīdzekļa. Viņš veltīgi pūlējies bēdzēju notvert, bet gājēji skatījušies viņam pakaļ, un trīsritenis nozudis Sen-martēna priekšpilsētā.

Abi viri klusēja. Tas, bez šaubām, bija visai nenoteikti. Tas varēja nenozīmēt neko, un varēja ari būt kāds pieturas punkts.

- Vai Blankpēns var pateikt, kāds jauneklis izskatās?

- Jā. Runa ir par astoņpadsmit līdz divdesmit gadus vecu puisi, kas izskatās pēc laucinieka, jo viņam vēl ļoti sārta seja. Viņš ir blonds, diezgan gariem matiem, ģērbies ādas jakā, kas uzvilkta virs svītera ar atlokāmu apkakli. Blankpēnain nav izdevies izlasīt uzrakstu uz trīsriteņa. Kāds vārds, kas beidzas ar “ejs”. Mēs patlaban pārbaudām kvartāla veikalnieku sarakstus, lai noskaidrotu, pie kura izsūtāmais varētu strādāt.

- Ko saka Viktors?

- Ka viņam vienalga, vai viņš atrodas ūdenī vai uz sauszemes, ja vien viņam maksā, bet ir pārliecināts, ka veltīgi šķiež laiku.

- Vai šaubīgajās vietās arī nekā nav?

- Pagaidām nekā.

- Es ceru drīzumā dabūt ārsta ziņojumu, un tad par mirušo uzzināsim kaut ko vairāk.

Ziņojumu komisārs ap trijiem saņēma savā kabinetā pa telefonu. Pols solīja mazliet vēlāk atsūtīt oficiālo pārskatu.

- Vai jūs, Megrē, kaut ko pierakstīsiet?

Komisārs pavilka tuvāk papīru.

- Tie ir tikai pieņēmumi, bet diezgan tuvi īstenībai. Vispirms - līķa pazīmes, cik var spriest, ja nav galvas. Augumā viņš nav liels; kakls - īss un resns, un man ir pamats domāt, ka seja ir plata, ar pamatīgu zodu. Tumši mati, varbūt mazliet iesirmi pie deniņiem. Svars - 74 kilogrami. Tas droši vien ir bijis drukns cilvēks, vairak stūrains nekā apaļīgs, vairak muskuļains neka tauks, kaut gan galu galā viņš kļūtu resns. Pēc aknām spriežot - krietns iemetējs, bet es nedomāju, ka viņš būtu dzērājs. Drīzāk no tiem. kuri ik pa stundai vai pusstundai iedzer savu glāzīti, it sevišķi baltvīnu. Turklāt atradu baltvīna paliekas kuņģī.

- Vai arī ēdiena paliekas?

- Jā. Mums palaimējies - viņš ēdis grūti sagremojamu maltīti. Pēdējās pusdienas ir cepta cūkgaļa ar pupām.

- Vai ilgi pirms nāves?

- Es teiktu - divas vai divarpus stundas. Savācu zem roku un kāju nagiem sakrājušās vielas un aizsūtīju tās uz laboratoriju. Merss jums par tām pateiks ko sīkāk.

- Rētas?

- Nekas nav mainījies spriedumos, ko izteicu šorīt. Aklo zarnu pirms pieciem vai sešiem gadiem izoperējis labs ķirurgs, ja spriež pēc darba kvalitātes. Mazo skrošu pēdas radušās ne vēlāk kā pirms divdesmit gadiem, un es sliecos šo skaitli dubultot.

- Gadi?

- Piecdesmit līdz piecdesmit pieci.

- Tātad skrošu lādiņu vēderā viņš dabūjis bērnībā?

- Tā man liekas. Kopumā veselības stāvoklis apmierinošs, ja neņem vērā aknu piesārņojumu. Kreisajā plaušā ir ļoti senas tuberkulozes pēdas, bet tam nav nozīmes, jo bieži vien zīdaiņi pārslimo tuberkulozi, vecākiem pat nepamanot. Un tagad, Megrē, ja gribat zināt ko vairāk, atnesiet man galvu, un es darīšu visu, kas manos spēkos.

- Tā nav atrasta.

- Tādā gadījumā to arī neatradīs.

Viņš tikai apstiprināja Megrē domas, Orfēvras krastmalā pastāvēja zināmi pieņēmumi, kurus uzskatīja par aksiomām. Piemēram, faktu, ka gabalos tiek sadalītas gandrīz vienīgi galīgi pagrimušas ielasmeitas. Arī to, ka tiek atrasts zināms skaits rumpju, bet daudz retāk - galva.

To nemaz nemēģināja izskaidrot, bet tā domāja visi.

- Ja mani kāds meklē, es esmu augšā laboratorijā, -viņš teica, iegājis inspektoru istabā.

Viņš lēnām uzkāpa līdz Tiesu pils bēniņstāvam, kur Merss stāvēja, noliecies pār mēģenēm.

- Vai tu strādā pie mana līķa?

- Es pētu vielas, ko mums atsūtījis Pols.

- Vai rezultāti jau ir?

Milzīgajā telpā strādāja arī citi speciālisti; kādā tās stūrī stāvēja manekens, ko izmantoja situāciju atveidošanai, piemēram, lai pārliecinātos, ka nazis nav iedurts no tāda

vai cita stāvokļa.

- Man radies iespaids, - Merss, kas vienmēr runāja pusbalsī kā baznīcā, murmināja, - ka šis cilvēks nav daudz gājis ārā no telpām.

- Kāpēc?

- Es izpētīju vielas, kas ņemtas no kāju nagu apakšas. Varu sacīt, ka pēdējās zeķes, ko viņš valkājis, bijušas no tumši zilas vilnas. Esmu atradu arī daļiņas no tūbas, no kādas tiek izgatavotas mīkstās čības. No tā secināju, ka šis vīrietis daudz staigājis čībās.

- Ja taisnība. Polam vajadzētu spēt to apstiprināt: cilvēkam, kurš gadiem staigā čībās, pēda galu gaiā deformējas, ja taisnība manai sievai, kas man mūžīgi atgādina...

Viņš nepabeidza teikumu un mēģināja sazvanīt Tiesu medicīnas institūtu, no kura doktors Pols bija aizgājis, un galu galā sazvanīja viņu dzīvoklī.

- Te Megrē. Man, doktor, gribas uzdot jautājumu sakarā ar kādu Mersa novērojumu. Vai jums radās iespaids, ka tas cilvēks biežāk staigājis čībās nekā kurpēs?

- Nododiet manus komplimentus Mersam. Man vajadzēja to jums jau pateikt, bet pazīmes likās pārāk nenoteiktas, un es baidījos uzvedināt jūs uz nepareiza ceļa. Apskatot pēdas, man ienāca prātā, ka varbūt mums ir darīšana ar kafejnīcas viesmīli. Tiem, tāpat kā namziņiem un... policistiem, it sevišķi satiksmes regulētājiem, pēdas pacēlums mēdz samazināties - nevis staigāšanas, bet ilgas stāvēšanas dēļ.

- Jūs teicāt, ka roku nagi nav bijuši kopti.

- Tas taisnība. Tiešām, namzinim nevar būt nagi ar melnām apmalēm.

- Arī lielas alus zāles vai pilsoniskas kafejnīcas viesmīlim tādi nevar būt.

- Vai Merss neko citu nav atklājis?

- Pagaidām vēl nē. Paldies, doktor.

Megrē vēl kādu stundu klaiņoja pa laboratoriju, noliekdamies te pie viena, te cita speciālista.

- Vai jūs interesē ari fakts, ka zem nagiem viņam ir ar salpetri sajauktas smiltis?

Merss tikpat labi kā Megrē zināja, kur tāds sajaukums visbiežāk atrodams - pagrabā, it sevišķi mitrā pagrabā.

- Vai tā ir daudz vai maz?

- Tieši tas mani pārsteidz. Izskatās, ka vīrietis nav notraipījies vienā vienigā reizē.

- Citiem vārdiem, viņam bijis paradums nokāpt pagrabā?

- Tas ir tikai pieņēmums.

- Un rokas?

- Zem roku nagiem esmu atradis līdzīgu vielu, bet sajauktu ar citām, ar maziem sarkana vaska kriksīšiem.

- Vai vasks ir tāds, kādu lieto vīna pudeļu aiztaisīšanai?

-Jā.

Megrē jutās gandrīz vīlies, viss kļuva pat pārāk skaidrs.

- Vārdu sakot, bistro! - viņš norūca.

Un tad viņš sāka prātot, vai šī lieta nebūs pabeigta jau tajā pašā vakarā. Komisārs atcerējās tumšmataino, kalsno sievieti, kas no rīta viņam ielēja baltvīnu. Viņas izturēšanās Megrē ļoti pārsteidza, un viņš par to pa dienu iedomājās divas trīs reizes un ne katrreiz saistībā ar gabalos sadalīto līķi, bet tāpēc, ka tā bija neparasta personība.

Tādā kvartālā kā Valmī krastmala netrūkst savādnieku. Bet Megrē reti kad bija sastapis tādu gurdenu vienaldzību, kāda piemita šai sievietei. To bija grūti izskaidrot. Lielākā daļa cilvēku, ja skatās uz mums, kaut ko mums pavēsta, lai cik maz tas būtu. Tad izveidojas kontakts, pat ja šis kontakts nozīmē izaicinājumu.

Ar viņu, gluži pretēji, neradās nekāda saskare. Viņa piegāja pie letes nebrīnīdamās, nebaidīdamās, un viņas sejā nevarēja saskatīt neko, vienīgi nogurumu, kas viņu acīmredzot nekad neatstāja.

Bet varbūt tā bija vienaldzība?

Divas vai trīs reizes, dzerot vīnu, Megrē paskatījās sievietei acīs, bet neatklāja neko, neizraisīja nekādu reakciju.

Taču tas nebija pamuļķas sievietes sastingums. Viņa nebija ari apskurbusi no alkohola vai narkotiskām vielām, vismaz tajā brīdī nē. Jau no rīta komisārs nolēma iegriezties bistro vēlreiz - kaut vai tikai tādēļ, lai redzētu, kādi klienti kafejnīcu apmeklē.

- Vai jums radusies kāda ideja, priekšniek?

- Varbūt.

- Jūs runājat tā, it kā jums tā nepatiktu.

Megrē uzskatīja par labāku neturpināt sarunu. Četros viņš pasauca Lapuānu, kas rakstīja dokumentus.

- Vai tu vari mani aizvest?

- Uz kanālu?

- Jā.

- Es ceru, ka viņi būs paspējuši mašīnu izdezinficēt.

Sievietes jau valkāja gaišas cepures, un šajā sezonā

modes krāsa bija sarkana - spilgts magoņu sarkanais. Terasēm bija nolaisti oranži vai svītroti sauljumi, un gandrīz visi galdiņi bija aizņemti, cilvēki gāja raitākā solī nekā pirms nedēļas.

Valmī krastmalā viņi apturēja mašīnu pie cilvēku bariņa, pēc kura varēja noteikt vietu, kur Viktors joprojām pārmeklēja kanāla dibenu.

- Vai nekā jauna nav?

-Nē.

- Arī apģērba nav?

- Mēs papētījām auklu. Ja domājat, ka vajag, es to aizsūtīšu uz laboratoriju. Pēc pirmā acu uzmetiena tā ir parasta, resna aukla, kādu lieto lielākajā daļā veikalu. Tās vajadzēja diezgan daudz, lai sasietu tik daudz saiņu. Es aizsūtīju policistu iztaujāt tuvējos dzelzslietu tirgotājus. Pagaidām nekādu rezultātu nav. Kas attiecas uz avīzēm, kuru driskās izklājām žāvēties, tās lielākoties ir pagājušās nedēļas avīzes.

- Kāda ir visjaunākā?

- Sestdienas rīta avīze.

- Vai pazīsti bistro, kas atrodas mazliet augstāk Terā-žas ielā blakus farmācijas produktu laboratorijai?

- Pie Kalasa?

- Es neievēroju uzrakstu pie durvīm, bet tas ir mazs, tumšs bistro, zemāk par ietvi, ar lielu ogļu krāsni vidū un melnu cauruli, kas stiepjas gandrīz pāri visai telpai.

- Tas ir tas pats. Pie Omera Kalasa.

Kvartāla inspektori apkārtni pazina labāk nekā Orfēv-ras krastmalas inspektori.

- Kāds tas krodziņš ir? - Megrē jautāja, skatīdamies gaisa burbuļos, kas rādīja Viktora pārvietošanos kanāla dibenā.

- Mierigs. Es neatceros, ka viņiem būtu bijušas nepatikšanas ar mums.

- Vai Omers Kalass ieradies no laukiem?

- Iespējams. Es par to varu pārliecināties pēc sarakstiem. Lielākā daļa bistro saimnieku ieradušies Parīzē kā sulaiņi vai šoferi, apprecējuši virējas un galu galā atvēruši savu krodziņu.

- Vai viņi te ir jau sen?

- Kad mani norīkoja šajā kvartālā, viņi te jau bija. Es vienmēr šo rajonu esmu pazinis tādu, kādu jūs to redzat. Krodziņš atrodas gandrīz pretī policijas postenim, un es tur šad tad iegriežos izdzert glāzi baltvīna. Viņiem ir labs baltvīns.

- Vai parasti apkalpo saimnieks?

- Parasti jā. Viņa nav tikai dažas stundas pēcpusdienā, kad viņš iet spēlēt biljardu uz Lafajeta ielas alus zāli. Viņš ir kaislīgs biljarda spēlētājs.

- Vai saimnieka prombūtnē aiz letes stāv viņa sieva?

- Jā. Viņiem nav nedz kalpones, nedz viesmīļa. Cik atceros, kādu bridi viņiem kalpone bija, bet nezinu, kas ar to notika.

- Kādi klienti pie viņiem iegriežas?

- To grūti pateikt, - Židels sacīja, kasīdams pakausi. -Visiem kvartāla bistro ir apmēram vienāda klientūra. Un tomēr savā ziņā atšķirīga. Pie Popola, piemēram, pretī slūžām, no rīta līdz vakaram valda troksnis. Tur dzer pamatīgi, runā skaļi un gaiss vienmēr piepīpēts zils. Pēc astoņiem vakarā tur aizvien var sastapt trīs vai četras sievietes, krodziņa pastāvīgās apmeklētājas.

- Un Pie Omera?

- Pirmām kārtām, viņu bistro ir mazliet nomaļus. Turklāt tas ir tumšs un skumīgs. Jo, kā jau pamanījāt, tur iekšā nav patīkami. No rīta pie viņiem iegriežas tuvējo kuģu būvētavu strādnieki, kas iedzer savu glāzi, pusdienlaikā daži paņem līdzi savu ēdienu un pasūta kausu baltvīna. Pēcpusdienā ir mierīgāk, jo krodziņš atrodas nomalē, kā es jums jau teicu. Droši vien tāpēc Omers izraudzījies šo laiku biljarda spēlei. Jādomā, kāds jau laiku pa laikam iegriežas. Un aperitīva stundā atkal viesu ir vairāk. Man ir gadījies tur ieiet vakarā. Katrreiz esmu redzējis pie viena galda kāršu spēlmaņus un pie letes vienu vai divus, kas dzer. - ne vairāk. Šī ir tāda vieta, kur cilvēkam, ja viņš nav pastāvīgais klients, vienmēr rodas iespaids, ka viņš pārējos traucē.

- Vai Omers un viņa sieva ir precējušies?

- Es par to nekad neesmu domājis. To viegli pārbaudīt. Mēs varam tūlīt aiziet uz komisariātu un paskatīties sarakstos.

- Jūs man to pateiksiet vēlāk. Vai Omers Kalass aizbraucis?

- Ak tā? Vai viņa jums teica?

-Jā.

Brāļu Nodu liellaiva tajā laikā bija pietauvojusies Arsenāla krastmalā, kur celtņi iesāka izkraut kaltos akmeņus.

- Man patiktu, ja jūs man sastādītu apkārtējo bistro sarakstu, sevišķi atzīmējot tos, kuru saimnieki kopš svētdienas nav mājās.

- Vai jums liekas, ka...

- Tā ir Mersa ideja. Varbūt tā ir pareiza. Es apmetīšu kādu līkumu.

- Vai iesiet pie Kalasa?

- Jā. Vai nāksi, Lapuān?

- Vai likt, lai Viktors rīt turpina?

- Manuprāt, tā būtu veltīga nodokļu maksātāju naudas šķiešana. Ja viņš šodien neko neatradīs, tas nozīmē, ka vispār neko neatradīs.

- Viņš arī tā domā.

- Lai viņš izbeidz, kad viņam apnīk, un lai neaizmirst rit atsūtīt ziņojumu.

Ejot garām Terāžas ielas galam, Megrē uzmeta skatienu smagajām mašīnām, kuras stāvēja pie milzīgiem vārtiem ar uzrakstu Rulērs un Langluā.

- Diezin cik to ir... - Megrē nomurmināja, skaļi domādams.

- Kā? - Lapuāns jautāja.

- Mašīnu.

- Ik reizi, kad ar auto braucu uz laukiem, es tās satieku ceļā, un ir briesmīgi grūti tikt tām garām.

Dūmeņi vairs nebija sārti kā no rīta, bet rieta saulē krāsojās tumši sarkani, un tagad debesīs varēja saskatīt bāli zaļganas, gandrīz zaļas svēdras gluži kā jūrā dienas nogalē.

- Vai jums, priekšniek, liekas, ka kaut ko tādu varētu izdarīt sieviete?

Viņš domāja par tumšmataino, kalsno sievieti, kas no rīta viņus apkalpoja.

Varbūt arī Lapuānam šķita, ka tas būtu pārāk viegli? Ja izmeklēšana likās sarežģīta un problēma gandrīz neatrisināma, visi, sākot ar Megrē un beidzot ar inspektoriem, Or-fēvras krastmalā kļuva nīgri un nepacietīgi. Bet, ja gadījums jau sākumā likās vienkāršs un parasts, tas pats komisārs un tie paši inspektori nespēja slēpt vilšanos.

Viņi bija nonākuši pie bistro. Zemo griestu dēļ tas bija tumšāks nekā citi, un tajā virs letes jau bija iedegta spuldze.

Tā pati sieviete, kas no rīta, tāpat ģērbusies, apkalpoja klientus, kuri izskatījās pēc ierēdņiem, un, ieraudzījusi Megrē un viņa pavadoni, nesatrūkās.

- Ko jūs vēlētos? - viņa pajautāja, pat nepapūlēdamās pasmaidīt.

- Baltvīnu.

Skārda tvertnē aiz letes bija trīs vai četras pudeles bez korķiem. Droši vien ik pa brīdim vajadzēja nokāpt pagrabā tās piepildīt no mucas. Tuvu blakus letei grīdu nesedza sarkanās flīzes, un tur bija apmēram kvadrātmetru liela lūka, pa kuru varēja nokāpt pagrabā.

Megrē un Lapuāns neapsēdās. Pēc teikumiem, ko pārmija divi vīrieši, kuri stāvēja viņiem blakus, varēja spriest, ka tie bija nevis ierēdņi, bet slimniekkopēji, kas gatavojās uzsākt naktsmaiņu Senluija slimnīcā kanāla otrā pusē.

Viens no viņiem pastāvīga apmeklētāja tonī jautāja saimniecei:

- Kad pārradīsies Omers?

- Jūs taču zināt, ka viņš nekad neko iepriekš nesaka.

Viņa atbildēja nesamulsdama, tikpat vienaldzīgi, kā no

rita bija runājusi ar Megrē. Rudais runcis joprojām gulēja pie krāsns, šķita, ka tas nav izkustējies no vietas.

- Rādās, viņi tagad meklē galvu, - sacīja vīrietis, kurš bija uzdevis jautājumu.

To teikdams, viņš pieliecās, lai redzētu Megrē un viņa biedru. Varbūt viņi pie kanāla abus bija pamanījuši? Varbūt viņiem tikai radās iespaids, ka tie ir no policijas?

- Vai to neatrada? - viņš pārjautāja, vērsdamies tieši pie Megrē.

- Vēl nē.

- Vai cerat, ka atradīs?

Otrs vīrietis vēroja komisāra seju un galu galā teica:

- Vai jūs neesat komisārs Megrē.

- Esmu gan.

- Man jau likās. Es bieži esmu redzējis jūsu portretu avīzēs.

Sieviete joprojām nekā nereaģēja, šķita, ka viņa sarunu nedzird.

- Tas gan ir interesanti, ka vienreiz gabalos sadalīts vīrietis! Vai nāksi, Žiljēn? Cik esmu jums parādā, Kalasa kundze?

Ārā ejot, viņi sveicināja Megrē un Lapuānu.

- Vai pie jums nāk daudz hospitāļa darbinieku?

- Daži, - viņa atbildēja.

- Vai jūsu vīrs aizbrauca svētdienas vakarā?

Viņa pavērās komisārā neizteiksmīgu skatienu un tādā pašā vienaldzīgā balsī sacīja:

- Kāpēc svētdienas?

- Es nezinu. Man šķiet, es dzirdēju sakām...

- Viņš aizbrauca piektdien pēcpusdienā.

- Vai bārā bija daudz cilvēku, kad viņš izgāja no mājas?

Liekas, viņa domāja. Bridi Megrē šķita, ka viņa ir tik

aizsapņojusies vai tik vienaldzīga pret sarunu, ka atgādināji mēnessērdzīgo.

- Pēcpusdienās te nekad nav daudz cilvēku.

- Vai neatceraties nevienu?

- Varbūt kāds bija. Es vairs nezinu. Es neievēroju.

- Vai viņam bija bagāža?

- Protams.

- Daudz?

- Koferis.

- Kā viņš bija ģērbies?

- Pelēkā uzvalkā. Tā man liekas. Jā.

- Vai zināt, kur viņš ir pašlaik?

-Nē.

- Vai nezināt, uz kurieni viņš aizbrauca?

- Es zinu, ka viņam vajadzēja iekāpt Puatjē vilcienā un no turienes ar Sentobēnas autobusu braukt uz netālu ciemu.

- Vai viņš apmetas viesnīcā?

- Parasti jā.

- Vai reizēm viņš nepārnakšņo pie draugiem vai radiem? Vai pie vīndariem, kas viņam pārdod vīnu?

- Neesmu to viņam jautājusi.

- Tad iznāk, ja jums kāda iemesla dēļ vajadzētu viņu steidzami atrast, ja, piemēram, jūs saslimtu, jūs nevarētu viņu brīdināt?

Tas sievieti nepārsteidza un nebiedēja.

- Galu galā viņš tik un tā pārbrauks, - viņa atbildēja vienmuļā, neskanīgā balsī. - Vai ieliet vēl?

Abas glāzes bija tukšas, un viņa tās piepildīja.

3. nodaļa Puisis ar kravas trīsriteni

Visā visumā tā bija viena no visbezcerīgākajām Megrē pratināšanām. Tā arī nebija īsta pratināšana, jo dzīve mazajā bārā ritēja savu gaitu. Megrē un Lapuāns ilgi palika pie bāra letes, dzerot vīnu tāpat kā visi, it kā viņi būtu parasti klienti, kas viņi patiesībā arī bija. Kaut gan viens no slimniekkopējiem nupat bija Megrē pazinis un skaļi nosaucis viņa vārdu, komisārs, sarunājoties ar Kalasa kundzi, nepieminēja savu oficiālo uzdevumu. Viņi sarunājās lēnām, ar garām pauzēm, un, ja Megrē neko nejautāja, viņa izvairījās viņam pievērsties.

Viņa atstāja viņus brīdi vienus zālē un pazuda blakus-telpā, kuras durvis atstāja pusvirus. Tā droši vien bija virtuve. Viņa kaut ko uzlika uz uguns. Pa to laiku ienāca mazs večuks, kurš kā pastāvīgais apmeklētājs nevilcinādamies piegāja pie stūra galdiņa un paņēma no plaukta domino spēli.

Viņa no blakustelpas sadzirdēja domino kauliņu grabēšanu, kad viņš tos izbēra uz galda, it kā gatavotos spēlēt viens pats. Nesveicinādama viņa piegāja pie pudelēm, ielēja glāzē sārtu aperitīvu un nolika to klientam priekšā.

Tas kaut ko gaidīja, un nepagāja ne dažas minūtes, kad otrs večuks,, līdzīgs pirmajam kā brālis, apsēdās otrā pusē galdiņam.

- Vai esmu nokavējies?

- Nē. Es atnācu agrāk.

Kalasa kundze ielēja glāzē citu aperitīvu, un viss noritēja klusumā, gluži kā pantomīma. Garāmejot viņa nospieda elektrības slēdzi, un telpas tālākajā daļā iedegās vēl viena spuldze.

- Vai viņa jūs neuztrauc? - Lapuāns iečukstēja Megrē

ausī.

Megrē juta nevis bažas, bei interesi, ar kādu viņš jau sen nebija vērojis nevienu cilvēku.

Kad viņš bija jauns un sapņoja par nākotni, vai viņš nebija iztēlojies ideālu profesiju, kas nelaimīgā kārtā nav atrodama reālajā dzīvē? Viņš to nebija teicis nevienam cilvēkam, nebija skaļā balsī atzinies pats sev: viņš gribēja būt likteņu labotājs.

Tomēr dīvainā kārtā policista gaitās viņam diezgan bieži bija nācies nolikt īstajā vietā cilvēkus, kurus dzīves nejaušības bija ievirzījušas nepareizā un bīstamā gultnē. Vēl dīvainākā kārtā pēdējos gados bija dzimusi profesija, kas zināmā mērā līdzinājās viņa iztēlotajai: psihoanalīze, kura pūlas atklāt cilvēkā viņa īsto personību.

Un, ja kāds nepārprotami nebija savā vietā, tad tā bija šī sieviete, kura klusēdama staigāja šurpu turpu, un neviens nespēja nojaust viņas domas un jūtas.

Tiesa, viņš jau bija atklājis vienu no viņas noslēpumiem, ja to varēja saukt par noslēpumu, jo. bez šaubām, tas bija zināms visiem bāra klientiem. Vēl divas reizes viņa atgriezās blakustelpā, un otrreiz komisārs skaidri sadzirdēja korķa paukšķēšanu.

Viņa dzēra. Viņš varētu zvērēt, ka sieviete nekad nepiedzeras, nekad nezaudē kontroli pār savu rīcību. Kā īsti dzērāji, kuriem neko nespēj palīdzēt medicīna, viņa zināja savu mēru un visu laiku uzturēja sevi noteiktā reibuma pakāpē - mēnessērdzībai līdzīgā vienaldzībā, kas pirmajā brīdī tā intriģēja.

- Cik jums gadu? - Megrē jautāja, kad Kalasa kundze atgriezās pie letes.

- Četrdesmit viens.

Viņa nevilcinājās. Viņa atbildēja bez koķetērijas un bez rūgtuma. Viņa zināja, ka izskatās vecāka. Acīmredzot viņa

jau sen nedzīvoja citiem un neinteresējās par citu domām. Viņas seja bija novītusi, dziļiem lokiem zem acīm, mutes kaktiņi nošļukuši, un zem zoda jau veidojās ļenganas krokas. Viņa droši vien bija novājējusi, jo kleita bija par platu un bezveidīgi nokarājās.

- Vai esat dzimusi Parīzē?

-Nē.

Megrē bija pārliecināts, ka viņa nojauta, kas slēpjas aiz viņa jautājumiem, taču nemēģināja no tiem izvairīties un neatbildēja arī ne vārda vairāk nekā nepieciešams.

Divi vecīši Megrē aiz muguras spēlēja domino, kā droši vien spēlēja katru pēcpusdienu.

Komisāru pārsteidza tas, ka viņa slēpa dzeršanu. Ja jau viņu neinteresēja citu spriedums, kāpēc viņai vajadzēja iet blakustelpā, lai iedzertu no pudeles degvīnu vai vīnu? Vai arī tieši šajā jautājumā viņā bija saglabājusies cilvēciska cieņa? Tas šķita neticami. Dzērāji, kas nonākuši tādā pakāpē, reti kad pūlas slēpties, ja vien viņiem nevajag izvairīties no apkārtējo uzraudzības.

Vai tā bija atbilde uz jautājumu? Bija virs - Omers Kalass. Vai jāpieņem, ka viņš neļāva sievai dzert, vismaz klientu klātbūtnē?

- Vai jūsu vīrs bieži brauc uz Puatjē apkaimi iepirkt vīnu?

- Katru gadu.

- Vienreiz?

- Vai ari divreiz. Atkarībā no apstākļiem.

- Kādiem?

- No vīna, ko patērē.

- Vai vienmēr viņš brauc piektdienās?

- Es neesmu ievērojusi.

- Vai viņš iepriekš teica, ka nolēmis braukt?

- Kam?

-Jums.

- Viņš man neatklāj savus nodomus.

- Tad varbūt klientiem vai draugiem?

- Es nezinu.

- Vai tie divi te bija pagājušajā piektdienā?

- Tajā laikā, kad Omers aizbrauca, viņu nebija. Viņi nekad neierodas agrāk kā piecos.

Megrē pagriezās pret LapUānu.

- Vai tu varētu piezvanīt uz Monparnasa staciju un uzzināt, kādā laikā pēcpusdienās atiet vilcieni uz Puatjē? Jautā stacijas komisāram.

Megrē runāja klusām, un, ja Kalasa kundze būtu vērojusi viņa lūpu kustības, viņa varētu no tām nolasīt vārdus, bet viņa nemaz nedomāja pūlēties.

-...Palūdz, lai viņš aprunājas ar dzelzceļniekiem, it sevišķi tiem, kuri sēž pie kases lodziņiem. Pasaki vira pazīmes...

Telefona kabīne neatradās zāles tālākajā kaktā kā parasti, bet pie ieejas. Lapuāns palūdza žetonu, paspēra dažus soļus uz stikloto durvju pusi. Bija jau gandrīz satumsis, un aiz rūtīm peldēja zilgana migla. Megrē, kas stāvēja ar muguru pret ielu, strauji pagriezās, izdzirdis inspektora ātros soļus. Viņam šķita, ka redz uz trotuāra bēgošu ēnu un jaunu seju, kas krēslā izskatījās palsa un nenoteikta.

Lapuāns bija atvēris durvis un savukārt skrēja Laviletas virzienā. Viņš nebija paguvis aizvērt aiz sevis durvis, un Megrē savukārt paspēra dažus soļus un nostājās trotuāra vidū. Viņš diezgan tālu tik tikko saredzēja divus siluetus, viens 110 tiem dzinās pakaļ otram, tad abi pazuda, bet vēl labu brīdi komisārs dzirdēja ātru soļu klaudzoņu uz bruģa.

Acīmredzot Lapuānam šķita, ka viņš aiz loga ieraudzījis kādu pazīstamu cilvēku. Megrē, kurš gandrīz neko nebija redzējis, tomēr domāja, ka saprot notiekošo. Jauneklis, kas skriešus bēga prom, izskatījās līdzīgs puisim ar kravas trīsriteni, kas toreiz, kad ūdenslīdējs strādāja kanālā, reiz jau bija aizbēdzis, policistam tuvojoties.

- Vai jūs viņu pazīstat? - komisārs jautāja Kalasa kundzei.

-Ko?

Nebija vērts turpināt. Turklāt bija pilnīgi iespējams, ka viņa labu brīdi nav skatījusies uz loga pusi.

- Vai te vienmēr ir tik mierīgi?

- Kā kuro reizi.

- No kā tas atkarīgs?

- No dienas un stundas.

It kā apstiprinot viņas vārdus, iegaudojās sirēna, kas vēstīja, ka tuvējās darbnīcās beidzies darbs, un pēc dažām minūtēm uz ietves skanēja soļi, it kā tuvotos gājiens, atvērās un aizvērās durvis, un tā reizes desmit, un daļa klientu apsēdās pie galdiņiem, daļa, tāpat kā Megrē, palika stāvam pie letes.

Daudziem saimniece nemaz nejautāja, ko viņi dzers, un ielēja parasto dzērienu.

- Vai Omera nav?

- Nav.

Viņa nepiemetināja, ka viņš aizbraucis, nepateica, piemēram, ka piektdien devies uz Puatjē. Viņa tikai atbildēja uz tiešiem jautājumiem, neko tuvāk nepaskaidrodama. No kurienes viņa bija atbraukusi? Viņš nespēja to iedomāties. Gadi viņu bija nobružājuši, it kā laupījuši daļu personības. Dzeršanas dēļ viņa dzīvoja savā pasaulē, un ar īstenību viņai bija visai vienaldzīgas attiecības.

- Vai jūs jau sen te dzīvojat?

- Parīzē?

- Nē. Šajā kafejnīcā.

- Divdesmit četrus gadus.

- Vai tā piederēja jūsu vīram, pirms iepazināties?

-Nē.

Viņš galvā sarēķināja.

- Vai jums bija septiņpadsmit gadu, kad viņu satikāt?

- Es viņu pazinu jau agrāk.

- Cik gadu viņam ir tagad?

- Četrdesmit septiņi gadi.

Tas īsti nesaskanēja ar doktora Pola noteikto vecumu, bet starpība nebija pārāk liela. Tomēr Megrē jautāja bez sevišķas pārliecības, galvenokārt - lai apmierinātu ziņkāri. Vai tad tas nebūtu gatavais brīnums, ja nejaušība viņam jau pašā sākumā bez kādām pūlēm būtu atklājusi kanālā izzvejotā līķa personību?

Varēja dzirdēt balsu murdoņu, cigarešu dūmi sāka veidot kustīgu slāni mazliet virs galvām. Cilvēki gāja ārā. Citi nāca iekšā. Abi domino spēlētāji palika tik nesatricināmi, it kā būtu pasaulē vieni paši.

- Vai jums ir vīra fotogrāfija?

-Nē.

- Vai jums nav neviena paša viņa portreta?

-Nē.

- Un jūsu fotogrāfijas?

- Arī nav. Vienīgi pases bildīte.

Kaut kas tāds atgadījās diezgan bieži, Megrē pēc pieredzes zināja, ka cilvēkiem dažkārt nav viņu pašu portretu.

- Vai jūs dzīvojat augšstāvā?

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu. Mājai, kā viņš bija no ārpuses konstatējis, bija tikai divi stāvi. Virs kafejnīcas un virtuves droši vien bija divas istabas un tualetes telpa vai pieliekamais.

- Kā tur var nokļūt?

- Pa kāpnēm no virtuves.

Mazliet vēlāk viņa iegāja virtuvē un šoreiz maisīja kaut ko katlā uz pavarda. Durvis skaļi atvērās, un Megrē ieraudzīja Lapuānu sasārtušiem vaigiem, spožām acīm un aizelsušos, un viņš stūma pa priekšu kādu puisi.

Mazais Lapuāns, kā Orfēvras krastmalā viņu sauca nevis auguma dēļ, bet tāpēc, ka viņš bija visjaunākais, nekad nebija tā lepojies ar sevi.

- Viņš gan lika man noskrieties! - inspektors smaidīdams sacīja un pastiepa roku pēc glāzes, kas bija palikusi uz letes. - Divas vai trīs reizes viņš man gandrīz izmuka. Laimīgā kārtā es licejā biju čempions piecsimt metru skrējienā.

Arī puisis bija galīgi aizelsies.

- Es neko ļaunu neesmu izdarījis, - viņš teica Megrē.

- Tādā gadījumā jums ne no kā nav jābaidās.

Viņš paskatījās uz Lapuānu.

- Vai tu noskaidroji personību?

- Piesardzības dēļ es viņa karti paturēja kabatā. Tas tiešām ir viņš, kas vada kravas trīsriteni Panselmeja uzņēmumā. Viņš no rīta stāvēja krastmalā un ātri aizbēga.

- Kāpēc? - Megrē jautāja puisim.

Tas pūlējās izskatīties spītīgs kā jauni cilvēki, kuri grib izlikties sliktāki, nekā ir.

- Vai negribi atbildēt?

- Man nekas nav sakāms.

- Vai pa ceļam tu no viņa nekā neuzzināji? - komisārs jautāja Lapuānam.

- Mēs bijām pārāk aizelsušies, lai daudz runātu. Viņu sauc par Antuānu Kristēnu. Viņam ir astoņpadsmit gadu un viņš dzīvo kopā ar māti Senmartēna priekšpilsētas dzīvoklī.

Daži klienti viņus vēroja, bet bez pārmērīgas intereses, jo šajā kvartālā policijas ierašanās nebija nekas neparasts.

- Ko tu darīji uz ietves?

- Neko.

- Viņš bija piespiedis pieri pie rūts, - Lapuāns paskaidroja. - Līdzko es viņu ieraudzīju, es iedomājos par to, par kuru Židels mums stāstīja, tāpēc metos ārā.

- Kāpēc tu bēgi, ja jau neko ļaunu neesi darījis?

Puisis vilcinājās, pārliecinājās, ka vismaz divi kaimiņi

klausās, un drebošām lūpām izrunāja:

- Tāpēc, ka es nevaru ciest kruķus.

- Bet tu viņus vēro pa logu?

- Tas nav aizliegts.

- Kā tu zināji, ka mēs esam te?

- Es nezināju.

- Kāpēc tad tu atnāci?

Viņš nosarka un iekoda pabiezajā apakšlūpā.

- Atbildi.

- Es gāju garām.

- Vai tu pazīsti Omeru?

- Es nepazīstu nevienu.

- Ari saimnieci ne?

Saimniece atkal stāvēja aiz letes un vēroja viņus ar ska tienu, kurā nevarēja nojaust ne drusciņu baiļu vai bažu. Ja viņai bija kas slēpjams, viņa bija stiprāka par jebkuru vainīgo un jebkuru liecinieku, kādus vien Megrē bija sastapis.

- Vai tu viņu nepazīsti?

- Pēc izskata.

- Vai tu nekad te neesi ienācis iedzert glāzi vīna?

- Varbūt esmu.

- Kur ir tavs trīsritenis?

- Pie saimnieka. Es beidzu darbu piecos.

Megrē deva Lapuānam zīmi, ko tas saprata, jo tā bija viena no nedaudzajām visiem kriminālpolicistiem zināmajām zīmēm. Inspektors iegāja telefona kabīnē, piezvanīja nevis uz Monparnasa staciju, bet uz policijas posteni gandrīz pretī bistro, galu galā dabūja savienojumu ar Židelu.

- Puisis ir te, pie Kalasa. Pēc dažām minūtēm priekšnieks ļaus viņam iet, bet gribētu, lai kāds ir gatavs jauneklim sekot. Vai nekā jauna nav?

r

- Visu laiku neīstas pēdas vai tādas, kuras nekur neved: kautiņi svētdienas vakarā bijuši piecās vai sešās kafejnīcās; ir kāds, kas it kā dzirdējis ķermeni iekrītam ūdenī; prostitūta, kura apgalvo, ka viens arābs viņai nozadzis somiņu...

- Uz redzēšanos!

Megrē, visai vienaldzīgs, stāvēja blakus puisim.

- Ko tu dzer, Antuān? Vīnu? Alu?

- Neko.

- Vai tu nekad nedzer?

- Ar kruķiem kopā nedzeru. Jums tomēr vajadzēs mani laist vaļā.

- Šķiet, tu esi par sevi pārliecināts.

- Es zinu likumus.

Viņam bija plati kauli, veselīgs zemnieka augums, kas Parīzē vēl nebija zaudējis spēku un lokanību. Cik reizes Megrē bija redzējis tādus pašus puišus kādu vakaru nogalinām tabakas veikala īpašnieku vai vecu sīkpreču tirgotāju dažu simtu franku dēļ?

- Vai tev ir brāļi un māsas?

- Es esmu vienīgais bērns ģimenē.

- Vai tēvs dzīvo kopā ar tevi?

- Viņš ir miris.

- Vai tava māte strādā?

- Viņa uzkopj dzīvokļus.

Megrē teica Lapuānam:

- Atdod viņam personības apliecību. Vai tajā ir pareizā

adrese?

-Jā.

Zēns vēl nebija pārliecināts, vai nav iekļuvis lamatās.

- Vai es varu iet?

- Kad vien vēlies.

Viņš neteica ne paldies, ne uz redzēšanos, bet Megrē pamanīja ātru skatienu, ko viņš uzmeta saimniecei.

- Tagad piezvani uz staciju.

Viņš pasūtīja vēl divas glāzes baltvīna. Kafejnīca bija stipri patukšojusies. Neskaitot viņu un Lapuānu, tur vēl bija tikai pieci klienti kopā ar tiem, kuri spēlēja domino.

- Es pieņemu, ka jūs viņu nepazīstat?

- Ko?

- Jauno cilvēku, kurš tikko aizgāja. '

Viņa nevilcinādamās atbildēja:

- Pazīstu gan.

Tas bija tik vienkārši, ka Megrē galīgi apjuka.

- Vai viņš bieži te nāk?

- Diezgan bieži.

- Vai iedzert?

- Viņš tikpat kā nedzer.

-Alu?

- Un reizēm vīnu.

- Vai viņš te ienāk, kad beidz darbu?

-Nē.

- Vai pa dienu?

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu, un viņas nesatricināmais miers sāka krist komisāram uz nerviem.

- Tad, kad viņš brauc garām.

- Vai gribat sacit, ka viņš iegriežas te, kad ar savu trīsriteni brauc pa krastmalu? Citiem vārdiem, kad viņam šajā kvartālā ir kāds uzdevums?

-Jā.

- Kad tas lielākoties notiek?

- Pusčetros vai četros.

- Vai viņš brauc regulāri?

- Laikam gan.

- Vai viņš nostājas pie letes?

- Vai ari apsēžas.

- Kur?

- Pie šī galda. Manā tuvumā.

- Vai esat ļoti draudzīgi?

-Jā.

- Kāpēc viņš to neteica?

- Lai izliktos lepns.

- Vai viņš mēdz tāds izlikties?

- Viņš mēģina.

- Vai jūs pazīstat viņa māti?

- Nē.

- Vai esat no viena ciema?

-Nē.

- Vai viņš vienā jaukā dienā ienāca, un jūs nodibinājāt draudzību?

-Jā.

- Vai ap pusčetriem jūsu vīrs parasti ir alus zālē, kur spēlē biljardu?

- Jā, parasti.

- Vai. jūsuprāt, tā ir nejaušība, ka Antuāns izraudzījies tieši tādu laiku, lai jūs apciemotu?

- Es neesmu par to domājusi.

Megrē apzinājās, cik nekaunīgs ir jautājums, ko viņš grasījās uzdot, bet viņam likās, ka apkārt norisinās vēl nereālākas lietas.

- Vai viņš jūs aplido?

- Tas atkarīgs no tā, ko jūs ar šo vārdu saprotat.

- Vai viņš ir iemīlējies?

- Manuprāt, es viņam patiku.

- Vai jūs viņu apdāvināt?

- Reizēm iedodu kādu naudaszīmi, ko paņemu no kases.

- Vai vīrs to zina?

-Nē.

- Vai viņš nekad to nav pamanījis?

- Ir gan.

- Vai viņš dusmojas?

-Jā.

- Vai viņš Antuānu netur aizdomās?

- Man neliekas.

Nokāpjot divus pakāpienus uz leju, cilvēks pēkšņi nonāk pasaulē, kur visas vērtības ir citādas nekā parasti un pat vārdi iegūst citu nozīmi. Lapuāns joprojām bija telefona kabīnē un sarunājās ar Monpamasa stacijas komisāru.

- Sakiet, Kalasa kundze, vai jūs atļautu uzdot jums personiskāku jautājumu?

- Jūs tik un tā jautāsiet visu, ko vēlēsieties uzzināt.

- Vai Antuāns ir jūsu mīļākais?

Viņa nesatrūkās. Viņas skatiens nenovērsās no Megrē.

- Tas ir gadījies, - viņa sacīja.

- Vai gribat sacīt, ka jums ar viņu ir sakars ?

- Tik un tā jūs galu galā to uzzināsiet. Esmu pārliecināta, ka no viņa drīz visu izvilktu.

- Vai tas notiek bieži?

- Diezgan bieži.

- Kur?

Jautājums bija diezgan svarīgs. Kad Omera Kalasa nebija bistro, viņa sievai vajadzēja būt pastāvigi gatavai apkalpot klientus, kas ienāca. Megrē pameta skatienu uz griestiem. Bet vai no otrā stāva guļamistabas viņa dzirdētu durvis atveramies un aizveramies?

Joprojām tikpat vienkārši viņa ar skatienu parādija uz virtuves durvīm kafejnīcas dibensienā.

-Tur?

-Jā.

- Vai jūs kāds nav pārsteidzis?

- Omers nē.

- Kurš tad?

- Reiz viens klients, kas valkā kurpes ar kaučuka zolēm, zālē nevienu neredzēdams, ienāca virtuvē.

- Vai viņš nekā neteica?

- Viņš smējās.

- Vai Omeram neizstāstīja?

-Nē

- Vai viņš atgriezās?

Megrē kaut ko nojauta. Līdz tam brīdim viņš nebija spriedis par Kalasa kundzi nepareizi, un izrādījās, ka vis pārdrošākie pieņēmumi atbilst patiesībai.

- Vai viņš bieži atgriezās? - komisārs neatlaidās.

- Divas vai trīs reizes.

- Kad Antuāns bija te?

-Nē.

Nebija grūti uzzināt, vai viņš ir kafejnīcā, jo tad, ja tas gadījās pirms pieciem, viņam vajadzēja atstāt trīsriteni pie durvīm.

- Vai jūs bijāt viena?

-Jā.

- Vai jums vajadzēja viņu pavadīt virtuvē?

Viņam šķita, ka sievietes acīs kaut kas iemirdzējās, tāda kā tikko manāma ironija. Vai viņš maldījās? Viņam šķita, ka sieviete savā mēmajā valodā viņam saka: “Kāpēc jūs mani vēl tincināt, ja jau esat sapratis?”

Arī viņa saprata komisāru. Šķita, ka viņi abi ir vienādi spēcīgi un abiem ir vienāda dzīves pieredze.

Tas atplaiksnījās tik īsu mirkli, ka sekundi vēlāk komisārs būtu varējis zvērēt, ka viss ir tikai viņa iztēles auglis.

- Vai bija daudz citu? - viņš jautāja klusāk, it kā sirsnīgi sarunājoties.

- Daži.

Tad, nepakustēdamies, nepaliekdamies uz viņas pusi, Megrē uzdeva pēdējo jautājumu:

- Kāpēc?

Un uz šo jautājumu viņa varēja atbildēt tikai ar nenoteiktu žestu. Viņa neizlikās romantiska, nemēģināja sacerēt romānu par sevi. Viņš bija jautājis - kāpēc, un, ja viņš pats to nesaprata, viņa neko nevarēja paskaidrot.

Taču viņš saprata. Viņš nemeklēja apstiprinājumu, un viņai nebija jārunā, lai to dotu.

Tagad viņš zināja, cik zemu viņa kritusi. Bet vēl viņam nebija skaidrs, ar ko viņa sākusi, pirms līdz tam nonākusi. Vai viņa tikpat vaļsirdīgi atbildēs uz jautājumiem par savu pagātni? Viņš nevarēja tūlīt to izmēģināt, jo pienāca La-puāns. Viņš iedzēra malku vīnu un iesāka:

- Ir viens vilciens, kas darbdienās atiet uz Puatjē četros četrdesmit astoņās minūtēs. Komisārs jau iztaujājis divus dzelzceļniekus, kuri nav redzējuši nevienu, kas atbilstu dotajām pazīmēm. Viņš turpinās iztaujāšanu un ziņos par rezultātiem uz Orfēvras krastmalu. Viņaprāt, visdrošāk būtu piezvanīt uz Puatjē. Tā kā vilciens ceļā apstājas vairākās stacijās un pēc tam brauc tālāk uz dienvidiem, no tā izkāpj mazāk pasažieru, nekā iekāpj Monpamasā.

- Piezvani Likā. Lai viņš piezvana uz Sentobēnu un tuvākajiem ciemiem. Kaut kur jābūt kādai žandarmērijai. Un ir arī viesnīcas.

Lapuāns palūdza vēl žetonus, un Kalasa kundze viņam tos vienaldzīgi iedeva. Viņa neuzdeva jautājumus, šķita.

viņai liekas gluži dabiski, ka viņu tā iztaujā par vīra ceļo jumu. Taču viņa zināja par atradumu Senmartēna kanālā un par meklējumiem, kas visu dienu turpinājās gandrīz vai viņas logu priekšā.

- Vai pagājušajā piektdienā jūs satikāties ar Antuānu?

- Viņš nekad nenāk piektdienās.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tad viņam ir cits maršruts.

- Bet pēc pieciem?

- Vīrs gandrīz vienmēr tad ir pārnācis.

- Tātad viņš nav bijis ne pēcpusdienā, ne vakarā.

-Jā.

- Vai ar Omeru Kalasu esat precējusies divdesmit četrus gadus?

- Es dzīvoju kopā ar viņu divdesmit četrus gadus.

- Vjū precējušies neesat?

- Esam. Mēs esam reģistrējušies X rajona mērijā, bet tikai pirms sešpadsmit vai septiņpadsmit gadiem. Man tad jārēķina.

- Vai bērni jums ir?

- Meita.

- Vai viņa dzīvo te?

-Nē.

- Parīzē?

-Jā.

- Cik veca?

- Viņai drīz būs divdesmit četri gadi. Man toreiz bija septiņpadsmit.

- Vai viņa ir Omera meita?

-Jā.

- Pilnīgi neapšaubāmi?

- Pilnīgi neapšaubāmi.

- Vai viņa ir precējusies?

-Nē.

- Vai viņa dzīvo viena?

- Viņai ir dzīvoklis Senluija salā.

- Vai viņa strādā?

- Viņa ir profesora Lavo, Hôtel-Dieu ķirurga, asistente. Pirmo reizi viņa pateica vairāk, nekā bija pilnīgi nepieciešams. Vai tomēr viņā bija saglabājušās kādas cilvēciskas jūtas un viņa lepojās ar meitu?

- Vai pagājušajā piektdienā jūs meitu satikāt?

-Nē.

- Vai viņa jūs nekad neapciemo?

- Dažreiz apciemo.

- Kad viņa bija pie jums pēdējoreiz?

- Apmēram pirms trim nedēļām, varbūt pirms mēneša.

- Vai jūsu vīrs bija te?

- Laikam gan.

- Vai jūsu meitai ar viņu ir labas attiecības?

- Viņai ar mums ir tik maz attiecību, cik vien iespējams.

- Vai viņa kaunās?

- Iespējams.

- Cik gadu vecumā viņa atstāja māju?

Tagad sievietes vaigi bija mazliet piesārtuši.

- Piecpadsmit gadu vecumā.

Balss skanēja skarbāk.

- Nebrīdinot?

Viņa apstiprinoši palocīja galvu.

- Kopā ar vīrieti?

Viņa paraustīja plecus.

- Es nezinu. Tas neko nemaina.

Zālē bija palikuši vairs tikai domino spēlētāji, kas salika kauliņus atpakaļ kastē un ar monētu klaudzināja pa galdu. Kalasa kundze saprata un gāja piepildīt viņiem glāzes.

- Vai tas nav Megrē? - viens no viņiem jautaja.

- Jā.

- Ko viņam vajag?

- Viņš man nav to teicis.

Un viņa nebija arī jautājusi. Viņa iegāja virtuvē, tad atgriezās bārā un nomurmināja:

- Kad jūs būsiet beidzis, es paēdīšu.

- Kur jūs ēdat?

- Tur! - viņa teica un norādīja uz vienu no galdiņiem pie dibensienas.

- Es vairs ilgi jūs neaizkavēšu. Vai jūsu vīram pirms dažiem gadiem bija aklās zarnas iekaisums?

- Pirms pieciem vai sešiem gadiem. Viņu operēja.

- Kas?

- Gan atcerēšos. Pagaidiet. Doktors Gran... Granvalē. Kā tad. Viņš dzīvoja Voltēra bulvārī.

- Vai tagad viņš tur vairs nedzīvo?

- Viņš ir miris. Katrā ziņā viens klients, ko viņš operējis, tā mums teica.

No Granvalē, ja viņš būtu dzīvs, varētu uzzināt, vai Omeram Kalasam bijušas skrošu rētas uz vēdera. Nākamajā dienā vajadzēs aprunāties ar asistentiem un slimniek-kopējām. Protams, ja Omers Kalass nebūs sveiks un vesels atradies kādā Puatjē apkaimes ciemā.

- Vai viņš kādreiz ļoti sen nav ievainots vēderā ar medību skrotīm?

- Es neatceros.

- Vai viņš nebija mednieks?

- Varbūt viņš ir medījis, kad dzīvoja laukos.

- Vai jūs uz viņa vēdera nekad neesat pamanījusi diezgan izdzisušas rētas, kas izvietotas puslokā?

Šķiet, viņa domāja, sarauca uzacis un beidzot papurināja galvu.

- Vai esat pārliecināta?

- Es jau sen vairs neesmu viņu tik tuvu apskatījusi.

- Vai jūs viņu mīlējāt?

- Es nezinu.

- Cik ilgi viņš bija jūsu vienīgais mīļākais?

- Gadiem ilgi.

Šiem vārdiem bija ipašs skanējums.

- Vai jūs iepazināties ļoti agrā jaunībā?

- Mēs esam no viena ciema.

- No kāda?

- Tas ir neliels ciems pusceļā no Montaržī uz Zjenu.

- Vai jūs uz turieni vēl kādreiz braucat?

- Nekad.

- Vai nekad neesat tur atgriezusies?

-Nē.

- Kopš esat kopā ar Omeru?

- Kad no turienes aizbraucu, man bija septiņpadsmit gadu.

- Vai bijāt stāvoklī?

- Sestajā mēnesī.

- Vai cilvēki to zināja?

-Jā.

- Un jūsu vecāki ari?

Joprojām ar tādu pašu vienkāršību, kas šķita jau pārdabiska, viņa skarbi noteica:

-Jā.

- Vai jūs nekad vairs neesat viņus satikusi?

-Nē.

Lapuāns, kas bija nodevis instrukcijas Likā, iznāca no kabīnes un slaucīja sviedrus.

- Cik esmu jums parādā? - Megrē vaicāja.

Viņa uzdeva pirmo jautājumu.

- Vai ejat prom?

Un nu bija komisāra reize atbildēt ar vienu vārdu:

-Jā.

4. nodaļa Jauneklis uz jumta

Megrē vilcinājās izvilkt pīpi no kabatas, kas ar viņu atgadījās reti kādā vietā, un, ja bija to izdarījis, izlikās nevainīgs kā cilvēks, kas runādams ar kaut ko automātiski rotaļājas.

Tūlīt pēc apspriedes galvenā priekšnieka kabinetā, kura nebija ilga, un pēc sarunas ar viņu pie atvērta loga, Megrē pa mazajām durvīm iegāja no kriminālpolicijas telpām miertiesas telpās. Šajā laikā gandrīz visi soli pie miertiesnešu kabinetiem bija aizņemti, jo pagalmā tikko bija iebraukuši divi slēgtie policijas autobusi. Starp aizturētajiem, kas gaidīja, saslēgti rokudzelžos, un tāpat starp sargiem Megrē pazina vismaz trīs ceturtdaļas, un daži, šķiet, uz viņu nemaz nedusmodamies, komisāru sveicināja.

Iepriekšējā dienā miertiesnesis Komeļjo bija divas vai trīs reizes zvanījis uz viņa kabinetu. Viņš bija kalsns, nervozs, ar mazām brūnām, šķiet, krāsotām Ūsiņām un kavalērijas virsnieka stāju. Viņa pirmais teikums bija tāds:

- Pasakiet, cik tālu īsti esat ticis.

Megrē paklausīgi stāstīja par Viktora atradumiem Sen-martēna kanālā, par neatrodamo galvu, un tūlit jau tika pārtraukts.

- Es pieņemu, ka ūdenslīdējs šodien turpina meklējumus?

- Man nelikās, ka tas būtu nepieciešami.

- Tomēr šķiet - ja jau kanālā atrasti locekļi un rumpis, arī galva nevarētu būt tālu.

Tieši šāda iemesla dēļ attiecības ar tiesnesi bija sarežģītas. Viņš nebija vienīgais miertiesnesis ar tādu domāšanu, bet neapšaubāmi - viskareivīgākais. Savā ziņā viņš nebija muļķis. Kāds advokāts, kas savulaik bija studējis kopā ar Komeljo, apgalvoja, ka tas bijis viens no spožākajiem savas paaudzes studentiem.

Atlika vienīgi pieņemt, ka viņa gudrība nebija savienojama ar dažām realitātēm. Viņš piederēja pie noteiktām aprindām, pie lielburžuāzijas ar ļoti stingriem principiem 1111 svētiem tabu, un viņš nespēja nespriest par visu, balstoties uz šiem principiem un tabu.

Komisārs pacietīgi skaidroja:

- Pirmām kārtām, tiesneša kungs, Viktors pazīst kanālu tikpat labi kā jūs savu kabinetu un es - savu. Viņš to ir izpētījis metru pēc metra vairak nekā divsimt reižu. Viņš ir apzinīgs puisis. Ja viņš apgalvo, ka galvas tur nav...

- Mans atslēdznieks ari ir cilvēks, kas prot amatu un tiek uzskatīts par krietnu. Un tomēr ik reizi, kad es viņu pasaucu, viņš sāk ar to, ka apgalvo - cauruļvadu sistēmā nevarot būt nekādas kļūmes.

- Gadījumos, kad līķis sadalits gabalos, ļoti reti galvu atrod ķermeņa daļu tuvumā.

Komeljo pūlējās saprast, vēroja Megrē mazām, modrām acīm, bet komisārs turpināja:

- Tas ir izskaidrojams. Ir grūti identificēt locekļus, it sevišķi, ja tie pietiekami ilgi bijuši ūdenī, bet galva joprojām paliek viegli identificējama. Tā nav tik liela ka rumpis, tāpēc ir loģiski, ka no tās atbrīvojas, aizgādājot kaut kur tālāk.

- Pieņemsim, ka tā ir.

Megrē gluži nemanot bija paņēmis kreisajā rokā tabak-maku un, lai piebāztu pīpi, to vien gaidīja, kā sarunas biedra mazu neuzmanību.

Viņš stāstīja par Kalasa kundzi, aprakstīja bāru un Valmī krastmalu.

- Kas jūs pie viņas aizveda?

- Atzistos - nejaušība. Man vajadzēja zvanīt. Otrajā bārā telefons nebija kabīnē, katrs varētu dzirdēt, ko es runāju.

- Turpiniet.

Viņš pieminēja Kalasa aizbraukšanu, Puatjē vilcienu, bāra saimnieces attiecības ar Antuānu Kristēnu. puisi ar kravas trīsriteni, neaizmirstot ari puslokā izvietotās rētas.

- Jūs apgalvojat, ka šī sieviete saka - viņa nezinot, vai vīram ir vai nav rētas? Un jūs viņai ticat uz vārda?

Tas iesvēla tiesnesī sašutumu, sniedzās pāri viņa saprašanai.

- Atklāti sakot, Megrē, es nesaprotu, kāpēc jūs šo sievieti un šo puisi neatvedāt uz savu kabinetu un neno-pratinājāt pēc visiem likumiem, jums parasti tas izdodas. Es pieņemu, jūs nenoticējāt ne vārdam no tā, ko vina sacīja?

- Nebūt nē.

- Apgalvot, ka viņa nezina, uz kurieni aizbraucis viņas virs un kad viņš atgriezīsies...

Kā gan Komeljo, kas pastāvīgi dzīvoja Kreisā krasta apartamentos pretī Luksemburgas dārzam, dzīvoklī, kur viņš bija piedzimis, varēja iztēloties Kalasas mentalitāti?

Tomēr triks izdevās: ātri uzliesmoja sērkociņš, un Megrē pīpe bija aizsmēķēta. Komeljo. kas nevarēja ciest tabaku, sāka uz viņu cieši skatīties kā vienmēr, ja kāds bija tik nekaunīgs, ka smēķēja viņa kabinetā, bet komisārs bija nolēmis izlikties neko nesaprotam.

- Iespējams, - viņš piekrita, - ka viss, ko viņa man teica, ir meli. Bet iespējams arī, ka tā ir patiesība. Mēs esam izzvejojuši no kanāla ķermeņa daļas bez galvas.

Runa var būt par jebkuru vīrieti vecumā no četrdesmit pieciem līdz piecdesmit pieciem gadiem. Pagaidām nav nekā tāda, kas ļautu viņu identificēt. Cik vīriešu tādā vecumā pēdējās dienās ir pazuduši un cik aizbraukuši, nepasakot, uz kurieni īsti dodas? Vai man ir tiesības izsaukt Kalasa kundzi uz policiju un izturēties pret viņu kā pret aizdomās turamu personu tikai tāpēc, ka viņa slepeni dzer un viņas mīļākais ir jauns puisis, kas brauc ar trīsriteni un bēg, līdzko tuvojas kāds no policijas? Pēc kā mēs izskatīsimies, ja rīt vai tūlīt pat atradīsies galva, kas nepavisam nebūs Kalasa galva?

- Vai jūs liekat māju uzraudzīt?

- Židels no X rajona ir nolicis vienu no saviem vīriem sardzē krastmalā. Vakarvakarā pēc vakariņām es arī tur vēl pagāju garām.

- Vai neko jaunu neatklājāt?

- Neko noteiktu. Es iztaujāju vairākas meičas, ko satiku uz ielas. Naktī kvartāla atmosfēra ir citāda nekā dienā. Es galvenokārt gribēju zināt, vai piektdienas vakarā kāds nav pamanījis aizdomīgu staigāšanu kafejnīcas apkaimē vai kaut ko dzirdējis.

- Vai nekā nav?

- Nekā sevišķa. Viena no meičām man tomēr pateica kaut ko tādu, kas man vēl jāpārbauda. Viņa apgalvo, ka Kalasa sievai ir vēl viens mīļākais, vīrietis gados, sarkan-matis, kas, šķiet, tajā kvartālā dzīvo vai strādā. Tiesa; meiča ar mani runāja ļoti noskaitusies, jo viņa domā, ka mazā bāra saimniece nodara ļaunumu viņām visām. “Ja vēl viņa ņemtu maksu,” meiča sacīja, “mēs neko nevarētu iebilst. Bet viņa neprasa neko. Ja vīrieši nonāk grūtībās, viņi zina, pie kā iet. Vajag tikai pagaidīt, kad saimnieks pagriezīs muguru. Protams, es jau nu noskatījusies neesmu, bet stāsta, ka viņa neatraida nevienu.”

Klausīdamies tādās neķītrībās, Komeljo sāpīgi nopūtās.

- Jūs rīkosieties, kā gribēsiet, Megrē. Manuprāt, viss liekas diezgan skaidrs. Un te nav darīšana ar cilvēkiem, pret kuriem jāizturas piesardzīgi.

- Es drīzumā ar viņu runāšu vēlreiz. Runāšu arī ar viņas meitu. Un, beidzot, ceru kaut ko uzzināt no slimniekkopējām, kuras pirms pieciem gadiem asistējušas Kalasa operācijas laikā.

Šajā sakarā Megrē uzzināja kaut ko interesantu. Iepriekšējā vakarā, klejodams pa kvartālu, viņš mirkli iegriezās bistro, kur Kalasa kundze, pa pusei aizsnaudusies, sēdēja krēslā un četri vīrieši spēlēja kārtis. Viņš pajautāja viņai, kādā slimnīcā vīram operēta aklā zarna.

Cik zināms, Kalass bija diezgan spēcīgs cilvēks, tāds, kuru nevarēja iedomāties kā inīkstpēdiņu, kas pārlieku rūpējas par savu veselību un baidās no nāves. Viņam vajadzēja izturēt pavisam parastu un vieglu operāciju, gandrīz nemaz neriskējot.

Taču viņš nevis gāja parastā slimnīcā, bet izdeva diezgan lielu naudu, lai viņu operētu privātā klīnikā Vilžuitā. Tā ne tikai bija privāta klīnika, bet to pārzināja mūķenes, kas tur strādāja par žēlsirdīgajām māsām.

Lapuānam tajā laikā vajadzēja būt klīnikā, un, jādomā, viņš ar ziņojumu nekavēsies.

- Neesiet pārāk mīksts, Megrē! - Komeljo sacīja, kad komisārs gāja ārā pa durvīm.

Runa nebija par mīkstsirdību. Runa nebija arī par žēlumu, bet to nevarēja ieskaidrot Komeljo. Nupat Megrē bija atradies no ikdienas pasaules tik atšķirīgā pasaulē, ka viņš tajā pārvietojās taustīdamies. Vai mazās Valmī krastmalas kafejnīcas iemītniekiem bija kāds sakars ar Senmartēna kanālā iemesto līķi? Tas bija iespējams, tāpat kā iespējama bija tikai sakritība.

Megrē atgriezās savā kabinetā un sāka izskatīties nīgrs un dusmīgs, kāds aizvien izskatījās zināmā izmeklēšanas stadijā. Iepriekšējā dienā viņš izdarija atklājumus un tos krāja, nezinot, kurp tie viņu aizvedīs. Tagad viņam vajadzēja rīkoties ar patiesības gabaliņiem, un viņš nezināja, kā tos savienot citu ar citu.

Kalasa kundze nebija tikai savādniece, kādas viņš savās darba gaitās reizēm jau bija saticis, viņa uztverē tā bija cilvēciska problēma.

Komeljo acis viņa bija pagrimusi dzērāja, kura gulēja ar katru, kas vien pagadījās.

Viņam šī sieviete bija kas cits, viņš vēl nezināja, kas īsti, un, kamēr viņš to nezinās, kamēr nejutīs patiesību, viņu mocīs nenosakāms nelabums.

Viņa kabinetā Likā kārtoja uz rakstāmgalda pastu.

- Vai nekā jauna nav?

- Vai jūs bijāt šajā namā, priekšniek?

- Pie Komeljo.

- Ja es būtu zinājis, es piezvanītu uz turieni. Jā, ir jaunumi. Židels aiz uztraukuma nezina, kur dēties.

Megrē prātā bija Kalasa kundze, un viņš jau sāka gudrot, kas tai noticis, bet runa bija par ko citu.

- Viņš stāstīja par jauno cilvēku, ja nemaldos - An-tuānu.

- Jā, Antuānu. Vai viņš atkal pazudis?

- Kā tad. Šķiet, jūs vakar gribējāt, lai kāds inspektors viņam seko. Jaunais cilvēks devies tieši mājās Senmartēna priekšpilsētā, gandrīz uz Luija Blāna ielas stūri. Židels licis inspektoram, kas sekojis, iztaujāt vārtnieci. Puisis dzīvo kopā ar māti, kas kopj dzīvokļus, kāda nama astotajā stāvā. Viņi mitinās divās mansarda istabās. Lifta nav. Es jums atkārtoju to visu, kā Židels man stāstīja. Šķiet, nams ir viena no tām milzīgajām un drausmīgajām celtnēm.

kurās mitinās piecdesmit vai sešdesmit ģimenes, un bērni bariem klejo pa kāpnēm.

- Turpini.

- Tas ir gandrīz viss. Kā stāsta vārtniece, jaunā cilvēka māte ir krietna un dūšīga sieviete. Viņas vīrs miris sanatorijā. Ari viņai bijusi tuberkuloze, bet tiek uzskatīts, ka viņa izveseļojusies, kaut gan vārtniece to apšauba. Inspektors zvanījis Židelam, lai jautātu, ko darit tālāk. Židels nav gribējis riskēt un licis māju uzmanīt. Policists palicis ārā apmēram līdz pusnaktij, pēc tam kopā ar pēdējiem īrniekiem iegājis iekšā un nakti pavadījis kāpņu telpā.

Šorīt mazliet pirms astoņiem vārtniece viņam parādījusi vāju sievieti, kas gājusi garām viņas logam, un viņš uzzinājis, ka tā ir Antuāna māte. Inspektoram nav bijis nekāda iemesla viņu pasaukt vai viņai sekot. Tikai pēc pusstundas viņš aiz gara laika iedomājies uzkāpt astotajā stāvā.

Viņam licies interesanti uzzināt, cikos uz darbu iet puisis. Viņš piespiedis ausi pie durvīm, bet neko nav saklausījis, tad pieklauvējis. Galu galā, pamanījis, ka atslēga ir gaužām vienkārša, viņš izmēģinājis mūķīzeri.

Inspektors ieraudzījis pirmo istabu, kas bijusi ari virtuve, mātes gultu un blakus istabā vēl vienu gultu - sa-vandītu. Bet neviena dzīvoklī nav bijis, un jumta logs -vaļā.

Židels niknojas, ka nav par to iedomājies un nav devis atbilstošus rīkojumus. Puisis, bez šaubām, naktī izkāpis pa logu un gājis pa jumtiem, līdz atradis citu atvērtu jumta logu. Iespējams, ka viņš aizbēdzis caur kādu Luija Blāna ielas namu.

- Vai mājā viņa noteikti nav?

- Viņi iztaujājuši iemītniekus.

Megrē iedomājās, cik ironiski smaidīs Komeljo,

uzzinājis so jaunumu.

- Vai Lapuāns man ir zvanījis?

-Vēl nē.

- Vai neviens nav ieradies Tiesu medicīnas institūtā, lai identificētu liki?

- Tikai parastie klienti.

To bija apmēram ducis, galvenokārt sievietes gados, kuras ik reizi, kad atrada kādu nezināma cilvēka līķi, steidzās to identificēt.

- Vai doktors Pols nav zvanījis?

- Es nupat noliku viņa ziņojumu uz jūsu galda.

- Ja piezvana Lapuāns, saki, lai viņš nāk uz krastmalu un mani gaida. Es nebūšu tālu.

Viņš kājām aizgāja uz Senluija salu, apgāja apkārt Dievmātes katedrālei, pārgāja dzelzs laipu un nonāca šaurajā un biezi apdzīvotajā Senluijenilas ielā. Tā bija stunda, kad mājsaimnieces iepērkas, un nebija viegli izgrozīties starp viņu ratiņiem. Megrē atrada pārtikas veikalu, virs kura, kā teica Kalasa kundze, īrēja istabu viņas meita, ko sauca par Lisetu. Viņš gāja pa aleju gar veikaliņu, iegriezās nelīdzeni bruģētā sētā, kurā auga liepa un vērta to līdzīgu lauku skolas vai mācītājmājas pagalmam.

- Vai jūs kādu meklējat? - no pirmā stāva loga sauca sievietes balss.

- Kalasa jaunkundzi.

- Trešajā stāvā pa kreisi, bet viņas nav mājās.

- Vai jūs nezināt, kad viņa pārnāks?

- Viņa reti kad nāk pusdienās. Viņa mēdz parādīties tikai ap pusseptiņiem. Ja lieta steidzama, jūs viņu atradīsiet slimnīcā.

Hôtel-Dieu, kur strādāja Liseta Kalasa, nebija tālu. Tomēr nemaz nebija tik viegli nonākt profesora Lavo nodaļā, jo tā bija dienas visdzīvākā stunda. Pa gaiteņiem bez mitas staigāja vīrieši un sievietes baltos tērpos, sanitāri stūma ratiņus, slimnieki spēra nedrošus soļus un vēra durvis, kas veda Dievs vien zina kurp,

- Sakiet, lūdzu, kur es varētu sastapt Kalasa jaunkundzi?

Viņam tik tikko uzmeta skatienu.

- Nezinu. Vai tā ir paciente?

Vai arī rādīja tālāk gaitenī:

-Tur.

Tā viņu sūtīja divos vai trīs atšķirīgos virzienos, līdz viņš beidzot gluži kā miera ostu pēkšņi sasniedza klusu gaiteni, kur pie maza galdiņa sēdēja jauna meitene.

- Vai Kalasa jaunkundze?

- Vai personiskā jautājumā? Kā jūs te iekļuvāt?

Acīmredzot viņš bija iemaldījies vietā, kas parastajiem

mirstīgajiem liegta. Viņš nosauca savu vārdu, parādīja pat policijas žetonu, jo juta, ka viņa vārdam te nav nekāda svara.

- Es paskatīšos, vai viņu var traucēt. Baidos, ka jaunkundze būs operāciju zālē.

Komisāru atstāja vienu vismaz desmit minūtes, un viņš neiedrošinājās aizsmēķēt pīpi. Kad jaunā meitene atgriezās, viņai sekoja diezgan liela auguma žēlsirdīgā māsa ar mierīgu un rāmu seju.

- Vai jūs gribat ar mani runāt?

- Komisārs Megrē no kriminālpolicijas.

Skaidrā un noteiktā slimnīcas gaisotne, baltās drānas, žēlsirdīgās māsas cepurīte - tas viss bija spilgts pretstats Valmī krastmalas krodziņam.

Liseta Kalasa nebrīnīdamās un mierīgi vērās komisārā kā cilvēks, kas nekā nesaprot.

- Vai jūs tiešām gribējāt satikt mani?

- Vai jūsu vecāki dzīvo Valmī krastmalā?

Komisārs bija pārliecināts, ka pamana skarbāku spīdumu jaunās sievietes acīs.

-Jā. Bet es...

- Es vēlētos vienīgi uzdot dažus jautājumus.

- Es drīz būšu vajadzīga profesoram. Šajā laikā viņš iet vizītē, un...

- Es jūs aizkavēšu tikai dažas minūtes.

Viņa padevās, paskatījās apkārt un ieraudzīja pavērtas durvis.

- Mēs varam ieiet te.

Tur bija divi krēsli, saliekama gulta un instrumenti, ko droši vien lietoja ķirurģijā un ko Megrē nepazina.

- Vai jūs sen neesat bijusi pie saviem vecākiem?

Viņš pamanīja, ka jaunā sieviete nodreb, izdzirdot vārdu “vecāki”, un domāja, ka viņu saprot.

- Es uz turieni eju, cik vien reti iespējams.

- Kāpēc?

- Vai esat viņus redzējis?

- Esmu redzējis jūsu māti.

Viņa vairāk nekā neteica, it kā paskaidrojumi būtu lieki.

- Vai jūs uz viņiem dusmojaties?

- Es varētu dusmoties vienīgi par to, ka viņi mani laiduši pasaulē.

- Vai pagājušajā piektdienā jūs pie viņiem nebijāt?

- Es nebiju pat Parīzē, es biju laukos kopā ar draugiem, jo man bija brīvdiena.

- Vai jūs nezināt, ka tēvs aizbraucis?

- Kāpēc jūs man nesakāt, kāda iemesla dēļ uzdodat šos jautājumus? Jūs esat ieradies ar mani sarunāties par cilvēkiem, kuri oficiāli ir mani vecāki, bet ar kuriem jau sen man nav nekā kopīga. Kāpēc'? Vai kaut kas ir noticis?

Viņa aizsmēķēja cigareti un kā starp citu sacīja:

- Te var smēķēt. Vismaz šajā laikā.

Bet viņš neizmantoja atļauju, lai izvilktu pīpi no kabatas.

- Vai jūs brīnītos, ja tēvam vai mātei būtu kaut kas atgadījies?

Viņa paskatījās Megrē acīs un noteica:

-Nē.

- Kas, piemēram, varētu notikt?

- Kalass, piemēram, būtu varējis pārāk stipri piekaut māti.

Viņa teica nevis “tēvs”, bet “Kalass”.

- Vai viņš bieži sit jūsu māti?

- Es nezinu, kā ir tagad. Senāk tas notika gandrīz katru dienu.

- Vai jūsu māte nepretojās?

- Viņa nolieca galvu. Es pat gudroju, vai viņai tas nebija patīkami.

- Kas vēl varētu notikt?

- Ka viņa iedomātos ieliet viņa zupā indi.

- Vai viņa viņu ienīst?

- Es zinu vienīgi to, ka viņa dzīvo kopā ar šo cilvēku divdesmit četrus gadus un nemēģina no tā aiziet.

- Vai, jūsuprāt, viņa ir nelaimīga?

- Redziet, komisāra kungs, es cenšos vispār par to nedomāt. Bērnībā mans vienīgais sapnis bija tikt prom no mājām. Un, līdzko es varēju, es aizgāju.

- Es zinu, piecpadsmit gadu vecumā.

- Kas jums to pateica?

- Jūsu māte.

Viņa, šķiet, brīdi domāja, tad pacēla galvu.

- Vai tas ir viņš?

- Ko jūs gribējāt teikt?

- Vai viņa Kalasu noindējusi?

- Neliekas vis. Nav pat pilnīgas pārliecības, ka viņam noticis kas ļauns. Jūsu māte apgalvo, ka viņš piektdien pēcpusdienā aizbraucis uz Puatjē apkaimi, kur, šķiet, mēdz iepirkt baltvīnu.

- Taisnība. Tādos braucienos viņš devās arī manā laikā.

- Bet no Senmartēna kanāla izvilkts līķis, kas varētu būt viņa līķis.

- Vai neviens to nav identificējis?

- Pagaidām nē. Identifikācija ir jo grūtāka tāpēc, ka neesam atraduši galvu.

Viņa pat nesarāvās - varbūt tāpēc, ka strādāja slimnīcā.

- Kas, jūsuprāt, ar viņu noticis? - viņa vaicāja.

- Es nezinu. Es meklēju. Šķiet, jūsu mātes dzīvē ir iejaukti vairāki vīrieši. Piedodiet, ka es par to ar jums runāju-

- Vai tiešām jūs domājat, ka tas man kāds jaunums?

- Vai jūsu tēvs bērnībā vai pusaudža gados ir dabūjis medību skrošu lādiņu vēderā?

Viņa izskatījās pārsteigta.

- Es nekad neesmu dzirdējusi par to runājam.

-Jūs, protams, nekad neesat redzējusi rētas?

- Ja tās ir uz vēdera... - viņa teica, tikko jaušami pasmaidīdama.

- Kad jūs pēdējoreiz bijāt Valmī krastmalā?

- Pagaidiet! Nu jau būs pagājis mēnesis kopš tās reizes.

- Vai jūs aizgājāt ciemos, kā mēdz iet pie vecākiem?

- Ne gluži.

- Vai Kalass bija mājās?

- Es iekārtojos tā, lai ciemotos, kad viņa nav.

- Pēcpusdienā?

- Jā. Viņš paradis spēlēt biljardu netālu no Austrumu stacijas.

- Vai pie jūsu mātes nebija neviena vīrieša?

- Todien nebi ja.

- Vai jums bija noteikts nolūks, kāpēc gājāt?

- Nē.

- Par ko jūs runājāt?

- Es vairs neatceros. Par šo un to.

- Vai par Kalasu nerunājāt?

- Domāju, ka nē.

- Vai jūs gadījumā neejat pie mātes palūgt naudu?

- Jūs esat uz nepareiza ceļa, Megrē kungs. Lai nu kā, tam es esmu par lepnu. Ir bijušas reizes, kad man trūcis naudas, es pat esmu cietusi izsalkumu, bet nekad neesmu klauvējusi pie viņu durvīm, lai izlūgtos palīdzību. Un jo mazāk tagad, kad es labi nopelnu savu iztiku.

- Vai jūs neatceraties neko, par ko bija runa, kad pēdējoreiz ciemojāties Valmi krastmalā?

- Neko noteiktu.

- Vai starp vīriešiem, ko jums gadījies satikt bārā, nav jauneklis sārtu seju, kas brauc ar kravas trīsriteni?

Viņa noraidoši papurināja galvu.

- Un sarkanmatains vīrietis gados?

Šoreiz viņa apdomājās.

- Vai viņam ir bakurētaina seja?

- Es nezinu.

- Ja ir, tad tas varētu būt Djedonē kungs.

- Kas ir Djedonē kungs?

- Es neko vairāk nezinu. Viens no manas mātes draugiem. Viņš jau daudzus gadus ir kafejnīcas viesis.

- Viens no pēcpusdienas klientiem?

Viņa saprata.

- Katrā ziņā es viņu esmu redzējusi pēcpusdienās. Varbūt nav tā, kā jūs domājat. Es neko neapgalvoju. Man viņš izskatās pēc mierīga cilvēka, kas vakarus labprāt pavada pie kamīna čībām kājās. Viņš tiešām gandrīz vienmēr sēž pie krāsns pretī mātei, to es esmu pamanījusi. Šķiet, viņi ir pazīstami kopš seniem laikiem, tā ka vairs neuztraucas viens otra dēļ. Vai saprotat? Viņus varētu noturēt par vecu laulātu pāri.

- Vai jums nav kāda nojausma, kur viņš varētu dzīvot?

- Esmu dzirdējusi, kā viņš pieceļoties piesmakušā balsī saka: “Nu man laiks iet uz darbu.” Manuprāt, viņš strādā kaut kur tuvumā, bet īsti nezinu. Viņš neģērbjas kā strādnieks. Es viņu drīzāk noturētu par rakstvedi.

Gaiteni atskanēja zvans, un jaunā sieviete uzreiz piecēlās.

- Mani aicina. Piedodiet!

- Iespējams, ka es aiziešu pie jums uz dzīvokli.

- Es būšu mājās tikai vakarā. Nenāciet pārāk vēlu, jo es agri eju gulēt.

Megrē redzēja, kā jaunā sieviete, iedama pa koridoru, purina galvu kā cilvēks, kas nespēj pierast pie kādas domas.

- Piedodiet, jaunkundz, kur ir izeja?

Viņš izskatījās tik apmulsis, ka pie durvīm sēdošā jaunā meitene pasmaidīja un gāja viņam pa priekšu līdz pat kāpnēm.

- No šejienes jūs vairs neapmaldīsieties. Līdzko nokāpsiet lejā, pagriezīsieties pa kreisi, tad vēlreiz pa kreisi.

- Es jums pateicos.

Viņš neiedrošinājās jautāt, ko viņa doma par Li.setu Kalasu. Viņam būtu grūti pasacīt, ko viņš pats par to domā.

Megrē uz bridi apstājās, lai pretī Tiesu pilij iedzertu baltvīnu. Kad pēc brīža viņš nonāca Oifēvras krastmalā, Lapuāns viņu jau gaidija.

- Nu, kā tev gāja pie māsām?

- Viņas bija tik mīlīgas, cik vien iespējams. Es baidījos, ka nejutīšos lāgā, bet viņas mani tik jauki uzņēma...

- Kā ar rētām?

Par rezultātiem Lapuāns vairs nebija tik sajūsmināts.

- Vispirms - ārsts, kas izdarījis operāciju, ir miris pirms trim gadiem, kā jau Kalasa kundze teica. Mūķene, kas pārzina sekretariātu, sameklēja slimības vēsturi. Tur nav pieminētas rētas, kas ir gluži dabiski, bet pie reizes es uzzināju, ka Kalasam bijis kuņģa jēlums.

- Vai tas operēts?

- Nē. Šķiet, pirms operācijas viņi izdara vispārēju veselības pārbaudi un rezultātus pieraksta.

- Vai pazīšanas zīmes netiek reģistrētas?

- Nekā tamlīdzīga. Mūķene laipni apjautājās māsām, kas varētu būt asistējušas operācijā. Neviena Kalasu skaidri neatceras. Viena gan it kā atminas, ka pirms iemidzināšanas viņš lūdzis, lai ļauj noskaitīt lūgsnu.

- Vai viņš ir katolis?

- Nē, viņš baidījies. Tādas lietas mūķenes neaizmirst. Rētas viņām nav likušās nekas ievērojams.

Joprojām nekas nemainījās, bija tikai līķis bez galvas, kuru nevarēja droši identificēt.

- Ko mēs tagad darīsim? - Lapuāns murmināja, jo, re dzot Megrē saīgušu, runāja pusbalsī.

Vai tiesnesim Komeljo tomēr nebija taisnība? Ja no Senmartēna kanāla izvilktais līķis bija Omers Kalass, neatlaidīgi pratinot viņa sievu, varbūt varētu iegūt drošus pierādījumus. Un konfrontācija ar Antuānu, puiku ar trīsriteni, arī droši vien nepaliktu bez rezultātiem.

- Nāc!

- Vai ņemt mašīnu?

-Jā.

- Uz kurieni brauksim?

- Uz kanālu.

Pa ceļam viņš liks X rajona inspektoriem meklēt apkārtnē sarkanmatainu bakurētainu vīrieti vārdā Djedonē.

Mašīna spraucās starp autobusiem un kravas automobiļiem, sasniedza Rišāra Lenuāra bulvāri netālu no Megrē dzīvokļa, un piepeši Megrē norūca:

- Brauc gar Austrumu staciju.

Lapuāns apjucis pavērās komisārā.

- Varbūt no tā nekas neiznāks, bet es gribu pārbaudīt. Mums stāsta, ka Kalass aizbraucis piektdienas pēcpusdienā un viņam bijis koferis. Pieņemsim, ka sestdien viņš atgriezies. Ja viņš ir nogalinātais un gabalos sadalītais, vainīgajiem vajadzēja no kofera atbrīvoties. Esmu pārliecināts, ka Valmī krastmalā tā vairs nav un ka mēs tur neatradīsim arī apģērbu, kas Kalasam aizbraucot bija mugurā.

Lapuāns klausījās un māja ar galvu.

- Kanālā nav atrasts koferis, tāpat kā apģērbs, tātad liķis pirms sadalīšanas izģērbts.

- Un galva nav atrasta! - Lapuāns piemetināja.

Megrē pieņēmums nebija oriģināls. Tas bija parasts

gājiens. Sešos gadījumos no desmit, kad slepkavībā vainīgie grib atbrīvoties no kompromitējošiem priekšmetiem, viņi tos gluži vienkārši nodod stacijā uzglabāšanā.

Un Austrumu stacija ir pāris soļu no Valmī krastmalas. Lapuāns galu galā atrada vietu, kur atstāt mašinu, un steidzīgiem soļiem sekoja Megrē.

- Vai piektdienas pēcpusdienā jūs strādājāt? - komisārs jautāja glabātavas kalpotājam.

- Tikai līdz sešiem.

- Vai nodeva daudz bagāžas?

- Ne vairāk kā citām dienām.

- Vai starp lietām, kas nodotas piektdien, ir arī tādas, kas vēl nav paņemtas?

Kalpotājs paskatījās uz plauktiem, kur bija salikti dažādi koferi un saiņi.

- Divas! - viņš atbildēja.

- Vai abas pieder vienai un tai pašai personai?

- Nē. Numuri neseko viens otram. Turklāt ar audeklu pārsegto kasti atnesa resna sieviete, kuru atceros, jo man šķita, ka tā ož pēc siera.

- Vai tajā ir sieri?

- Es nezinu. Laikam nē. Vairs neož. Varbūt pēc siera oda sieviete?

- Un otrā manta?

- Brūns koferis.

Viņš ar pirkstu parādīja uz vienkāršu, krietni apbružātu koferi.

- Vai uz tā nav rakstīts vārds vai adrese?

-Nē.

- Vai neatceraties, kas to atnesa?

- Varbūt es maldos, bet manuprāt, tas bija jauneklis no laukiem.

- Kāpēc no laukiem?

- Viņš tāds izskatījās.

- Vai viņam bija sārti vaigi?

- Varbūt.

- Kā viņš bija ģērbies?

- Manuprāt, viņam bija ādas jaka un naģene.

Megrē un Lapuāns saskatījās, viņiem abiem ienāca prātā Antuāns Kristēns.

- Kad tas bija?

- Ap pieciem. Jā. Mazliet pēc pieciem, jo Strasbūras ātrvilciens tikko ienāca stacijā.

- Vai gadījumā, ja viņš atnāk pēc kofera, jūs varētu uzreiz piezvanīt Žemapas policijas postenim?

- Un ja nu viņš to koferi paņem un aiziet?

- Katrā ziņā mēs pēc dažām minūtēm atgriezīsimies.

Bija tikai viena iespēja koferi identificēt - aizbraukt

pakaļ Kalasa kundzei un viņai to parādīt. Viņa vienaldzīgi noskatījās, kā abi vīrieši ienāca kafejnīcā, un devās pie letes viņus apkalpot.

- Patlaban mēs neko nedzersim, Kalasa kundze, -Megrē sacīja. - Mēs atbraucām jums pakaļ, lai jūs identificētu kādu priekšmetu, kas atrodas netālu no šejienes. Mans inspektors jūs pavadīs.

- Vai man kafejnīca jāslēdz?

- Nav vērts, pēc dažām minūtēm jūs atgriezīsieties. Es palikšu.

Viņa neuzlika galvā cepuri, tikai apmainīja čības pret kurpēm.

- Vai jūs apkalposiet klientus?

- Man droši vien neradīsies tāda iespēja.

Kad mašina ar Lapuānu pie stūres un Kalasa kundzi viņam blakus aizbrauca, Megrē mirkli palika stāvam uz sliekšņa, dīvaini smaidīdams. Tā bija pirmā reize viņa policista mūžā, kad viņš palika viens mazā kafejnīcā, it kā būtu tās īpašnieks, un šī doma viņu tā uzjautrināja, ka viņš nostājās aiz letes.

5. nodaļa Tintes pudele

Tajās pašās vietās, kur iepriekšējā rītā saules stari veidoja zīmējumus, viens no tiem uz letes metāla virsmas noapaļotā stūra atgādināja dzīvnieku, bet otrs apspīdēja krāsainu bildīti, kurā sieviete sarkanā kleitā sniedza putojošu alus kausu.

Kā Megrē jau iepriekšējā dienā bija nojautis, šajā mazajā kafejnīcā, atšķirībā no daudzām Parīzes kafejnīcām un bāriem, valdīja gandrīz tāda pati gaisotne kā lauku viesnīcās, kas nedēļas lielāko daļu ir tukšas, bet piepeši piepildās tirgus dienās.

Varbūt viņam iegribējās pašam sev ieliet ko dzeramu, bet tā bija bērnišķīga iegriba, no kuras komisārs pats nokaunējās un, rokas kabatās sabāzis, pīpi zobos, devās uz durvīm telpas dibensienā.

Viņš vēl nebija redzējis, kas ir aiz šīm durvīm, aiz kurām Kalasa kundze tik bieži nozuda. Kā jau domājams, viņš tur ieraudzīja virtuvi, kurā valdīja zināma nekārtība, bet ne tāda netīrība, kādu viņš bija iztēlojies. Tūlīt pa kreisi aiz durvīm uz mazas, brūnas bufetes stāvēja aizsākta konjaka pudele. Tātad kafejnīcas saimniece augu dienu dzēra nevis vīnu, bet konjaku, un, tā kā blakus nebija nevienas glāzes, vajadzēja pieņemt, ka viņai ir paradums dzert no kakliņa.

Pagalma pusē bija logs un stiklotas durvis, kuras nebija aizslēgtas, un viņš tās atvēra. Vienā stūrī rindojās tukšas mucas, krājās salmi, kuros bijušas ietītas pudeles, veci spaiņi, sarūsējušas dzelzs stīpas, un Megrē jutās tālu no Parīzes, turklāt iespaids bija tik spēcīgs, ka viņš brīnījās, nekur neredzēdams mēslu kaudzi un vistas.

No pagalma varēja iziet aklā ielā, pret kuru bija pavērsti mūri bez logiem un kura droši vien izveda krastmalai paralēlā ielā.

Neviļus viņš pacēla skatienu uz bistro otrā stāva logiem, kuru rūtis sen nebija mazgātas un pie kuriem karājās izbalējuši aizkari. Vai viņš maldījās? Viņam šķita, ka aiz logiem kaut kas sakustas. Bet viņš atcerējās, ka runcis guļ pie krāsns.

Viņš gausiem soļiem atgriezās virtuvē un kāpa augšā pa riņķa trepēm, kas veda otrajā stāvā. Pakāpieni krakšķēja. Gaisā jautās viegla pelējuma smaka, kas jo vairāk atgādināja viesnīcas, kurās viņam mazpilsētās iznācis pārnakšņot.

Kāpņu laukumiņā bija divas durvis. Viņš atvēra vienas un nonāca telpā, kas acīmredzot bija Kalasu guļamistaba. Tās logi bija krastmalas pusē. Divvietīgā riekstkoka gulta no riti» nebija klāta, un palagi izskatījās diezgan tīri. Iekārtojums bija tāds pats, kādu varētu atrast jebkurā šāda veida mājoklī, - vecas, smagas, laika gaitā spožas kļuvušas mēbeles, ko paaudze manto no paaudzes.

Skapī karājās vīrieša drēbes. Starp logiem stāvēja atzveltnis ar granātsarkana ripsa pārsegu, tam blakus - veca modeļa radioaparāts. Istabas vidū - apaļš galds, pārklāts ar nenosakāmas krāsas audumu, pie tā - divi melnkoka krēsli.

Megrē gudroja, kas ienākot viņu pārsteidzis, un viņam vairākkārt vajadzēja pārlaist istabai skatienu, līdz tas no jauna apstājās pie galdsegas. Uz tās bija nolikta tintes pudele, kas šķita gluži jauna, spalvaskāts un rakstāmpapīra komplekts, kādus viesnīcās mēdz izsniegt klientiem.

Viņš to atvēra, negaidīdams nekādus atklājumus, un tiešām atrada tikai trīs loksnes balta papīra. Komisārs visu laiku ausījās, un viņam šķita, ka dzird kaut ko klusāin iekrakšķamies. Troksnis nenāca no tualetes telpas, kurā varēja ieiet tieši no istabas. Atkal izgājis uz kāpnēm, viņš atvēra otras durvis un ieraudzīja tikpat lielu istabu kā iepriekšējā, bet to lietoja par pieliekamo, tāpēc tā bija piekrauta salūzušām mēbelēm, vecām avīzēm, pudelēm un visvisādiem citiein priekšmetiem.

- Vai te kāds ir? - viņš skaļā balsī jautāja, būdams gandri/. pārlicināts, ka nav telpā viens.

Mirkli viņš pastāvēja nekustēdamies, tad klusītēm pastiepa roku uz sienas skapja pusi un strauji atrāva vaļā durvis.

- Šoreiz nedari nekādas muļķības, - viņš sacīja.

Komisārs nejutās sevišķi pārsteigts, ieraudzījis An-

tuānu, kas bija iespiedies skapja stūrī kā vajāts zvērs.

- Es jau domāju, ka tu drīz vien atradīsies. Nāc ārā!

- Vai jūs mani apcietināt?

Jaunais cilvēks pārbijies skatījās uz rokudzelžiem, kurus komisārs bija izvilcis no kabatas.

- Es vēl nezinu, ko ar tevi darīšu, bet man negribas, ka tu vēlreiz dodies pastaigā pajumtiem. Dod šurp rokas!

- Jums nav tiesību. Es neko neesmu noziedzies.

- Dod šurp rokas!

Komisārs nojauta, ka zēns domā izmēģināt laimi un izšmaukt viņam pa kājstarpi. Viņš pagāja uz priekšu un ar visu augumu piespieda jauneklīti pie sienas - tas gan pretojās un spēra Megrē pa kājām, tomēr rokudzelžus aizslēgt izdevās.

- Tagad nāc man līdzi!

- Ko teiks mana māte?

- Es nezinu, ko teiks māte. bet mums ir vairāki jautājumi, ko tev uzdot.

- Es neatbildēšu.

- Nāc vien.

Viņš palaida puisi sev pa priekšu. Viņi izgāja cauri virtuvei, un, kad iegāja bārā, Antuānu, šķiet, pārsteidza tajā valdošais tukšums un klusums.

- Kur viņa ir?

- Vai saimniece? Nebaidies. Viņa atnāks.

- Vai jūs viņu apcietinājāt?

- Apsēdies šajā stūrī un nekusties.

- Ja es gribēšu, es kustēšos!

Megrē bija redzējis tik daudzus tāda vecuma puišus vairāk vai mazāk līdzīgās situācijas, ka būtu varējis paredzēt katru kustību un katru vārdu.

Tiesneša Komeljo dēļ viņš bija gluži apmierināts, ka ir notvēris Antuānu, bet nepavisam nedomāja, ka no puišeļa iegūs lielāku skaidrību.

Kāds atvēra ieejas durvis, parādījās pavecs vīrietis, kas šķita pārsteigts, ieraudzījis Megrē stāvam mazās kafejnīcas vidū un neredzot Kalasa kundzi.

- Vai saimnieces te nav?

- Viņa drīz atgriezīsies.

Vai vīrietis ieraudzīja rokudzelžus? Vai nojauta, ka Megrē ir policists, un negribēja tam tuvoties? Lai nu kā, viņš pieskārās pie naģenes un steidzīgi gāja prom, nomurminādams:

- Es atnākšu vēlāk.

Viņš droši vien vēl nebija sasniedzis ielas stūri, kad melnais auto apstājās pie kafejnīcas, Lapuāns izkāpa no tā pirmais, atvēra durvis Kalasa kudzei un beigās izcēla no mašīnas brūnu koferi.

Viņa uzreiz pamanīja Antuānu, sarauca uzacis, bažīgi paskatījās uz Megrē.

- Vai jūs nezinājāt, ka viņš ir jūsu mājā?

- Neatbildi! - jauneklis viņai uzsauca. - Viņam nav tiesību mani apcietināt. Es neko neesmu izdarījis. Lai viņš man pierāda, ka esmu izdarījis ko sliktu!

Komisārs bez kavēšanās pievērsās Lapuānam.

- Vai tas ir meklētais koferis?

- Sākumā viņa it kā šaubījās, tad sacīja, ka jā, tad apgalvoja, ka nevar zināt, ja koferis nav atvērts.

- Vai tu to atvēri?

- Man tomēr gribējās, lai jūs esat tur klāt. Es iedevu dzelzceļniekam pagaidu kvīti. Viņš pieprasa, lai iespējami ātri aizsūta īstu dokumentu.

- To tu palūgsi Komeljo. Vai dzelzceļnieks joprojām ir tur?

- Domāju gan. Manuprāt, viņam nav iespējams atstāt darba vietu.

- Piezvani viņam. Pajautā, vai viņš var atrast aizstājēju uz stundas ceturksni. Tas nevarētu būt neiespējami. Lai viņš iekāpj taksometrā un atbrauc šurp.

- Es saprotu, - Lapuāns teica, skatīdamies uz Antuānu.

Vai dzelzceļa kalpotājs viņu pazīs? Ja pazīs, tad viss

kļūs aizvien vienkāršāk un vienkāršāk.

- Un vēl - piezvani Mersam. Es gribētu, lai arī viņš atnāk - izdarīsim kratīšanu - kopā ar fotogrāfiem.

- Labi, priekšniek.

Kalasa kundze, kas, gluži kā ciemos atnākusi, stāvēja telpas vidū, jautāja tāpat, kā bija jautājis Antuāns:

- Vai jūs mani apcietināt ?

Viņa izskatījās pagalam samulsusi, kad viņš vienkārši atbildēja:

- Kāpēc?

- Vai es varu iet un nākt?

- Jā, pa māju jūs varat staigāt.

Viņš zināja, ko viņa gribēja, un viņa tiešām devās uz virtuvi, kur piegāja pie bufetes ar konjaka pudeli. Pēc tam viņa kravājās pa traukiem, apmainīja kurpes, pie kurām laikam nebija pieradusi un kuras droši vien spieda, pret tūbas čībām.

Atgriezusies viņa atguva pašapziņu un devās pie letes.

- Vai jums kaut ko ieliet?

- Jā, baltvīnu. Un vienu - inspektoram. Varbūt An-tuāns grib glāzi alus?

Viņš rīkojās kā cilvēks, kam nekur nav jāsteidzas. Varēja pat domāt, ka viņš nezina, ko pēc minūtes darīs. Iedzēris malku vīna, Megrē piegāja pie durvīm un aizslēdza tās.

- Vai jums ir kofera atslēga?

-Nē.

- Vai zināt, kur tā ir?

- Droši vien viņa kabatā.

Kalasa kabatā, jo vajadzēja pieņemt, ka viņš izgājis no mājas ar visu koferi.

- Padodiet man knaibles, kaut kādus rīkus.

Pagāja zināms laiks, līdz viņa atrada knaibles. Megrē nolika koferi uz galda un, pirms uzlauza visai vienkāršo atslēgu, pagaidīja, kad Lapuāns būs visu nokārtojis pa telefonu.

- Es tev pasūtīju baltvīnu.

- Paldies, priekšniek.

Metāls saliecās, galu galā padevās, un Megrē pacēla vāku. Kalasa kundze bija palikusi otrā pusē letei un, ja arī skatījās viņu virzienā, tad, šķiet, bez sevišķas intereses.

Koferī bija pelēks uzvalks no diezgan smalka auduma, pāris gandrīz jaunu kurpju, krekli, zeķes, skuveklis, ķemme un zobu suka, kā arī papīrā ietīts ziepju gabals.

- Vai tas viss pieder jūsu vīram?

- Jādomā.

- Vai neesat par to pārliecinta?

- Viņam pieder tāds pats uzvalks kā šis.

- Vai augšā tā nav?

- Es neesmu meklējusi.

Viņa nepalīdzēja, bet nemēģināja ari mainīt izturēšanos. Kopš vakardienas viņa atbildēja uz jautājumiem, cik vien lakoniski un precīzi iespējams, taču nekļūstot agresīva kā, piemēram, Antuāns.

Antuāns gan vai locījās bailēs. Turpretī sieviete, šķiet, ne 110 kā nebaidījās. Likās, viņai ir pilnīgi vienaldzīga policistu staigāšana un tas, ko viņi mājā varētu atrast.

- Vai tu neko neesi ievērojis? - Megrē jautāja Lapuā-nam. kravādamies pa koferi.

- Vai to, ka viss samests juku jukām?

- Jā. Tā vīrieši lielākoties pako savas lietas. Bet ir kaut kas interesantāks. Pieņemam, ka Kalass dodas ceļā. Viņš paņem līdzi vēl vienu uzvalku, tāpat zeķes, apavus un veļu. Teorētiski jāpieņem, ka viņš mantas salicis koferi savā istabā.

Divi vīri apmetēju apģērbā paraustīja durvis, piespieda seju pie rūts un laikam kaut ko sauca, kas nebija dzirdams, tad aizgāja.

- Vai tu vari pasacīt, kāpēc šādos apstākļos viņš būtu vedis līdzi netīru veļu?

Tiešām, viens no diviem krekliem bija valkāts, tāpat arī apakšbikses un zeķes.

- Vai, jūsuprāt, tas nebija viņš, kas lika mantas koferi?

- Varbūt tas bija viņš. Droši vien viņš. Bet ne tad, kad brauca prom. Tajā brīdī, kad viņš sapakoja koferi, viņš gatavojās braukt mājās.

- Saprotu.

- Vai jūs dzirdējāt, Kalasa kundze?

Viņa piekrītoši palocīja galvu.

- Vai jūs joprojām apgalvojat, ka jūsu vīrs aizbrauca piektdienas pēcpusdienā, ņemot līdzi šo koferi?

- Ko es teicu, to saku joprojām.

- Vai esat pārliecināta, ka tas nenotika ceturtdien? Un piektdien viņš varbūt atgriezās?

Viņa tikai papurināja galvu.

- Jūs tik un tā domāsiet, kā gribēsiet.

Pie bāra durvīm apstājās taksometrs. Megrē gāja atvērt durvis, kad dzelzceļa kalpotājs kāpa no tā ārā.

- Lai viņš jūs pagaida. Es jūs aizkavēšu tikai mirkli.

Komisārs viņu ieveda kafejnīcā, kur tas, labu laiku nespēdams saprast, ko no viņa grib, skatījās apkārt, lai labāk iejustos situācijā. Viņa skatiens apstājās pie Antuāna, kas

joprojām sēdēja stūrī.

Tad viņš pievērsās Megrē, atvēra muti un atkal paskatījās uz jaunekli.

Visu šo laiku, kas šķita ilgs, Antuāns viņā urbās izaicinošu skatienu.

- Man tiešām liekas, ka... - vīrietis iesāka, paceldams roku, it kā gribētu pakasīt pakausi.

Viņš bija godigs un cīnījās ar savu sirdsapziņu.

- Nu, kad redzu viņu šitā, man liekas, ka tas ir tas pats jauneklis.

- Jūs melojat! - puisis nikni iesaucās.

- Varbūt būtu labāk, ja es viņu redzētu stāvot.

- Piecelies!

-Nē.

- Piecelies!

Aiz Megrē muguras atskanēja Kalasa kundzes balss:

- Piecelies, Antuān!

- Tāds, - kalpotājs pēc brīža sacīja, - man viņš izskatās vairāk līdzīgs. Vai viņam nav ādas jaka?

- Ej, pameklē otrā stāvā pieliekamajā istabā, - Megrē teica Lapuānam.

Viņi-gaidīja klusēdami. Cilvēks no stacijas pameta skatienu uz leti, un Megrē saprata, ka viņam slāpst.

- Vai vienu baltvīnu? - Megrē jautāja.

- Es neatteiktos vis.

Lapuāns atgriezās un atnesa ādas jaku, kas Antuānam bija mugurā iepriekšējā dienā.

- Uzvelc.

Jauneklis paskatījās saimniecē, lūgdams padomu, negribīgi padevās, kad bija noņemti rokudzelži.

- Vai jūs neredzat, ka viņš grib sastrādāt ar kruķiem? Viņi visi ir vienādi. Pietiek pateikt “policija”, un viņiem jau bikses trīc. Nu, un vai tagad ari jums vēl liekas, ka esat

mani redzējis?

- Domāju gan.

- Jūs melojat.

Kalpotājs runāja ar Megrē mierigā balsi, kurā tomēr bija jaušams zināms satraukums.

- Es pieņemu, ka mana liecība ir svarīga. Es negribētu nevienam nodarīt netaisnību. Šis puisis ir līdzīgs tam, kurš svētdien atnāca un nodeva koferi. Tā kā es nevarēju paredzēt, ka man par viņu uzdos jautājumus, es viņu sevišķi uzmanīgi neapskatīju. Varbūt, ja es viņu redzētu tajā pašā vietā un tajā pašā apgaismojumā...

- Mēs viņu šodien aizvedīsim uz staciju, - Megrē izlēma. - Es jums pateicos. Uz jūsu veselību!

Viņš izvadīja stacijas kalpotāju pa durvīm un aizslēdza tās. Komisāra stājā bija tāds kā nenosakāms kūtrums, kas intriģēja Lapuānu. Inspektors nevarētu pasacīt, kad tas pārņēmis komisāru. Varbūt istenibā - jau pašā izmeklēšanas sākumā, kad viņi iepriekšējā dienā atnāca uz Valmī krastmalu, vai arī, kad ienāca Kalasu bistro.

Megrē rīkojās kā parasti un darīja visu, kas bija darāms. Bet vai viņš to nedarīja ar tik mazu pārliecības spēku, kādu viņa inspektori reti bija manījuši? To būtu grūti izskaidrot. Izskatījās, ka viņš rīkojas mazliet pret savu gribu. Šķita, lietiskie pierādījumi viņu tik tikko interesē, bet galvā rosās domas, ko viņš nevienam neatklāj.

Sevišķi jūtams tas bija te, kafejnīcā, un vēl vairāk - kad runāja ar Kalasa kundzi vai to slepus vēroja.

Varētu zvērēt, ka upuris nenozīmēja neko, ka gabalos sadalītais līķis viņa uztverē nebija nekas. Viņš tik tikko pievērsa uzmanību Antuānam un ar piespiešanos domāja par dažiem aroda pienākumiem.

- Piezvani Komeljo. Man gribētos, lai to labāk izdari tu. Pastāsti dažos vārdos, kas ir noticis. Varbūt būtu labāk.

ja viņš uz puikas vārda uzrakstītu aizturēšanas orderi. Viņš to katrā ziņā darīs.

- Un viņa? - inspektors jautāja, pamezdams skatienu uz sievieti.

- Man negribētos.

- Bet ja viņš pieprasa?

- Viņš rīkosies pēc saviem ieskatiem. Viņš ir noteicējs.

Komisārs nepūlējās būt piesardzīgs un runāt klusā balsī, un abi aizdomās turamie klausījās.

- Jūs varētu kaut ko ieēst, - Megrē ieteica Kalasa kundzei. - Iespējams, ka jūs drīz vedīs prom.

- Vai uz ilgu laiku?

- Uz tik ilgu, cik tiesnesis gribēs jūs paturēt savā rīcībā.

- Vai man būs jāguļ cietumā?

- Sākumā, domājams, iepriekšējā ieslodzījuma kamerā.

- Un man? -Antuāns jautāja.

- Tev arī. Tikai citā kamerā, - Megrē piebilda.

- Vai tu gribi ēst? - Kalasa kundze jautāja puisim.

- Nē.

Tomēr viņa iegāja virtuvē, taču tikai tāpēc, lai iedzertu malku konjaka. Atgriezusies viņa jautāja:

- Kas pa to laiku uzmanīs māju?

- Neviens. Neuztraucieties. Pa to laiku tā tiks uzraudzīta.

Viņš nevarēja nevērot sievieti joprojām tāpat - it kā pirmo reizi būtu sastapis cilvēku, kuru nespēj saprast.

Viņš bija sastapis veiklas sievietes, arī tādas, kas viņam ilgi pretojušās. Ja viņam sacītu, ka Kalasa kundze aukstasinīgi noslepkavojusi vīru un pati sadalījusi to gabalos uz virtuves galda, viņam nebūtu ko iebilst. Bet viņš arī neiebilstu, ja kāds apgalvotu, ka viņa itin nekā nezina par sava vīra likteni.

Viņa stāvēja komisāra priekšā - cilvēks no miesas un asinīm, kārna un novītusi tumšajā kleitā, kas uz auguma karājās kā vecs aizkars pie loga; viņa bija pilnīgi reāla ar tumšajām acīm, kurās atspoguļojās intensīva dvēseles dzive. Un tomēr viņā bija kaut kas nemateriāls, netverams.

Vai viņa zināja, ka atstāj tādu iespaidu? Tā varētu domāt, spriežot pēc mierīgā, varbūt ironiskā skatiena, ar kādu viņa savukārt vēroja komisāru.

Un šī iemesla dēļ Lapuāns jutās nelāgi. Te bija mazāk runa par izmeklēšanu, kurā policijas uzdevums ir atklāt vainīgo, nekā par Megrē un šīs sievietes personiskajām attiecībām.

Tas, kas neattiecās uz sievieti, komisāru interesēja maz, un Lapuāns par to drīz pārliecinājās, kad iznāca no telefona kabīnes.

- Ko viņš saka? - Megrē jautāja, runādams par Komeljo.

- Viņš tūlīt parakstīs orderi un liks to aiznest uz jūsu kabinetu.

- Vai viņš grib puisi redzēt?

- Viņš uzskata, ka jūs viņu nopratināsiet vispirms.

- Un Kalasa kundzi?

- Viņš parakstīs otru orderi. Jūs ar to darīsiet, ko gribēsiet, bet, manuprāt...

- Es saprotu.

Komeljo gaidīja, ka Megrē atgriezīsies savā kabinetā, izsauks te Kalasa kundzi, te Antuānu, pratinās viņus stundām ilgi, līdz viņi atzīsies.

Līķa galva joprojām nebija atrasta. Nebija neviena neapstrīdama pierādījuma, ka cilvēks, kura mirstīgās atliekas izvilktas no Senmartēna kanāla, ir Kalass. Tagad, kad atrasts koferis, aizdomas guvušas apstiprinājumu, un bieži vien pratināšana sākas, ja lietisko pierādījumu ir vēl mazāk, bet pēc dažām stundām beidzas ar pilnīgu atzīšanos.

Tā domāja ne tikai tiesnesis Komeljo, bet arī Lapuāns, kas tikai ar pūlēm slēpa izbrīnu, kad Megrē sacīja:

- Ved viņu uz Orfēvras krastmalu. Iekārtojies kopā ar viņu manā kabinetā un nopratini. Neaizmirsti pasūtīt viņam ko ēdamu un dzeramu.

- Vai jūs paliksiet?

- Es gaidīšu Mersu un fotogrāfus.

Lapuāns neapmierināts deva jauneklim zīmi, lai ceļas augšā. Tas, pirms izgāja ārā, vēl sacīja Megrē:

- Es jūs brīdinu, ka tas jums dārgi maksās.

Gandrīz tajā pašā brīdi Vikonts, kas bija klejojis pa dažādiem kriminālpolicijas kabinetiem, kā mēdza darit katru ritu, turpināja apgaitu pa miertiesnešu gaiteni.

- Vai nekā jauna nav, Komeljo kungs? Vai galva joprojām nav atrasta?

- Vēl nē. Bet upuris jau gandrīz identificēts.

- Kas viņš ir?

Komeljo desmit minūtes labprāt atbildēja uz jautājumiem. priecādamies, ka reiz nevis Megrē, bet viņš iemantojis preses uzmanību.

- Vai komisārs ir savā kabinetā?

- Droši vien.

Un tā par kratīšanu pie Kalasiem un kāda jauna cilvēka apcietināšanu - viņa vārda vietā minēja tikai iniciāļus -pēc divām stundām jau rakstīja pēcpusdienas avīzes un piecos raidīja pa radio.

Palicis viens ar Kalasa kundzi, Megrē paņēma savu glāzi no letes un aiznesa to pie galda, pie kura bija sēdējis. Viņa nebija izkustējusies, joprojām stāvēja aiz letes bāra īpašnieces klasiskajā pozā.

Varēja dzirdēt, kā rūpnīcu sirēnas pavēstī pusdienlaiku.

Nepilnās desmit minūtēs vairāk nekā trīsdesmit cilvēku ieskatījās pa aizslēgto durvju rūti un daži, redzēdami Kalasa kundzi, žestikulēja, it kā gribētu ar viņu sarunāties.

- Es satiku jūsu meitu, - klusumā piepeši atskanēja Megrē balss.

Viņa neatbildēdama vērās komisārā.

- Viņa apliecināja, ka bijusi pie jums ciemos apmēram pirms mēneša. Es jautāju, par ko jūs sarunājāties.

Tas neizklausījās pēc jautājuma, un viņa neuzskatīja par savu pienākumu atbildēt.

- Viņa man atstāja līdzsvarota cilvēku iespaidu, cilvēka, kas prot atrast dzīvē pareizo ceļu. Nezin kāpēc man radās iespaids, ka viņa ir iemīlējusies savā priekšniekā un ir viņa mīļākā.

Sieviete joprojām nereaģēja. Vai tas viņu interesēja? Vai viņai vēl bija kādas jūtas pret meitu?

- Sākumā viņai laikam klājies grūti. Piecpadsmit gadu vecai meitenei nav viegli izķepuroties vienai pašai tādā pilsētā kā Parīze.

Viņa vērās komisārā tā, it kā skatītos viņam cauri, un nogurušā balsī jautāja:

- Uz ko jūs cerat?

Tiešām, uz ko viņš cerēja? Vai Komeljo nebija taisni-ba? Vai šobrīd viņam īstenībā nevajadzēja panākt, lai An-tuāns sāk runāt? Un sievietes izturēšanos varbūt mainītu dažas iepriekšējā ieslodzījumā pavadītas dienas?

- Es nesaprotu, kāpēc esat apprecējusies ar Kalasu un kāpēc vēlāk neesat viņu atstājusi.

Viņas lūpās pavīdēja nevis smaids, bet tāda izteiksme, ko varētu uzskatīt par zobgalību vai nožēlu.

- Jūs to izdarījāt tīšām, vai ne? - Megrē turpināja, domu nepaskaidrodams.

Viņam galu galā bija pie tā jānonāk. Bija brīži, un

tagad tāds bija pienācis, kad viņam šķita - būtu vajadzīga tikai maza piepūle, lai ne tikai visu saprastu, bet lai arī pazustu neredzamā siena, kas viņus šķīra.

Jāatrod īstais vārds, un tad viņa kļūs pret viņu gluži vienkārši cilvēciska.

- Vai tas otrais ari te bija piektdienas pēcpusdienā?

Tomēr kaut kāds rezultāts bija sasniegts, jo viņa

satrūkās.

- Kāds otrais? - viņa kā nožēlodama pajautāja.

-Jūsumīļākais. īstais.

Viņa būtu gribējusi izlikties vienaldzīga, neuzdot jautājumus, bet galu gala padevās.

- Kurš?

- Sarkanmatis jau gados, bakurētains, un viņu sauc par Djedonē.

Kalasa kundze atkal pilnigi noslēdzās sevī. Viņas sejā vairs nevarēja saskatīt neko. Un ārpusē apstājās mašīna, no kuras izkāpa Merss kopā ar trim vīriem un to aparātiem.

Megrē vēlreiz gāja atvērt durvis. Tiesa, viņa nodoms nebija izdevies. Un tomēr nelikās, ka laiks, ko viņš pavadīja divatā ar Kalasa kundzi, būtu zaudēts.

- Kas jāizpēta, priekšniek?

- Viss. Vispirms - virtuve, pēc tam abas istabas un tualetes telpa otrajā stāvā. Vēl ir arī pagalms un, beidzot, pagrabs, kas, jādomā, atrodas zem šīs lūkas.

- Vai jums šķiet, ka te tas cilvēks ir nogalināts un sadalīts?

- Iespējams.

- Un šis koferis?

- Izpētiet to un tā saturu.

- Te mums darbs visai pēcpusdienai. Vai jūs paliksiet?

- Laikam nē, bet katrā ziņā drīzumā iegriezīšos.

Viņš iegāja telefona kabīnē, piezvanīja Židelam uz

policijas posteni ielas pretējā pusē un piekodināja, lai māja tiek uzmanīta.

- Būs labāk, ja nāksiet man līdzi, - viņš beidzot sacīja Kalasa kundzei.

- Vai ņemt līdzi apģērbu un tualetes piederumus?

- Varbūt tā būtu prātīgāk.

Iedama cauri virtuvei, viņa apstājās, lai iedzertu krietnu malku. Pēc tam varēja dzirdēt, kā viņa staigā pa augšstāvu.

- Vai jūs, priekšniek, nebaidāties atstāt viņu vienu?

Megrē paraustīja plecus. Ja bija noslēpjamas pēdas un

nobēdzināmi kompromitējoši priekšmeti, par to vajadzēja parūpēties jau sen.

Tomēr viņš brīnījās, kāpēc viņa ir prom tik ilgi. Joprojām varēja dzirdēt, kā viņa rosās, kā atgriež un aizgriež krānu, atvelk un aizbīda atvilktnes.

Virtuvē viņa apstājās vēlreiz un droši vien nodomāja, ka tas ir pēdējais konjaka malks ilgam laikam.

Kad viņa beidzot parādījās, visi vīrieši palūkojās viņā vienādi pārsteigti, un Megrē juta pret šo sievieti pat zināmu apbrīnu.

Nepilnās divdesmit minūtēs viņa bija pilnīgi pārvērtusies. Tagad viņai mugurā bija melna kleita un melns mētelis, kas viņu vērta gandrīz elegantu. Viņa bija labi sasukājusies, uzlikusi cepuri, un šķita, ka pat sejas vaibsti ir kļuvuši noteiktāki; ari gaita bija staltāka, stāja iznesīga, gandrīz lepna.

Vai viņa bija gaidījusi, ka atstās tādu iespaidu? Vai viņā bija parādijusies zināma koķetērija? Viņa nesmaidīja, nelikās, ka viņa uzjutrinātos par vīriešu izbrīnu; pārbaudot, vai somiņā ir viss vajadzīgais, viņa tikai nomurmināja:

- Es esmu gatava.

Ap viņu vēsmoja negaidīta odekolona un konjaka smarža. Un viņa bija nopūderējusies, mazliet uzkrāsojusi

lūpas.

- Vai koferi līdzi neņemsiet?

Viņa atbildēja noliedzoši, it kā izaicinoši. Vai, ņemot līdzi veļu un apģērbu, viņa neatzītos, ka ir vainīga? Katrā ziņā tas nozīmētu pieņemt, ka ir iemesls viņu aizturēt.

- Uz drīzu redzēšanos, - Megrē sacīja Mersam un tā līdzstrādniekiem.

- Vai ņemsiet mašīnu?

- Nē. Braukšu ar taksometru.

Viņam šķita dīvaini atrasties blakus šai sievietei un saulainā dienā kopā ar viņu iet pa trotuāru.

- Manuprāt, visvairāk cerību atrast taksometru ir Reko-letas ielas virzienā?

- Laikam gan.

- Man gribētos uzdot jums kādu jautājumu.

- Līdz šim jūs neesat kavējies to darīt.

- Cik ilgs laiks pagājis, kopš esat ģērbusies šādi?

Viņa bridi domāja.

- Vismaz četri gadi, - viņa beidzot sacīja. - Kāpēc jūs man to jautājat?

- Tāpat vien.

Kāpēc viņai sacīt, ja viņa to zināja tikpat labi kā komisārs? Viņam tikko pietika laika pacelt roku, lai apturētu garāmbraucošu taksometru, un viņš atvēra durvis, ļāva sievietei iekāpt pirmajai.

6. nodaļa Auklas šķiedras

Patiesību sakot, Megrē vēl lāgā nezināja, ko ar sievieti iesāks. Ja viņš strādātu ar citu miertiesnesi, iespējams, viņš nebūtu rīkojies tā, kā bija rīkojies līdz šim, un būtu riskējis. Ar Komeljo tas bija bīstami. Ierēdnis ne tikai bija nedrošs.

norūpējies par formalitātēm, par sabiedrisko domu un valdības reakciju, bet arī nekad nebija uzticējies Megrē metodēm, kuras, viņaprāt, neatbilda striktiem likumiem, un vairākas reizes viņiem bija radies atklāts konflikts.

Megrē zināja, ka tiesnesis uzmana katru viņa soli un ir gatavs uzvelt viņam visu vainu par jebkuru kļūdu vai mazāko neapdomību.

Viņam daudz labāk patiktu, ja varētu Kalasa kundzi atstāt Valmī krstmalā, kur iegūtu pareizāku priekšstatu par viņas raksturu un lomu, kāda viņai varbūt bijusi notikumos. Viņš būtu nolicis vienu vai divus virus sardzē pie bistro. Bet vai tad policistam Židelam izdevās nosargāt Antuānu, kas aizbēga no Senmartēna priekšpilsētas nama? Un Antuāns bija tikai puika, kuram nebija vairāk prāta kā trīspadsmit gadus vecam pusaudzim. Kalasa kudze bija pavisam cita kaluma cilvēks.

Ejot garām kioskiem, viņš redzēja, ka avīzes jau raksta par kratīšanu mazajā bistro. Katrā ziņā Kalasa vārds lieliem burtiem rēgojās pirmajā lappusē.

Viņš iedomājās, kā viņš justos rīt, ieejot pie tiesneša, ja avīzes ziņotu: Kalušu kundze pazudusi.

Galvu nepagriežot, viņš ar acs kaktiņu vēroja sievieti, un viņa, šķiet, par to nelikās ne zinis. Viņa sēdēja ļoti taisni un diezgan cienīgi un ar zināmu interesi vēroja pilsētu.

Nupat viņa bija sacījusi, ka vismaz četrus gadus nav kārtīgi apģērbusies. Viņa nepateica, kādos apstākļos, kādā sakarā pēdējoreiz uzvilkusi melno kleitu. Varbūt bija pagājis vēl ilgāks laiks, kopš viņa bijusi pilsētas centrā, un viņa sen nav redzējusi ļaužu drūzmu bulvāros?

Tā kā Komeljo dēļ Megrē nevarēja rikoties pēc sava prāta, viņš bija spiests rīkoties citādi.

Tuvojoties Orfēvras krastmalai, viņš pirmoreiz atvēra muti.

- Man šķiet, jums nekas nav sakāms?

Viņa pavērās komisārā mazliet pārsteigta.

- Kādā sakarā?

- Jūsu vira sakarā.

Viņa tikko manāmi paraustīja plecus un teica:

- Es neesmu Kalasu nogalinājusi.

Viņa vīru sauca uzvārdā, kā dažkārt mēdz darīt zemnieces un bodnieces. Tas Megrē tik ļoti pārsteidza, it kā Kalasa kundzei piepeši būtu pietrūcis dabiskuma.

- Vai iebraukt pagalmā? - šoferis jautāja, pavērdams stiklu.

- Esiet tik laipns.

Tur, lielo kāpņu galā, stāvēja Vikonts kopā ar diviem citiem žurnālistiem un fotogrāfiem. Viņi bija uzoduši, kas notiek, un bija veltīgi slēpt viņiem gūstekni.

- Vienu mirklīti, komisār...

Vai viņa domāja, ka Megrē viņus uzaicinājis? Viņa gāja ļoti stīvi, kamēr žurnālisti fotografēja un sekoja viņiem kāpnēs. Droši vien viņi bija nofotografējuši ari Antuānu.

Vel augšā gaitenī Megrē vilcinājās un galu galā atvēra inspektoru istabas durvis. Likā tur nebija. Viņš uzrunāja Žanvjē.

- Vai tu varētu viņu ievest tukšā kabinetā un dažas minūtes palikt pie viņas?

Viņa to dzirdēja. Sievietes skatienā visu laiku jautās mēms pārmetums. Bet varbūt tajā bija vairāk vilšanās nekā pārmetuma?

Megrē izgāja, neko vairāk nepateicis, iegāja savā kabinetā, kur Lapuāns, novilcis svārkus, sēdēja Megrē vietā. Antuāns ļoti taisni sēdēja krēslā ar seju pret logu un bija tik sarkans, it kā viņam būtu pārāk karsti.

Starp viņiem uz paplātes, kas bija uznesta no Dofina kafejnīcas, varēja redzēt sviestmaižu paliekas un divas

glāzes, kuru dibenā vēl bija mazliet alus.

Tā kā Megrē skatiens vispirms pievērsās paplātei un tad viņam, Antuāns izskatījās saīdzis, ka ir padevies izsalkumam, jo droši vien bija nolēmis komisāru sodīt, atsakoties no jebkādas barības. Orfēvras krastmalā tāda poza nebija nekas neredzēts, un komisārs nespēja nepasmaidīt.

- Kā iet? - viņš jautāja Lapuānam.

No inspektora acīm varēja redzēt, ka viņš nav panācis itin neko.

- Turpiniet vien, bērni!

Viņš iegāja pie Komeljo, kurš kabinetā gatavojās pusdienot.

- Vai apcietinājāt abus?

- Jauneklis ir manā kabinetā kopā ar Lapuānu, kurš viņu pratina.

- Viņš teica.

- Pat tad, ja puisis kaut ko zina, viņš nesacīs neko, iekams mums nebūs lietisko pierādījumu.

- Vai viņš ir gudrs?

- Diemžēl itin nemaz. Ar gudriem cilvēkiem parasti kaut ko var iesākt, kaut vai pierādot, ka viņu atbildēs pietrūkst loģikas. Bet muļķis tikai liedzas, lai ko viņam sacītu.

- Un sieviete?

- Es viņu atstāju kopā ar Žanvjē.

- Vai jūs pats viņu pratināsiet?

- Pagaidām vēl nē. Es vēl pārāk maz zinu.

- Kad jūs domājat to darīt?

- Varbūt šovakar, varbūt rīt pēcpusdienā.

- Un ko tagad?

Megrē izskatījās tik paklausīgs un rātns, ka Komeljo radās aizdomas, ka īstenībā viņam ir kaut kas aiz ādas.

- Es atnācu pajautāt, ko jūs izlemsiet.

- Jūs nevarat viņu bezgalīgi turēt kabinetā.

- Tas tiešām ir grūti. It sevišķi - sievieti.

- Vai jums neliekas prātīgāk viņu aizsūtīt uz iepriekšējo ieslodzījumu?

- Par to jāspriež jums.

- Bet jūs būtu viņu atlaidis?

- Es neesmu pārliecināts, ko būtu darījis.

Uzacis saraucis, Komeljo nikni domāja. Beigās viņš kā izaicinādams sacīja Megrē:

- Atsūtiet viņu man.

Kāpēc komisārs smaidīja, iedams prom pa koridoru? Vai viņš iedomājās Kalasa kundzes un izmisušā tiesneša sarunu?

Tajā pēcpusdienā viņš Kalasa kundzi vairs neredzēja. Viņš iegāja inspektoru istabā un teica Toransam:

- Tiesnesis Komeljo grib redzēt Kalasa kundzi. Vai tu varētu to pasacīt Zanvjē?

Kad kāpnēs Vikonts mēģināja kaut ko izdabūt no Megrē, tas atkratījās, apgalvodams:

- Ejiet taču pie Komeljo! Esmu pārliecināts, ka viņam ir vai arī drīzumā būs jaunumi, ko paziņot presei.

Komisārs devās uz Dofina kafejnīcu, apstājās pie bāra, lai iedzertu aperitīvu. Bija vēls. Gandrīz visi jau bija paēduši pusdienas. Viņš noņēma klausuli.

- Vai tu tā esi? - viņš jautāja sievai.

- Vai pusdienās nebūsi?

-Nē.

- Es ceru, tev pietiks laika paēst?

- Es esmu Dofina kafejnīcā un tūlīt ēdīšu.

- Vai vakariņās būsi mājās?

- Iespējams.

Starp smaržām, kas vienmēr plūsmoja kafejnīcā, divas vienmēr guva virsroku: pērno aromāts pie letes un vīna mērcē sutināta gaiļa smarža, kas šad un tad uzvēsmoja no virtuves.

Ēdamistabā, kur vairāki kolēģi dzēra kafiju ar kalvado-su, lielākā daļa galdiņu bija tukši. Viņš padomāja, galu galā palika stāvam un palūdza sviestmaizi. Saule bija tikpat spoža kā no rita, debesis tikpat dzidras, bet pa tām ļoti ātri peldēja daži balti mākoņi, un nupat bija sacēlies vējš, kas dzenāja pa ielām putekļus un pluinīja sieviešu tērpus.

Kafejnīcas saimnieks pie letes pietiekami labi pazina Megrē, lai saprastu, ka nav īstais brīdis uzsākt sarunu. Megrē ēda izklaidīgi, skatīdamies ārā tā. ka kuģa pasažieri vēro vienmuļo un aizraujošo juras klaidu.

- Vēl vienu?

Viņš piekrītoši pamāja, varbūt pat nedomādams, tomēr apēda arī otro sviestmaizi un iedzēra kafiju, ko viņam pasniedza nepasūtītu.

Pēc dažām minūtēm viņš bija taksometrā, kas viņu aizveda uz Valmī krastmalu, un apstājās Rekoletas ielas stūrī pretī slūžām, kur gaidīja trīs liellaivas. Par spīti netīrajam ūdenim, uz kura līmeņa reizēm pārsprāga kāds ne visai pievilcīgs burbulis, makšķernieki ka vienmēr vērās pludiņos.

Viņš pagāja garām Pie Popola dzeltenajai fasādei, un saimnieks komisāru pazina un ar pirkstu rādīja uz viņu pa logu grupai viesu. Milzīgie kravas automobiļi Rulērs un Langluā rindojās gar trotuāru.

Megrē pagāja garām divām trim bodītēm, kādas ir visos Parīzes vienkāršo ļaužu kvartālos. Kāda dārzeņu un augļu lete sniedzās līdz trotuāra vidum. Mazliet tālāk bija skārnis, kur neviens nebija redzams, un vēl pēc diviem soļiem, gandrīz blakus Kalasu kafejnīcai - tik tumšs pārtikas veikals, ka tajā neko nevarēja saskatīt.

Kalasa kundzei reizēm vajadzēja iziet no mājas kaut vai iepirkties, un jādomā, ka viņa mēdza iet uz šīm bodītēm čībās un melnu rupjvilnas šalli uz pleciem -kafejnīcā viņš tādu bija pamanījis.

Židels ar šiem ļaudīm droši vien jau runājis. Vietējā policija viņus pazina, un viņi tai uzticējās vairāk nekā vīriem no Orfēvras krastmalas.

Bāra durvis bija aizlēgtas. Piespiedis pieri pie rūts, Megre skatījās iekšā, bet kafejnīcā nevienu nemanīja, taču virtuvē saules stars brīžiem apspīdēja kādu stāvu. Viņš pieklauvēja, pēc tam viņam vajadzēja klauvēt vēl divas vai trīs reizes, līdz parādījās Merss un, viņu pazinis, atvēra durvis.

- Es atvainojos. Mēs taisām troksni. Vai jūs ilgi gaidījāt?

- Tam nav nozīmes.

Komisārs pagrieza atslēgu druvīs.

- Vai tevi bieži traucē?

- Klienti mēģina durvis atvērt, tad iet prom. Bet ir arī tādi, kas klauvē, neatlaižas, žestikule. pieprasa, lai viņiem atver.

Megrē pārlaida skatienu telpai, piegāja pie letes, mek-ledams reklāmas rakstāmpapīra komplektu, kādu bija redzējis guļamistabā. Parasti kafejnīcās ir vairāki tādi reklāmas komplekti, un viņš brīnījās, neatrazdams nevienu, tur bija tikai domino kārbas, četras vai piecas galdsegas un pusducis kāršu kavu.

- Turpini, - viņš teica Mersam. - Es tulit nākšu.

Viņš izlaipoja starp aparātiem, ko tehniķi bija izvietojusi virtuvē, un uzkāpa augšstāvā, 110 kura nonesa rakstāmpapīru un tinti.

Apsēdies pie kafejnīcas galda, viņš lieliem burtiem uzrakstīja:

Pagaidām slēgts.

Pirmo vārdu viņš rakstīja vilcinādamies, jo varbūt domāja par Komeljo, kurš patlaban sarunājās ar Kalasa kundzi.

- Vai te kaut kur nav piespraudes?

Merss no virtuves atbildēja:

- Zem letes uz plaukta kreisajā pusē.

Megrē tās atrada un gāja piestiprināt paziņojumu pie durvīm. Atpakaļ nākot, viņš pamanīja pie kājām kaut ko -dzīvu un ieraudzīja rudo runci, kurš, galvu pacēlis, skatījās uz viņu un ņaudēja.

Par to viņš nebija iedomājies. Ja mājai zināmu laiku vajadzēja palikt tukšai, runci tajā nevarēja atstāt.

Viņš iegāja virtuvē, atrada pienu fajansa krūzē un ieplīsušu zupas šķīvi.

- Es nevaru saprast, kur lai lieku to dzīvnieku.

- Vai nedomājat, ka par to parūpēsies kāds kaimiņš? Mazliet tālāk es redzēju skārni.

- Es iešu aprunāties. Ko līdz šim esat atraduši?

Viņi patlaban ļoti piunatīgi pārmeklēja māju, neatstājot -neizpētītu nevienu stūrīti, nevienu atvilktni. Pirmais gāja Merss, apskatīja priekšmetus ar lupu, vajadzības gadījumā lietojot portatīvu mikroskopu, un fotogrāfi sekoja viņam pa pēdām.

- Mēs sākām ar pagalmu, jo tur ir vislielākā nekārtība. Man arī ienāca prātā, ka starp visādiem atkritumiem var mēģināt kaut ko noslēpt.

- Atkritumu tvertnes kopš svētdienas droši vien ir izvestas?

- Pirmdienas rītā. Tomēr mēs tās apskatījām, meklējot, piemēram, asins traipus.

- Nekā?

- Nekā, - Merss atkārtoja, tomēr it kā vilcinādamies.

Tas nozīmēja, ka viņam ir kāda doma, par kuras pareizību viņš tomēr nav pārliecināts.

- Kas tad ir?

- Es nezinu, priekšniek. Tikai tāds iespaids. Mums visiem četriem liekas vienādi. Mēs par to tieši runājām, kad jūs atnācāt.

- Paskaidro sīkāk.

- Vismaz attiecībā uz pagalmu un virtuvi es varu teikt, ka te ir kaut kas dīvains. Mēs neesam mājā, kur mēdz būt priekšzīmīga tīrība. Pietiek ieskatīties atvilktnēs, lai spriestu, ka te drīzāk valda zināma nevīžība. Te ir paradums priekšmetus iebāzt, kur pagadās, un lielākā daļa 110 tiem ir putekļiem klāti.

Megrē, kas skatījās apkārt, šķiet, bija sapratis, kas par lietu, un likās ieinteresēts.

- Turpini.

- Blakus izlietnei mēs atradām trīs dienas nemazgātus traukus un katlus, kuri nav tīrīti kopš svētdienas. Izskatās, ka tāds te ir paradums, ja nu varbūt vienīgi sieva vīra prombūtnē atstājusi saimniecību novārtā.

Mersam bija taisnība - te aizvien bija valdījusi nekārtība un pat zināma netīrība.

- Loģiski spriežot, mums visur vajadzētu atrast piecas līdz desmit dienas vecus netīrumus. Un dažās atvilktnēs un kaktos tie ir vēl krietni vecāki. Turpretī citur, gandrīz visur citur nupat ir bijusi lielā tīrīšana, un Sambua pagalmā atrada divas žavelūdens pudeles, no kurām vismaz viena ir nesen pirkta, kā var spriest pēc etiķetes, un tukša.

- Kad. tavuprāt, šī tīrīšana notikusi?

- Pirms trim vai četrām dienām. Ziņojumā visu uzrakstīšu precīzāk. Pirms tam man jāizdara vairākas analīzes laboratorijā.

- Un pirkstu nospiedumi?

- Tie apstiprina mūsu teoriju. Atvilktnēs un skapjos esam atraduši nospiedumus, ko atstājis Kalass.

- Vai esi pārliecināts?

- Katrā ziņā tie atbilst tiem, kādi ir kanālā izzvejotajam līķim.

Beidzot bija pierādījums, ka gabalos sadalītais līķis tiešām ir Valmī krastmalas bistro saimnieka līķis.

- Vai ari augšstāvā esat atraduši tādus nospiedumus?

- Uz mēbelēm nē, tikai to iekšienē. Kibuā nav augšstāvu sīki izpētījis, mēs tur vēl atgriezīsimies. Bet pārsteidz tas, ka uz mēbelēm nav ne puteklīša un grīda rūpīgi izmazgāta. Palagi lietoti ne vairāk kā trīs vai četras naktis.

- Vai kaut kur esi atradis netīrus palagus?

- Es par to domāju. Nē.

- Vai veļu mazgā mājā?

- Es neesmu redzējis nevienu mašīnu vai tvertni, kas derētu tādam nolūkam.

- Tātad viņi nodod veļu mazgātavā.

- Tas ir gandrīz pilnīgi droši. Ja vien veļa nav aizvesta vakar vai aizvakar...

- Es mēģināšu uzzināt, kāda mazgātava viņus apkalpo.

Megrē jau grasījās iztaujāt blakus veikaliņu īpašniekus,

bet Merss viņa pasauca atpakaļ un atvēra virtuves bufetes atvilktni.

- Te jūs atradīsiet.

Viņš parādīja žūksni rēķinu, starp kuriem bija Rekole-tas veļas mazgātavas rēķini. Visjaunākais bija saņemts pirms desmit dienām.

Megrē iegāja telefona kabīnē, uzgrieza numuru un pajautāja, vai tuvākajās dienās nav savākta veļa Valmī krastmalā.

- Uz turieni braucām ceturtdienas rītā, - viņam atbildēja.

Tātad pēdējoreiz veļas mazgātavas mašīna te iegriezusies iepriekšējās nedēļas ceturtdienā.

Mersam bija iemesls brīnīties. Divi cilvēki nevar dzīvot mājā, nesavalkājot ne gabalu veļas, kurai vajadzēja kaut kur krāties, vismaz palagiem, jo gultai bija gandrīz tīri palagi.

Megrē domīgs piebiedrojās speciālistiem.

- Ko tu stāstīji par nospiedumiem?

- Līdz šim mēs virtuvē esam atklājuši trīs nospiedumu veidus, neskaitot jūsu un Lapuāna pirkstu nospiedumus, kurus es pazīstu no pirmā acu uzmetiena. Visvairāk ir sievietes pirkstu nospiedumu. Pieņemu, ka tos atstājusi saimniece.

- To ir viegli pārbaudīt.

- Tad - manuprāt, jauna cilvēka pirkstu nospiedumi. To nav daudz, un tie ir vissvaigākie.

Acīmredzot tos atstājis Antuāns, kuram Kalasa kundze droši vien virtuvē deva ēst, kad viņš naktī ieradās.

- Un vēl ir divi cita cilvēka pirkstu nospiedumi, viens no tiem daļēji izdzisis.

- Un vēl - Kalasa pirkstu nospiedumi atvilktnēs?

-Jā.

- Vārdu sakot, izskatās tā, it kā nesen, piemēram, svētdien, māja ļoti pamatīgi iztīrīta, bet mēbeļu iekšpuses atstātas netīrītas?

Visi domāja par gabalos sadalīto līķi, kas daļu pa daļai izvilkts no kanāla ūdeņiem.

Līķis nav sadalīts nedz uz ielas, nedz kādā pamestā vietā. Tas prasījis daudz laika, jo katrs gabals rūpīgi ietīts avīžu papīrā un apsiets ar auklu.

Kāda gan izskatījās telpa, kur bija darīts tāds darbs?

Tagad Megrē vairs tā nenožēloja, ka atstājis Kalasa kundzi niknajiem Komeljo uzbrukumiem.

- Vai pagrabā esi bijis?

- Mēs tur ieskatījāmies, tāpat kā visur. Pirmajā acu uzmetienā neko sevišķu nepamanījām, bet mēs tur vēl atgriezīsimies.

Viņš ļāva vīriem strādāt un kādu laiku staigāja pa kafejnīcu, kur rudais runcis sāka viņam sekot soli solī. Saule apspīdēja plauktā sakārtotās pudeles un meta maigus atspīdumus uz letes metāla virsmas. Ejot garām lielajai krāsnij, komisārs iedomājās, ka uguns izdzisusi, atvēra to un, atradis vēl sarkanas ogles, neko nedomājot, salika tajā malku.

Pēc brīža viņš aizgāja aiz letes, vērtojoši apskatīja pudeles, izvēlējās kalvadosu un ielēja sev glāzi. Kases atvilktne bija atvērta, tajā - dažas naudaszīmes un monētas. Pie sienas pa labi blakus logam bija dzērienu saraksts un cenas.

Viņš paņēma no kabatas naudu, ielika kasē tik, cik maksāja kalvadoss, satrūkās kā nedarbos pieķerts, kad ieraudzīja aiz durvju stikla kādu siluetu. Tas bija inspektors Židels, kas mēģināja saskatīt, kas iekšā notiek.

Megrē atvēra viņam durvis.

- Es jau domāju, ka jūs, priekšniek, esat te. Zvanīju uz Orfēvras krastmalu, bet tur nezināja, kur esat.

Židels skatījās apkārt diezgan pārsteigts, viņš droši vien nevarēja saprast, kur palikusi Kalasa kundze.

- Vai jūs tiešām viņu apcietinājāt?

- Viņa ir pie tiesneša Komeljo.

Židels pamāja uz virtuves pusi, kur varēja manīt darbojamies tehniķus.

- Vai viņi kaut ko atklājuši?

- Vēl lāgā nevar zināt.

Un galvenais - būtu pārāk gari jāskaidro. Megrē nebija dūšas to darīt.

- Es priecājos, ka jūs satiku, jo es negribēju rīkoties bez jūsu piekrišanas. Man šķiet, esmu atradis sarkanmati.

- Kur viņš ir?

- Ja manas ziņas ir pareizas, viņš atrodas pāris soļu no šejienes. Ja vien šonedēļ nav nakts maiņā. Viņš strādā Zenīta transportā, uzņēmumā, kas...

- Rekoletas ielā. Es zinu. Rulērs un Langluā.

- Es domāju, ka jūs pats gribēsiet ar viņu runāt.

No virtuves atskanēja Mersa balss.

- Vai jums, priekšniek, būtu brītiņš laika?

Megrē gāja uz virtuves pusi. Uz galda bija izklāta Kalasa kundzes melnā šalle, un Merss, kas to bija vispirms apskatījis ar lupu, tagad lika lietā mikroskopu.

- Vai jūs paskatītos?

- Kas man jāredz?

- Vai redzat uz melnās vilnas brūnganas šķiedras, kas atgādina koku zariņus? īstenībā tie ir kaņepāji. To mums pierādīs analīze, bet es jau tāpat zinu. Ar neapbruņotu aci šis šķiedriņas tikpat kā nav saskatāmas, un tās palikušas no auklas gabala.

- No tādas pašas auklas, kāda...

Megrē domāja par auklu, ar kuru bija apsieti saiņi ar sadalītā līķa gabaliem. x

- Es varētu gandrīz zvērēt. Kalasa kundze droši vien reti kaut ko saiņo. Mājā mēs neatradām nevienu tādas auklas galiņu. Atvilktnē, protams, ir šādi tādi auklu gabali, bet tie ir vai nu tievāki, vai sarkani.

- Es tev pateicos. Tu droši vien vēl būsi te, kad es atgriezīšos?

- Ko jūs darīsiet ar runci?

- Es nesīšu viņu prom.

Runcis ļāva, lai Megrē viņu paņem, un, dzīvnieku padusē turēdams, viņš izgāja no mājas. Viņam negribējās iet iekšā pārtikas veikaliņā, šķita, ka skārnī dzīvniekam klāsies labāk.

- Vai tas nav Kalasa kundzes runcis? - viņam jautāja skārņa īpašniece, kad Megrē tuvojās letei.

- Jā. Vai jūs nevarētu dažas dienas viņu paturēt pie sevis?

- Ja vien viņš nekausies ar maniem kaķiem.

- Vai Kalasa kundze bija jūsu kliente?

- Viņa te iegriezās katru ritu. Vai tiešām tas ir viņas vīrs. kuru...

Viņa par tik drūmu notikumu vairāk negribēja teikt ne vārda, tikai paskatījās uz kanāla pusi.

- Šķiet, tas varētu būt viņš.

- Ko tagad ar nabaga sievieti darīs?

Un, kamēr Megrē meklēja izvairīgu atbildi, viņa turpināja.

- Es zinu, ka daudzi man nepiekrīt 1111 viņai daudz ko var pārmest, bet. manuprāt, viņa ir nelaimīga sieviete, kas nav atbildīga par savu rīcību.

Pēc dažām minūtēm abi vīrieši gaidīja, kad varēs ieiet Rulēra un Langluā lielajā pagalma, nepakļaujot briesmām dzīvību - tik bieži tajā brauca iekšā un ārā lielās mašīnas. Stiklotam būrim labajā puse bija uzraksts melniem burtiem "Kantoris". Apkārt pagalmam stiepās augstas platformas, kas atgādināja peronus precu stacijā, no tām mašīnās krāva saiņus, maisus un kastes. Te valdīja nemitīga rosme, apdullinošs troksnis.

- Priekšniek! - Židels pasauca, kad Megrē jau bija pielicis roku pie tverekļa.

Komisārs atskatījās un pamanīja sarkanmatainu vīrieti, kas stāvēja uz platformas un vienā rokā turēja garu. šauru reģistru, bet otrā - zīmuli, un raudzījās viņos, acis neno laizdams. Viņš bija vidēja auguma, ģērbies pelēkā uzsvār cī. Vīrietis bija plecīgs, gaišu un sārtu seju, ko izraibināja baku rētas un kas tāpēc atgādināja apelsīna mizu.

Ar saiņiem apkrāvušies vīri gāja viņam garām, izkliedzot kādu vārdu un kādu numuru, nosaucot pilsētu vai ciemu, bet šķita, ka viņš tos vairs nedzird, jo viņa zilās acis bija kā piekaltas Megrē.

- Neļauj viņam aizmukt, - komisārs ieteica Židelam.

Viņš iegāja kantorī, kur jaunkundze apjautājās, ko viņš

vēlas.

- Vai kāds no saimniekiem te ir?

Viņai nevajadzēja atbildēt, jo vīrietis sirmiem, īsi apcirptiem matiem piecēlās un, jautājoši viņā skatīdamies, nāca tuvāk.

- Vai jūs esat viens no saimniekiem?

- Zozefs Langluā. Manuprāt, es jūs kaut kur esmu redzējis.

Viņš droši vien bija redzejis Megrē fotogrāfijas avīzēs. Komisārs nosauca savu vārdu, un Langluā, aizdomu pilns, gaidīja, ko viņš teiks.

- Kas ir sarkanmatainais kalpotājs, ko es nupat redzēju pagalma otrā pusē uz platformas?

- Ko jums no viņa vajag?

- Pagaidām vēl nezinu. Kas viņš ir?

- Djedonē Paps, kas pie manis strādā jau divdesmit piecus gadus. Es būtu ļoti pārsteigts, ja jums butu kaut kas, ko viņam pārmest.

- Vai viņš ir precējies?

- Viņš jau sen ir atraitnis. Manuprāt, viņš kļuva par atraitni divus vai trīs gadus pēc laulībām.

- Vai viņš dzīvo viens?

- Laikam gan. Viņa privātā dzīve uz mani neattiecas.

- Vai zināt viņa adresi?

- Viņš dzīvo Senmartēna slūžu ielā - pāris soļu no šejienes. Vai zināt nama numuru, Bertas jaunkundz?

- Piecdesmit seši.

- Vai viņš strādā visu dienu?

- Viņš nostrādā savas astoņas stundas, tāpat kā visi, bet ne vienmēr pa dienu. Mūsu uzņēmums strādā dienu un nakti, mašīnas izkrauj un iekrauj nepārtraukti. Tāpēc mums ir trīs maiņas, un darba laiks katrai ik nedēļu ir citāds.

- Kādā maiņā viņš strādāja pagājušajā nedēļā?

Langluā paskatījās uz meiču, kuru bija nosaucis par

Bertas jaunkundzi.

- Vai jūs varētu pateikt?

Viņa pašķirstīja kādu mapi.

- Pirmajā maiņā.

Saimnieks paskaidroja:

- Tas nozīmē, ka viņš darbu sāka sešos no rīta un beidza divos pēcpusdienā.

- Vai jūsu uzņēmums ir atvērts arī svētdienās?

- Tad te ir tikai divi vai trīs cilvēki.

- Vai viņš pagājušajā svētdienā te bija?

Meiča vēlreiz ieskatījās kartītēs.

-Nē.

- Līdz cikiem viņam jāstrādā šodien?

- Viņš ir otrajā maiņā. Tātad atbrīvosies desmitos vakarā.

- Vai jūs nevarētu viņu aizstāt ar kādu citu?

- Vai jūs nepasacītu, kas jums no viņa vajadzīgs?

- Diemžēl nē.

- Vai tas ir svarīgi?

- Jādomā, ka ļoti svarīgi.

- Par ko viņu tur aizdomās?

- Es nevēlētos uz to atbildēt.

- Lai ko jūs domājat, es gribētu jums uzreiz sacit, ka esat uz nepareiza ceļa. Ja man visi kalpotāji būtu tādi kā viņš, man nebūtu nekādu rūpju.

Viņš dusmojās. Nepateicis Megrē, ko domā darīt un neaicinājis viņu līdzi, Langluā izgāja no stiklotā kantora, apgāja apkārt pagalmam un piegāja pie Djedonē Papa.

Sarkanmatis neizrādīja nekādu uztraukumu, kamēr saimnieks ar viņu runāja, tikai stingi vērās stiklotajā būrī. Langluā pagriezās uz veikala telpu pusi, šķiet, kādu pasauca, un drīz vien parādījās sīks večuks, arī ģērbies uzsvārci, zīmuli aiz auss. Viņi pārmija dažus vārdus, un atnācējs paņēma reģistru no sarkanmatainā rokām, bet tas sekoja saimniekam apkārt pagalmam.

Megrē nebija izkustējies no vietas. Abi vīrieši ienāca iekšā un Langluā skalā balsī sacīja:

- Tas ir kriminālpolicijas komisārs, kurš vēlas ar jums runāt. Šķiet, jūs esat viņam vajadzīgs.

- Man jums šis tas jāpajautā. Papa kungs. Ja jūs nāktu man līdzi...

- Vai es drīkstu pārģērbties?

- Es iešu jums līdzi.

Langluā neatsveicinājās no komisāra, kas sekoja kalpotājam līdz gaitenim, kurš bija pārvērsts par ģērbtuvi. Paps neko nejautāja. Viņam bija pāri par piecdesmit gadu un šķita, ka viņš ir mierīgs un akurāts cilvēks. Viņš uzvilka mēteli, uzlika cepuri un devās ārā uz ielas, bet Zidels gāja viņam labajā un Megrē - kreisajā pusē.

Šķiet, viņš brīnījās, ka pie vārtiem nav mašīnas, it kā gaidītu, ka tūlīt viņu vedīs uz Orfēvras krastmalu. Kad uz ielas stūra pretī dzelteni krāsotajam bāram viņi pagriezās pa kreisi, viņš atvēri! muti, it kā gribētu kaut ko sacīt, bet laikā aprāvās.

Židelš saprata, ka Megrē viņus ved uz Kalasa bāru. Durvis joprojām bija aizslēgtas, un Megrē pieklauvēja. Merss tās atvēra.

- Ejiet iekšā, Pap.

Megrē pagrieza atslēgu.

- Jūs šo māju labi pazīstat, vai ne?

Vīrietis bija apjucis. Varbūt viņš varēja pieņemt, ka policijā tiks pratināts, bet viņu pārsteidza veids, kādā tas notika.

- Jus varat novilkt mēteli. Krāsns kuras. Apsēdieties savā vietā. Jo jums taču te ir sava vieta, vai ne?

Es nesaprotu.

- Jūs esat mājas draugs, vai ne?

- Es esmu klients.

Viņš mēģināja saprast, ko cilvēki virtuvē dara ar apara tiem, un droši vien gudroja, kur palikusi Kalasa kundze.

- Ļoti labs klients?

- Labs klients.

- Vai jūs svētdien te bijāt?

Viņs izskatī jās pēc godīga cilvēka, acīs jautās laipnība un biklums kā dažiem dzīvniekiem, kuri, šķiet, nekādi nevar saprast, kāpēc cilvēki pret viņiem tik bargi izturas.

- Apsēdieties.

Viņš apsēdās, jo izpildīja, ko lika.

- Es jums uzdevu jautājumu par svētdienu.

- Es svētdien šeit nebiju.

Viņš pirms atbildēšanas bija padomājis.

- Vai palikāt mājās visu dienu?

- Es ciemojos pie māsas.

- Vai viņa dzīvo Parīzē?

- Nožānā pie Marnas.

- Vai viņai ir telefons?

- Nožāna 317. Viņas vīrs ir būvuzņēmējs.

- Vai jūs tur satikāt vēl kādu vai tikai māsu?

- Viņas viru, bērnus un ap pieciem ari kaimiņus, kas parasti spēlē kārtis pie māsas.

Megrē deva zīmi Zidelam, tas saprata un devās uz telefona kabini.

- Cikos jūs aizbraucāt no Nožānas?

- Es iekāpu autobusā, kas atiet astoņos.

- Vai jūs te neiegriezāties, pirms gājāt mājās?

-Nē.

- Kad jūs pēdējoreiz redzējāt Kalasa kundzi?

- Sestdien.

• Kādā maiņā jus sestdien strādājāt?

- Rita maiņā.

- Tātad jus te ieradāties pēc diviem pēcpusdienā?

-Jā.

- Vai Kalass te bija?

- Kad es atnācu, viņa nebija.

- Bet vai viņš atgriezās?

-- Es neatceros.

- Vai jūs kafejnīcā uzturējāties ilgi?

- Diezgan ilgi.

- Cik tieši?

- Vairāk nekā divas stundas. īsti skaidri nevaru pasacīt.

- Ko jūs darījāt?

- Es iedzēru un papļāpāju.

- Vai ar klientiem?

- Galvenokārt ar Aliņu.

Viņš nosarka, šo vārdu izrunājis, un steidzīgi paskaidroja:

- Es viņu uzskatu par draugu. Mēs jau sen esam pazīstami.

- Cik gadu?

- Vairāk nekā desmit.

- Tātad jūs jau vairāk nekā desmit gadus nākat uz šejieni katru dienu?

- Gandrīz katru dienu.

- Galvenokārt tad, kad vīra nav?

Šoreiz viņš neatbildēja un norūpējies nolieca galvu.

- Vai jūs esat viņas mīļākais?

- Kas jums to teicis?

- Nav svarīgi. Vai jūs tas esat?

Viņš nevis atbildēja, bet nobažījies jautāja:

- Ko jūs ar viņu esat izdarījuši?

- Viņa ir pie miertiesneša.

- Kāpēc?

- Lai atbildētu uz dažiem jautājumiem sakarā ar viņas \ vīra pazušanu. Vai jūs avīzi neesat lasījis?

Tā kā Djedonē Paps sēdēja nekustēdamies un, domās iegrimis, neredzošu skatienu vērās tukšumā, Megrē sauca:

- Mers! Vai tu varētu paņemt viņa pirkstu nospiedumus?

Sarkanmatis nepretojās, viņš izskatījās vairāk nobažījies nekā izbijies, un uz papīra uzliktie pirksti nedrebēja.

- Salīdzini.

- Ar kuriem?

- Ar tiem diviem virtuvē, no kuriem viens ir padzisis. Kad Merss aizgāja, Djedonē Paps klusā, pārmetošā balsī sacīja:

- Ja jūs gribējāt zināt, vai esmu bijis virtuvē, jums vajadzēja man to tikai pajautāt. Es bieži tur ieeju.

- Vai pagājušajā sestdienā jūs bijāt virtuvē?

- Es tur uzvārīju tasi kafijas.

- Vai jūs neko nezināt par Omera Kalasa pazušanu? Viņš joprojām izskatījās domīgs kā cilvēks, kas vilcinās pieņemt galīgu lēmumu.

- Vai jūs nezināt, ka viņš nogalināts, viņa līķis sadalīts

un gabali iemesti kanālā?

Tas bija diezgan iespaidīgi. Ne Židels, ne Megrē neko tādu negaidīja. Sarkanmatis lēnām pavērsa skatienu uz Megrē pusi, vērīgi apskatīja tā seju, un galu galā tajā pašā klusajā, pārmetošajā balsī teica:

- Man nekas nav sakāms.

Megrē neatlaidās, runāja tikpat nopietni kā pratināmais:

- Vai jūs nogalinājāt Kalasu?

Un Djedonē Paps, galvu purinādams, atkārtoja:

- Man nekas nav sakāms.

7. nodaļa Kalasa kundzes runcis

Megrē patlaban ēda desertu, kad pamanīja, ka sieva viņā nolūkojas, zobgalīgi un mātišķi smaidīdama. Sākumā viņš izlikās to nemanām, pievērsās šķīvim, apēda vēl dažas karotes olu pudiņa un atkal pacēla acis.

- Vai man notraipīts degungals? - viņš beigu beigās norūca.

-Nē.

- Kāpēc tad tu par mani smejies?

- Es nesmejos. Es smaidu.

- Bet zobgalīgi. Kas manī tik smieklīgs?

- Tevī nav nekā smieklīga, Žil.

Tās bija retas reizes, kad viņa Megrē uzrunāja kristām-vārdā - vienīgi tad, kad jutās aizkustināta.

- Kāds tad es esmu?

- Vai esi pamanījis, ka neesi izrunājis ne vārda, kopš sēdi pie galda?

Nē, to viņš nebija pamanījis.

- Vai vari pasacīt, ko nupat ēdi?

- Jēra ragū.

- Un pirms tam?

- Zupu.

- Kādu?

- Es nezinu. Laikam jau sakņu zupu.

- Vai tā sieviete tevi tik briesmīgi nodarbina?

Lielākoties un arī šajā reizē Megrē kundze nezināja,

kādu lietu Megrē izmeklē, viņa par tām izlasīja vienīgi avīzēs.

- Vai tu netici, ka viņa nogalinājusi?

Viņš paraustīja plecus kā cilvēks, kas grib atgaiņāties no uzmācīgas domas.

- Es nezinu.

- Un vēl - ka Djedonē Paps ir viņas līdzzinātājs?

Viņam gribējās atbildēt, ka tam nav nekādas nozīmes.

Tiešām, viņa uztverē tas nebija galvenais jautājums. Galvenais - vajadzēja saprast. Bet viņš ne tikai joprojām nesaprata, bet, jo labāk iepazinās ar aizdomās turamajiem, jo aizvien lielākā tumsā taustījās.

Viņš pārnāca vakariņot mājās, nevis palika iejūgts izmeklēšanas vezumā tieši tāpēc, lai izvēdinātu galvu, lai atgrieztos ikdienas ritmā, lai citām acīm paskatītos uz Valmī krastmalas traģēdijas dalībniekiem.

Taču viņš ēda. neizrunājot ne vārda, kā sieva aizrādīja, ne mirkli nepārtraucot domāt par Kalasa kundzi. Papu un reizēm arī par jauno Antuānu.

Reti kad viņš jutās tik tālu no problēmas atrisinājuma, pareizāk sakot - reti kad problēma izvirzījās tādā, tik netipiskā veidā.

Noziegumu veidi nemaz nav tik daudzi. Visā visumā tos var sadalīt trīs vai četrās kategorijās.

Profesionāļu noziegumus izmeklējot, jāatrisina tikai parasti jautājumi. Ja kādā Duē ielas bāra korsikāņu bandas loceklis nogalina marseļiešu bandas locekli, ir jātiek galā ar gandrīz matemātisku uzdevumu, un to dara ar sen izstrādātiem paņēmieniem.

Ja viens vai divi pagrimuši cilvēki uzbrūk tabakas bodītes īpašniekam vai bankas inkasatoram, sākas cilvēka vajāšana, kurai tāpat ir savi likumi.

Greizsirdības drāmās uzreiz ir zināms, kādu ceļu iet.

Un, beidzot, savtīgos noziegumos, kam pamatā mantojums, dzīvības apdrošinājums vai kaut kas sarežģītāks, ar kā palīdzību piesavināties upura naudu, izmeklēšana iegūst stingru pamatu, līdzko atklāts nozieguma motīvs.

Visā visumā šajā plāksnē darbojās tiesnesis Komeļjo, varbūt tāpēc, ka viņš nespēja pieņemt, ka cilvēki var dzīvot no viņa pasaules atšķirīgā pasaulē un vēl jo vairāk -ka Valmī krastmalas ļaudīm var būt sarežģītāka intīmā dzīve nekā viņam.

Ja jau Djedonē Paps ir Kalasa kundzes mīļākais. Djedonē Paps un Kalasa kundze ir atbrīvojušies no vīra. lai butu brīvi un arī iegūtu viņa naudu.

- Viņš jau desmit gadu ir viņas mīļākais. - Megrē iebilda. - Kāpēc tad viņi tik ilgi gaidīja?

Tiesnesis tikai atmeta ar roku. Kalass varbūt ieguvis ievērojamu summu, varbūt mīlnieki gaidījusi izdevīgu gadījumu, varbūt Kalasa kundze strīdējusies ar vīru un iedomājusies, ka vairs nevar izturēt. Vai...

- Un, ja mēs atklāsim, ka Kalasam, atskaitot bistro, kam nav lielas vērtības, nekādas naudas nav?

- Paliek bistro. Djedonē apnicis strādāt transporta uzņēmumā, un viņš nodomājis mūža nogali pavadīt mazas kafejnīcas mājīgumā mājas čībām kājās.

Tas bija vienīgais spriedums, kas Megrē mazliet mulsināja.

- Un Antuāns Kristēns?

Tagad tiesnesim tiešām bija radušies divi iespējamie vainīgie viena vietā. Kristēns arī bija Kalasa kundzes mīļākais, un naudas trūkuma ziņā viņš bija aizdomīgāks nekā Paps.

- Abi pārējie viņu izmantojuši. Gan redzēsiet - mēs atklāsim, ka viņš bijis līdzzinātājs.

Lūk, par ko notikumi pārvērtās, pārceļoties no Valmī krastmalas miertiesneša kabinetā. Un, kamēr meklēja patiesību, viņi visi bija iesēdināti.

Megrē bija jo nīgrāks un nikns pats uz sevi tāpēc, ka nebija pretojies Komeljo, aiz laiskuma un bailēm no sarežģījumiem uzreiz padevies.

Kopš policista gaitu sākuma viņš no vecākajiem biedriem un no savas pieredzes bija mācījies, ka nekad nevajag uzsākt pamatīgu aizdomās turētā pratināšanu, iekams nav radies skaidrs priekšstats par lietu. Pratināt nenozīmē uz labu laimi izvirzīt pieņēmumus, bez mitas kādam atkārtot, ka viņš ir vainīgs, cerībā, ka pēc zināma laika tas noguris atzīsies.

Pat visaprobežotākie apsūdzētie ir apveltīti ar tādu kā sesto maņu un uzreiz jūt, vai policija kaut ko apgalvo uz labu laimi, vai darbojas uz stingriem pamatiem.

Megrē vienmēr bija devis priekšroku gaidīšanai. Sarežģītos gadījumos, kad viņš nejutās par sevi drošs, viņš uzskatīja par labāku atstāt aizdomās turamo brīvībā, cik vien ilgi iespējams, kaut arī jāuzņemas zināms risks.

Tas viņam vienmēr bija izdevies.

- Aizdomās turētais, - viņš labprāt sacīja, - pretēji pieņēmumiem, jūtas pat zināmā mērā atvieglots, jo skaidri zina, kādā stāvoklī ir. Viņam vairs nav jāprāto, vai tiek izsekots, vai viņu izspiego, vai tur aizdomās, vai nemēģina ievilināt lamatās. Viņš tiek apsūdzēts, tātad sāk aizstāvēties. Un no tā brīža izmanto likuma aizstāvību. Cietumā viņš kļūst gandrīz vai neaizskarams, jo visam, ko pret viņu

vērš, jāatbilst vairākiem skaidri formulētiem noteikumiem.

To labi pierādīja Alīna Kalasa. Nonākusi tiesneša kabinetā, viņa vairs ne muti neatvēra. Komeljo no viņas nebija izdabūjis vairāk kā no akmeņa, kādus pārvadā brāli Nodi.

- Man nekas nav sakāms, - viņa vienmuļā balsī atkārtoja.

Un, kad viņš turpināja uzdot jautājumus, viņa piemetināja:

- Jums nav tiesību mani pratināt bez advokāta klātbūtnes.

- Tādā gadījumā pasakiet, kā sauc jūsu advokātu.

- Man nav advokāta.

- Te ir Parīzes advokātu saraksts. Izvēlieties kādu.

- Es viņus nepazīstu.

- Izvēlieties uz labu laimi.

- Man nav naudas.

Vajadzēja norīkot oficiālu advokātu, kas prasīja formalitātes un zināmu laiku.

Pievakarē Komeljo lika pasaukt Antuānu, un tas, stundām ilgi pretojies Lapuāna pratināšanai, neko vairāk nepateica arī tiesnesim.

- Es neesmu nogalinājis Kalasa kungu. Es sestdienas pēcpusdienā neesmu bijis Valmī krastmalā. Es neesmu nodevis koferi glabāšanā Austrumu stacijā. Kalpotājs melo vai kļūdās.

Pa to laiku viņa māte, sažņaugusi rokā kabatdrānu, apsarkušām acīm gaidīja kriminālpolicijas gaitenī. Lapuāns bija ar viņu runājis. Pēc tam mēģināja Likā. Viņa stūrgalvīgi gaidīja, atkārtodama, ka grib satikt komisāru Meg-

rē.

Tā bieži gadījās ar vienkāršiem cilvēkiem, kuri bija pārliecināti, ka neko nepanāks no padotajiem un ka visādā ziņā jā tiek pie lielā priekšnieka.

Megrē nebūtu varējis viņu pieņemt, jo uijā brīdī atstāja Valmī krastmalas bāru kopā ar Židelu un Djedonē Papu.

- Tu kafejnīcu aizslēgsi un atslēgu aiznesīsi un Or-fēvras krastmalu, - viņš teica Mersam.

Visi trīs viņi šķērsoja tiltiņu un nonāca Žemapas krastmalā. Senmartēna slūžu iela bija pāris soļu attālumā mierīgā kvartālā aiz Senluija slimnīcas - tas atgādināja provinci. Papam nebija uzlikti rokudzelži. Megrē domāja, ka viņš nav no tiem, kas mēģinātu aizbēgt, metoties skriet viņiem pa priekšu.

Paps bija mierīgs un cienīgs, varētu sacīt - tādā pašā veidā mierīgs kā Kalasa kundze, viņš izskatījās vairāk noskumis nekā nomākts, tāds kā sērīgi rezignēts.

Viņš runāja maz. Viņš droši vien nekad nebija daudz runājis. Uz jautājumiem viņš atbildēja iespējami īsi un reizēm neatbildēja nemaz, tikai pavērās komisārā savām lavandas zilajām acīm.

Viņš dzīvoja vecā sešstāvu īres namā. kas izskatījās diezgan ērts un sīkpilsonisks. Kad viņi gāja garām vārt-nieces logam, tā piecēlās, lai viņus apskatītu, bet viņi neapstājās, uzkāpa trešajā stāvā, kur Paps ar savu atslēgu atslēdza durvis kreisajā pusē.

Viņa dzīvoklī bija ēdamistaba, guļamistaba un virtuve, kā arī pieliekamais, ko viņš bija pārvērtis par tualetes istabu, un Megrē gluži pārsteigts ieraudzīja, ka tajā ir ari vanna. Mēbeles nebija nekādas modernās, bet nebija arī tik vecas kā Valmī krastmalā, un viss bija izcili tīrs.

- Vai jums ir apkopēja? - Megrē pārsteigts jautāja.

-Nē.

- Vai jūs pats tīrāt dzīvokli?

Djedonē Paps neviļus gandarīts pasmaidīja, jo lepojās ar savu dzīvokli.

- Vai vārtniece nekad jums nepalīdz?

Virs virtuves loga bija piekārts pārtikas skapītis, kurā atradās diezgan daudz produktu.

- Vai jūs arī ēdienu gatavojat pats?

- Vienmēr.

Ēdamistabā virs kumodes zeltītā ietvarā karājās Kalasa kundzes palielināts portrets, ļoti līdzīgs tiem. kādi mēdz būt sīkpilsoņu mājokļos, un piešķīra dzīvoklim ģimenigu noskaņu.

Atcerēdamies, ka Valmī krastmalā nebija nevienas fotogrāfijas. Megrē jautāja:

- Kā jūs to dabūjāt?

- Es pats ar savu aparātu viņu nofotografēju un iedevu Senmartēna bulvārī palielināt.

Fotoaparāts atradās kumodes atvilktnē. Vannas istabas stūri bija galdiņš ar stikla vanniņām un ķimikālijām filmas attīstīšanai.

- Vai jūs daudz fotografējat?

- Jā. Galvenokārt ainavas.

Tā bija taisnība. Pārmeklējot dzīvokli, Megrē atrada daudz fotogrāfiju, kurās bija redzami Parīzes nostūri un mazākā skaitā ari lauku skati. Daudzos bija Sēnas kanāls. Lielākoties Djedonē Paps bija pacietīgi gaidījis, lai iegūtu diezgan pārsteidzošus gaismas efektus.

Kāds uzvalks jums bija mugurā, kad braucāt pie māsas?

- Tumši zilais.

Viņam bija trīs uzvalki, ieskaitot to. kas mugurā.

- Tu paņemsi tos līdzi. - Megrē teica Židelam. - Un kurpes arī.

Un. tā kā grozā atrada arī netīro veļu, to pievienoja uzvalkiem.

Viņš pamanīja kanārijputniņu, kas lēkāja būrītī, bet. tikai ara ejot. iedomājās, kas ar to notiks.

- Vai jūs pazīstat kādu, kas viņu paturētu?

- Manuprāt, vārtniece to darītu labprāt.

Megrē paņēma būrīti un apstājās pie vārtnieces loga, pie kura nevajadzēja klauvēt.

- Jūs taču nevedat viņu prom? - viņa dusmīgi iesaucās.

Viņa runāja nevis par kanārijputniņu, bet par īrnieku.

Viņa pazina Židelu, kas bija no viņas rajona. Varbūt pazina arī Megrē. Viņa bija lasījusi avīzes.

- Pret tādu cilvēku izturēties kā pret ļaundari!

Vārtniece bija sīka sieviņa tumšiem, izspūrušiem matiem. Balss skanēja griezīgi. Sieviete izskatījās tik saniknota, ka šķita - viņa tūlīt metīsies policistiem virsū un sāks skrāpēt.

- Vai jūs kādu laiku varētu parūpēties par kanārijputniņu?

Vārtniece burtiski izrāva būrīti no Megrē rokām.

- Gan redzēsiet, ko par to teiks īrnieki un visi šī kvartāla ļaudis! Un mēs, Djedonē kungs, iesim jūs apmeklēt cietumā.

Vienkāršas sievietes zināmā vecumā bieži vien dievina vecpuišus vai tādus atraitņus kā Djedonē Paps, kuru kārtīgo dzīvi apbrīno. Kad visi trīs vīrieši gāja prom, viņa vēl stāvēja uz trotuāra, raudāja un māja ardievas.

Megrē teica Židelam:

- Aiznes drēbes un apavus Mersam. Viņš zinās, ko ar tiem darīt. Un lai turpina uzraudzīt Valmī krastmalas māju.

Viņš pieprasīja uzraudzību bez skaidri zināma pamatojuma, galvenokārt tāpēc, lai izvairītos no iespējamiem pārmetumiem. Djedonē Paps paklausīgi gaidīja ietves malā un mazliet vēlāk pieskaņoja soļus Megrē gaitai, kad abi devās prom pa krastmalu, meklēdami taksometru.

Mašīnā viņš neteica neko, un Megrē savukārt izvairījās uzdot jautājumus. Viņš piebāza pīpi un pasniedza to ceļabiedram:

- Vai smēķējat pīpi?

-Nē.

- Cigareti?

- Es nesmēķēju.

Viņš tomēr uzdeva jautājumu, kam, šķiet, nebija nekāda sakara ar Kalasa nāvi.

- Jūs ari nedzerat.

- Nedzeru.

Tā bija vēl viena anomālija. Megrē bija grūti to saistīt ar visu pārējo. Kalasa kudze bija alkoholiķe, kas sākusi dzert pirms daudziem gadiem, droši vien jau tad, kad Papu vēl nepazina. Un reti kad cilvēks, kas nevar iztikt bez dzeršanas, spēj paciest nedzērāja sabiedrību.

Komisārs bija pazinis pārus, kas vairāk vai mazāk atgādināja to, kuru veidoja Kalasa kundze un Djedonē Paps. Un visos gadījumos, cik viņš atcerējās, gan vīrietis, gan sieviete dzēra.

Par to visu Megrē domāja pie galda, kainer sieva viņu vēroja. Un viņš domāja vēl par daudz ko citu.

Arī par Antuāna māti, ko bija saticis kriminālpolicijas gaitenī un ievedis savā kabinetā. Tad viņš Djedonē jau bija nodevis Likā rīcībā, ieteikdams:

- Brīdini Komeljo, ka viņš ir te, ja tiesnesis grib -aizved pie viņa, ja nē - uz iepriekšējā ieslodzījuma kameru.

Paps nekā neraģēja, sekoja Likā vienā no kabinetiem, bet Megrē gāja prom kopā ar sievieti.

- Es jums zvēru, komisāra kungs, ka mans dēls nespētu kaut ko tādu pastrādāt. Viņš ne odam nedarītu pāri. Viņš grib izskatīties rūdīts, jo mūsu dienās tāda ir jaunu puišu mode. Bet es zinu, ka viņš ir tikai bērns.

- Es jums ticu, kundze.

- Ja jūs man ticat, kāpēc jūs man viņu neatdodat? Es apsolu, ka neļaušu viņam vakarā iet ārā no mājas un aizliegšu pīties ar sievietēm. Kad iedomājos, ka tā ir gandrīz manos gados un nekaunas paņemt zēnu, kas varētu būt viņas dēls! Es jau kādu laiku manīju, ka viņam ir kaut kas slēpjams. Kad redzēju, ka viņš pērk matu ziedes, tīra zobus divas reizes dienā un pat iesmaržojas, es nodomāju...

- Vai viņš jums ir vienīgais bērns?

- Jā. Es viņu audzināju sevišķi rūpīgi tāpēc, ka viņa tēvs nomira ar tuberkulozi. Esmu viņa labā darījusi visu iespējamo, komisāra kungs. Ja vien es varētu ar viņu satikties un aprunāties! Vai jums liekas, ka mani nelaidīs klāt, ka var aizliegt mātei satikt dēlu?

Komisāram atlika viena vienīga iespēja - aizsūtīt viņu pie Komeljo. Tas šķita mazliet gļēvi, bet izvēles nebija. Viņa droši vien vel gaidīja, sēdēdama miertiesnešu gaitenī uz sola. un Megrē nezināja, vai tiesnesis galu galā viņu pieņēma vai ne.

Merss bija atgriezies Ortēvras krastmalā mazliet pirms sešiem un atdevis viņam Valmī krastmalas bāra atslēgu -lielu, vecmodīgu atslēgu, kura glabājās Megrē kabatā kopā ar Papa dzīvokļa atslēgu.

- Vai Židels tev atdeva drēbes, apavus un veļu?

- Ja. Man tie ir laboratorijā. Acīmredzot man jāmeklē asins traipi?

- Jā, galvenokārt. Varbūt rīt no rīta es tevi sūtīšu u/ viņa dzīvokli.

- Es kaut ko ieēdīšu un šovakar atgriezīšos strādāt. Ja-domā, tas ir steidzami?

Tas vienmēr bija steidzami. Jo ilgāk kavējās pie kādas lietas, jo mazāk svaigas bija pēdas un vairāk cilvēku

paspēja kļūt piesardzīgi.

- Vai šovakar iegriezīsieties krastmalā?

- Es nezinu. Promejot katram gadījumam atstāj zīmīti uz mana rakstāmgalda.

Tā kā viņš piecēlās, piebāzdams pīpi kā cilvēks, kurš nezina ko iesākt, un vilcinādamies skatījās uz savu atzveltni, Megrē kundze iedrošinājās sacīt:

- Kā butu, ja tu vienu vakaru atpūtinātu galvu? Nedomā vairs par izmeklēšanu. Palasi vai arī, ja tā tev patiktu labāk, aiziesim uz kino, un no rīta tu pamodīsies ar svaigu galvu.

Megrē uzmeta sievai zobgalīgu skatienu.

- Vai tev gribas iet uz kino?

- Tepat netālu rāda labu filmu.

Viņa ielēja vīram kafiju un, ja viņam būtu pie rokas monēta, viņš mestu to gaisā, lai izlozētu, ko darīt.

Megrē kundze pūlējās viņu nesteidzināt, ļaut. lai viņš dzer kafiju maziem malciņiem. Viņš lieliem soļiem staigāja pa ēdamistabu, laiku pa laikam apstādamies un cieši skatīdamies grīdsegā.

- Nē, - viņš beigās paziņoja.

- Vai tu iesi?

- Jā.

Pirms iziešanas viņš ielēja sev mazu glāzīti plūmju degvīna.

- Vai atgriezīsies vēlu?

- Es nezinu. Domāju, ka nē.

Varbūt tāpēc, ka nodoms viņam nelikās sevišķi svarīgs. Megrē neņēma taksometru, nezvanīja ari uz Orfēvras krastmalu un nepasūtīja dienesta mašīnu. Viņs aizgāja līdz metro ieejai un iznāca no pazemes tikai Šatoladonas stacijā.

Kvartāls bija atguvis mazliet draudīgo nakts seju ar tumšām joslām gar mājām, ar nekustīgām sievietēm ietves malā un nespodru gaismu akvārijiem līdzīgos bāros.

Dažus soļus no Kalasu durvim stāvēja cilvēks, kas, līdzko Megrē apstājās, piesteidzās klāt un iespīdināja sejā kabatas bateriju.

- Piedodiet, komisāra kungs! Es tumsā jūs nepazinu.

Tas bija viens no Židela policistiem.

- Vai nekas nav atgadījies?

- Nekas. Bet varbūt ir. Es nezinu, vai tas svarīgi. Apmēram pirms stundas pa krastmalu brauca taksometrs un kādus piecdesmit metms pirms bāra palēnināja gaitu. Tas turpināja braukt, tikai vēl lēnāk, kad nonāca pretī bāram, bet neapstājās.

- Vai tu iekšā ieskatījies?

- Tur sēdēja sieviete. Kad mašīna brauca garām gāzes laternai, es redzēju, ka viņa ir jauna un ģērbusies pelēkā mētelī, bez cepures. Tālāk taksometrs atkal uzņēma ātrumu un iegriezās Luija Blāna ielā.

Varbūt tā bija Liseta, Kalasa kundzes meita, kas gribēja pārliecināties, vai māte nav palaista brīvībā? No avīzēm viņa zināja, ka tā aizvesta uz Orfēvras krastmalu, bet neko vairāk avīzes netika ziņojušas.

- Vai domā, ka viņa tevi redzēja?

- Iespējams. Židels man nelika slēpties. Lielākoties es staigāju uz priekšu un atpakaļ, lai sasildītos.

Varēja pieņemt arī otru iespēju. Vai Lisetai Kalasai nebija nodoms ieiet mājā, ja tā netiktu uzraudzīta? Un ko tādā gadījumā viņa gribētu paņemt?

Viņš paraustīja plecus, izvilka no kabatas atslēgu un atslēdza durvis. Sākumā viņš nevarēja atrast elektrības slēdzi, jo nekad vēl nebija to izmantojis. Iedegās viena pati spuldze, un viņam vajadzēja pieiet pie bāra, lai ar otru slēdzi iedegtu lampu telpas tālākajā galā.

Merss un viņa ļaudis visu bija nolikuši atpakaļ vietas, tā ka mazajā kafejnīcā nekas nebija mainijies, vienīgi krāsns galu galā bija izdzisusi un gaiss kļuvis aukstāks. Tad viņš gāja uz virtuves pusi, bet satrūkās, jo blakus klusām kaut kas sakustējās, un pagāja vairākas sekundes, līdz viņš saprata, ka tas ir runcis, ko viņš nesen bija atstājis skārnī.

Tagad dzīvnieks glaudās Megrē gar kājām, un viņš noliecās to paglaudīt, norūkdams:

- Kā tu tiki iekšā?

To viņam vajadzēja uzzināt. Durvis no virtuves uz pagalmu bija aizbultētas. Arī logs bija ciet. Viņš uzkāpa pa trepēm, iededza gaismu otrajā stāvā un saprata - tur bija pavērts logs. Blakus mājas pagalmā bija šķūnītis ar skārda jumtu, no kura runcis bija uzlēcis vairāk nekā divu metru augstumā.

Megrē atkal nokāpa lejā, un, tā kā fajansa krūze bija palicis mazliet piena, viņš to iedeva dzīvniekam.

- Un ko nu? - viņš skaļi jautāja, it kā runātu ar runci.

Viņš nekad nebija iedomājies, cik vientulīga var

izskatīties bāra lete, ja aiz tās nav saimnieka un pie tās nestāv klienti. Taču tieši tāda telpa izskatījās katru vakaru, kad Kalasi, izvadījuši pēdējos klientus, aizvēra slēģus un aizslēdza durvis.

Tad viņi palika divatā - viņš un viņa sieva, vajadzēja vairs tikai nodzēst gaismu, iziet cauri virtuvei un likties gulēt. Kalasa kundze visbiežāk bija pilnīga apstulbuma stāvoklī, jo pa dienu bija izdzērusi nezin cik malku konjaka.

Vai viņai vajadzēja slēpties no vīra, lai dzertu? Vai arī, apmierinājies ar izklaidēm, ko atļāvās katru pēcpusdienu ārpus kafejnīcas, viņš neiebilda pret sievas grēkiem ar pudeli?

Piepeši Megrē saprata, ka drāmā ir persona, par kuru viņš nezina gandrīz neko, un tas ir mirušais. Jau no paša sākuma viņš visiem bija tikai gabalos sadalītais līķis. Dīvainā kārtā - un komisārs to bieži bija pamanījis - cilvēkiem nav tādas pašas reakcijas, piemēram, tādas pašas līdzcietības vai pat pretīguma pret visādās vietās atrastiem locekļiem kā pret veselu mironi. Varētu teikt, ka sadalītais klust lielākā mērā anonīms, pat mazliet komisks, un labi vēl, ja, par viņu runājot, nesmaida.

Viņš nebija redzējis nedz Kalasa galvu, kas nebija atrasta un acīmredzot arī nekad netiks atrasta, nedz arī fotogrāfiju.

Dzimis zemnieks, neliels un plecīgs. Katru gadu viņš brauca iepirkt vīnu pie Puatjē apkaimes vīnkopjiem, valkāja diezgan smalka vilnas auduma uzvalkus un pēcpusdienās spēlēja biljardu pie Austrumu stacijas.

Vai viņa dzivē, neskaitot sievu, bija vēl kāda vai kādas sievietes? Vai viņš varēja nezināt, kas viņa mājā notiek, kad pats ir izgājis?

Viņš nemaz nevarēja nesatikt Papu. un, ja bija apveltīts ar kaut vismazāko spēju nojaust, viņš nojauta attiecības, kādas bija izveidojušās starp sievu un šo cilvēku.

Viņi abi atstāja nevis mīlētāju, bet veca laulāta pāra iespaidu, šķita, tie ir cilvēki, kurus vieno rāmas un dziļas jūtas. kas pamatojas uz savstarpēju sapratni, iecietību, uz īpašo maigumu, kāds mēdz pastāvēt starp vecākiem pāriem, kuriem ir daudz, ko piedot vienam otram.

Ja viņš to zināja - vai viņš to padevīgi pieņēma? Vai viņš pievēra acis vai, gluži pretēji, rīkoja sievai scēnas?

Kā viņš uztvēra pārējos, tos, kuri kā Antuāns laiku pa laikam nāca izmantot Alīnas Kalasas vājumu? Vai viņš zināja arī to?

Galu galā Megrē piegāja pie bāra, un viņa roka neiz lēmīgi slīdēja gar pudelēm, līdz beidzot viņš izvēlējās kal vadošu. Viņš iedomājās, ka nevajadzētu aizmirst ielikt naudu kasē. Runcis sēdēja pie krāsns un, nevarēdams aizmigt, knosījās, pārsteigts, ka nav siltuma.

Megrē saprata Kalasa kundzes un Papa attiecības. Viņš saprata arī Antuanu un citus, kas bija tikai garāmgājēji.

Bet viņš nesaprata Kalasu un viņa sievu. Ka un kāpēc šie divi bija savienojušies, galu galā apprecējušies, tik ilgi nodzīvojuši kopā, un viņiem bija pat meita, kas, šķiet, par viņiem neinteresējās nemaz, it kā viņai nebūtu ar šiem cilvēkiem ueka kopīga?

To nevarēja izskaidrot neviena fotogrāfija, neviena vēstule, nekas tāds, kas mājā ļauj nojaust tās iemītnieku mentalitāti.

Viņs iztukšoja glāzi, saīdzis ielēja vel vienu, tad glāzi rokā apsēdās pie galda, kur bija redzējis Kalasa kundzi apsēžamies tā, it kā tā būtu viņas parastā vieta.

Viņš izdauzīja pīpi pret papēdi un piebāza no jauna, aizsmēķēja, raudzīdamies uz leti, glāzēm, pudelēm, un tad viņs jautāja sev. vai nav nonācis pie atrisinājuma, vismaz daļēja atrisinājuma.

No ka māja galu galā sastāvēja? No virtuves, kur laulātie neēda, jo ēda kafejnīcā, pie tālākā galdiņa, un istabas, kurā viņi tikai gulēja.

Ja runa bija par Kalasu vai viņa sievu, viņi dzīvoja te, bārā, kas viņiem bija arī parasta laulātā pāra ēdamistaba un dzīvojamā istaba.

Vai tad, kad viņi abi ieradās Parīzē, viņi tūlit vai gandrīz tūlīt neiekārtojās Valmī krastmalā, no kuras vairs neizkustējās?

Megrē pat radās iespaids, ka tas parāda jaunā gaismā Kalasa kundzes un Djedonē Papa attiecības, un viņš pasmaidīja.

Viss vēl palika diezgan neskaidrs, un viņš nebūtu varējis formulēt savas domas. Tomēr viņš nezaudēja kūtrumu, kas vairākas stundas noteica viņa rīcību. Tukšodams glāzi, viņš aizgāja uz telefona kabīni un uzgrieza iepriekšējā ieslodzījuma cietuma numuru.

- Te komisārs Megrē. Ar ko es runāju? Vai tas esat jūs, Žoris? Kā uzvedas jūsu jaunā kliente? Jā, Kalasa sieva, kā jūs sakāt. Kā? Un ko jūs darījāt?

Žoriss sūdzējās. Divas reizes viņa bija saukusi. Un abas reizes mēģinājusi pierunāt uzraugu atnest mazliet alkohola, solot nezin kādu maksu. Žorisam ne prātā neienāca, ka viņa acīmredzot briesmīgi cieš no alkohola trūkuma.

- Nē, protams!

Viņš nevarēja Žorisam sacīt, lai iedod kaut ko dzeramu

- tas būtu pret kārtības noteikumiem. Varbūt viņš pats to rīt no rīta aiznesīs vai iedos savā kabinetā?

- Es gribētu, lai jūs ieskatāties papīros, kas viņai atņemti. Tur vajadzētu būt personības apliecībai. Es zinu, ka viņa dzimusi kaut kur Žjenas apkaimē, bet nevaru atcerēties ciema nosaukumu.

Viņam vajadzēja gaidīt diezgan ilgi.

- Kā? Buasankūra pie Senandrē. Buasankūra ar “a”? Paldies, vecais! Labu nakti! Neesi pret viņu pārāk bargs.

Viņš piezvanīja informācijas dienestam un nosauca savu vārdu.

- Vai jūs, jaunkundz, būtu tik laipna un sameklētu Buasankūru pie Senandrē, starp Montaržī un Žjenu, un nolasītu man abonentu sarakstu.

- Vai jūs gaidīsiet pie aparāta?

-Jā.

Nebija ilgi jāgaida, jo dežurante bija sajūsmināta, ka sadarbojas ar slaveno komisāru Megrē.

- Vai pierakstīsiet?

-Jā.

- Elvārs, Šēnu ceļš, bez profesijas.

- Tālāk.

- Anselēns, Viktors, miesnieks. Vai negribat numuru? -Nē.

- Onorē de Buasankūrs, Buasankūras pils.

- Tālāk.

- Doktors Kamizē.

- Pasakiet viņa numuru.

- Septiņpadsmit.

- Kalass, Robērs, lopu tirgotājs.

- Numurs?

- Divdesmit viens.

- Kalass, Žiljēns, pārtikas tirgotājs. Viņa numurs ir trīs.

- Vai vairāk Kalasu nav?

- Nē. Vēl ir Lušē, bez profesijas, Pjēdbefs, kalējs, un Simonēns, labības tirgotājs.

- Vai varat mani savienot ar pirmo Kalasu un pēc tam, jādomā. ar otro?

Viņš dzirdēja telefonistes sarunājamies līnijas garumā, tad kāda balss sacīja:

- Senandrē klausās.

Pēc tam zvanīja 21. numuram, un zvans skanēja ilgi, līdz sievietes balss teica:

- Klausos!

- Te komisārs Megrē no Parīzes kriminālpolicijas. Vai jūs esat Kalasa kundze? Vai jūsu vīrs mājās?

Vīrs bija slims ar gripu un gulēja.

- Vai jūs esat no tās pašas ģimenes, no kuras ir kāds Omers Kalass?

- Kas tad viņam lēcies?

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Es nekad neesmu viņu redzējusi, jo neesmu šejieniete, bet no Otluāras, un, kad es apprecējos, viņš jau bija aizbraucis.

- Vai viņš ir jūsu vīra radinieks?

- Viņa brālēns. Viņam te ir arī brālis, Žiljēns, pārtikas tirgotājs.

- Vai jūs par viņu neko vairāk nezināt?

- Par Omeru - nē. Un arī nevēlos neko zināt. Acīmredzot viņa bija nolikusi klausuli, jo cita balss

vaicāja:

- Vai vēlaties otru savienojumu, komisāra kungs?

Šoreiz atbildēja ātrāk, un pie telefona bija vīrietis. Tas

bija vēl nerunīgāks.

- Es dzirdu, ko jūs man sakāt. Bet ko jums īsti no manis vajag?

- Vai Omers Kalass ir jūsu brālis?

- Man ir bijis brālis vārdā Omers.

- Vai viņš miris?

- Es nezinu. Nu jau vairāk nekā divdesmit gadu, gandrīz divdesmit piecus gadus, no viņa nav nekādu ziņu.

- Kāds Omers Kalass Parīzē nogalināts.

- Es to dzirdēju pa radio.

- Vai dzirdējāt arī viņa pazīmes? Vai tās ir tādas pašas kā jūsu brālim?

- Pēc tik ilga laika es neko nevaru pateikt.

- Vai jūs zinājāt, ka viņš dzīvo Parīzē?

-Nē.

- Un to, ka viņš precējies?

Klusums.

- Vai jūs pazināt viņa sievu?

- Klausieties. Man nekas nav jums sakāms. Kad mans brālis aizbrauca, man bija piecpadsmit gadu. Es viņu nekad vairs neesmu redzējis. Neesmu saņēmis no viņa nevienu vēstuli. Es neko negribu zināt. Ja jums kādas

ziņas vajadzīgas, labāk meklējiet metru Kanonu.

- Kas tas tāds?

-Notārs.

Kad beidzot bija sameklēts notāra numurs, viņa sieva iesaucās:

- Kāda sakritība, kāda sakritība!

- Kas?

- Ka jūs tieši tagad zvanāt. Kā jūs uzzinājāt? Nupat, dzirdējis jaunumu pa radio, mans vīrs gudroja, vai jums piezvanīt, vai arī aizbraukt jūs satikt. Galu galā viņš nolēma braukt uz Parīzi un iekāpa vilcienā, kas atiet astoņos divdesmit divās. Viņš mazliet pēc pusnakts būs Austerli-cas stacijā, es nezinu, cikos tieši.

- Vai viņš vienmēr tur izkāpj?

- Senāk vilciens gāja līdz Orsejas stacijai, un viņš joprojām apmetas Orsejas viesnīcā.

- Kāds jūsu vīrs izskatās?

- Skaists vīrietis, liela auguma, spēcīgs, sirmiem matiem. Viņam mugurā brūns mētelis, brūns uzvalks, un viņš paņēma līdzi portfeli un cūkādas koferi. Es vēl nesaprotu, kā jūs par viņu iedomājāties.

Kad Megrē nolika klausuli, viņš, par spīti visam, gandarīts smaidīja, gribēja ieliet sev vēl vienu glāzīti, bet pamanīja, ka laiks doties uz staciju.

Viņam atlika piezvanīt Megrē kundzei, ka atgriezīsies vēlu naktī.

8. nodaļa Senandrē notārs

Kanona kundze nebija pārspīlējusi. Viņas virs tiešām bija skaists vīrietis apmērm sešdesmit gadu vecumā, kas vairāk atgādināja gentleman farmer nekā provinces juristu.

Stāvēdams perona galā pie barjeras, Megrē viņu pazina pa gabalu - viņš, garāks par visiem, raitā solī gāja starp pasažieriem, kas bija atbraukuši ar pusnakts vilcienu, vienā rokā viņam bija cūkādas koferis, otrā - portfelis, un pēc izturēšanās varēja nojaust, ka viņš pieradis pie šis stacijas un pat pie šī vilciena.

Liels un spēcīgs, viņš vienīgais bija ģērbies gandrīz par daudz izmeklēti. Viņa mētelis nebija kaut kādā brūnā krāsā, bet maigi kastaņbrūnā, reti sastopamā tonī, kādu Megrē nekad nebija redzējis, un pēc piegriezuma varēja spriest, ka to šuvis slavens drēbnieks.

Viņa seja ar sirmajiem matiem pat slāpētajā stacijas halles apgaismojumā izskatījās sārta, viņš neapšaubāmi bija labi kopts, rūpīgi skuvies, varbūt pat mazliet iesmaržojies ar odekolonu.

Metrus piecpadsmit no barjeras viņš pamanīja Megrē starp gaidītājiem un sarauca uzacis kā cilvēks, kas īsti neuzticas savai atmiņai. Ari viņš droši vien bieži bija redzējis Megrē fotogrāfijas avīzēs. Pienācis tuvāk, viņš vēl vilcinājās uzsmaidīt un tuvoties izstieptu roku.

Megrē paspēra pāris soļu uz priekšu.

- Vai jūs esat metrs Kanons?

- Jā. Vai komisārs Megrē?

Viņš nolika koferi pie kājām un paspieda pasniegto roku.

- Varbūt jūs teiksiet, ka esat atnācis nejauši?

- Nē. Es jums šovakar zvanīju. Jūsu sieva man sacīja, ka esat aizbraucis uz Parīzi un apmetīsieties Orsejas viesnīcā. Drošības labad nolēmu jūs sagaidīt.

Atlika vēl kaut kas notāram nesaprotams.

- Vai jūs izlasījāt manu sludinājumu?

-Nē.

- Dīvaini! Manuprāt, mums vispirms ir jāiziet no šejienes. Vai pavadīsiet mani uz Orsejas viesnīcu?

Viņi iekāpa taksometrā.

- Es atbraucu uz Parīzi, lai jūs satiktu, un gatavojos jums rīt no rīta agri zvanīt.

Megrē nebija kļūdījies. No viņa ceļabiedra plūda viegla odekolona un smalku cigāru smarža.

- Vai jūs Kalasa kundzi apcietinājāt?

- Miertiesnesis Komeljo parakstīja apcietināšanas orderi.

- Tas ir neparasts stāsts...

Viņi brauca pa krastmalām un pēc dažām minūtēm nonāca pie Orsejas viesnīcas, kur portjē sagaidīja notāru kā vecu klientu.

- Restorāns laikam ir slēgts, Alfrēd, vai ne?

-Jā, Kanona kungs.

Notārs paskaidroja Megrē to, ko tas labi zināja:

- Pirms kara, kad visi vilcieni brauca līdz šejienei, stacijas restorāns bija vaļā visu nakti. Tas bija ļoti izdevīgi. Manuprāt, jums nepatiktu sarunāties viesnīcas istabā, vai ne? Vai mēs varbūt varam kaut kur ieiet iedzert kādu glāzi?

Viņiem vajadzēja diezgan ilgi iet pa Senžermēna bulvāri, līdz atrada atvērtu alus zāli.

- Ko jūs dzersiet, komisār?

- Kausu alus.

- Vai jums, viesmīl, būtu ļoti labs konjaks?

Viņi abi, mēteļus novilkuši, iekārtojās uz dīvāniņa, un, kamēr Megrē aizsmēķēja pīpi, Kanons ar sudraba nazīti nogrieza cigāram galu.

- Jūs droši vien nekad neesat bijis Senandrē?

- Nekad.

- Tā ir nomaļus no lieliem ceļiem, un pilsētiņā nav nekā, kas saistītu tūristus. Ja esmu pareizi sapratis to, ko

šodien ziņoja pa radio, līķis, kura gabali izvilkti no Sen-martēna kanāla, ir tā nelieša Kalasa mirstīgās atliekas?

- Tā pirkstu nospiedumi atbilst nospiedumiem, kuri atrasti Valmī krastmalas mājā.

- Kad es izlasīju nedaudzās rindas, kas avīzēs bija nodrukātas par līķa atrašanu, man jau radās nojauta, un es gandrīz jums piezvanīju.

- Vai jūs pazināt Kalasu?

- Savulaik pazinu. Labāk es pazinu to, kura kļuva viņam par sievu. Uz jūsu veselību! Es patlaban tikai nevaru saprast, ar ko lai sāku, jo viss ir daudz sarežģītāk, nekā varētu iedomāties. Vai Alīna Kalasa jums par mani neko nav teikusi?

-Nē.

- Vai jūs domājat, ka viņa iejaukta vīra noslepkavošanā?

- Es nezinu. Miertiesnesis par to ir pārliecināts.

- Ko viņa saka, lai aizstāvētos?

- Neko.

- Vai viņa atzīstas?

- Nē. Viņa tikai klusē.

- Manuprāt, komisār, viņa ir visneparastākais cilvēks, kādu es savā mūžā esmu saticis. Un es varu jums apgalvot, ka laukos savādnieku ir atliku likām.

Acīmredzot notārs bija pieradis, ka viņā klausās, un viņš pats arī klausījās savos vārdos, turēdams cigāru koptajos pirkstos tā, ka izcēlās zelta zīmoggredzens.

- Vislabāk būs, ja sākšu no sākuma. Jūs droši vien nekā neesat dzirdējis par Onorē de Buasankūru?

Komisārs noliedzoši papurināja galvu.

- Tas ir vai, pareizāk sakot, pirms mēneša vēl bija bagāts cilvēks. Viņam piederēja ne tikai Buasankūras pils, bet arī kādas piecpadsmit fermas, kopumā apmēram divi

tūkstoši hektāru, tad vēl tūkstoš hektāru meža un divi dīķi Ja jūs pazīstat provinci, jūs to varat iztēloties.

- Esmu dzimis laukos.

Megrē ne tikai bija dzimis laukos - vai tad viņa tēvs nebija tāda paša īpašuma pārvaldnieks?

- Un tagad jums vajadzētu zināt, kas tas Buasankūrs tāds bija. Lai jūs to saprastu, man jāsāk ar viņa vectēvu, kūru vēl pazina mans tēvs, kas bija Senandrē notārs. Viņu sauca nevis par Buasankūru, bet par Diprē, Kristofu Diprē. Viņš bija kāda pils fermera dēls, sākumā kļuva par lopu tirgotāju un bija pietiekami ciets un pietiekami veikls, lai drīz kļūtu turīgs. Manuprāt, jūs pazīstat tāda tipa cilvēkus.

Klausoties Megrē mazliet radās iespaids, ka viņš atkal pārdzīvo savu bērnību, jo arī viņa laukos bija tāds Kristofs Diprē, kas kļuva par vienu no novada bagātākajiem cilvēkiem un kura dēls tagad bija senators.

- Pienāca laiks, kad Diprē sāka pirkt un pārdot labību, un šīs spekulācijas bija veiksmīgas. Par peļņu viņš pirka zemi, vispirms vienu fermu, tad divas, trīs, un galu galā, kad viņš nomira. Buasankūras pils, kura savulaik piederēja atraitnei bez bērniem, nonāca viņa rokās ar visu, kas pie tās piederīgs. Kristofam bija viens dēls un viena meita. Meitu viņš apprecināja ar kavalērijas virsnieku, un dēls Alēns pēc tēva nāves sāka saukties par Diprē de Buasankūru. Pamazām viņš atmeta Diprē un beidzot, kad viņu ievēlēja Ģenerālpadomē, panāca rīkojumu par jaunā vārda legalizāciju.

Ari tas daudz ko atsauca Megrē atmiņā.

- Tas - par vecajām paaudzēm. Onorē de Buasankūrs ir mazdēls Kristofam Diprē, ko varētu nosaukt par dinastijas dibinātāju. Pirms mēneša viņš nomira.

Savulaik viņš apprecēja Emīliju d’Espisa jaunkundzi, kas bija no senas, bet izputējušas ģimenes, dzemdēja meitu un gāja bojā nelaimes gadījumā izjādē, kad meitene vēl bija maza. Es labi pazinu viņas māti, burvīgu sievieti, kura skumji apzinājās savu neglītumu un bez iebildumiem ļāva ģimenei sevi upurēt. Runāja, ka Buasankūrs tai samaksājis miljonu, zināmā mērā meitu nopērkot. Esmu ģimenes notārs un varu sacīt, ka skaitlis ir pārspīlēts, taču tā ir taisnība, ka līguma parakstīšanas dienā vecā grāfiene d’Espisa saņēma ievērojamu summu.

- Kas par cilvēku bija pēdējais Buasankūrs?

- Es tūlīt par to runāšu. Es biju viņa notārs. Gadiem ilgi es pusdienoju pilī reizi nedēļā un vienmēr esmu medījis viņa īpašumos. Tātad es viņu pazinu labi. Pirmām kārtām

- viņam bija kropla kāja, varbūt ar to daļēji izskaidrojams viņa noslēgtais un nevaldāmais raksturs. Un arī tas, ka viņa ģimenes vēsture bija katram zināma, ka lielākā daļa apkaimes piļu viņam palika slēgtas, nepadarīja viņu sabiedriskāku.

Visu mūžu viņš bija pārliecināts, ka cilvēki viņu nicina, ka tie kopīgiem spēkiem viņu apzog, tā ka viņš nemitīgi aizstāvējās un sargājās no uzbrucējiem.

Pilī viņš sev bija iekārtojis tādu kā darba kabinetu tornītī, kur augām dienām pārbaudīja rēķinus - ne tikai fermeru rēķinus, bet it visu, kas pilij tika piegādāts, ar sarkanu tinti laboja miesnieka un pārtikas tirgotāja rēķinus. Bieži viņš gāja uz virtuvi, kad kalpotāji ēda, lai pārliecinātos, vai viņiem netiek pasniegti pārāk dārgi ēdieni.

Manuprāt, tas nav nekas ļauns, ja es, ar jums runājot, atklāju lietas, ko man vajadzētu saglabāt noslēpumā, jo vairāk tāpēc, ka Senandrē jums to pašu pastāstītu jebkurš.

- Vai Kalasa kundze ir viņa meita?

- Jūs esat pareizi nojautis.

- Un Omers Kalass?

- Viņš četrus gadus pilī strādāja par sulaini. Viņa tēvs ir dzērājs, algādzis, ko neviens augstu nevērtēja. Tātad nu mēs esam divdesmit piecus gadus tālā pagātnē.

Viņš pamāja garām ejošam viesmīlim un teica Megrē:

- Vai šoreiz jūs iedzersiet konjaku kopā ar mani? Divus konjakus, viesmīl!

- To visu, - viņš pēc brīža turpināja, pagriezies pret komisāru, - jūs nevarējāt pat nojaust, apmeklējot Valmī krastmalas bāru.

Gluži tā vis nebija, un tas, ko Megrē tikko uzzināja, viņu nepavisam nepārsteidza.

- Es par Alīnu esmu runājis ar veco doktoru Petrelu, kurš, par nelaimi, ir miris un kura vietā tagad ir Kamizē. Kamizē Alīnu nepazina un nekā nevarēs jums pateikt. Bet es viņas slimību nevaru aprakstīt medicīniski.

Jau bērnībā viņa bija citāda nekā pārējās meitenes, viņā bija kaut kas nepatīkams. Viņa ar citiem bērniem nekad nespēlējās, nekad nav arī gājusi skolā, jo tēvs gribēja, lai viņai ir mājskolotāja. Viņai to bija nevis viena, bet droši vien kāds ducis, jo bērns rīkojās tā, ka skolotājas to ilgi neizturēja.

Vai viņa pārmeta tēvam, ka viņas dzīve nav tāda kā citiem? Vai arī, kā apgalvoja Petrels, viss bija daudz sarežģītāk? To es nezinu. Šķiet, meitas parasti dievina tēvus, bieži vien pārspīlēti. Man nekādas pieredzes nav, jo mums ar sievu nav bērnu. Vai tāda veida dievināšana var pārvērsties naidā?

Katrā ziņā nav šaubu, ka viņa apbrīnojami prata novest Buasankūru izmisumā, un divpadsmit gadu vecumā meiteni pieķēra brīdī, kad viņa mēģināja aizdedzināt pili. Uguns labu laiku viņai bija īsta mānija, un bērnu vajadzēja ļoti rūpīgi uzmanīt.

Un pēc tam uzradās Omers, četrus vai piecus gadus vecāks par viņu, kurš toreiz, kā zemnieki mēdz teikt, bija

smuks puisis, skarbs un pašpārliecināts, kuram netrūka nekaunības, līdzko saimnieks bija pagriezis muguru.

- Vai jūs redzējāt, kas starp viņiem norisinās? - Megrē jautāja, vērodams alus zāli, kur viesmīļi gaidīja, kad aizies pēdējie klienti.

- Toreiz nē. Par to mēs vēlāk runājām ar Petrelu. Pēc Petrela domām, viņa sāka interesēties par Omeru, kad viņai nebija vairāk kā trīspadsmit vai četrpadsmit gadu. Ari citām meitenēm tādā vecumā mēdz rasties interese par puišiem, bet ne tik izteikta un parasti - platoniska. Vai ar viņu būtu bijis citādi? Kalasu sirdsapziņa nemocīja, un vai viņš bija ciniskāks, nekā vīrieši tādos gadījumos mēdz būt? Lai nu kā, bet Petrels ir pārliecināts, ka starp viņiem ilgi ir pastāvējušas apšaubāmas attiecības. Pēc viņa domām, no Alīnas puses tajās liela nozīme bijusi vēlmei izaicināt tēvu un viņu sarūgtināt. Tas ir iespējams. Tā nav mana specialitāte. Ja es par to vispār runāju, tad tikai tāpēc, lai pārējais būtu vieglāk saprotams.

Kādu dienu - Alīnai toreiz bijuši septiņpadsmit gadi -viņa slepus aizgājusi pie ārsta pārbaudīties, un viņš apliecinājis, ka meitene ir stāvoklī.

- Kā viņa to uzņēmusi? - Megrē jautāja.

- Petrels man stāstīja, ka viņa cieši skatījusies tam acīs un caur zobiem noteikusi: “Jo labāk!” Vēl varu sacīt, ka tostarp Kalass bija apprecējis miesnieka meitu, jo tā ari bija stāvoklī un pirms dažām nedēļām dzemdēja. Viņš turpināja strādāt pilī par sulaini, jo nekā cita neprata, un viņa sieva dzīvoja pie vecākiem.

Kādā svētdienā ciemā paklīda ziņa, ka Alīna de Bua-sankūra un Omers Kalass pazuduši. No pils kalpotājiem uzzināja, ka iepriekšējā vakarā starp meiteni un tēvu bijis nikns strīds. Vairāk nekā divas stundas viņi skaļi ķildojušies mazajā salonā.

Cik zinu, Buasankūrs nekad neko nav darījis, lai meitu atrastu. Un, cik zinu, viņa tēvam nekad nav rakstījusi.

Par Kalasa pirmo sievu varu sacīt, ka viņa saslima ar neirastēniju, mocījās trīs gadus, līdz kādu dienu viņu atrada pakārušos augļu dārzā.

Viesmīļi bija salikuši krēslus uz galdiem, un viens no viņiem skatījās lielā sudraba pulksteni, ko turēja rokā.

- Manuprāt, būs labāk, ja ļausim viņiem slēgt, - Megrē sacīja.

Kanons katrā ziņā gribēja samaksāt rēķinu, un viņi izgāja no alus zāles. Nakts bija vēsa, debesis - zvaigžņotas, un bridi viņi gāja klusēdami. Tad notārs ieteicās:

- Varbūt mēs atradīsim kādu citu atvērtu kafejnīcu, lai iedzertu pēdējo glāzi?

Tā viņi, katrs savās domās iegrimuši, nogāja labu gabalu pa Raspaja bulvāri. Monparnasā atrada mazu krodziņu ar zilganu apgaismojumu, kur skanēja klusināta mūzika.

- Vai iesim iekšā?

Viņi negāja pie galdiņa, bet apsēdās pie bāra letes, kur divas meičas noņēmās ar resnu, stipri ieskurbušu viru.

- Vai to pašu? - Kanons jautāja, izvilkdams no kabatas vēl vienu cigāru.

Daži pāri dejoja. Divas meičas no zāles viņa gala pienāca pie letes un apsēdās viņiem blakus, bet komisārs viņām pamāja, un meičas atkāpās.

- Buasankūrā un Senandrē ir vēl citi Kalasi, - notārs sacīja.

- Es zinu. Viens lopu tirgotājs un viens pārtikas tirgotājs.

Kanons iesmējās.

• - Tas būtu jocīgi, ja lopu tirgotājs kļūtu pietiekami bagāts, lai nopirktu pili un tās zemes! Viens no Kalasiem ir Omera blālis, otrs - brālēns. Viņam ir arī māsa, kas apprecējusies ar Žjenas žandarmu. Pirms mēneša Buasan-kūru ķēra insults, kad viņš sēdās pie galda, un es pēc tam apstaigāju viņas visus trīs, lai zinātu, vai nav pienākusi kāda ziņa par Omeru.

- Vienu mirklīti, - Megrē pārtrauca notāru. - Vai Buasankūrs nav izslēdzis meitu no mantojuma?

- Senandrē visi bija pārliecināti, ka viņš to ir izdarījis. Visi prātoja, kas mantos īpašumu, jo tādā ciemā kā tas visi vairāk vai mazāk ir atkarīgi no pils.

- Es pieņemu, ka jūs to zinājāt?

- Nē. Pēdējos gados Buasankūrs uzrakstīja vairākus testamentus, kas cits no cita atšķīrās, bet nekad nav tos nodevis man glabāšanā. Viņš tos visus acīmredzot ir iznīcinājis, jo atrasts nav neviens.

- Tātad viņa meita manto visu?

- Automātiski.

- Vai jūs ievietojāt sludinājumu avīzēs?

- Jā, kā parasti dara tādos gadījumos. Es nevarēju rakstīt Kalasas vārdu, jo nezināju, vai viņi precējušies. Tādus sludinājumus reti kāds lasa. Es pat negaidīju rezultātus.

Viņš bija iztukšojis konjaka glāzi un zīmīgi paskatījās bārmenī. Ja viņa vilcienā bija restorānvagons, viņš pirms iebraukšanas Parīzē droši vien jau bija izdzēris vienu vai divas glāzes, jo seja bija piesārtusi un acis spīdēja.

- Vai vēlreiz to pašu, komisār?

Varbūt arī Megrē bija iedzēris vairāk, nekā pats domāja? Viņš bija ar mieru. Viņš jutās labi gan fiziski, gan garīgi. Viņam pat šķita, ka viņš iemantojis kādu sesto maņu, kas ļauj iejusties personās, par kurām runāja.

Vai bez notāra palīdzības viņš nespētu izsecināt šos notikumus? Pirms dažām stundām viņš nemaz nebija tik tālu no patiesības, un pierādījums tam ir doma, ka vajag

piezvanīt uz Senandrē.

Ja arī viņš nebija visu nojautis, tas, kā viņš uztvēra Kalasa kundzi, tomēr pilnīgi atbilda nupat uzzinātajam.

- Viņa ir sākusi dzert, - viņš nomurmināja, piepeši vēlēdamies savukārt kaut ko pateikt.

- Es zinu. Es viņu satiku.

- Kad? Vai pagājušajā nedēļā?

Arī šajā punktā viņš bija nojautis patiesību. Bet Kanons viņam neļāva runāt, un Sanandrē viņš droši vien nebija pieradis, ka viņu pārtrauc.

- Ļaujiet man izstāstīt visu pēc kārtas, komisār! Neaizmirstiet, ka esmu notārs, un notāri ir precīzi.

Meiča, kas sēdēja divu krēslu attālumā no viņa, par to iesmējās un izmantoja gadījumu, lai pajautātu:

- Vai es arī drīkstu pasūtīt glāzīti?

- Ja vien vēlaties, mazā, tikai ar noteikumu, ka jūs nejauksieties mūsu sarunā. Tas ir svarīgāk, nekā jūs varat iedomāties.

Viņš apmierināts pievērsās Megrē.

- Tātad trīs nedēļas manam sludinājumam nebija nekādu rezultātu, ja neskaita dažu trako vēstules. Un galu galā es Alīnu atradu nevis ar sludinājuma palīdzību, bet pilnīgas nejaušības dēļ. Pirms nedēļas man ar ātro transportu atsūtīja bisi, ko biju aizsūtījis izlabot. Es biju mājās, kad man to atveda, un es pats atvēru durvis šoferim.

- Vai tā bija no Zenīta transporta mašīnām?

- Vai jūs tās zināt? Tieši tā. Atvedējam es piedāvāju glāzi vīna, kā laukos parasts. Kalasa tirgotava atrodas man tieši pretī baznīcas laukumā. Dzerdams savu glāzi, vīrietis paskatījās pa logu un nomurmināja: “Diezin vai tas nav no tās pašas ģimenes, no kuras ir bistro saimnieks Valmī krastmalā.” - “Vai Valmī krastmalā dzīvo kāds Kalass?” -“Tur ir mazs, jocīgs bistro, kur es pagājušajā nedēļā pirmoreiz iegāju. Mani uz turieni aizveda viens no mūsu rakstvežiem.”

Megrē varēja derēt, ka šis rakstvedis bija Djedonē Paps.

- Vai jūs nepajautājāt viņam - vai rakstvedis nav sarkanmatis?

- Nē. Es viņam jautāju, kāds ir minētā Kalasa kristām-vārds. Viņš ilgi gudroja, atcerēdamies, ka tas laikam rakstīts uz bistro izkārtnes. Es pajautāju, vai nav Omers, un viņš apstiprināja. Katram gadījumam es nākamajā dienā kāpu vilcienā un braucu uz Parīzi.

- Ar vakara vilcienu?

- Nē. Ar rīta vilcienu.

- Cikos jūs nonācāt Valml krastmalā?

- Mazliet pēc trim pēcpusdienā. Diezgan tumšā bistro es ieraudzīju sievieti, kuru sākumā nepazinu. Es jautāju, vai viņa ir Kalasa kundze, un viņa atbildēja, ka ir. Pēc tam apjautājos par viņas kristām vārdu. Man palika iespaids, ka viņa ir stipri iereibusi. Viņa dzer, vai ne?

Arī viņš dzēra, tiesa, ne tādā veidā, bet nu viņa acis bija kļuvušas miklas. Megrē nebija pārliecināts, vai viņu glāzes nav piepildītas vēlreiz, un sieviete, kas bija mainījusi tabureti, tagad bija noliekusies pie notāra un turēja tā roku. Ja ari viņa sekoja stāstam, neizteiksmīgajā sejā tas neatspoguļojās.

- “Vai jūs esat Alīna de Buasankūra?” es jautāju. Viņa skatījās mani neprotestēdama. Es atceros, viņa sēdēja pie krāsns, un klēpi viņai bija liels, ruds runcis. Es turpināju: “Vai jūs zināt, ka jūsu tēvs miris?” Viņa pakratīja galvu, neizrādīdama nedz pārsteigumu, nedz kādas citas jūtas. “Es esmu viņa notārs un tagad nodarbojos ar mantojumu. Jūsu tēvs, Kalasa kundze, nav atstājis testamentu, tāpēc jūs mantojat pili, zemes īpašumus un visu pārējo.” Viņa man jautāja: “Kā jūs uzzinājāt manu adresi?” - “No smagās mašīnas šofera, kas nejauši te bijis.” - “Vai neviens cits to nezina?” - “Jādomā, ka nē.” Viņa piecēlās un aizgāja uz virtuvi.

Protams, lai iedzertu konjaku!

- Kad viņa atgriezās, viņa izskatījās pēc cilvēka, kas pieņēmis lēmumu. “Es negribu to naudu,” viņa vienaldzīgā balsī sacīja. “Manuprāt, man ir tiesības atsacīties no mantojuma?” - “Katram ir tiesības atsacīties no mantojuma, bet...” - “Kāds bet?” - “Es jums iesaku padomāt un tik viegli nepieņemt lēmumu.” - “Es esmu padomājusi. Es atsakos. Es pieņemu, ka man ir tiesības arī prasīt, lai jūs neatklājat manu atrašanās vietu?” Runājot viņa reizēm pameta bažīgu skatienu pa logu, it kā baidītos, ka tūlīt kāds var parādīties, varbūt - vīrs. Vismaz man tā likās. Es mēģināju viņu pierunāt, jo tāds ir mans pienākums. Es nebiju atradis citus Buasankūra mantiniekus. “Droši vien būs labāk, ja es vēl atgriezīšos,” es sacīju. - “Nē, vairs nenāciet. Nekādā gadījumā Omers nedrīkst jūs te redzēt.” Un izbijusies viņa piemetināja: “Tad visam būtu gals.” -“Vai jums neliekas, ka vajadzētu aprunāties ar vīru?” -“Tikai ne ar viņu!” Es vēl mēģināju Kalasa kundzi pārliecināt, tad, iedams prom, atstāju viņai savu vizītkarti, palūdzot man piezvanīt vai atrakstīt, ja viņa tuvāko nedēļu laikā maina ieskatus. Tad ienāca kāds klients, kas izskatījās pēc mājas drauga.

- Sarkanmatis ar bakurētainu seju?

- Laikam gan.

- Un kas tad notika?

- Nekas. Es ieslidināju vizītkarti viņas priekšauta kabatā un gāju prom.

- Kas tā bija par dienu?

- Pagājušā ceturtdiena.

- Vai jūs pēc tam viņu vairs nesatikāt?

- Nē. Bet es satiku viņas vīru.

- Parīzē?

- Savā kantori Senandrē.

-Kad?

- Sestdienas rītā. Viņš ieradās Senandrē piektdienas pēcpusdienā un pirmoreiz ienāca manā kantori ap astoņiem vakarā. Es pie doktora spēlēju bridžu, un kalpone Kal asam teica, lai nāk no rīta.

- Vai jūs viņu pazināt?

- Jā, kaut arī viņš bija kļuvis resnāks. Acīmredzot viņš bija apmeties vietējā viesnīcā un, protams, uzzinājis par Buasankūra nāvi. Droši vien viņam arī pateica, ka viņa sieva ir visa īpašuma mantiniece. Viņš uzreiz izturējās nekaunīgi, pieņemdams, ka tikai tāpēc, ka ir vīrs, var pieņemt mantojumu sievas vārdā. Viņi ir precējušies bez līguma, tātad īpašuma kopības režīmā.

- Tas nozīmē, ka neviens no viņiem neko nevar darīt bez otra ziņas?

- Tieši to es viņam paskaidroju.

- Vai jums nelikās, ka viņš par šo jautājumu ir sarunājies ar sievu?

- Nē. Sākumā viņš pat nezināja, ka viņa no mantojuma atsacījusies. Omers laikam domāja, ka sieva to ieguvusi, viņam nezinot. Es jums sarunu sīkumos neatkārtošu, tas būtu pārāk gari. Manuprāt, viņš bija atradis manu vizītkarti, ko sieva kaut kur nometusi, droši vien pat aizmirsusi, ka esmu to viņai iedevis. Ko gan notārs no Senandrē varētu meklēt Valmī krastmalā, ja nenodarbotos ar Buasankūra mantojumu? Patiesību viņš atklāja tikai pie manis un pamazām. Viņš aizgāja satracināts, paziņodams, ka es par viņu vēl dzirdēšu, un aizcirzdams durvis.

- Vai pēc tam jūs viņu vēl esat redzējis?

- Es par viņu nekā vairāk nedzirdēju. Tas notika sestdienas ritā, un viņš iekāpa Montaržī autobusā, no turienes aizbrauca uz Parīzi.

- Kā jūs domājat, ar kādu vilcienu?

- Droši vien ar to, kas trijos un dažās minūtēs pienāk Austerlicas stacijā.

Tas nozīmē, ka viņš atgriezās mājās ap četriem vai mazliet agrāk, ja brauca ar taksometru.

- Kad izlasīju, - notārs turpināja, - ka Senmartēna kanālā tieši pie Valmī krastmalas atrastas gabalos sadalīta līķa paliekas, es, atzīstos, nodrebēju, un mani pārsteidza sakritība. Kā jau teicu, es gandrīz jums piezvanīju, bet baidījos, ka jūs par mani varbūt smiesieties.

- Vai es drīkstu? - meiča jautāja, rādīdama uz tukšo glāzi.

- Bet lūdzu, mazā! Ko jūs par to domājat, komisār?

Ar šo vārdu pietika, lai meiča palaistu notāra roku.

- Es nejūtos pārsteigts, - Megrē nomurmināja, un galva viņam kļuva smaga.

- Atzīstieties, ka neko tādu nebijāt gaidījis! Kaut kas tāds var notikt vienīgi laukos, un es atzīstos...

Megrē viņā vairs neklausījās. Viņš domāja par Alīnu Kalasu, kas viņa iztēlē beidzot bija kļuvusi par pabeigtu tēlu. Viņš varēja viņu iedomāties pat kā mazu meiteni.

Un šis tēls viņu nepārsteidza. Viņam vārdos būtu grūti to visu izskaidrot, sevišķi tādam cilvēkam kā tiesnesis Komeljo, un viņš iedomājās, ka nākamajā dienā tiesnesis negribēs viņam ticēt. Viņš atbildēs: “Viņa tik un tā ir nogalinājusi ar sava mīļākā palīdzību.”

Omers Kalass bija miris, un bija skaidrs, ka viņš nav izdarījis pašnāvību. Tātad kāds bija devis liktenīgo triecienu un pēc tam sadalījis līķi gabalos.

Megrē šķita, ka dzird Komeljo spalgo balsi:

- Vai tā nav aukstasinīga slepkavība? Jūs taču neteiksiet, ka tas ir afekta stāvoklī pastrādāts noziegums! Nē, Megrē. Reizēm es jūs saprotu, bet šoreiz...

Kanons pasniedza pilnu glāzi:

- Uz jūsu veselību!

- Uz jūsu!

- Par ko jūs pašlaik domājat?

- Par Alīnu Kalasu.

- Vai jūs ticat, ka viņa devusies līdzi Omeram Kalasam tāpēc vien, lai kaitinātu tēvu?

To, ko Megrē, šķiet, saprata, nebija iespējams pateikt pat notāram pēc vairākām konjaka glāzēm. Pirmām kārtām tad bija jāsaprot, ka viss, ko meitene darīja jau toreiz Buasankūras pili, bija protests.

Doktors Petrels šo gadījumu, protams, izskaidrotu labāk nekā viņš. Vispirms - dedzināšanas mēģinājumus. Tad - seksuālās attiecības ar Kalasu. Beidzot - aizbēgšanu kopā ar viņu, kad citas meitenes būtu mēģinājušas izdarīt abortu. Varbūt arī tas ir izaicinājuma veids? Vai riebuma izpausme?

Megrē jau senāk bija mēģinājis pierādīt, ari cilvēkiem ar pieredzi, ka tie, kas pagrimst aizvien vairāk un vairāk, it sevišķi tie, kuri drūmā niknumā apzināti kāpj zemāk un zemāk un aptraipa sevi„ gandrīz vienmēr ir ideālisti. Tas bija veltīgi. Komeljo viņam atbildētu: “Labāk sakiet, ka viņa visu mūžu ir bijusi samaitāta.”

Valmī krastmalā viņa sāka dzen. Tas saistījās ar pārējo. Un arī tas, ka viņa bija tur palikusi, nekad nemēģinot aizbēgt, ka viņa pieķērusies bistro atmosfērai.

Viņam šķita, ka saprot ari Omeru, kas bija īstenojis tik daudzu lauku puišu sapni: strādājot par sulaini vai šoferi, nopelnīt tik daudz naudas, lai kļūtu par bistro saimnieku Parīzē.

Oiners dzīvoja laisku dzīvi, gāja no letes uz pagrabu, reizi vai divas gadā brauca uz Puatjē iepirkt vīnu un pēcpusdienas pavadīja Austrumu stacijas kafejnīcā, kur spēlēja kārtis vai biljardu.

Komisārs nebija taujājis par Omera personisko dzīvi. Megrē nolēma tuvākajās dienās to izdarīt, kaut vai savas ziņkāres apmierināšanai. Viņš bija pārliecināts, ka Omers ne tikai bija kaislīgs biljarda spēlētājs, bet viņam bija arī īsi un ciniski sakari ar kvartāla kalponēm un strādniecēm.

Vai viņš cerēja uz Buasankūra mantojumu? Tas liekas neiespējami, jo viņš, tāpat kā visi, droši vien domāja, ka pilskungs meitu no mantojuma izslēdzis. Bija vajadzīga notāra vizītkarte, lai viņam no jauna rastos cerības.

- Es nekādi nevaru saprast. - Kanons sacīja, - es, kas esmu redzējis visvisādus mantiniekus, nespēju aptvert, kāpēc viņa atsacījās no bagātības, kas nokrita kā no debesīm.

Turpretī komisāram tas likās gluži normāli. Ko viņai nauda vairs dotu, ja viņa bija nonākusi tādā stāvoklī, kādā bija? Vai tad viņa ar Omeru brauktu dzīvot Buasankūrā? Vai viņi abi sāktu Parīzē vai citur, piemēram. Zilajā krastā, dzīvot lielpilsoņu dzīvi?

Viņai labāk patika palikt savā kaktā, kaktā, ko viņa pati sev bija iekārtojusi gandrīz tā, kā dzīvnieks iekārtojas alā. Viņa tur dzīvoja vienmuļas dienas ar konjaka malkiem aiz virtuves durvīm un Djedonē apciemojumiem pēcpusdienā.

Ari viņš bija kļuvis par paradumu. Varbūt pat vairāk, jb viņš zināja, un viņai nevajadzēja no viņa kaunēties, viņi varēja klusēdami sēdēt viens otram blakus pie krāsns.

- Vai jūs domājat, ka viņa ir nogalinājusi?

- Nedomāju vis.

- Viņas mīļākais?

- Tas ir iespējams.

Mūziķi lika nost instrumentus, un arī šo krodziņu slēdza. Viņi atkal izgāja ārā un devās tālāk pa Senžermēn-deprē ielu.

- Vai jūs dzīvojat tālu?

- Rišāra Lenuāra bulvārī.

- Es jūs mazliet pavadīšu.

Viņi abi grīļīgā gaitā, bet priecīgu prātu klejoja pa Parīzes ielām, kur viņus tikai retumis iztraucēja kāds garāmbraucošs taksometrs.

- Es nedomāju vis.

Nākamajā diena viņam ar tiesnesi Komeljo būs jārunā citādā tonī, jo viņš manīja, ka ir kļuvis sentimentāls.

- Kāpēc viņš Omeru nogalināja?

- Kā jūs domājat, ko Omers darīja, līdzko pārradās no Senandrē?

- Es nezinu. Domāju, ka viņš bija nikns un pavēlēja sievai pieņemt naudu.

Megrē kaut ko atcerējās: tintes pudeli un rakstāmpapīra komplektu ar dažām baltām lapām uz guļamistabas galda.

- Tas atbilst viņa raksturam, vai ne?

- Pilnīgi.

- Pieņemiet, ka Omers gribēja sievu piespiest parakstīt atbilstošu papīru, un viņa stūrgalvīgi liedzās to darīt.

- Tas bija cilvēks, kas varēja viņu arī iekaustīt. Es mūsu zemniekus pazīstu.

- Viņš bieži sita sievu.

- Es sāku saprast, ko jūs gribat pierādīt.

- Pārnācis mājās, viņš pat nepapūlējās pārģērbties. Tas notika sestdienas pēcpusdienā ap četriem. Viņš lika Alīnai iet uz guļamistabu, pavēlēja, draudēja un sita.

- Un tad ieradās mīļākais?

- Tas ir visticamākais izskaidrojums. Djedonē Paps māju pazina. Dzirdēdams troksni augšstāvā, viņš izgāja

cauri virtuvei un kāpa augšā aizstāvēt Alīnu.

- Un viņš vīru nogalināja! - notārs komiski secināja.

- Viņš to nogalināja - vai nu apzināti, vai nejauši, ar kaut ko iesizdams pa galvu.

- Un pēc tam sadalīja gabalos.

Tas Kanonam likās tik jocīgi, ka viņš sāka smieties, jo bija jautrā omā.

- Kaut kas traks! - viņš izsaucās. - Vistrakākā man liekas iedoma sadalīt Omeru gabalos. Ziniet, ja jūs Omeru būtu pazinis...

Svaigais gaiss nevis noskaidroja galvas, bet vēl vairāk apskurbināja.

- Vai jūs mani kādu gabaliņu pavadīsiet?

Viņi griezās apkārt, pēc tam vēlreiz.

- Tas ir interesants cilvēks, - Megrē nopūtās.

- Kurš, vai Omers?

- Nē, Paps.

- Un viņš turklāt vēl saucas Paps? Tas ir kaut kas traks!

- Tas ir visrāmākais cilvēks, kādu jebkad esmu sastapis.

- Vai tādēļ viņš sadalīja Omeru gabalos?

Tiešām, bija vajadzīgs tāds cilvēks kā viņš - vientuļš, pacietīgs, rūpīgs, - lai tik veiksmīgi noslēptu slepkavības pēdas. Pat Merss ar saviem vīriem, par spīti viņu aparātiem, neatrada Valmī krastmalas mājā neko, kas pierādītu, ka tur pastrādāts noziegums.

Vai Alīna Kalasa palīdzēja visu pamatīgi iztīrīt, nobēdzināt veļu un priekšmetus, uz kuriem varēja palikt kompromitējošas pēdas?

Paps bija pieļāvis tikai vienu kļūdu, no kuras gan būtu grūti izvairīties: viņš nebija iedomājies, ka Megrē brīnīsies, kāpēc mājā nav netīrās veļas, un apjautāsies par to mazgātavā.

Uz ko pāris cerēja? Ka paies nedēļas un mēneši, pirms kanālā atradīs daļu Kalasa mirstīgo atlieku un ka tad tās jau būs kļuvušas neidentificējamas? Tā būtu noticis, ja brāļu Nodu liellaiva nebūtu uzņēmusi dažas tonnas akmeņu par daudz un ja tās dzenskrūve nebūtu vandījusies pa kanāla dūņaino dibenu.

Vai galva iemesta Sēnā vai kādā notekūdeņu akā? Varbūt pēc dažām dienām Megrē to uzzinās. Viņš bija pārliecināts, ka uzzinās visu, un tas viņā modināja tikai profesionālu interesi. Svarīgākais bija drāma, kas norisinājās starp trim cilvēkiem un par kuras saturu viņš, šķiet, bija pilnīgā skaidrībā.

Viņš būtu varējis zvērēt, ka Alīna un Paps, izdzēsuši nozieguma pēdas, bija lolojuši cerības uz jaunu dzīvi, kas daudz neatšķirtos no iepriekšējās.

Kādu laiku Paps, tāpat kā senāk, pēcpusdienās būtu stundu vai divas pavadījis mazajā kafejnīcā, un pamazām vien viņa apciemojumi kļūtu ilgāki, līdz klienti un kaimiņi aizmirstu vīru. un tad viņš iekārtotos mājā pavisam.

Vai Alīna turpinātu rotaļas ar Antuānu un citiem?

Tas bija iespējams. Megrē neiedrošinājās laisties tādos dziļumos.

- Šoreiz nu gan es nojums atvados!

- Vai rit es drikstu jums zvanīt uz viesnīcu? Jūs man būsiet vajadzīgs, lai nokārtotu vairākas formalitātes.

- Jums nemaz nevajadzēs zvanīt. Deviņos es būšu jūsu kabinetā.

+ * *

Notārs, protams, deviņos kabinetā neieradās, un Megrē aizmirsa, ka viņš solījies būt. Komisārs nejutās sevišķi brašs un izskatījās nokaunējies, kad sieva, nolikusi kafiju uz naktsgaldiņa, pieskārās pie pleca.

Viņa smaidīja mātišķāk nekā parasti un izskatījās mazliet aizkustināta

- Kā tu jūties?

Viņš neatcerējās, kad pamostoties viņam tā būtu sāpējusi galva, un tas nozīmēja, ka viņš daudz dzēris. Viņš reti kad bija pārradies ieskurbis, un visvairāk viņu kaitināja, ka viņš neapzinājās, ka būtu dzēris. Skurbums bija kāpis galvā pamazītēm, glāzīti pēc glāzītes.

- Vai tu atceries, ko visu šonakt man sarunāji par Alīnu Kalasu?

Viņš labprātāk neatcerējās, jo viņam šķita, ka bija kļuvis aizvien vairāk un vairāk sentimentāls.

- Tu izskatījies gandrīz vai iemīlējies. Ja es būtu greizsirdīga...

Viņš nosarka, un viņa steidzās vīru nomierināt:

- Es jokoju. Vai tu to visu stāstīsi Komeljo?

Tātad viņš bija runājis arī par Komeljo? Tiešām, ar viņu vēl vajadzēja runāt. Tikai viņš runās pavisam citiem vārdiem.

- Vai nekā jauna nav, Lapuān?

- Nekā, priekšniek.

- Vai tu varētu ielikt šīsdienas avīzēs sludinājumu, lai jauns cilvēks, kuram svētdien palūgts nodot koferi Austrumu stacijā, piesakās policijā?

- Vai tas nav Antuāns?

- Es par to neesmu pārliecināts. Paps tādu uzdevumu neuzticētu pazīstamam cilvēkam.

- Bet stacijas kalpotājs apgalvo...

- Viņš redzējis jaunu cilvēkus apmēram Antuāna ga dos, ģērbušos ādas jakā. Kvartālā ir nezin cik jaunekļu, kas atbilst tādam aprakstam.

- Vai jums ir pierādījumi pret Papu?

- Viņš atzīsies.

- Vai jūs viņus pratināsiet?

- Manuprāt, ja jau Komeljo tiktāl ir pratinājis, viņš gribēs pats arī pabeigt.

Tas bija vieglāk. Viņam nevajadzēs uzdpt jautājumus uz labu laimi, mēģināt kaut ko izmakšķerēt, kā policijā mēdza teikt. Megrē vēl nodomāja, ka diezin vai viņam gribētos piespiest Alīnu Kalasu un Djedonē Papu atsacīties no pēdējās pretošanās. Gan viens, gan otrs pretosies līdz galam, kamēr vien būs iespējams klusēt.

Viņš gandrīz stundu pavadīja pie tiesneša, no kura kabineta piezvanīja notāram Kanonam. To droši vien pamodināja tikai telefons.

- Kas tur ir? - viņš tik dīvainā balsī atsaucās, ka Megrē pasmaidīja.

- Komisārs Megrē.

- Cik pulkstenis?

- Pusvienpadsmit. Tiesnesis Komeljo, kas nodarbojas ar izmeklēšanu, gribētu jūs redzēt savā kabinetā iespējami drīz.

- Sakiet viņam, ka es tūlīt iešu. Vai man paņemt līdzi Buasankūras dokumentus?

- Kā vēlaties.

- Vai es pagājušajā naktī pārāk ilgi neaizkavēju jūsu miegu?

Acīmredzot notārs aizmiga vēl vēlāk. Dievs vien zina, kur viņš vēl klejoja, kad Megrē viņu atstāja, jo Megrē dzirdēja klausulē sievietes balsi, kas laiski jautāja: “Cik pulkstenis?”

Megrē atgriezās savā kabinetā. Lapuāns jautāja:

- Vai tiesnesis viņus pratinās?

-Jā.

- Vai sāks ar sievieti?

- Es viņam ieteicu sākt ar Papu.

- Vai viņš vieglāk sāks runāt?

- Jā. Sevišķi tad, ja viņš devis Kalasam nāvējošo triecienu, un man šķiet, ka tā ir.

- Vai jūs iesiet prom?

- Man kaut kas jāuzzina Hôtel-Dieu.

Tas bija tikai tāds sīkums. Viņam vajadzēja gaidīt, kad beigsies operācija, lai varētu satikt Lisetu Kalasu.

- Tagad jūs no avīzēm zināt par tēva nāvi un mātes apcietināšanu.

- Kaut kam tādam jau arī bija jānotiek.

- Vai tad, kad jūs pēdējoreiz pie viņas bijāt, jūs gribējāt palūgt naudu?

-Nē.

- Kāpēc tad?

- Es gribēju pasacīt, ka precēšos ar profesoru Lavo, līdzko viņš būs izšķīries no sievas. Viņam varēja ienākt prātā iepazīties ar maniem vecākiem, un es gribēju, lai viņi būtu tādi, ka viņus var ar kādu iepazīstināt.

- Vai jūs nezinājāt, ka Buasankūrs ir miris?

- Kas tas tāds?

Viņas izbrīns bija neviltots.

-Jūsu vectēvs.

Un vienaldzīgā balsī, it kā pasacītu kaut ko pavisam nenozīmīgu, viņš piemetināja:

- Ja jūsu māte nebūtu apsūdzēta slepkavībā, viņa būtu mantojusi pili, piecpadsmit fermas un nezin cik miljonus.

- Vai esat par to pārliecināts?

- Jūs varat satikt notāru Kanonu, kas apmeties Orsejas viesnīcā un nodarbojas ar mantojuma lietu.

- Vai viņš tur būs visu dienu?

- Jādomā.

Viņa nejautāja, kas notiks ar māti, un Megrē gāja prom, plecus raustīdams.

Megrē tajā dienā neēda pusdienas, viņam negribējās ēst, bet divas glāzes alus kaut cik nomierināja kuņģi. Visu pēcpusdienu viņš pavadīja, ieslēdzies savā kabinetā. Viņš bija nolicis sev priekšā Valmī krastmalas bāra un Papa dzīvokļa atslēgas un, šķiet, ar lielu patiku veica administratīvo darbu, ko parasti nevarēja ciest.

Kad zvanīja telefons, viņš klausuli paķēra ātrāk nekā parasti, bet tikai piecos viņš izdzirda Komeljo balsi.

- Megrē?

-Jā.

Tiesnesis tikko spēja apvaldīt triumfa trīsas balsī.

- Man bija taisnība, kad liku viņus apcietināt.

- Vai visus trīs?

- Nē. Antuānu es tikko atlaidu brīvībā.

- Un abi pārējie atzinās?

- Jā.

- Vai visā?

- Visā, ko mēs domājām. Man laimīgā kārtā ienāca prātā pirmo pratināt vīrieti, un, kad es sīki un pamatoti izklāstīju, kā viss noticis, viņš neiebilda.

- Un sieviete?

- Paps atzīšanos atkārtoja viņas klātbūtnē, tā ka viņa nevarēja liegties.

- Vai viņai nekas piebilstams nebija?

- Ejot ārā, viņa man jautāja, vai jūs esat padomājis par viņas runci.

- Un ko jūs atbildējāt?

- Es teicu, ka jums ir citas rūpes.

To Megrē visu mūžu nevarēja piedot tiesnesim Komeljo.

/

Lakvila Konektikutā, 1955. gada 25. janvārī

Garā Šķeista

..

1. nodaļa

kurā Megrē sastopas ar senu paziņu, kas savā ziņā mainījusi dzīvesveidu, un kur ir runa par Fredi Bēdīgo un iespējamu līķi.

Kartītē, kuru biroja kalpotājs bija licis aizpildīt un kuru viņš pasniedza Megrē, bija rakstīts:

"Ernestīne. saukta Garā Šķeista (bijusī Mikū. tagad -Žisjoma). kuru jūs apcietinājāt pirms septiņpadsmit gadiem Linas ielā un kura izģērbās kaila, lai jūs saniknotu, lūdz iespēju aprunāties ar jums kādā joti svarīgā lietā. "

Megrē pameta skatienu uz veco Žozefu, lai redzētu, vai viņš kartīti lasījis, bet sirmā kalpotāja seja palika neizdibināma. Viņš tajā rītā droši vien bija vienīgais visā kriminālpolicijas ēkā, kas nebija novilcis žaketi, un komisārs pēc daudziem gadiem pirmoreiz nodomāja, ka tikai prāta aptumsuma brīdī kādam varēja ienākt prātā, ka šim neparasti cienīgajam sirmgalvim jānēsā kaklā smaga ķēde ar lielu medaļu galā.

Gadās dienas, kāda bija arī šī, kad cilvēks mēdz uzdot muļķīgus jautājumus. Varbūt tas bija saistīts ar brīvdienām. Varbūt atvaļinājuma gaisotne liedza ņemt lietas pārāk nopietni. Logi bija līdz galam vaļā, un Parīzes mur doņa atbalsojās kabinetā, kur pirms Žozefa ienākšanas Megrē vēroja lapseni, kas riņķoja pie griestiem, ik pa brīdim atsizdamās pret tiem vienā un tajā pašā vietā. Vismaz puse inspektoru bija pie jūras vai laukos. Likā bija uzlicis salmu platmali, kas viņa galvā izskatījās pēc iezemiešu galvassegas vai abažūra. Lielais priekšnieks iepriekšējā dienā bija aizbraucis uz Pirenejiem kā katru gadu.

- Vai viņa ir piedzērusies? - Megrē jautāja kalpotājam.

- Man nelikās vis, Megrē kungs.

Jo dažkārt sievietēm, ja tās bija pārāk daudz dzērušas, iegribējās kaut ko atklāt policijai.

- Nervoza?

- Viņa man jautāja, vai ilgi būs jāgaida, un es atbildēju, ka nezinu pat, vai jūs viņu pieņemsiet. Viņa apsēdās uzgaidāmās telpas stūri un sāka lasīt avīzi.

Megrē neatcerējās nedz Mikū, nedz Žisjomas vārdu, arī iesauka Garā Šķeista bija viņam izgaisusi no atmiņas, bet viņš ļoti labi atcerējās Linas ielu tādā pašā ļoti karstā dienā kā šī, kad asfalts zem kājām kļūst mīksts un Parīze smaržo pēc darvas.

Tas notika netālu no Sendenī vārtiem, mazā ieliņā ar apšaubāmām viesnīcām un vafeļu un biskvītu bodītēm. Toreiz viņš vēl nebija komisārs. Sievietes valkāja taisna piegriezuma kleitas un izcirpa matus pakausī. Lai par meiču kaut ko uzzinātu, viņam vajadzēja iegriezties divos vai trīs bāros, un tur viņš iedzēra pērno. Viņš gandrīz vai atcerējās smaržas, kas tur valdīja, tāpat kā viesnīcas smakas, kurās pārsvarā bija sasvīdušu kāju un padušu izgarojumi. Istaba atradās trešajā vai ceturtajā stāvā. Viņš vispirms pieklauvēja pie nepareizām durvīm un ieraudzīja nēģeri, kas, uz gultas malas sēdēdams, spēlēja akordeonu, tas droši vien bija ballīšu muzikants. Nēģeris, nepārtraucot spēlēšanu, ar zodu pamāja uz blakus durvīm.

- Iekšā!

Aizlauzta balss. Tāda balss mēdz būt cilvēkiem, kas pārāk daudz dzer vai smēķē. Tad pie loga, pa kuru varēja redzēt pagalmu, viņš ieraudzīja gara auguma meiču debeszilā peņuārā, kura patlaban uz spirta liesmiņas cepa kotleti.

Augumā viņa bija tikpat gara kā Megrē, varbūt pat garāka. Viņa mierīgi noskatīja komisāru no galvas līdz kājām un uzreiz noprasīja:

- Vai jūs esat kruķis?

Aiz skapja ar spoguli durvīs viņš atrada kabatas portfeli, un viņa tāpēc nenobijās.

- To izdarīja mana draudzene.

- Kāda draudzene?

- Es nezinu, kā viņu sauc. Pēc iesaukas - Lulū.

- Kur viņa ir?

- Meklējiet! Tas ir jūsu amats.

- Apģērbieties un nāciet man līdzi.

Tā bija visai parasta lieta - prostitūta apzagusi klientu, bet Orfēvras krastmalā tai piešķīra zināmu nozīmi nevis apaļās summiņas dēļ, bet tāpēc, ka cietušais bija lopu lieltirgotājs no Šarentas, kas bija meklējis palīdzību pie sava deputāta.

- Jūs jau nu nebūsiet tas, kas man aizliegs apēst kotleti!

Istaba bija mazītiņa, un tajā bija tikai viens krēsls.

Megrē stāvēja kājās, kamēr meiča ēda - nesteigdamās un tā, it kā Megrē istabā nemaz nebūtu.

Tajā laikā viņai varēja būt gadu divdesmit. Viņa bija bāla, garu, kaulainu seju un bezkrāsainām acīm. Pēc tam viņš noskatījās, kā meiča izbaksta zobus un uzlej kafijai verdošu ūdeni.

- Es teicu, lai jūs ģērbjaties.

Bija karsts. No viesnīcas smakām Megrē metās nelabi. Vai viņa nojauta, ka viņš jūtas nelāgi?

Viņa mierīgi novilka peņuāru, pēc tam kreklu un bikses un kaila kā no mātes miesām apgūlās savandītajā gultā un aizsmēķēja cigareti.

- Es gaidu, - viņš nepacietīgi sacīja, pūlēdamies skatīties citur.

- Es arī.

- Man ir apcietināšanas pavēle.

- Nu, tad apcietiniet mani!

- Ģērbieties un nāciet man līdzi!

- Man tepat ir ļoti labi.

Situācija kļuva smieklīga. Meiča palika mierīga un nekustīga, acīs spīdēja ironiska liesmiņa.

- Jūs sakāt, ka mani apcietināt. Labi, lai tā būtu. Taču nevajag no manis prasīt, lai es jums vēl palīdzu. Es esmu savās mājās. Ir karsti, un man ir tiesības gulēt kailai. Nu, un, ja jums tik ļoti vajag, lai eju līdzi, es jums sekošu tāda, kāda esmu, man tas nekas nepieklājīgs neliekas.

Vismaz desmitreiz Megrē atkārtoja:

- Apģērbieties!

Un varbūt tāpēc, ka meičai bija tik neveslīgi balta āda, varbūt arī drūmās istabas dēļ viņam šķita, ka nekad nav redzējis tik kailu sievieti kā šī. Viņš veltīgi bija iemetis viņas apģērbu gultā, veltīgi draudējis, tad mēģinājis pārliecināt.

Galu galā viņš nokāpa pirmajā stāvā pasaukt divus policistus, un situācija kļuva groteska. Meiču vajadzēja ar varu ietīt segā un gluži kā saini nonest lejā pa šaurajām kāpnēm, un visās pavērtajās durvīs vīdēja ziņkārīgas sejas.

Kopš tā laika viņš meiču nebija redzējis. Nebija arī dzirdējis par viņu runājam.

- Lai viņa nāk iekšā, - komisārs nopūtās.

Viņš sievieti uzreiz pazina. Šķita, ka viņa nav mainījusies: tā pati bālā seja, blāvās acis, pārāk spilgti nokrāsotās platās lūpas, kas atgādināja asiņojošu brūci. Un skatienā viņš no jauna pamanīja mierīgo ironiju, kāda raksturīga cilvēkiem, kas dzīvē redzējuši tik daudz, ka viņiem nekas vairs neliekas svarīgs.

Viņa bija ģērbusies atturīgā kleitā, gaišu salmu cepuri galvā, un rokās viņai bija cimdi.

- Vai jūs joprojām uz mani dusmojaties?

Viņš neatbildēdams sūca pīpi.

- Vai es drīkstu apsēsties? Es zināju, ka esat kļuvis par augstāku priekšnieku un tieši tāpēc man vairs neiznāca ar jums satikties. yai te drīkst smēķēt?

Viņg izņēma cigareti no somiņas un aizsmēķēja.

- Es tūlīt, neko nepārmetot, gribu jums pasacīt, ka toreiz taisnība bija man. Es nosēdēju gadu, ko nebiju pelnījusi. Tiešām bija tāda Lulū, kuru jūs nepapūlējāties sameklēt. Mēs bijām kopā..kad satikām vienu resni, kam naudas bija kā spaļu. Viņš mūs abas aizveda pie sevis, bet, kad mani aptaustīja, teica, lai lasos, jo no kārnajām viņam uznākot šausmīgas skumjas; es gaidīju gaitenī, un pēc stundas Lulū man padeva portfeli, lai to noslēpju.

- Kas noticis ar viņu?

- Pirms pieciem gadiem viņai dienvidos bija mazs restorāns. Es tikai gribēju jums pierādīt, ka kļūdīties var katrs.

- Vai tāpēc jūs atnācāt?

- Nē. Es atnācu, lai parunātu par Alfrēdu. Ja viņš zinātu, ka esmu te, viņš uzskatītu mani par jukušu. Īstenībā man vajadzēja iet pie Buasjē, kas viņu labi pazīst.

- Kas ir Alfrēds ?

- Mans vīrs. Viņš tiešām ir mans vīrs - mēra un pat kirē priekšā, jo viņš ir saglabājis ticību. Inspektors Buasjē viņu apcietinājis divas vai trīs reizes, un vienreiz Alfrēdam vajadzēja nosēdēt piecus gadus.

Viņas balss bija gandrīz aizsmakusi.

- Žisjoma vārds jums varbūt neko neizsaka, bet, kad uzzināsiet viņa iesauku, jūs to noteikti atcerēsieties, avīzēs par viņu bieži tiek rakstīts. Tas ir Alfrēds Bēdīgais.

- Seifi?

-Jā.

- Vai esat sastrīdējušies?

- Nē. Es neesmu atnākusi tādā nolūkā, kā jūs iedomājaties. Es tā nemēdzu rīkoties. Vai jūs pazīstat Alfrēdu, vai nē?

Megrē Alfrēdu nekad nebija redzējis, pareizāk sakot, viņš to bija tikai pamanījis gaiteņos, kad kramplauzis gaidīja uz nopratināšanu pie Buasjē. Viņš neskaidri atcerējās vārgu vīreli nemierīgu skatienu, vienmēr ģērbušos drēbēs, kas kalsnajam augumam šķita par lielu.

- Mēs par viņu spriežam atšķirīgi, - sieviete turpināja.

- Viņš ir nelaimīgs cilvēks. Un interesantāks, nekā varat iedomāties. Bet es dzīvoju kopā ar viņu divpadsmit gadus un šo to sāku saprast.

- Kur viņš ir?

- Es pie tā nonākšu, nebaidieties. Es nezinu, kur viņš ir, bet viņš pret paša gribu ir nonācis lielā ķēpā, un tāpēc es esmu te. Tikai jums vajadzētu man uzticēties, un es saprotu, tas ir daudz prasīts.

Megrē vēroja sievieti ieinteresēts, jo viņas runas veids bija patīkami vienkāršs. Viņa neklīrējās un nepūlējās atstāt iespaidu. Ja viņai bija vajadzīgs zināms laiks, lai izteiktu savu vajadzību, tad tāpēc, ka lieta tiešām bija sarežģīta.

Par spīti visam, starp komisāru un sievieti pastāvēja barjera, un viņa pūlējās to pārvarēt, lai Megrē nerastos nepareizi priekšstati.

Par Alfrēdu Bēdīgo, ar kuru Megrē nekad nebija iznākusi tieša saskare, viņš zināja tikai to, ko bija dzirdējis policijā runājam. Viņš bija gandrīz vai slavens un tik neparasts, ka avīzes par viņu rakstīja ļoti labprāt.

Viņš ilgi strādājis Planšāra uzņēmumā, kas izgatavoja seifus, un bijis krietns sava aroda pratējs. Jau toreiz viņš bijis skumīgs, noslēgts un slimīgs puisis, ko bieži piemeklējušas epilepsijas lēkmes.

Buasjē droši vien būtu varējis Megrē pastāstīt, kādos apstākļos Alfrēds atstājis Planšāra uzņēmumu. Lai nu kā, bet viņš sāka nevis uzstādīt seifus, bet gan tos uzlauzt.

- Vai tolaik, kad jūs satikāties, viņš vēl strādāja godīgu darbu?

- Protams, nē. Es neesmu no tām, kas viņu būtu ievilinājusi neceļos, ja jūs tā domājat. Viņš šo to strādāja, reizēm palīdzēja kādam atslēdzniekam, bet es drīz sapratu, no kādām gaitām viņš atgriežas.

- Vai jums tomēr neliekas, ka jums vajadzētu runāt ar Buasjē?

- Viņš nodarbojas ar zādzībām un ielaušanos, vai ne? Bet slepkavības ir jūsu darīšana.

- Vai Alfrēds kadu nogalinājis?

- Klausieties, komisāra kungs, manuprāt, mēs drīzāk tiksim skaidrībā, ja jūs ļausiet man runāt. Lai kas arī AI frēds būtu, bei viens nu ir skaidrs - viņš nekad nevienu nenogalinātu. Liekas muļķīgi tā sacīt par tādu cilvēku kā viņš. bet viņš ir tik jūtelīgs, ka raud par katru sīkumu. Ls jau 11u viņu pazīstu. Citi sacītu, ka viņš ir lupata. U11 varbūt tieši tāpēc, ka viņš ir tāds, kāds ir. es viņu iemīlēju.

Viņa mierīgi raudzījās komisārā. Pēdējo vārdu sieviete izrunāja bez uzsvara un tomēr ar zināmu lepnumu.

- Ja cilvēki zinātu visu. kas norisinās viņa galvā, viņi tiešām brīnītos. Bet tam nav nozīmes. Jūsu uztverē Alfrēds ir tikai zaglis. Viņš ir notverts un nosēdējis cietumā piecus gadus. Es nekad neizlaidu nevienu apmeklējumu dienu un visu to laiku mēģināju viņu pierunāt, lai ķeras pie īstā aroda, lai beidzot viņam vairs nav jābaidās 110 nepatikšanām, ja ņem vērā, ka tolaik man nebi ja dzeltenās kartes, kas vēl bija vajadzīga. Bet viņš visu laiku cer, ka izdosies krietns ķēriens un mēs varēsim pārcelties uz laukiem. Tāds ir viņa sapnis kopš bērnu dienām.

- Kur jūs dzīvojat?

- Žemapas krastmalā, tieši pretī Senmartēna slūžām. Vai zināt, kur tas ir? Mums ir divas istabas virs zaļi izkrāsota bistro, un telefona dēļ tas ir ļoti izdevīgi.

- Vai patlaban Alfrēds ir tur?

- Nē. Es jums jau teicu, ka nezinu, kur viņš ir, un jūs varat man ticēt. Viņš ir mēģinājis uzlauzt seifu - nevis pagājušo, bet aizpagājušo nakti.

- Vai viņš aizbēdzis?

- Pagaidiet, komisāra kungs! Tūlīt jūs redzēsiet, ka viss, ko jums stāstu, ir svarīgs. Jūs taču pazīstat cilvēkus, kas pērk nacionālās loterijas biļetes pirms katras izlozes, vai ne? Ir tādi, kas atsakās no pusdienām, lai tikai tās nopirktu, domādami, ka pēc dažām dienām beidzot kļūs bagāti. Nu, un Alfrēds ir tāds pats. Parīzē ir dučiem seifu, kurus viņš uzstādījis un kurus pazīst kā savu kabatu. Un lielākoties seifus pērk tādēļ, lai tur glabātu naudu vai dārglietas.

- Vai viņš cer uz lielo lomu?

- Tieši tā.

Viņa paraustīja plecus, it kā runa būtu p;ir nevainīgu bērna niķi. Pēc tam piemetināja:

- Viņam neveicas. Lielākoties viņš atrod vērtspapīrus, kurus nav iespējams pārdot, vai arī veikalu dokumentus. Vienu vienīgu reizi viņš atrada seifā lielu summu, no kuras varētu mierīgi dzīvot līdz mūža vakaram, un tad Buasjē viņu apcietināja.

- Vai jūs bijāt kopā ar viņu? Vai stāvējāt sardzē?

- Nē. To viņš nekad nav gribējis. Sākumā viņš man teica, kad domā strādāt, un es iekārtojos tā, lai atrastos tuvumā. Kad viņš to pamanīja, viņš man vairs neteica neko.

- Vai baidījās, ka jūs apcietinās ?

Iespējams. Bet varbūt arī aiz māņticības. Redziet, kaut arī mēs dzīvojam kopā, viņš ir vientuļnieks, un mēs reizēm nepārmijam ne vārdu četrdesmit astoņas stundas. Ja vakarā redzu, ka viņš gatavojas kaut kur braukt ar velosipēdu, es zinu, ko tas nozīmē.

Megrē atcerējās, ka dažās avīzēs Alfrēdu Žisjomu dēvēja par kramplauzi ar velosipēdu.

- Tā arī ir viena no viņa iedomām. Viņš ir pārliecināts, ka naktī vīrietis ar velosipēdu, it sevišķi, ja plecā viņam ir instrumentu soma, nevienam neliekas uzkrītošs. Tādu uzskata par strādnieku, kurš brauc uz darbu. Jūs redzat, es ar jums runāju kā ar draugu.

Megrē joprojām nesaprata, ko īsti sieviete meklē viņa kabinetā, un, kad viņa paņēma otru cigareti, pasniedza uguni.

- Tagad ir ceturtdiena. Nakti no otrdienas uz trešdienu Alfrēds devās aplaupīt seifu.

- Vai viņš jums to pateica?

- Jau vairākas naktis viņš atstāja māju vienā un tajā pašā laikā. Tā ir zīme. Pirms Alfrēds ielavās kādā mājā vai kantori, viņš reizēm veselu nedēļu vero iemītnieku paradumus.

- Un vēl - lai pārliecinātos, ka tuvumā neviena nav?

- Nē. Tas viņam vienalga. Manuprāt, viņam pat labāk patīk strādāt, ja tuvumā ir kāds cilvēks. Viņš pārvietojas bez vismazākā troksnīša. Viņš nezin cik reižu naktī ir pārradies un apgūlies man blakus tā, ka es pat nepamanu.

- Vai jūs zināt, kur viņš aizpagājušajā naktī strādāja?

- Es zinu vienigi to, ka viņš bija Neijī. Un arī to uzzināju gluži nejauši. Iepriekšējā dienā viņš man teica, ka policists pieprasījis viņa dokumentus un laikam noturējis par nelieti, jo zvanījis uz Buloņas mežu, uz vietu, kur sievietes mēdz piesieties vīriešiem.

“Kur tas bija?” es viņam jautāju.

“Aiz Botāniskā dārza. Es atgriezos no Neijī.”

Nu. un aizvakar vakarā viņš paņēma instrumentu kasti, un es sapratu, ka viņš dodas strādāt.

- Vai dzēris viņš nebija?

- Viņš nekad nedzer un nesmēķē. To viņš nevar veselības dēļ. Viņš briesmīgi baidās no lēkmēm un šausmīgi kaunās, ja tās uznāk ielas vidū un visi sastājas apkārt un viņu nožēlo. Pirms aiziešanas viņš man teica:

“Šoreiz es tiešām esmu pārliecināts, ka brauksim dzīvot uz laukiem.”

Megrē šo to pierakstīja un automātiski zīmēja uz papīra arabeskas.

- Cikos viņš atstāja Žemapas krastmalu?

- Ap vienpadsmitiem vakarā, tāpat kā iepriekšējās dienas.

- Tātad Neijī viņš nonāca ap divpadsmitiem.

- Droši vien. Viņš nekad nebrauc ātri, bet tādā laikā nemēdz būt satiksmes sastrēgumu.

- Kad jūs viņu redzējāt pēc tam?

- Es viņu vairs neesmu redzējusi.

- Tāpēc jums šķiet, ka ar viņu kaut kas noticis?

- Viņš man piezvanīja.

- Kad?

- Piecos no rīta. Es negulēju. Es bažījos. Viņš aizvien baidās, ka lēkme uznāks ielas vidū, bet es domāju par to, ka tas var notikt, kad viņš strādā, vai saprotat? Dzirdēju, kā bistro zvana telefons. Mūsu guļamistaba ir tieši virs tā. Saimnieki augšā necēlās. Es nopratu, ka zvana man, un nokāpu lejā, pēc balss jutu, ka viņš ir tintē. Viņš runāja klusām.

“Vai tā esi tu?”

“Jā.”

“Vai esi viena?”

“Jā. Kur tu esi?”

“Pie Ziemeļu stacijas mazā kafejnīcā. Klausies, Tīna (viņš mani vienmēr sauc par Tinu), man uz zināmu laiku noteikti jāpazūd.”

“Vai tevi kāds redzēja?”

“Ne jau tas. Es nezinu. Jā, viens vīrietis mani redzēja, bet es neesmu pārliecināts, ka tas bija no policijas.”

“Vai tev ir nauda?”

“Nē. Tas notika, kad biju pabeidzis.”

“Kas notika?”

“Es noņēmos ar atslēgu, un piepeši lukturis apgaismoja seju istabas kaktā. Man likās, kāds klusām ienācis un skatās uz mani. Bet tad pamanīju, ka tās ir miroņa acis.”

Sieviete vēroja Megrē.

- Esmu pārliecināta, ka viņš man nemeloja. Ja viņš būtu nogalinājis, viņš man atzītos. Un es jums nestāstu muļķības. Es jutu, ka viņš tur, pie telefona, gandrīz ģībst. Viņam tā bail no nāves...

- Kas tas bija?

- Es nezinu. Viņš man neko daudz nepaskaidroja. Visu laiku grasījās likt nost klausuli. Baidījās, ka kāds noklausās. Viņš sacīja, ka pēc stundas ceturkšņa kāps vilcienā...

- Vai viņš aizbrauca uz Beļģiju?

- Droši vien, ja jau bija pie Ziemeļu stacijas. Es skatījos vilcienu sarakstā. Viens vilciens atiet piecos četrdesmit piecās.

- Vai jūs nezināt, no kādas kafejnīcas viņš zvanīja?

- Es izstaigāju to kvartālu un uzdevu jautājumus, bet neko neuzzināju. Viņi droši vien mani noturēja par greizsirdīgu sievu un neko negribēja sacīt.

- Vārdu sakot, viņš tikai pateica, ka istabā, kurā strādājis, bijis mironis?

- Es būtu varējusi uzzināt ari ko vairāk. Viņš piemetināja, ka tā bijusi sieviete, ka viņai krūtis bijušas vienās asinīs un rokā - telefona klausule.

- Vai tas ir viss?

- Nē. Brīdī, kad viņš bēdzis prom, - un es varu iedomāties, kā viņš jutās! - pie režģu vārtiem apstājies automobilis.

- Vai viņš tiešām pieminēja režģu vārtus?

- Jā. Es atceros, tas mani pārsteidza. Kāds izkāpis un gājis uz durvju pusi. Kamēr cilvēks iegājis koridorā, Alfrēds izlavījies no mājas pa logu.

- Un darbarīki?

- Viņš tos pametis. Viņš izgriezis rūti, lai tiktu iekšā. Par to esmu pārliecināta, tā viņš darīja vienmēr. Manuprāt, viņš tā rīkotos pat tad. ja durvis būtu atvērtas, jo viņš ir mazliet apsēsts vai arī māņticīgs.

- Tad jau neviens viņu nav redzējis?

- Ir gan. Brīdī, kad viņš gājis cauri dārzam.

- Vai viņš pieminēja arī dārzu?

- Es neko neizgudroju. Es saku - brīdī, kad viņš gājis cauri dārzam, kāds paskatījies pa logu un pavērsis pret viņu elektrisko lukturi, droši vien to pašu, ko Alfrēds atstājis. Viņš uzlēcis divritenī un braucis prom neatskatīdamies, braucis līdz Senai, un kaut kur - es nezinu, kur īsti

- iemetis to upē, jo baidījies, ka pēc tā viņu pazīs.

Viņš kājām aizgāja līdz Ziemeļu stacijai un man piezvanīja, lūgdams, lai es nevienam nekā nesaku. Es mēģināju viņu pierunāt, lai nebrauc prom. Es pūlējos viņu vest pie prāta. Galu galā viņš solīja man rakstīt uz pieprasījumu, lai pateiktu, kur atrodas un uz kurieni man braukt.

- Vai viņš vēl nav atrakstījis?

- Vēstule vēl nevarēja pienākt. Šorīt iegriezos pastā. Es domāju jau veselu diennakti. Esmu nopirkusi visas avīzes, domāju, tur būs rakstīts par kādu noslepkavotu sievieti.

Megrē paņēma klausuli un piezvanīja uz Neijī policijas komisariātu.

- Hallo! Te kriminālpolicija. Vai jūsu rajonā pēdējā diennaktī nav notikusi kāda slepkavība?

- Vienu mirkli. Es iedošu klausuli sekretāram. Es esmu tikai dežurants.

Megrē ilgi neatlaidās.

- Neviena līķa uz ceļa? Neviena izsaukuma naktī? Neviens līķis nav izzvejots no Sēnas?

- Pilnīgi nekas, Megrē kungs.

- Vai neviens nav ziņojis par šaudīšanos?

- Neviens.

Garā Šķeista gaidīja pacietīgi, rokas salikusi uz somiņas, gluži kā atnākusi ciemos.

- Vai jūs sapratāt, kāpēc esmu pie jums atnākusi?

- Laikam gan.

- Pirmām kārtām, es domāju, ka Alfrēdu ieraudzījusi policija, un tad pietiktu ar divriteni vien, lai saprastu, ka tas ir viņš. Turklāt viņš atstājis savus instrumentus. Un, tā kā viņš aizbēdzis pāri robežai, viņam neticētu. Un Beļģijā viņš tāpat nav drošībā, kā nebūtu Holandē vai pat Parīzē. Labāk lai viņu ieliek cietumā par ielaušanās mēģinājumu, kaut vai piespriežot piecus gadus, nekā apsūdz slepkavībā.

- Nelaime tā, - Megrē atbildēja, - ka nav līķa.

- Vai jūs domājat, ka viņš to izgudrojis vai arī es kaut ko izgudroju?

Megre neatbildēja.

- Jums nebūs grūti atrast māju, kur viņš tajā naktī strādāja. Man, protams, nevajadzētu jums to sacīt, bet esmu pārliecināta, ka pats esat par to iedomājies. Droši vien tas ir seifs, ko Alfrēds pats savulaik uzstādījis. Planšāra uzņēmumam, jādomā, ir klientu saraksts. Neijī droši vien nemaz nav tik daudz tādu, kas pirms vismaz septiņpadsmit

gadiem nopirkuši seifu.

- Vai Alfrēdam nebija vēl kāda draudzene?

- Labi, es biju paredzējusi ari to. Es neesmu greizsirdīga un, pat ja tāda būtu, nenāktu jums nezin ko stāstīt atriebības dēļ - ja jūs par to domājat. Viņam nevienas draudzenes nav, jo viņam, nabaga cilvēkam, tāda nav vajadzīga. Un, ja būtu vajadzīga, es viņam tādas pagādātu, cik vien sirds vēlas.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka dzīve jau tāpat nemaz nav tik priecīga.

- Vai nauda jums ir?

-Nē.

- Ko jūs domājat drīt?

- Gan jau es kaut kā izgrozīšos, jūs to labi zināt. Ja esmu te, tad tikai tāpēc, lai jūs saprastu - Freds nevienu nav nogalinājis.

- Vai jūs man parādīsiet vēstuli, ja viņš atrakstīs?

- Jūs to izlasīsiet pirms manis. Tagad, kad jus zināt, ka viņš man rakstīs uz pieprasījumu, jūs uzraudzīsiet visus Parīzes pasta kantorus. Neaizmirstiet, ka es zinu. kā tās lietas tiek darītas.

Viņa, ļoti gara, piecēlās un no augšas nolūkojās uz Megrē, kas sēdēja pie rakstāmgalda.

- Ja viss, ko par jums runā, ir taisnība, iespējams, ka jūs man ticat.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka pretējā gadījumā jūs būtu muļķis. Bet jūs tāds neesat. Vai jūs zvanīsiet Planšāram?

-Jā.

- Vai jūs man pateiksiet, kā lieta virzās?

Viņš neatbildēdams skatījās uz Garo Šķeistu un pats pamanīja, ka nevar uzjautrināts nesmaidīt.

- Kā vēlaties, - viņa nopūtās. - Es varētu jums palīdzēt; lai cik daudz jūs zināt, ir daudz kas tāds, ko tādi cilvēki kā mēs saprotam labāk.

Vārds “mēs” apzīmēja veselu pasauli - to, kurā Garā Šķeista dzīvoja, pasauli otrpus barikādes.

- Ja inspektors Buasjē nav atvaļinājumā, esmu pārliecināta, ka viņš apstiprinās visu, ko es par Alfrēdu jums teicu.

-Viņš nav atvaļinājumā. Viņš rīt brauc prom.

Viņa atvēra somiņu un izņēma no tās papīra strēmeli.

- Es jums atstāšu mūsu mājas bistro telefona numuru. Ja jums gadījumā ievajagas ar mani runāt, nebaidieties, ka es atkal izģērbšos. Tagad man labāk patīk būt apģērbtai!

Viņas balsī jautās rūgtuma pieskaņa, bet pavisam maza. Tūlīt viņa pazobojās pati par sevi:

- Tā ir labāk visiem.

Tikai, tad, ka Garā Šķeista bija aizvērusi aiz sevis durvis. Megre pamanīja, ka viņš gluži dabiski bija paspiedis viņas pasniegto roku. Lapsene joprojām dūca pie pašiem griestiem, it kā meklētu izeju, pat nenojauzdama, ka logi ir līdz galam vaļā. Megrē kundze no rīta bija teikusi, ka pa ceļam iegriezīsies puķu tirgū, un apjautājusies, vai ap pusdienlaiku viņš būs brīvs un varēs tur aiziet. Pulkstenis bi ja divpadsmit. Megrē bridi vilcinājās, izliecās pa logu. no ku ra varēja redzēt spilgtus plankumus aiz krastmalas margām. Pēc tam nopūzdamies paņēma klausuli.

- Palūdziet, lai Buasjē ienāk pie manis.

Kopš Linas ielas muļķīgās lietas bija pagājuši septiņpadsmit gadi, Megrē tagad bija svarīga persona, kas vadīja slepkavību izmeklēšanas brigādi. Piepeši viņam ienāca prātā dīvaina iedoma, gandrīz bērnišķīga aušība. Viņš atkal paņēma klausuli.

- Dodiet, lūdzu, Dofina kafejnīcu!

Brīdī, kad Buasjē nāca iekšā pa durvīm, viņš sacīja:

- Uznesiet man vienu pērno...

Un, paskatījies uz inspektoru, kam krekls padusēs h sasvīdis slapjš, izlaboja sevi:

- Nē, labāk divus. Divus pērno. Paldies!

Provansieša Buasjē zilganmelnās ūsas priecīgi iedro

bējās, un viņš, sviedrus slaucīdams, apsēdās uz palodzes.

2. nodaļa,

kurā mazliet ir runa piu inspektoru Buasjē un vairāk -par māju ar dārzu un režģu žogu priekšā un satikšanos, ko Megrē piedzīvoja pie šī žoga.

Iedzēris malku pērno, Megrē jautāja:

- Sakiet, dārgo Buasjē, ko jūs zināt par Alfrēdu Žisjo-mu?

- Par Alfrēdu Bēdīgo?

-Jā.

Un inspektora piere uzreiz apmācās, viņš paskatījās uz Megrē no apakšas uz augšu un, aizmirsis pagaršot aperitīvu, gluži citādā balsī jautāja:

- Vai viņš kaut ko pastrādājis?

Ar inspektoru tā notika vienmēr, un Megrē to zināja. Viņš zināja arī iemeslu, un tikai tāpēc, ka nekad neaizmirsa smalkjūtīgu piesardzību, bija vienīgais, kas atrada žēlastību Buasjē acīs.

Buasjē īstenībā vajadzēja būt komisāram, un viņš tāds noteikti arī sen jau būtu, ja vien pārlieku trūcīgās zināšanas ortogrāfijā nebūtu viņam liegušas nokārtot visvienkāršākos eksāmenus.

Taču šajā gadījumā administrācija nebija rīkojusies pārāk muļķīgi. Par priekšnieku tā bija izraudzījusies komisāru Pešē, vecu. mūžam snaudošu veterānu, un tas ■nigi rakstīja ziņojumus, bet Buasjē darīja visu darbu un

lija kolēģus.

Tajā nodaļā nebija runas par slepkavībām kā Megrē vadītajā. Tajā nenodarbojās arī ar amatieriem un k;il|H)tājiem, kuri vienā jaukā dienā aizbēg, paņemot līdzi k.isi. un citām tādām muļķībām. Gan Buasjē klienti, gan padotie bija zādzību profesionāļi, sākot ar zagļiem, kuri piesavinājās dārglietas un apmetās Elizejas Lauku greznais viesnīcās, līdz kabatzagļiem, kuri parasti mitinājās trūcīgos kvartālos kā Žisjoms.

Un tāpēc tur valdīja pavisam citāds gars nekā speciālāki brigādē. Buasjē nodaļā gan no vienas, gan otras puses hiia profesionāli. Cīņa bija speciālistu sacensība. Tur bija v.iiadzīga nevis iedziļināšanās noziedznieka psiholoģijā, ln-t gan precīzas zināšanas par ikviena zagļa īpatnībām un paradumiem.

Nebija nekāds brīnums redzēt inspektoru mierīgi sēžam kādas kafejnīcas terasē kopā ar kramplauzi, un Megrē, piemēram, diezin vai izdotos sarunāties ar slepkavu tādā

garā:

- Klausies, Žilo, tu jau sen neko neesi darījis.

- Svēta patiesība, inspektor!

- Kad es tevi apcietināju pēdējoreiz?

- Laikam pirms pusgada.

Tavi līdzekļi sāk izsīkt, vai ne? Es varētu deret, ka tu kaut kam gatavojies.

Doma, ka Alfrēds Bēdīgais ir kaut ko pasācis, viņam niv.inot, ķērās Buasjē pie goda.

- Es nezinu, vai viņš šajās dienās tiešām ir strādājis, Ik-i pie manis bija ienākusi Garā Šķeista.

Tas inspektoru uzreiz nomierināja.

Viņa nekā nezina, - viņš apgalvoja. - Alfrēds nav no tiem, kas par savām darīšanām sarunātos ar sievieti, pat ja tā irviņa sieva.

Buasjē zīmētais Žisjoma portrets bija diezgan līdzīgs tam, ko deva Ernestīne, tikai viņš vairāk runāja par profesionālo pusi.

- Man tiešām apskrienas dūša, kad tāds cilvēks jāapcietina un jāsūta cietumā. Pēdējoreiz, kad viņam piesprieda piecus gadus, man taisni gribējās sadot pa purnu viņa aizstāvim, kas neprot savu amatu. Tāds advokāts ir tīrais sīkaļa! Parīzē nav neviena cita tāda kā Alfrēds, kas prot klusiņām ielavīties apdzīvotā mājā un strādāt, nepamodinot pat kaķi. Tehniskajā ziņā viņš ir īsts virtuozs. Turklāt viņam nav vajadzīgs neviens, kas izlūkotu laupījumu, stāvētu sardzē un tā tālāk. Viņš strādā viens pats, un pastāvīgi - rāmu garu. Viņš nedzer, negvelž niekus un krodziņos netēlo varoni. Ar tādām dotībām viņam vajadzēja aiz bagātības vai plīst. Viņš zina vairāku simtu seifu mehānismu precīzo atrašanās vietu, jo pats tos ir ierīkojis un, šķiet, tajos varētu taisni grābt naudu riekšavām. Bet ik reizi, kad viņš kaut ko izlemj, viņš vai nu dabū garu de gunu, vai iekrīt.

Varbūt Buasjē nebūtu tik labvēlīgi runājis par Alfrēdu Bēdīgo, ja nesaskatītu viņā līdzību pats ar sevi, tikai ar to atšķirību, ka inspektors bija apveltīts ar veselību, kas spēja izturēt visus aperitīvus, kurus viņš izdzēra kafejnīcu terasēs un naktīs, izsekojot noziedzniekus, lai kāds būtu laiks.

- Un vai zināt, kas ir visinteresantākais? Ja pieņemtu, ka viņu apcietina uz desmit vai divdesmit gadiem, viņš visu sāktu no jauna, tikko izkļūtu brīvībā, pat ja viņam būtu septiņdesmit gadu un kruķi. Viņš ir pārliecināts, ka pietiek, ja paveicas vienu pašu reizi, un ka šī viena reize viņam pienākas.

- Viņš dabūjis pamatīgu triecienu, - Megrē paskaidroja. - Šķiet, viņš ieraudzījis istabā līķi tajā brīdī, kad atvēris seifu kaut kur Neijī.

-- Ko es jums teicu? Kaut kas tāds var atgadīties vienīgi viņam. Vai viņš aizbēdzis? Ko viņš izdarījis ar divriteni?

- Iemetis Sēnā.

- Vai viņš ir Beļģijā?

- Laikam gan.

- Es zvanīšu uz Briseli, ja vien jūs pats negribat viņu atrast.

- Es ļoti gribētu viņu atrast.

- Vai zināt, kur tas noticis?

- Zinu, ka tas bijis Neijī un ka mājas priekšā ir dārzs ar režģu žogu.

- To būs viegli atrast. Es tūlīt atgriezīšos.

Megrē bija tik labvēlīgi noskaņots, ka inspektora prombūtnē pasūtīja Dofina kafejnīcā divus pērno. Tas viņam atgādināja ne tikai Linas ielu, bet arī dienvidu gaisotni, it sevišķi mazo krodziņu Kannās, kur viņš savulaik bija vadījis izmeklēšanu, un lieta piepeši mainīja raksturu, pārvērtās gandrīz vai par brīvdienu uzdevumu.

Viņš nebija Megrē kundzei cieši apsolījis iet uz puķu tirgu, un viņa zināja, ka nekad nevajag vīru gaidīt. Buasjē ienāca ar Alfrēda Žisjoma dosjē, no kura vispirms izņēma fotogrāfijas.

- Re, kāds viņš izskatās!

Tā bija drīzāk askēta nekā noziedznieka seja. Ada cieši piekļāvās kauliem, nāsis bija šauras un garas, skatiens -ciešs un gandrīz noslēpumains. Pat šajās drūmajās fotogrāfijās, kur Alfrēds bija redzams bez cietinātās apkaklītes, ar izspiestu ādamābolu, varēja nojaust šī cilvēka bezgalīgo vientulību, taču viņa skumīgumā nebija nekā agresīva. Viņš bija dzimis medījums un, dabiski, tika vajāts.

- Vai gribat, lai nolasu, ko viņš darījis?

- Šodien tas nav nepieciešams. Labāk es dosjē pārlasīšu ar skaidru galvu. Galvenais, ko es gribētu redzēt, ir saraksts.

Divi pēdējie vārdi Buasjē iepriecināja, ko Megrē, tos izrunādams, zināja, jo tādā veidā izteica atzinību inspektora profesionālajai prasmei.

- Vai jūs zinājāt, ka man tas ir?

- Biju pārliecināts.

Jo Buasjē tiešām prata savu arodu. Runa bija par sarakstu, kas iegūts, pētot Planšāra uzņēmuma reģistru grāmatas, - tajā bija atrodamas adreses visiem namiem, kur Alfrēda Žisjoma laikā ierīkoti seifi.

- Pagaidiet, es atradīšu Neijī. Vai esat pārliecināts, ka tas bija Neijī?

- Ernestīne tā apgalvo.

- Tiešām, viņa nemaz nebija tāda muļķe, kad atnāca pie jums. Bet kāpēc pie jums?

- Tāpēc, ka pirms sešpadsmit vai septiņpadsmit gadiem es viņu apcietināju un viņa man nostrādāja pamatīgu triku.

Busjē par to nebrīnījās, tas piederēja pie profesijas. Viņi abi stāvēja uz cietas zemes. Glāzēs maigi vizošais pērno jau bija piesmaržinājis visu telpu, galīgi satracinādams lapseni.

- Banka... Tas noteikti nav īstais... Freds nekad nav mēģinājis ielavīties bankās, viņš neuzticas elektriskajai signalizācijai... Naftas korporācija, kas nepastāv jau desmit gadu... Parfimērs... Pagājušajā gadā bankrotēja.

Galu galā Buasjē pirksts apstājās pie kāda vārda un adreses.

- Gijoms Sers, zobārsts, Neijī, Fermas ielā 43. Tas ir mazliet aiz Botāniskā dārza, Rišāra Vollesa bulvārim paralēlā ielā.

- Es zinu.

Viņi mirkli saskatījās.

- Vai esat ļoti aizņemts?

Tā apjautādamies, viņš zināja, ka atkal glaimo Buasjē patmīlībai.

- Es patlaban kārtoju dosjē. Rīt braucu uz Bretaņu.

- Vai aiziesim?

- Paņemšu žaketi un cepuri. Vai vispirms piezvanīt uz Briseli?

-Jā. Un uz Holandi ari.

Viņi brauca, stāvēdami autobusa platformā. Pēc tam rāmajā, provinciālajā Fermas ielā atrada mazu bistro, kur starp zaļiem augiem terasē bija nolikti četri galdiņi. Tur viņi iekārtojās, lai paēstu pusdienas.

Kafejnīciņā bija tikai tris mūrnieki baltos darba apģērbos, viņi ēda, piedzerdami sarkanvīnu. Ap Megrē un Buasjē riņķoja mušas. Tālāk viņi redzēja melnu režģa žogu, kas droši vien piederēja pie 43. nama.

Viņi nesteidzās. Ja mājā tiešām ir bijis līķis, slepkavam bijušas divdesmit četras stundas laika to aizvākt.

Viesmīle melnā kleitā un baltā priekšautā viņus apkalpoja, bet saimnieks pienāca sasveicināties.

- Skaista diena, kungi.

- Skaista diena. Sakiet, lūdzu, vai jūs šajā kvartālā pazīstat kādu zobārstu?

Saimnieks pamāja ar galvu.

- Viens ir tur, otrā pusē ielai, bet es nesaprotu, ko īsti viņš grib. Mana sieva labāk iet ārstēt zobus uz Sevas-topoles bulvāri. Šis laikam ļoti dārgi prasa. Viņam nav daudz pacientu.

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Mazliet.

Saimnieks vilcinājās, labu brīdi vēroja abus savus klientus, it sevišķi Buasjē.

- Vai esat no policijas?

Megrē uzskatīja par labāku teikt jā.

- Vai viņš kaut ko pastrādājis?

- Mums tikai vajadzīgas dažas ziņas. Kāds viņš ir?

- Lielāks un druknāks nekā jūs un es, - saimnieks atbildēja, šoreiz skatīdamies uz komisāru. - Es sveru deviņdesmit astoņus kilogramus, un viņa svaram vajadzētu būt simt pieciem kilogramiem.

- Cik vecs?

- Varbūt piecdesmit gadu? Vismaz aptuveni. Ne sevišķi kopts, kas zobārstam lāgā nepiestāv. Izskatās pēc aizdomīga vecpuiša.

- Vai viņš nav precējies?

- Pagaidiet... Patiesību sakot, es labi atceros, ka viņš apprecējās pirms diviem gadiem... Mājā dzīvo arī viena veca sieviete, droši vien māte, kas ik rītu iet iepirkties...

- Vai kalpones viņiem nav?

- Tikai apkopēja. Ziniet, es neesmu īsti pārliecināts. Es zobārstu pazīstu tikai tāpēc, ka viņš reizēm te atnāk slepus iedzert kādu glāzi vīna.

- Slepus?

- Nu, tas ir tikai tāds teiciens. Tādi cilvēki kā viņš parasti neiegriežas mazos krodziņos. Ja viņš to dara, viņš noteikti pamet skatienu uz savas mājas pusi, it kā pārliecinātos, ka viņu neviens neredz. Un, kad tuvojas letei, izskatās nokaunējies.

“Vienu sarkanvīnu!” viņš saka.

Un nekad neko citu. Es jau iepriekš zinu, ka pudele nav jāliek nost, jo viņš prasīs vēl otru glāzi. Viņš tās izdzer vienā paņēmienā, noslauka muti, un nauda jau ir noskaitīta saujā.

- Vai viņš kādreiz redzēts piedzēries?

- Nekad. Viņš izdzer tieši divas glāzes. Promejot viņš

aizvien iebāž mutē gabaliņu muskatrieksta pastilas vai krustnagliņu, lai elpa nesmaržotu pēc vīna.

- Un kāda ir viņa māte?

- Maza, ļoti kalsna vecenīte melnās drēbēs, kura ne ar vienu nesveicinās un, šķiet, nav no laipnajām.

- Un sieva?

- Es viņu esmu redzējusi tikai tad. kad Viņi brauc mašīnā, bet stāsta, ka viņa esot ārzemniece. Liela un drukna tāpat kā viņš, un sārtiem vaigiem.

- Kā jums šķiet, vai viņi ir aizbraukuši atvaļinājumā?

- Pagaidiet. Manuprāt, es viņam pasniedzu parastās divas vīna glāzes pirms divām vai trim dienām.

- Divām vai trim? -

- Vienu mirklīti. Tas bija vakarā, kad skārdnieks atnāca salabot alus sūkni. Es pajautāšu sievai, lai esmu drošs, ka nesarunāju jums muļķības.

Tas bija aizvakar, tātad trešdien, kad Alfrēds Žisjoms atklāja mājā sievietes līķi.

- Vai atceraties, cikos tas bija?

- Parasti viņš te iegriežas ap pusseptiņiem.

- Vai viņš nāk kājām?

- Jā. Viņiem pieder vecs auto, bet tajā laikā viņš iziet pastaigāties. Vai jus nevarat man pasacīt, par ko ir runa?

- Pagaidām vēl ne par ko. Tā ir pārbaude.

Kafejnīcas saimnieks viņiem neticēja, to skaidri rādīja

viņa skatiens.

- Vai jūs vēl ienāksiet manā bistro?

Un. pagriezies pret komisāru, viņš jautāja:

- Vai jūs gadījumā neesat Megrē kungs?

- Vai jums kāds to teica?

- Viens no mūrniekiem saka - esot jūs pazinis. Ja tas esat jūs, sieva ļoti priecātos, jūs redzot.

- Mēs atgriezīsimies, - Megrē apsolīja.

Viņi paēda tiešām labas pusdienas un dzēra kalvadosu, ar ko viņus pacienāja saimnieks, dzimis Falēzā. Nu viņi gāja pa trotuāru ielas ēnainajā pusē. Megrē smēķēja pīpi, Buasjē bija aizdedzinājis cigareti, un divi viņa labās rokas pirksti bija tabakas nobrūnināti kā pīpes kāts.

Šajā ielā cilvēks varēja justies kā jebkurā mazpilsētā simt kilometru no Parīzes. Tur vairāk bija savrupmāju nekā īres namu, un daži no tiem ari bija parastas, lielas pilsoņu mājas, kas uzceltas pirms viena vai diviem gadsimtiem.

Ielā bija tikai viens režģu žogs - melns žogs, aiz kura kā grīdsega saulē klājās zaļš mauriņš. Uz vara plāksnītes bija rakstīts:

"Gijoms Sers,

zobārsts-ķirurgs' ’,

un mazākiem burtiem:

"pieņem no 14 līdz 17

un pēc norunas

Saule apspīdēja fasādi, sildot tās dzeltenīgos akmeņus, un visiem logiem, atskaitot divus, žalūzijas bija nolaistas. Buasjē juta, ka Megrē vilcinās.

- Vai jūs domājat iet tur iekšā?

Pirms ielas šķērsošanas viņš pameta skatienu uz abiem tās galiem un sarauca uzacis. Buasjē sekoja Megrē skatienam un izsaucās:

- Garā Šķeista!

Viņa nāca no Rišāra Vollesa ielas, un galvā viņai bija tā pati zaļā cepure, kas no rīta. Pamanījusi Megrē un inspektoru, viņa brīdi apstājās, tad devās viņiem tieši klāt.

- Vai esat pārsteigts, mani te redzot?

- Vai jūs zinājāt adresi?

- Es pirms pusstundas zvanīju jums uz policiju. Gribēju pateikt, ka esmu atradusi sarakstu. Es zināju, ka tas kaut kur ir. Esmu redzējusi, kā Alfrēds to pētī un šur tur pievelk krustiņus. Izgājusi šorīt no jūsu kabineta, es iedomājos vietu, kur Alfrēds būtu varējis to glabāt.

- Kur?

- Vai man tas jums jāsaka?

- Tā būtu labāk. /

- Man gan tā neliekas. Vismaz uzreiz nē.

- Un ko vēl jūs atradāt?

- Kā jūs zināt, ka es vēl kaut ko atradu?

- Šorīt jums nebija naudas, un uz šejieni esat atbraukusi ar taksometru.

- Taisnība. Tur bija nauda.

- Vai daudz?

- Vairāk, nekā biju gaidījusi.

- Kur ir saraksts?

- Es to sadedzināju.

- Kāpēc?

- Krustiņu dēļ. Varbūt pēc tiem varēja noteikt, kur Alfrēds strādājis, un es jau nu tomēr nedošu jums pierādījumus pret viņu.

Viņa pameta skatienu uz fasādi.

- Vai iesiet iekšā?

Megrē piekrītoši pamāja ar galvuj

- Vai jums nekas nebūs pretī, ja pagaidīšu jūs bistro terasē?

Viņa nebija ne vārda teikusi Buasjē, kas savukārt raudzījās uz viņu gandrīz bargi.

- Kā vēlaties, - Megrē atbildēja.

Un, inspektora pavadīts, viņš iegāja no ēnas saulē, bet

Ernestīnes garais siluets attālinājās kafejnīcas terases virzienā.

Pulkstenis bija divi un desmit minūtes. Ja zobārsts nebija atvaļinājumā, viņam, saskaņā ar uzrakstu uz vara plāksnītes, vajadzēja atrasties savā kabinetā un gaidīt pacientus. Pa labi no vārtiem bija elektriskais zvans, Megrē to piespieda, un vārti automātiski atvērās. Viņi šķērsoja dārzu un atrada otru zvanu pie mājas durvīm, kuras nevērās vaļā automātiski. Kad iekšā bija notriknšķējis zvans, ilgi valdīja klusums. Abi vīrieši sasprindzināja dzirdi, būdami pārliecināti, ka aiz durvīm kāds noteikti ir, un saskatījās. Beidzot tika nocelta ķēde, pakustējās atslēgas mēlīte un durvis pavērās šaurā spraudziņā.

- Vai jums norunāta vizīte?

- Mēs vēlētos runāt ar doktoru Seru.

- Viņš pieņem tikai pēc norunas.

Sprauga nekļuva platāka. Aiz tās varēja nomanīt kalsnu vecas sievietes seju.

- Bet uz vara plāksnītes...

- Plāksnīte ir divdesmit piecus gadus veca.

- Esiet tik laipna un pasakiet savam dēlam, ka viņu vēlas satikt komisārs Megrē.

Durvis vēl mirkli palika pievērtas, tad vērtne tika atbīdīta un atklāja platu gaiteni ar melnbaltu flīžu grīdu, kas atgādināja klostera koridoru, un vecā dāma, kura viņu palaida sev pa priekšu, ļoti labi izskatītos mūķenes drēbēs.

- Piedodiet, komisāra kungs, bet mans dēls nejaušus pacientus augstu nevērtē.

Šī sieviete tiešām labi izskatījās. Viņā bija pat pārsteidzoša elegance un cieņa. Viņa pūlējās smaidīt, lai izkliedētu slikto iespaidu, ko bija radījusi.

- Lūdzu, nāciet iekšā! Esmu spiesta jūs lūgt brītiņu pagaidīt. Kopš dažiem gadiem manam dēlam ir paradums -sevišķi vasarā - gulēt diendusu. Viņš vel ir gultā. Ja būsiet tik laipni un man sekosiet...

Viņa atvēra ievaskota ozolkoka divviru durvis gaiteņa kreisajā pusē, un Megrē atkal iedomājās, ka te izskatās gluži kā klosterī vai, pareizāk sakot, bagātā mācītājmājā. Arī vājā, noslēpumainā smarža viņam kaut ko atgādināja, tikai viņš nezināja, ko īsti, un pūlējās atcerēties. Viesistabā. kur viņus ieveda, gaisma ieplūda tikai pa žalūziju spraugām, un radās iespaids, ka šajā namā nekas nav mainījies veselu gadsimtu, ka gobelēnu atzveltņi, apaļie galdiņi, klavieres un porcelāna nieciņi te atradušies vienmēr tajās pašās vietās. Pat palielinātās fotogrāfijas melnos koka ietvaros, kuras karājās pie sienām, atgādināja Nadara laiku fotogrāfijas. Virs kamīna bija redzams vīrietis iepriekšējā gadsimta apkaklē un platu vaigubārdu, bet pie pretējās sienas gadus četrdesmit veca sieviete ar celiņā pāršķirtiem matiem atgādināja ķeizarieni Eiženiju.

Vecā dāma, kas, šķiet, ari iederētos šajos ietvaros, viņus neatstāja, norādīja, kur sēdēt, un salika rokas uz vēdera kā mūķene.

- Es negribētu būt pārlieku ziņkārīga, komisāra kungs. Manam dēlam nav no manis noslēpumu. Mēs nekad neesam viens otru atstājuši, kaut art viņam jau pāri piecdesmit gadiem. Man nav ne nojausmas, kāpēc esat ieradušies, un. pirms eju viņu modināt, man gribētos...

Teikumu nepabeigusi, viņa veltīja abiem vīriešiem laipnu smaidu.

- Jūsu dēls ir precējies, vai ne?

Viņš divreiz bija precējies.

Vai viņa otrā sieva ir te?

Vecās dāmas acīs pavīdēja skumjas, un Buasjē saka muļķīgi kustināt kājas, jo šī nebija tāda vide, kurā viņš varētu labi justies.

- Viņas vairs nav, komisāra kungs.

Klusiem soļiem viņa aizgāja aizvērt durvis, atgriezās pie viņiem, apsēdās uz dīvāna stūrīša - ļoti taisnu muguru, kā klosteros māca sēdēt jaunas meitenes.

- Es ceru, ka viņa nav pastrādājusi kādu muļķību, komisāra kungs?- viņa klusām jautāja.

Megrē neatbildēja, un viņa nopūtusies saņēmās un turpināja runāt.

- Ja runa ir par viņu, man ir iemesls jūs izjautāt, pirms modinu dēlu. Jūs te esat viņas dēļ, vai ne?

Vai Megrē bija tikko manāmi palocījis galvu? Viņš pats to nezināja. Viņu pārāk apbūra šīs mājas atmosfēra un vēl vairāk - sieviete, kuras maigums, kā varēja nojaust, slēpa apbrīnojamu enerģiju.

Nedz viņas apģērbā, nedz stājā, nedz balsī nebija neviena neīsta toņa. Viņa, šķiet, iederētos pilī vai. vēl labāk, kādā plašā provinces mājā, kuras atgādina bijušo laiku muzejus.

- Pēc pirmās sievas nāves - viņa nomira pirms piecpadsmit gadiem - mans dēls ilgi nedomāja par precēšanos.

- Bet viņš apprecējās pirms diviem gadiem, ja es nemaldos?

Viņa nelikās pārsteigta par Megrē informētību.

- Tā ir. Pareizāk sakot - tieši pirms divarpus gadiem. Viņš apprecēja savu pacienti, kas arī bija sieviete gados. Toreiz viņai bija četrdesmit septiņi gadi. Viņa bija holandiete un Parīzē dzīvoja viena pati. Es neesmu nemirstīga, komisāra kungs. Man jau ir septiņdesmit seši gadi.

- To gan nevarētu sacīt.

- Es zinu. Mana māte nodzīvoja deviņdesmit divus gadus un vecmāmuļa gāja bojā nelaimes gadījumā astoņdesmit astoņu gadu vecumā.

- Un jūsu tēvs?

- Viņš nomira jauns.

To viņa sacīja tā, it kā tam nebūtu nekādas nozīmes, vēl vairāk - it kā vīriešu liktenis būtu mirt jauniem.

- Es gandrīz mudināju Gijomu atkal precēties, domādama. ka tā viņš nepaliks viens.

- Vai laulība bija neveiksmīga?

- Tā īsti nevarētu teikt. Sākumā nē. Manuprāt, visa nelaime bija tā, ka viņa bija ārzemniece. Ir sīkumi, pie kuriem nevar pierast. Nezinu, kā lai jums to pasaku. Nu, kaut vai virtuve - kādiem ēdieniem dod priekšroku. Un varbūt, precoties ar manu dēlu. viņa to iedomājās bagātāku, nekā viņš īstenībā ir.

- Vai viņai nekāda īpašuma nebija?

- Zināma turība. Viņa nebija gluži tukšiniece, bet, dzīves dārdzībai pieaugot...

- Kad viņa nomira?

Vecā dāma iepleta acis.

- Nomira?

- Piedodiet. Man šķita, ka viņa mirusi. Jūs taču runājāt par viņu pagātnē.

Viņa pasmaidīja.

- Taisnība. Bet ne jau tāda iemesla dēļ, kādu minējāt jus. Viņa nav mirusi, tikai mums tas nozīmē to pašu - viņa ir aizgājusi.

- Vai pēc strīda?

- Gijoms nav cilvēks, kas strīdās.

- Ar jums?

- Es esmu par vecu, lai strīdētos, komisāra kungs. Esmu pārāk daudz dzīvē redzējusi. Es pārāk labi pazīstu dzīvi un ļauju katram...

- Kad viņa atstāja māju?

- Pirms divām dienām.

- Vai viņa paziņoja par aiziešanu?

- Mēs ar dēlu zinājām, ka galu galā viņa aizies.

- Vai viņa par to ar jums runāja?

- Bieži.

- Un vai viņa minēja iemeslu?

Vecā dāma uzreiz neatbildēja, šķiet, viņa domāja.

- Vai gribat, lai vaļsirdīgi pasaku, kā man liekas? Ja es vēl vilcinos, tad tikai aiz bailēm, ka jūs par mani zobosieties. Man nepatīk par tādiem jautājumiem sarunāties ar vīriešiem, bet komisārs jau laikam ir gandrīz kā ārsts vai biktstēvs.

- Vai jūs esat katoliete. Sera kundze?

- Jā. Mana vedekla bija protestante. Tam nav nozīmes. Redziet, viņa bija sievietei grūtā vecumā. Mums visām mūžā ir daži gadi, kad mēs vairs neesam mēs pašas. Mūs kaitina katrs sīkums. Un mēs viegli sākam domāt gluži greizi.

- Saprotu. Vai šis bija tāds gadījums?

- Tas un vel. bez šaubām, arī viss kas cits. Beigās viņa to vien darīja, kā sapņoja par savu Holandi un rakstīja draudzenēm, kas viņai tur vēl bija.

- Vai jūsu dēls kādreiz ir bijis kopā ar vinu Holandē?

- Nekad.

- Tātad viņa aizbrauca trešdien?

- Viņa iekāpa vilcienā, kas deviņos četrdesmit atiet 110 Ziemeļu stacijas.

- Nakts vilcienā?

- Jā. Pa dienu viņa sakravāja savas mantas.

- Vai dēls viņu pavadīja uz staciju?

- Nē.

- Vai viņa izsauca taksometru?

- Viņa aizgāja pēc taksometra uz Ri.šāra Vollesa bulvāra stūri.

- Vai viņa nav jums devusi nekādu ziņu?

- Nē. Un es nedomāju, ka viņai gribētos mums rakstīt.

- Vai nebija runa par šķiršanos?

- Es jau teicu, ka mēs esam katoļi. Turklāt dēlam nav ne mazākās vēlēšanās precēties vēlreiz. Es joprojām nesaprotu. kas noticis, ja pie mums ieradusies polici ja.

- Kundze, man tomēr gribētos jums jautāt, kas īsti jūsu mājā notika trešdienas vakarā. Vienu mirklīti. Jums nav kalpones, vai ne?

- Nē, komisāra kungs. Eiženija, mūsu apkopēja, katru rītu ierodas deviņos un paliek līdz pieciem.

- Vai viņa šodien ir te?

- Jūs esat atnācis viņas brīvdienā. Viņa būs rīt.

- Viņa dzīvo šajā pašā kvartālā.

- Viņa dzīvo Pito, Sēnas otrā krastā. Tieši virs dzelzslietu veikala, kas atrodas pretī tiltam.

- Es pieņemu, ka viņa palīdzēja jūsu vedeklai sakravāties.

- Viņa nonesa lejā koferus.

- Cik koferu bija?

- Varu pateikt precīzi - viena lāde un divi ādas koferi. Un vēl bija dārglietu kārba un tualetes nesesers.

- Vai Eiženija kā parasti aizgāja piecos?

- Tieši tā. Piedodiet, ka es tā mulstu, bet šī ir pirmā rei/.e, kad mani tā iztaujā, un varu sacīt..

- Vai jūsu dēls tajā vakarā izgāja no mājas?

- Ko jūs uzskatāt par vakaru?

- Pieņemsim, mazliet pirms vakariņām.

- Viņš izgāja mazliet pastaigāties - kā parasti.

- Domājams, viņš gāja iedzert aperitīvu?

- Viņš nedzer.

- Vai nekad ?

- Tieši vienu glāzi atšķaidīta vīna katrā ēdienreizē. Un nepavisam ne tādas riebeklibas, ko sauc par aperitīviem.

Šķita, ka Buasjē, kas pavisam rāmi sēdēja savā krēslā, vēl ieelpo anīsa smaržu, kura palikusi ūsās.

- Mēs sēdāmies pie galda, līdzko viņš atnāca. Viņš vienmēr iet vienu un to pašu līkumu. Tāds paradums viņam palicis no laikiem, kad mums bija suns, kuru vajadzēja vest ārā noteiktā laikā, un šo paradumu viņš saglabājis.

- Vai jums suņa vairs nav?

- Kopš četriem gadiem. Kopš Bibī miris.

- Un kaķa arī nav?

- Vedekla nevarēja ciest kaķus. Es atkal runāju pagātnē, jo mēs šo laiku uzskatām par pagājušu.

- Vai pie galda jūs sēdāties visi trīs?

- Marija nonāca lejā no savas istabas, kad es pasniedzu zupu.

- Un vai nebija nekāda strīda?

- Nekāda. Mēs ēdām klusēdami. Es zināju, ka Gijoms, par spīti visam, ir diezgan satraukts. Viņš izskatās pārlieku rāms, bet īstenībā ir ārkārtīgi jūtīgs. Ja ar kādu ciešā tuvībā nodzīvoti vairāk nekā divi gadi...

Megrē un Buasjē neko nebija dzirdējuši. Bet vecajai dāmai bija smalka dzirde. Viņa pielieca galvu, it kā klausītos. Tā bija kļūda, jo Megrē saprata, piecēlās un atvēra durvis: aiz tām stāvēja un acīmredzot jau labu laiku klausījās vīrietis, kurš tiešām bija garāks, plecīgāks un smagāks nekā Megrē un arī diezgan apjucis.

Māte nebija melojusi, teikdama, ka viņš guļ diendusā. Viņa retie, izspūrušie mati bija pielipuši pie pieres, un viņš bija uzvilcis bikses uz balta krekla, kura apkaklīte palikusi neaizpogāta. Kājās viņam bija mīkstas čības.

- Nāciet iekšā, Sera kungs.

- Es atvainojos. Es dzirdēju troksni. Es domāju...

Viņš runāja bez steigas, smagu, gausu skatienu vērdamies abos policistos.

- Šie kungi ir no policijas, - māte pieceldamās paskaidroja.

Viņš neko nejautāja, apskatīja abus atnācējus vēlreiz un aizpogāja kreklu.

- Sera kundze sacīja, ka jūsu sieva aizbraukusi aizvakar.

Šoreiz viņš, uzacis saraucis, pagriezās pret veco dāmu. Viņa lielais augums bija ļengans, tāpat kā seja, bet, par spīti taukiem, tas nešķita neveikls. Āda bija nespodra, ļoti bāla, brūni spalvu kušķi līda ārā no nāsīm un ausīm, uzacis bija milzīgi biezas un cerainas.

- Ko īsti šie kungi vēlas? - viņš, vārdus stiepdams, jautāja.

- Es nezinu.

Un Megrē jutās diezgan muļķīgi. Buasjē savukārt gudroja, kā komisārs domā no ķēpas izkļūt. Tie nebija ļaudis, ar kuriem varēja apieties bez ceremonijām.

- Patiesību sakot, Sera kungs, es jums tā jautāju tikai tāpēc, ka bija runa par jūsu sievu. Jūsu māte mums teica, ka jūs guļat diendusu, un mēs, jūs gaidīdami, patērzējām. Ja jūs redzat te mani un manu kolēģi, - Kādu prieku šis vārds sagādāja Buasjē! - tad tikai tāpēc, ka mums ir pamats domāt - jūs esat bijis aplaupīšanas mēģinājuma upuris.

Sers nebija no tiem, kas novērš skatienu. Tieši pretēji, viņš raudzījās komisārā tā, it kā gribētu izprast, kas tam īsti aiz ādas.

- Kas jums kaut ko tādu ir teicis?

- Mēs reizēm saņemam neizpaužamu informāciju.

- Acīmredzot jūs runājat par uzrādītājiem?

- Pieņemsim, ka tā.

- Man ļoti žēl, kungi.

- Vai piejums nav notikusi ielaušanās?

- Ja tā būtu, es, protams, pats par to ziņotu policijai.

Viņš nepūlējās izlikties laipns. Viņš ne reizi nemēģināja pasmaidīt.

- Vai jums ir seifs?

- Manuprāt, esmu tiesīgs jums neatbildēt. Tomēr uzskatu par iespējamu pateikt, ka man seifs ir.

Māte pūlējās dot viņam zīmes, acīmredzot iesakot būt laipnākam. Viņš to labi redzēja, bet rīkojās pēc saviem ieskatiem.

- Ja es nemaldos, tas ir Planšāru seifs, kas uzstādīts pirms astoņpadsmit gadiem.

Viņš nesamulsa. Viņš stāvēja kājās, bet Megre un Buasjē sēdēja istabas krēslainībā, un Megrē pamanīja, ka viņam ir tāds pats masīvs zods kā cilvēkam portretā un tādas pašas uzacis. Komisārs mēģināja iztēloties, kāds zobārsts izskatītos ar vaigubārdu.

- Es neatceros, kad tas tika uzstādīts, un gar to nevienam nav nekādas daļas.

- Iekšā nākot, es konstatēju, ka durvīm ir drošības atslēga un ķēde.

- Tās ir daudzām durvīm.

- Vai jūs abi ar māti guļat otrajā stāvā?

Sers tīšām neatbildēja.

- Vai jūsu darbistaba un kabinets ir pirmajā stāvā?

Pēc vecās dāmas sakustēšanās Megrē noprata, ka tās ir istabas aiz salona.

- Vai jus neiebilstu, ja es tajās ieskatītos?

Sers vilcinājās, grasījās jau atvērt muti, un Megrē juta -viņš gatavojas teikt nē. Acīmredzot to saprata arī māte, jo viņa iejaucās:

- Kāpēc mēs nevarētu izpildīt šo kungu vēlēšanos? Viņi paši redzēs, vai ir vai nav bijusi ielaušanās.

Viņas dēls, joprojām tikpat stūrgalvīgs un īgns, paraustīja plecus un negāja līdzi blakus istabās.

Sera kundze viņus ieveda vispirms tādā pašā vecmodīgā darbistabā, cik vecmodīgs bija salons. Stūrī aiz melnu ādu apvilkta atzveltņa slējās liels, tumši zaļi nokrāsots diezgan veca modeļa seifs. Buasjē piegāja pie tā un ar profesionāļa žestu pārlaida delnu pār metālu.

- Jūs paši redzat, ka viss kārtībā, - vecā dāma sacīja. -Nevajag dusmoties uz manu dēlu par viņa slikto omu, bet...

Viņa apklusa, ieraudzījusi dēlu stāvam durvīs un noskatāmies viņos tikpat naidīgi kā sākumā.

Tad, rādīdama uz glīti iesietajām grāmatām, kas pildīja plauktus, viņa, pūlēdamās būt laipna, sacīja:

- Nebrīnieties, ka te ir galvenokārt grāmatas par tiesīb-zinātnēm. Tas ir mantojums no mana vīra bibliotēkas, viņš bija advokāts.

Viņa atvēra pēdējās durvis - uz dēla kabinetu. Te viss izskatījās ierastāks, gluži tāds pats kā kurā katrā zobārsta kabinetā - parastais pacienta krēsls, parastie instrumenti. Apakšējās logu rūtis bija no matstikla.

Ejot atpakaļ caur darbistabu. Buasjē piegāja pie loga, kura rūtis atkal aptaustīja, tad zīmīgi paskatījās uz Megrē.

- Vai šī rūts sen ielikta? - komisārs jautāja.

Vecā atbildēja nevilcinādamās:

- Pirms četrām dienām. Logs bija palicis vaļā lielajā negaisā, ko jūs droši vien vēl atceraties.

- Vai pasaucāt stiklinieku?

-Nē.

- Kas ielika rūti?

- Mans dēls. Viņam tādi darbi patīk. Viņš vienmēr mājā visu labo.

Tad Gijoms Sers nepacietīgi ierunājās:

- Māt, šiemi kungiem nav nekādu tiesību mums uzmākties. Neatbildiet viņiem vairs.

Viņa pagriezās tā, lai varētu Megrē uzsmaidīt, it kā sakot: “Nepievērsiet uzmanību! Es jau jums iepriekš teicu.”

Dēls palika stāvam salona vidū, bet viņa pavadīja policistus līdz durvīm un pieliekusies pačukstēja Megrē:

- la jums vajag ar mani runāt, atnāciet, kad viņa nebūs mājās.

Viņi atkal nonāca saulē, kas acumirklī sāka karsēt. Izgājuši pa vārtiem - to iečīkstēšanās atgādināja klostera vārtus -, viņi ielas pretējā pusē pamanīja Garās Šķeistas zaļo cepuri. Ernestīne sēdēja kafejnīcas terasē.

Megrē vilcinājās. Viņi būtu varējuši pagriezties pa kreisi un no sievietes izvairīties. Ar viņu satiekoties, abi policisti rīkojās gandrīz tā, it kā dotu norēķinus. Laikam mazliet nokaunējies, komisārs norūca:

- Vai iedzersim pa kausam alus?

Viņa abos nolūkojās jautājošu skatienu.

3. nodaļa,

kurā Ernestīne kaunīgi uzvelk rītakleitu un vecā dāma no Nei jī ierodas pie Megrē.

- Ko tu šodien darīji? - Megrē kundze vaicāja, kad viņi apsēdās vakariņot pie vaļēja loga.

Arī mājās ielas pretējā pusē varēja redzēt cilvēkus vakariņojam, un gandrīz visur vīriešu krekli - viņi bija novilkuši žaketes - veidoja gaišus plankumus. Daži, jau paēduši, stāvēja, atspiedušies ar elkoņiem pret palodzi. Varēja dzirdēt radio raidītu mūziku, bērnu raudas, balsu skaņas. Vārtnieces pie dažu namu durvīm bija iznesušas

laukā savus krēslus.

- Neko sevišķu, - Megrē atbildēja. - Iespējams, ka nogalināta kāda holandiete, bet varbūt viņa vēl kaut kur ir

dzīva.

Vēl bija par agru runāt. Patiesību sakot, viņš rīkojās laiski. Visi trīs - Buasjē. Ernestīne un viņš ilgi bija sēdējuši Fermas ielas kafejnīcas terasē, un vairāk par visiem bija sašutusi Ernestīne.

Viņa uztraukusies jautāja:

- Un viņi apgalvo, ka tā nav taisnība?

Saimnieks viņiem bija atnesis dažu labu kausu alus.

- Patiesību sakot, viņš neteica nekā. Runāja viņa māte. Viņš drīzāk mūs izmeta pa durvīm.

- Vai viņš apgalvo, ka darbistabā līķa nebija?

Nebija šaubu, ka viņa iztaujājusi vīna tirgotāju par cilvēkiem, kas dzīvo mājā ar režģu žogu.

- Kāpēc tad viņš nebrīdināja policiju, ka viņa mājā noticis ielaušanās mēģinājums?

- Viņš apgalvo, ka viņa mājā nav bijis neviens kramplauzis.

Viņa acīmredzot pazina Alfrēda Bēdīgā paradumus.

- Vai vienā logā netrūka rūts?

Buasjē paskatījās uz Megrē, it kā ieteikdams viņam klusēt, bet komisārs tam nepievērsa uzmanību.

- Viena rūts nesen nomainīta, šķiet, tā saplīsusi pirms četrām vai piecām dienām, kad vakarā bija negaiss.

- Viņš melo.

- Kāds jau nu noteikti melo.

- Vai jūs iedomājaties, ka tā esmu es?

- To es neesmu teicis. Tas varētu būt Alfrēds.

- Kāpēc tad viņš pa telefonu to visu būtu stāstījis?

- Varbūt viņš to nemaz nav stāstījis, - Buasjē iejaucās, cieši skatīdamies Ernestīnē.

- Kāpēc man vajadzētu to izgudrot? Vai jūs arī tā domājat, Megrē kungs?

- Es vispār neko nedomāju.

Viņš nenoteikti smaidīja. Viņš jutās labi, gandrīz svētlaimīgi. Alus bija svaigs, un ēna smaržīga kā laukos - varbūt tuvējā Buloņas meža dēļ.

Laiska pēcpusdiena. Viņi bija izdzēruši divus kausus alus. Pēc tam, lai neatstātu meiču tik tālu no Parīzes centra, viņi to paņēma savā taksometrrā un izlaida pie Šatlē.

- Piezvaniet, kad saņemsiet vēstuli.

Viņš juta, ka Ernestīne ir viņā vīlusies, ka viņa Megrē iedomājusies citādu. Meiča droši vien nodomāja, ka komisārs kļuvis vecs, tāds pats kā citi, ka savu darbu dara pa roku galam.

- Vai gribat, lai es atvaļinājumu atlieku? - Buasjē jautāja.

- Vai tad jūsu sieva jau nekravā mantas?

- Tās jau ir stacijā. Mums vajadzētu braukt prom ar vilcienu, kas atiet rīt no rīta sešos.

- Kopā ar meitu?

- Protams.

- Brauciet vien.

- Vai es jums nebūšu vajadzīgs?

- Vai varat man uzticēt dosjē?

Palicis savā kabinetā, viņš gribēja krēslā nosnausties. Lapsenes vairs nebija, saule bija iegriezusies otrā krastmalas pusē. Likā kopš divpadsmitiem bija atvaļinājumā. Viņš pasauca Žanvjē, kas atvaļinājumu bija paņēmis pirmais -jūnijā, jo kāds viņa ģimenes loceklis rīkoja kāzas.

- Apsēdies. Tev būs darbiņš. Vai savu ziņojumu esi uzrakstījis?

- Nupat pabeidzu.

- Labi. Pieraksti. Vispirms uzzini, kāds maitas uzvārds ir holandietei, kas pirms divarpus gadiem apprecējusies ar kādu Gijomu Seru, kurš dzīvo Fermas ielā 43.

- Tas būs viegli izdarāms.

- Jādomā. Viņa, šķiet, Parizē dzīvo jau labu laiku. Tev vajadzētu uzzināt, kur viņa dzīvojusi, ko darījusi, kas ir viņas ģimene, kāds mantiskais stāvoklis utt.

- Skaidrs, priekšniek.

- Viņa it kā esot atstājusi māju Fermas ielā trešdien laikā starp astoņiem un deviņiem vakarā un it kā aizbraukusi uz Holandi ar nakts vilcienu. It kā pati meklējusi taksometru Rišāra Vollesa ielā, lai aizvestu bagāžu.

Žanvjē pierakstīja vārdus citu zem cita piezīmju grāmatiņā.

- Cik viņu ir?

- Māte un dēls. Mātei pāri par astoņdesmit, dēls -zobārsts. Tev jāmēģina atrast taksometrs. Apjautājies arī stacijas un vilciena kalpotājiem.

- Vai es drīkstu ņemt mašīnu?

- Drīksti.

Tas arī bija gandrīz viss, ko viņš šajā pēcpusdienā bija izdarījis. Viņš bija pieprasījis savienojumu ar Beļģijas policiju, kurai bija Alfrēda Bēdīgā pazīmes, bet tas vēl nebija atrasts. Tāpat viņam bija gara saruna ar komisāru, kurš apzīmogoja pases pie robežas Žemonā. Tas bija pats iekāpis vilcienā, ar kuru Alfrēds it kā braucis, bet neatcerējās nevienu pasažieri, kurš būtu līdzīgs seifu virtuozam.

Tas neko nenozīmēja. Vajadzēja gaidīt. Megrē parakstīja vairākus papīrus direktora vietā, iegriezās Dofina kafejnīcā iedzert aperitīvu kopā ar kolēģi no vispārējās informācijas nodaļas un atgriezās mājās ar autobusu.

- Ko mēs darīsim? - Megrē kundze jautāja, galdu nokopusi.

- Iesim mazliet pastaigāties.

Tas nozīmēja, ka viņi nesteigdamies aizies līdz Lielajiem Bulvāriem, lai galu galā apsēstos kādā terasē. Saule bija norietējusi. Gaiss kļuva vēss, bet tajā vēl bija siltas strāvas, kuras, šķiet, izstaroja ietves akmeņi. Alus zāles logs bija vaļā, un aiz tā spēlēja pašķidrs orķestris. Lielākā daļa, tāpat kā viņi, sēdēja klusēdami pie apaļiem galdiņiem, skatīdamies uz garāmgājējiem, un krēslā vaibsti izplūda aizvien vairāk un vairāk. Pēc tam elektriskās spuldzes piešķīra tiem citu izteiksmi.

Tāpat kā citi pāri, viņi gāja mājās, un Megrē kundze bija ieķērusies vīram elkonī.

Pēc tam nāca jauna diena ar tikpat spožu sauli kā iepriekšējā.

Megrē negāja tiešā ceļā uz kriminālpoliciju, viņš apmeta līkumu gar Žemapas krastmalu, pie Senmartēna slūžām atrada zaļi krāsoto krodziņu ar uzrakstu “Uzkodas katrā laikā" un nostājās pie letes.

- Vienu baltvīnu.

Pēc tam viņš uzdeva jautājumu. Overņietis, kas viņu apkalpoja, nevilcinājās.

- Es nezinu, cik īsti bija pulkstenis, bet telefons zvanīja. Jau ausa rīts. Nedz sieva, nedz es necēlāmies augšā, jo tādā laikā mums neviens nevarēja zvanīt. Ernestīne nokāpa lejā. Es dzirdēju, kā viņa ilgi runāja.

Vismaz to viņa nebija samelojusi.

- Kādā laikā Alfrēds iepriekšējā dienā aizgāja?

- Varbūt bija vienpadsmit? Varbūt agrāk? Es tikai atceros, ka viņš aizbrauca ar velosipēdu.

Vienas durvis no krodziņa veda gaitenī, un no tā pa trepēm varēja uzkāpt augšstāvos. Kāpņu telpas sienas bija nobalsinātas gluži kā laukos. Varēja dzirdēt celtņa troksni

- krastmalā no liellaivas izkrāva smiltis.

Megrē pieklauvēja pie durvīm, kuras pašas atvērās;

Ernestīne vienos apakšsvārkos vienkārši sacīja:

-Tas esat jūs!

Pēc tam viņa žigli piegāja pie savandītas gultas, no kuras paņēma rītakleitu un uzvilka mugurā. Vai Megrē pasmaidīja, atceroties senāko Ernestīni?

- Ziniet, es to daru drīzāk aiz līdzcietības. Nav jau nekas patīkams, ko redzēt.

Logs bija vaļā. Uz palodzes - asinssarkana begonija. Arī gultas sega bija sarkana. Durvis uz mazu virtuvīti bija atvērtas, pa tām plūda jauka kafijas smarža.

Viņš nezināja, ko īsti te meklēja.

- Vai vakar pastā uz pieprasījumu nekā nebija?

Viņa nobažījusies atbildēja:

- Nekā.

- Vai jums neliekas dīvaini, ka viņš neraksta?

- Varbūt viņš neuzticas. Viņš droši vien brīnās, ka avīzes neko neraksta. Viņš, iespējams, domā, ka mani novēro. Es nupat gribēju iet uz pastu.

Stūrī mētājās vecs koferis.

- Vai tur ir viņa mantas?

- Viņa un manas ari. Mēs abi neesam nekādi bagātie.

Tad piepeši, zīmīgi paskatījusies Megrē, viņa pajautāja:

- Vai gribat pārmeklēt? Bet lūdzu! Es saprotu. Tas ir jādara. Jūs atradīsiet dažus instrumentus, jo viņam vairāki bija pa divi, tāpat arī divus vecus uzvalkus, dažas kleitas un veļu.

Tā runādama, viņa iztukšoja koferi, visu sametot uz grīdas, atvēra kumodes atvilktnes.

- Es pārdomāju. Es sapratu, ko jūs vakar teicāt. Kāds tiešām ir melojis. Vai nu tie cilvēki - māte un dēls, vai Alfrēds, vai es. Jums nav iemesla mums ticēt vairāk nekā citiem.

- Vai Alfrēdam laukos nav tuvinieku?

- Viņam vispār vairs nav neviena tuvinieka. Viņam bija tikai māte, un tā mirusi pirms divdesmit gadiem.

- Vai jūs abi kopā nekad neesat izbraukuši no Parīzes?

- Tālāk par Korbeiju - nekad.

Viņš nevarēja aizbēgt uz Korbeiju. Tas bija pārāk tuvu. Megrē sāka domāt, ka Alfrēds nav braucis arī uz Beļģiju.

- Vai nav kāda vieta, kur viņš gribēja braukt, ko sapņoja reiz apmeklēt?

- Viņš runāja par laukiem, bet nenoteikti. Viņam tas nozīmēja visu.

- Vai jūs esat dzimusi laukos?

- Netālu no Nevras, ciemā, ko sauc par Senmartēnde-prē.

Viņa izņēma no galda atvilktnes pastkarti, kurā bija redzama ciema baznīca un tās priekšā - dīķis, kur dzirdināja lopus.

- Vai jūs viņam to esat rādījusi?

Viņa saprata. Tādas meičas kā Ernestīne saprot ātri.

- Es brīnītos, ja viņš būtu tur. Viņš tiešām bija pie Ziemeļu stacijas, kad man zvanīja.

- Kā jūs to zināt?

- Vakar vakarā es atradu bāru. Tas ir Mobežas ielā, netālu no koferu tirgotavas. To sauc par Austrumu bāru. Saimnieks viņu atceras, jo viņš todien bijis pirmais klietns. Viņš ieslēdzis kafijas automātu, kad Alfrēds ienācis. Vai nevēlaties tasi kafijas?

Viņam negribējās atteikties, bet viņš tikko bija dzēris baltvīnu.

- Par to nav ko atvainoties.

Viņš kvartālā ar pūlēm atrada taksometru un lika sevi aizvest uz Austrumu bāru.

“Mazs, kalsns cilvēciņš, pēc izskata skumīgs, apsarkušām acīm, it kā tikko būtu raudājis,” viņam teica.

Tas noteikti bija Alfrēds Žisjoms, viņam bieži apsarka acis.

“Viņš ilgi runāja pa telefonu, izdzēra divas kafijas bez cukura un aizgāja uz stacijas pusi, skatīdamies apkārt, it kā baidītos sekotāju. Vai viņš ko ļaunu izdarījis?”

Pulkstenis bija desmit, kad Megrē beidzot kāpa pa kriminālpolicijas kāpnēm, kur vienmēr gluži kā migla saulē spīdēja putekļi. Pretēji paradumam viņš neielūkojās uzgaidāmajā telpā un iegāja inspektoru kabinetā, kas bija gandrīz tukšs.

- Vai Žanvjē nav atnācis?

- Viņš atnāca ap astoņiem un atkal aizgāja. Viņš atstāja zīmīti uz jūsu rakstāmgalda.

Tajā bija rakstīts:

“Sieviete saucas Marija Van Ārta. Viņai ir piecdesmit viens gads. dzimusi Snēkā, Holandes Frizijā. Es biju Neijī, kur viņa dzīvojusi kādā ģimenes pansijā Lonšāma ielā. Taksometru vēl neesmu atradis. Ar staciju nodarbojas Vašērs. ”

Biroja kalpotājs Žozefs atvēra durvis.

- Es neredzēju jūs ienākam, Megrē kungs. Kāda dāma jūs gaida pusstundu.

Viņš pasniedza kartīti, uz kuras vecā Sera kundze sīkiem, smailiem burtiem bija uzrakstījusi savu vārdu.

- Vai likt viņai ienākt?

Megrē atkal uzvilka žaketi, ko tikko bija novilcis, gāja atvērt logu, piebāza pīpi un apsēdās.

- Jā, lai nāk iekšā.

Viņš gudroja, kāda vecā dāma izskatīsies ārpus mājas, bet, komisāram par brīnumu, viņa izskatījās gluži labi. Viņa nebija melnās drēbēs kā iepriekšējā dienā, bet kleitā no balta auduma ar tumšiem rakstiem. Cepure nelikās smieklīga. Viņa ienāca drošiem soļiem.

- Jūs mazliet gaidījāt manu apmeklējumu, komisāra kungs, vai ne?

Viņš nepavisam to negaidīja, bet nesacīja neko.

- Apsēdieties, kundze.

- Paldies.

- Vai pīpes dūmi jūs netraucē?

- Mans dēls visu dienu smēķē cigārus. Es vakar biju tā apjukusi par to, kā jūs uzņēmu! Es mēģināju dot jums zīmi, lai neuzstājat, jo es viņu pazīstu.

Un viņa mierīgā garā runāja, laiku pa laikam veltīdama Megrē sazvērniecisku smaidu.

- Es laikam viņu esmu nepareizi audzinājusi. Redziet, viņš man ir vienīgais bērns, un, kad vīrs nomira, viņam bija tikai septiņpadsmit gadu. Es viņu izlutināju. Gijoms bija vienīgais vīrietis mājā. Ja jums būtu bērni...

Megrē lūkojās vecajā dāmā, mēģinādams iztēloties to, ko viņa stāstīja, bet viņam tas neizdevās. Viņš jautāja:

- Vai esat dzimusi Parīzē?

- Tajā mājā, kur jūs vakar bijāt.

Tā bija sakritība - vienā izmeklēšanā sastapt divus dzimušus parīziešus. Gandrīz vienmēr ļaudis, ar ko viņam iznāca darīšana, bija vairāk vai mazāk saistīti ar provinci.

- Un jūsu vīrs?

- Viņa tēvs jau bija advokāts Tokvilas ielā.

Tātad trīs! Lai galu galā nonāktu bezgala provinciālajā Fermas ielas nama atmosfērā!

- Mēs gandrīz visu laiku esam dzīvojuši divatā - es un mans dēls, un laikam tāpēc viņš kļuvis mazliet mežonīgs.

- Man šķita, ka viņš reiz jau bija precējies.

- Bija gan. Viņa sieva ilgi nedzīvoja.

- Cik gadus pēc apprecēšanās viņa nodzīvoja?

Viņa atvēra muti, Megrē saprata, ka viņai pēkšņi kaut kas ienācis prātā, kas liek vilcināties. Viņam pat šķita, ka vecā dāma mazliet nosarkst.

- Divus gadus, - viņa beidzot sacīja. - Dīvaini, vai ne? Tikai nupat man tas ienāca prātā. Ar Mariju ari viņš nodzīvoja divus gadus..

- Kas bija viņa pirmā sieva?

- Viņa bija cēlusies no lieliskas ģimenes, Žanna De-vuazēna, kuru mēs sastapām kādu vasaru Djēpā tolaik, kad katru gadu braucām uz turieni.

- Vai viņa bija jaunāka par jūsu dēlu?

- Pagaidiet. Viņam bija trīsdesmit divi gadi. Viņa bija gandrīz tikpat veca. Atraitne.

- Vai bērnu viņai nebija?

- Nē. Cik zinu, viņai bija tikai māsa, kura dzīvoja Indoķīnā.

- No kā viņa nomira?

- Sirdslēkmes laikā. Viņai bija vāja sirds, un savu dienu lielāko daļu viņa pavadīja pie ārstiem.

Viņa atkal smaidīja:

- Es vēl neesmu pateikusi, kāpēc esmu te ieradusies. Man vajadzēja vakar jums piezvanīt, kad dēls izgāja parastajā pastaigā, tad nodomāju, ka pareizāk būs atnākt pašai. Es gribu atvainoties par Gijoma izturēšanos pret jums un pasacīt, ka viņa sliktā oma neattiecās personīgi uz jums. Viņam ir diezgan mežonīgs raksturs.

- Es to pamanīju.

- Iedomājoties vien, ka jūs turat viņu aizdomās par negodīgu rīcību... Tāds viņš bija jau bērnībā.

- Vai viņš man meloja?

- Piedodiet?

Vecās dāmas seja pauda patiesu izbrīnu.

- Kāpēc lai viņš jums melotu? Es nesaprotu. Patiesību

sakot, jūs viņam neuzdevāt nevienu jautājumu. Es ierados tāpēc, lai atbildētu uz tiem, kurus jūs man gribējāt uzdot. Mums nav nekā slēpjama. Es nezinu, kādu apstākļu dēļ esat sācis par mums interesēties. Tam pamatā droši vien ir pārpratums vai kāda kaimiņa atriebība.

- Kad īsti saplīsa rūts?

- Es jums jau teicu, vai arī dēls sacīja, un vairāk neko es nezinu: pagājušajā nedēļā negaisa laikā. Es biju otrajā stāvā un nepaspēju aizvērt visus logus, kad izdzirdu stikla šķindoņu.

- Vai tas bija dienā?

- Laikam ap sešiem vakarā.

- Tātad apkopēja Eiženija jau bija aizgājusi?

- Viņa iet prom piecos, manuprāt, arī to es jums jau pateicu. Es neesmu teikusi dēlam, ka nākšu pie jums. Es iedomājos, ka jūs varbūt gribēsiet apskatīt māju, un to būtu vieglāk izdarīt, kad viņa nebūtu.

- Jūs gribat sacīt - viņa pēcpusdienas pastaigas laikā?

- Jā. Tad jūs redzēsiet, ka pie mums nekas nav slēpjams un ka Gijoma garastāvoklis kopš vakardienas uzlabojies.

- Ievērojiet, Sera kundze, ka jūs uz šejieni atnācāt pati pēc savas ierosmes.

- Protams.

- Jūs pati ari gribējāt, lai uzdodu jautājumus.

Viņa piekrītoši palocīja galvu.

- Tāpēc mēs atgriezīsimies pie notikumiem, kas norisinājās pēc maltītes, ko pie viena galda ieturējāt jūs, jūsu dēls un jūsu vedekla. Jūsu vedeklas bagāža bija kārtībā. Kur tā bija nolikta?

- Gaitenī.

- Kas to nonesa?

- Eiženija nonesa koferus un dēls - lādi, kas apkopējai bija par smagu.

- Vai lāde ir ļoti liela?

- To sauc par kuģa lādi. Pirms apprecēšanās Marija ļoti daudz ceļoja. Viņa ir dzīvojusi Itālijā un Ēģiptē.

- Ko jūs ēdāt?

Šķita, ka jautājums veco dāmu uzjautrina un pārsteidz.

- Pagaidiet! Tā kā es pati nodarbojos ar virtuvi, es atcerēšos. Vispirms - sakņu buljonu. Veselības labad mēs vienmēr ēdam sakņu buljonu. Otrajā bija ceptas makreles un kartupeļu biezenis.

- Un saldajā?

- Šokolādes krēms. Jā. Manam dēlam vienmēr ir ļoti garšojis šokolādes krēms.

- Vai pie galda neizcēlās nekāds strīds? Cikos maltīte beidzās?

- Ap pusastoņiem. Es saliku traukus izlietnē un uzgāju augšā savā istabā.

- Tātad jūs nebijāt klāt, kad vedekla aizbrauca?

- Es negribēju. Tie ir mokoši brīži, un es izvairos no nepatīkamām emocijām. Pateicu uz redzēšanos lejā, salonā. Es uz viņu nedusmojos. Katram savs raksturs, un...

- Kur pa to laiku bija jūsu dēls?

- Manuprāt, darbistabā.

- Vai, jūsuprāt, viņam bija pēdējā saruna ar sievu?

- Tas nav ticams. Viņa uzkāpa augšā. Es dzirdēju, kā viņa savā istabā pošas.

-Jūsu māja ir pamatīgi būvēta kā lielākā daļa vecu namu. Es pieņemu, ka no otrā stāva ir grūti sadzirdēt, kas notiek lejā.

- Es sadzirdu gan, - viņa atbildēja.

- Ko jūs ar to gribējāt teikt?

- Ka man ir asa dzirde. Es dzirdu katru grīdas dēli iečīkstamies.

- Kurš gāja pēc taksometra?

- Marija, es jau vakar jums teicu.

- Vai viņa ilgi palika ārā?

- Diezgan ilgi. Tuvumā nav taksometru pieturas, un vajadzēja gaidīt, kad garām brauks brīva mašīna.

- Vai pie loga nepiegājāt?

Viņa tikko manāmi pasvārstījās.

- Piegāju.

- Kas nesa lādi līdz mašīnai?

- Šoferis.

- Vai zināt, kādai sabiedrībai mašīna piederēja?

- Kā lai es to zinātu?

- Kādā krāsā tā bija?

- Sarkanīgi brūna, ar ģerbonīti uz durvīm.

- Vai atceraties, kāds izskatījās šoferis?

- Lāgā neatceros. Man viņš izskatījās augumā pamazs un diezgan drukns.

- Kā bija ģērbusies jūsu vedekla?

- Viņai mugurā bija violeta kleita.

- Vai mēteļa nebija?

- Viņa to nesa uz rokas.

- Vai jūsu dēls joprojām kavējās darbistabā?

-Jā.

- Kas notika pēc tam? Vai nokāpāt lejā?

-Nē.

- Vai neiegājāt pie dēla?

- Viņš uznāca pie manis.

- Vai tūlīt?

- Neilgi pēc taksometra aizbraukšanas.

- Vai viņš bija satraukts?

- Viņš bija tāds, kādu jūs redzējāt. Pēc dabas viņš ir padrūms. Es jau teicu, ka īstenībā viņš ir ļoti jūtīgs cilvēks, ko satrauc katrs sīkums.

- Vai viņš zināja, ka sieva neatgriezīsies?

- Viņš nojauta.

- Vai viņa to pateica?

- īsti skaidri nē. Viņa lika to saprast. Runāja, ka jāmaina apstākļi, ka viņa grib atgriezties savā zemē. Ja jau tā, tad. saprotiet pats...

- Ko jūs darījāt pēc tam?

- Es sasukāju matus naktij.

- Vai dēls bija jūsu istabā?

-Jā.

- Vai viņš izgāja no mājas?

- Nē. Kāpēc lāi viņš ietu?

- Kur stāv viņa mašīna?

- Simt metru no mājām, tur veci staļļi pārbūvēti par privātām garāžām. Vienu no tām Gijoms īrē.

- Tas nozīmē, ka viņš var atbraukt ar mašīnu nepama-manīts?

- Kāpēc lai viņš slēptos?

- Vai viņš vēlreiz nokāpa apakšstāvā?

- Es nezinu. Droši vien. Es liekos gulēt agri, bet viņš parasti līdz vienpadsmitiem vai divpadsmitiem lasa.

- Vai darbistabā?

- Vai arī guļamistabā.

- Vai viņa guļamistaba ir netālu no jūsu istabas?

- Blakus manai. Mūs šķir vannasistaba.

- Vai dzirdējāt, kā viņš aiziet gulēt?

- Noteikti.

- Cikos?

- Es neiededzu uguni.

- Vai pēc tam nedzirdējāt nekādu troksni?

- Nekādu.

- Es pieņemu, ka no rīta jūs kāpjat lejā pirmā.

- Vasarā es eju lejā pusseptiņos.

- Vai jūs istabas apstaigājāt?

- Vispirms iegāju virtuvē, lai uzliktu sildīties ūdeni, tad atvēru logus, jo tādā agrumā gaiss vēl ir svaigs.

- Tad jūs iegājāt arī darbistabā?

- Droši vien.

- Vai jūs skaidri neatceraties?

- Tas ir gandrīz noteikti.

- Vai saplēstā rūts jau bija ielikta?

- Manuprāt... jā...

- Vai istabā nepamanījāt nekārtību?

- Nekādu īpašu, vienīgi pelnutraukos kā parasti bija cigāru gali, varbūt kāda grāmata bija kaut kur nomesta. Es nesaprotu, kas notiek, Megrē kungs. Kā redzat, es vaļsirdīgi atbildu uz jūsu jautājumiem. Es atnācu pati.

- Vai tāpēc, ka bijāt nobažījusies?

- Nē. Tāpēc, ka man nepatika, kā Gijoms pret jums izturējās. Un arī tāpēc, ka nojautu kādu noslēpumu, kas saistīts ar jūsu apmeklējumu. Sievietes nav līdzīgas vīriešiem. Kad vīrs vēl bija dzīvs, piemēram, ja naktī mājā atskanēja kāds troksnis, viņš neizkustējās no gultas, un es biju tā, kura gāja skatīties, kas notiek. Vai saprotat? Ar jūsu sievu droši vien ir tāpat. Un īstenībā es te esmu gandrīz tā paša iemesla dēļ. Jūs runājāt par ielaušanos. Šķiet, ka jūs nodarbina Marijas aizbraukšana.

- Vai neesat saņēmusi no viņas kādu ziņu?

- Es nemaz negaidu. Jūs kaut kādus faktus slēpjat, un tas mani intriģē. Tāpat kā nakts trokšņu reizēs, man šķiet, ka nekādu noslēpumu nav, vajag tikai paskatīties uz lietām skaidru prātu, un viss kļūst vienkāršs.

Viņa raudzījās komisārā pašpaļāvīgu skatienu, un Megrē šķita, ka pret viņu izturas mazliet kā pret bērnu, kā pret otru Gijomu. Viņa it kā teica: “Pasakiet, kas jums uz sirds. Nebaidieties. Jūs redzēsiet, ka viss noskaidrosies.”

Ari viņš raudzījās acīs vecajai dāmai.

- Tajā naktī pie jums bija ielavījies kāds cilvēks.

Vecās dāmas acis pauda neticību, mazliet arī līdzcietību, it kā Megrē vēl ticētu sumpurņiem.

- Ko viņš pie mums meklēja?

- Gribēja uzlauzt seifu.

- Vai viņš to izdarīja?

- Viņš iegāja mājā, izgriezdams rūti, lai atvērtu logu.

- Rūti, ko pērkons jau bija izsitis? To, kas, bez šaubām, tika atkal ielikta?

Viņa joprojām negribēja pieņemt, ka Megrē runā nopietni.

- Ko viņš. aiznesis?

- Viņš nav aiznesis neko, jo kādā brīdī viņa elektriskais lukturis apgaismojis priekšmetu, ko viņš nav domājis istabā atrast.

Viņa smaidīja.

- Kādu priekšmetu?

- Ne visai jaunas sievietes līķi, kas varētu būt jūsu vedeklas līķis.

- Vai viņš jums to teica?

Viņš vēroja rokas baltos cimdos, kuras nedrebēja.

- Kāpēc jūs neliekat, lai šis cilvēks atnāk un atkārto man savas apsūdzības?

- Viņš nav Parīzē.

- Vai jūs nevarat viņu uz šejieni atsaukt?

Megrē uzskatīja par labāku neatbildēt. Viņš nebija ar sevi īsti apmierināts. Viņš sāka prātot, vai arī pats nepakļaujas šīs sievietes ietekmei, kurai piemīt klostera priekšnieces sargājošais rāmums.

Viņa necēlās augšā no krēsla, nekustējās, nepauda ari sašutumu.

- Es nezinu, par ko ir runa, un nejautāju neko. Acīmredzot jums ir pietiekams pamats šim cilvēkam ticēt. Tas ir kramplauzis, vai ne? Es esmu tikai veca sieviete, man ir septiņdesmit seši gadi, un nekad neesmu nevienam nodarījusi .ļaunu. Esiet tik laipns - šoreiz lūdzu es - tūlīt atnāciet pie mums. Es jums atvēršu visas durvis, es jums parādīšu visu, ko vien vēlēsieties. Un mans dēls, līdzko uzzinās, par ko ir runa, nekavēsies atbildēt uz visiem jūsu jautājumiem. Kad jūs atnāksiet, Megrē kungs?

Nu viņa bija piecēlusies, joprojām pašapzinīga, taču nepavisam ne agresīva, varbūt vienīgi mazliet sarūgtināta.

- Varbūt pēc pusdienām. Es vēl nezinu. Vai jūsu dēls pēdējās dienas ir lietojis automašīnu?

- Jūs pats viņam to pajautāsiet, vai ne?

- Vai viņš šobrīd ir mājās?

- Jādomā. Kad gāju prom, viņš bija mājās.

- Un Eiženija arī?

- Viņa - noteikti.

Viņš pavadīja veco dāmu līdz durvīm. Aizgājusi līdz tām, viņa pagriezās atpakaļ.

- Es gribu jums izlūgties laipnību. Kad būšu aizgājusi, mēģiniet mirkli iejusties manā ādā, aizmirstot, ka esat visu mūžu nodarbojies ar noziegumiem. Iedomājieties, ka jums piepeši uzdod jautājumus, kādus‘jūs uzdevāt man, ka jūs tur aizdomās par aukstasinīgu slepkavību.

Tas bija viss. Viņa tikai piemetināja:

- Uz redzēšanos pēcpusdienā, Megrē kungs.

Durvis aizvēris, viņš brītiņu nekustēdamies stāvēja pie stenderes. Tad piegāja pie loga un paskatījās ārā, drīz ieraudzīja spilgtā saulē veco dāmu ejam sīkiem solīšiem Senmišela tilta virzienā.

Viņš paņēma klausuli.

- Savienojiet mani ar Neijī policijas komisariātu.

Viņš paaicināja pie telefona nevis komisāru, bet kādu

pazīstamu inspektoru.

- Vanno? Te Megrē. Man klājas labi, paldies. Klausies. Tā ir kutelīga lieta. Tev vajadzēs iekāpt mašīnā un žigli aizbraukt uz Fermas ielu 43.

- Pie zobārsta? Žanvjē, kas vakar te iegriezās, man teica. Runa ir par holandieti, vai ne?

- Tas nav svarīgi. Jāsteidzas. Tas ir nelāgs tips, un šobrīd es negribu prasīt mandātu. Vajag rīkoties ātri, pirms pārradusies viņa māte.

- Vai viņa ir tālu?

- Pie Senmišela tilta.

- Ko es ar to cilvēku lai daru?

- Tu viņu aizvedīsi. Izdomā kaut kādu ieganstu. Stāsti, ko gribi, ka tev vajadzīga liecība...

- Un pēc tam?

- Es būšu tur. Man tikai jāiekāpj mašīnā.

- Un ja nu zobārsta nav mājās?

- Tu viņu pagaidīsi ārpusē un notversi, pirms viņš ieiet mājā.

- Tas nav īsti likumīgi, vai ne?

- Nepavisam nav.

Kad Vanno jau grasījās nolikt klausuli, viņš piemetināja:

- Paņem kādu līdzi un noliec sardzē pretī staļļiem, kas pārbūvēti par garāžām. Vienu no tām īrē zobārsts.

- Skaidrs.

Mirkli pēc tam Megrē ātri noskrēja pa kāpnēm un iekāpa vienā no policijas mašīnām, kas stāvēja pagalmā. Kad auto pagriezās Jaunā tilta virzienā, viņam šķita, ka pamana Ernestīnes zaļo cepuri. Viņš nebija par to pārliecināts un negribēja kavēt laiku. Bet īstenībā padevās sliktas omas uzplūdam un īgnumam pret Garo Šķeistu.

Pārbraucis pāri Jaunajam tiltam, viņš nožēloja savu

rīcību, bet bija jau par vēlu.

- Jo ļaunāk viņai! Gan viņa gaidīs.

4. nodaļa,

kurā apstiprinās fakts, ka visas pratināšanas nav vienādas, un Eiženijas liecība neliedz izdarīt kategoriskus secinājumus.

Policijas komisariāts atradās mērijas pirmajā stāvā. Tā bija neglīta, četrstūraina ēka ar nonīkušiem kokiem visapkārt un noplukušu karogu, kas šļaugani nokarājās. Megrē būtu varējis ieiet tieši no ielas inspektoru kabinetos, bet, negribēdams uzreiz nonākt aci pret aci ar Gijomu Seru, gāja apkārt pa koridoriem, kur klejoja caurvēji un kur viņš uzreiz apmaldījās.

Ari šeit valdīja atvaļinājuma gaisotne. Durvis un logi stāvēja vaļā, papīri plivinājās vējā uz galdiem tukšās istabās, bet citur ierēdņi vienos kreklos stāstīja cits citam piedzīvojumus pludmalē un daži nelaimīgi nodokļu maksātāji klejoja, meklēdami kādu zīmogu vai parakstu.

Beidzot Megrē pamanīja policistu, kurš viņu pazina.

- Kur ir inspektors Vanno?

- Otrais gaitenis pa kreisi, trešās durvis gaiteni.

- Vai jūs nevarētu viņu pasaukt? Jādomā, viņa kabinetā kāds ir. Neminiet skaļā balsi manu vārdu.

Pēc brīža Vanno atnāca.

- Vai viņš tur ir?

-Jā.

- Kā tas notika?

- Ne slikti, ne labi. Es papūlējos dabūt izsaukumu no komisariāta. Durvis atvēra kalpone, un es saciju, ka gribu satikt mājas saimnieku. Man vajadzēja dažas minūtes gaidīt gaitenī. Pēc tam tas tips nokāpa lejā no otrā stāva un es viņam pasniedzu papīru. Viņš to izlasīja un, neko neteicis, iebāza kabatā. Es sacīju: “Ja vēlaties man sekot, pie durvīm ir mašīna.” Plecus paraustījis, viņš paņēma salmu cepuri no drēbju pakaramā, uzlika to galvā un nāca man līdzi. Tagad viņš sēž uz krēsla. Joprojām nav ne muti atvēris.

Pēc brīža Megrē iegāja Vanno kabinetā un ieraudzīja tur Seru, kas smēķēja ļoti melnu cigāru. Komisārs apsēdās inspektora vietā.

- Es atvainojos, ka esmu jūs traucējis. Sera kungs, bet būtu labi, ja jūs atbildētu uz dažiem jautājumiem.

Tāpat kā iepriešējā dienā, milzīgais zobārsts pievērsa viņam smagu skatienu, un viņa tumšbrūnajās acīs nebija ne kriksīša laipnības. Piepeši Megrē zināja, ko šis cilvēks viņam atgādina: turku, kādus tos senāk attēloja zīmējumos. Viņam bija tāds pat tuklums, acīmredzot tāds pats svars un arī, domājams, spēks. Jo, par spīti liekajiem taukiem, viņš izskatījās ļoti stiprs. Un bija apveltīts ar nicīgu mieru gluži kā pašā, kuri rotā cigarešu paciņas.

Sers neizrādīja ne mazāko piekrišanu, neizteica nevienu pieklājības formulu, pat neprotestēja, viņš izvilka no kabatas dzeltenīgu papīru un ielūkojās tajā.

- Mani uz šejieni aicināja Neijī policijas komisārs, -viņš sacīja. - Es gaidu, kad uzzināšu, ko viņš no manis grib.

- Vai man tas jāsaprot tā, ka jūs atsakāties man atbildēt?

- Kategoriski.

Megrē vilcinājās. Viņš bija redzējis visādus pratināmos

- pļāpīgus, ietiepīgus, stūrgalvīgus, izvairīgus, bet neviens vēl viņam nebija atbildējis tik mierīgi un nelokāmi.

- Acīmredzot turpināt sarunu būtu veltīgi?

- Man tā liekas.

- Vai ari mēģināt pierādīt, ka jūsu rīcība nenāk jums par labu?

Uz šo jautājumu sarunas biedrs atbildēja tikai ar nopūtu.

- Ļoti labi. Pagaidiet. Jūs pieņems policijas komisārs. Megrē sameklēja komisāru, kas sākumā nesaprata, ko

no viņa vēlas, un izpalīdzēja ļoti negribīgi. Viņa kabinets bija daudz ērtāks nekā pārējie, gandrīz grezns, un uz kamīna - marmora pulkstenis.

- Paaiciniet Sera kungu, - viņš teica dežurantam.

Viņš norādīja uz sarkanu samtu apvilktu krēslu.

- Sēdieties, Sera kungs. Ir vajadzīgs kāds precizējums, un es ilgi jūs neaizkavēšu.

Policijas komisārs izlasīja tikko atnestu papīru.

- Vai jums pieder automobilis ar numuru RS 88 22 L? Zobārsts piekrītoši palocīja galvu. Megrē sēdēja uz

palodzes un izskatījās domīgs.

- Vai šī mašīna jums pieder joprojām?

Atkal piekrītoša galvas palocīšana.

- Kad jūs ar to braucāt pēdējoreiz?

- Manuprāt, man ir tiesības zināt, kāpēc jūs uzdodat šo jautājumu?

Policijas komisārs savā krēslā sakustējās. Viņam nepatika Megrē uzticētais pienākums.

- Pieņemsim, ka jūsu mašīna izraisījusi negadījumu.

- Vai tā bija?

- Pieņemsim, ka numurs mums paziņots sakarā ar cilvēkam nodarītiem miesas bojājumiem.

-Kad?

Ierēdnis pārmetoši paskatījās uz Megrē.

- Otrdienas vakarā.

-Kur?

- Sēnas tuvumā.

- Otrdienas vakarā mana mašīna stāvēja garāžā.

- Varbūt kāds to lietojis, jums nezinot.

- Nedomāju vis. Garāža ir aizslēgta.

- Jūs apgalvojat, ka neesat lietojis mašīnu nedz otrdienas vakarā, nedz vēlāk - naktī?

- Kur ir negadījuma liecinieki?

Komisārs no jauna pameta izmisīgu skatienu uz Megrē. Tas, sapratis, ka nekas nav panākams, deva zīmi izbeigt sarunu.

- Vairāk jautājumu man nav. Sera kungs. Es jums pateicos.

Zobārsts piecēlās, mirkli piepildīja kabinetu ar savu masu, uzlika cepuri galvā un izgāja ārā, iepriekš raidījis Megrē ilgu skatienu.

- Es darīju, ko varēju. Jūs pats redzējāt.

- Es redzēju gan.

- Vai tas jums kaut ko deva?

- Iespējams.

- Šis cilvēks mums var sagādāt nepatikšanas. Viņš zina savas tiesības.

- Es saprotu.

Šķita, ka Megrē neviļus atdarina zobārstu. Viņš izskatījās tikpat drūms un smagnējs. Arī viņš devās uz durvju pusi.

- Ko viņam pārmet, Megrē?

- Es vēl nezinu. Iespējams, ka viņš nogalinājis savu sievu.

Komisārs gāja pateikties Vanno un drīz bija uz ielas, kur viņu gaidīja kriminālpolicijas mašīna. Pirms viņš tajā iekāpa, viņš izdzēra glāzīti stūra bārā un, palūkojies spogulī, iedomājās, kāds izskatītos ar salmu platmali galvā. Pēc tam pasmaidīja, pieņemdams, ka nupat sākas

cimņs smagaja svara.

Šoferim viņš teica:

- Brauciet uz Fermas ielu.

Netālu no 43. nama viņš ieraudzīja Seru, kas lieliem, mazliet gļēviem soļiem gāja pa trotuāru. Tāpat kā daudzi resni cilvēki, viņš gāja ieplestām kājām un joprojām smēķēja garo cigāru. Ejot garām garāžām, viņš droši vien pamanīja inspektoru, kurš stāvēja sardzē un kuram nebija neviena stūrīša, kur noslēpties.

Megrē negribēja apturēt auto pie mājas ar melno režģu žogu. Ko tas dotu? Viņu droši vien nelaistu iekšā.

Ernestīne viņu gaidīja Orfēvras krastmalas stiklotajā zālē. Viņš ieveda sievieti kabinetā.

- Vai jums ir kādi jaunumi? - viņa jautāja.

- Itin nekādu.

Viņš bija sliktā omā. Viņa nezināja, ka komisāram grūtas izmeklēšanas sākumā patīk būt sliktā omā.

- Bet es šorīt saņēmu atklātni. Es jums to atnesu.

Viņa pasniedza krāsainu pastkarti, uz kuras bija redzama Havras mērija. Nebija nedz teksta, nedz paraksta, tikai Garās Škeistas adrese pastā uz pieprasījumu.

- Alfrēds?

- Tas ir viņa rokraksts.

- Tātad viņš nav braucis uz Beļģiju?

- Tā izskatās. Viņš laikam baidījies šķērsot robežu.

- Vai domājat, ka viņš mēģinās kāpt uz kāda kuģa?

- Man tā neliekas. Viņš nekad mūžā nav spēris kāju uz kuģa. Es gribu jums kaut ko jautāt, Megrē kungs, bet jums jāatbild vaļsirdīgi. Kas notiktu, ja viņš atgrieztos Parīzē?

- Jūs gribat zināt, vai viņu apcietinātu?

- Jā.

- Par aplaupīšanas mēģinājumu?

-Jā.

- Viņu nevarētu apcietināt, jo viņš nav notverts nozieguma vietā, turklāt Gijoms Sers nav iesniedzis sūdzību, pat noliedz, ka Alfrēds bijis viņa mājā.

- Vai viņu atstās mierā?

- Ja vien viņš nav melojis un nav pastrādājis ko citu.

- Vai to es viņam varu apsolīt?

-Jā.

- Tādā gadījumā es ievietošu sludinājumu. Krustvārdu mīklu dēļ viņš vienmēr lasa vienu un to pašu avīzi.

Viņa brīdi vēroja Megrē.

- Izskatās, ka jums nav ticības.

- Kam?

- Šai lietai. Pašam sev. Es nezinu. Vai zobārstu esat vēl saticis?

- Pirms pusstundas.

- Ko viņš saka?

- Neko.

Viņa vairāk neko nejautāja un, tā kā zvanīja telefons, devās prom.

- Kas zvana? - Megrē norūca klausulē.

- Es, priekšniek. Vai varu ieiet piejums?

Pēc mirkļa kabinetā ienāca starojošs Žanvjē, kas izskatījās pēc cilvēka, kurš apmierināts ar paveikto.

- Man ir vesela kaudze faktu. Vai gribat tūlīt? Vai jums ir laiks?

Viņa priecīgo satraukumu mazliet slāpēja Megrē īgnums, komisārs tikko bija novilcis svārkus un raustīja kaklasaiti, lai atbrīvotu resno kaklu.

- Vispirms aizgāju uz ģimenes pansiju, par kuru jau minēju. Tā atgādina kreisā krasta viesnīcas ar palmām hallē un vecām dāmām, kas sēž krēslos ar Indijas meldru sēdekļiem. Tur nav viesu, kas būtu jaunāki par piecdesmit gadiem. Galvenokārt ārzemnieces - anglietes, šveicietes

un amerikānietes, kas staigā pa muzejiem un raksta nebeidzamas vēstules.

- Un vēl?

Megrē zināja, kādas ir šāda veida pansijas. Nebija vajadzības to aprakstīt sīkāk.

Marija Van Arta tur dzīvojusi vienu gadu. Viņu vēl atceras, jo viņa pansijā bijusi iemīļota. Viņa bijusi ļoti jautra un visu laiku smējusies, ka lielās krūtis vien Ilgojušās. Viņa bez gala ēdusi saldumus un piedalījusies visās Sorbonnas konferencēs.

- Un tas ir viss? - Megrē jautāja, it kā sacīdams, ka nesaprot Žanvjē priecīgo satraukumu.

- Viņa gandrīz katru dienu rakstījusi astoņas līdz desmit lappuses garas vēstules.

Komisārs paraustīja plecus, tad pavērās inspektorā ieinteresētu skatienu. Viņš saprata.

- Vienmēr vienai un tai pašai personai - draudzenei no pansijas laikiem, kura dzīvo Amsterdamā un kuras vārds man zināms. Reiz šī draudzene atbraukusi ciemos. Viņas trīs nedēļas dzīvojušas vienā istabā. Manuprāt, Marija Sera, kad apprecējās, turpināja rakstīt. Draudzenes vārds ir Ģertrūde Ostinga. Viņa ir aldara sieva. Viņas adresi droši vien nebūs grūti atrast.

- Piezvaniet uz Amsterdamu.

- Vai gribat dabūt vēstules?

- Ja iespējams - pēdējās.

- Es jau tā domāju. Briselē par Alfrēdu Bēdīgo joprojām nav nekādu ziņu.

- Viņš ir Havrā.

- Vai man zvanīt uz Havru?

- To es izdarīšu pats. Kurš no inspektoriem ir brīvs?

- Šorīt darbā atgriezās Toranss.

- Atsūti viņu pie manis.

Arī Toranss bija smagā svara vīrs, kas tukšā ielā nevarēja palikt nepamanīts.

- Tu iesi un stāvēsi Fermas ielā Neijī, pretī 43. namam, kam priekšā ir dārzs un režģu žogs. Tev nav nekādas vajadzības slēpties. Tieši pretēji. Ja redzi, ka uz ielas iznāk virs, kas ir lielāks un plecīgāks par tevi, seko viņam neatlaidīgi.

- Vai tas ir viss?

- Iekārtojies tā, lai daļu nakts tevi kāds aizstātu. Mazliet tālāk Neijī, pie garāžām, viens no mūsējiem stāv sardzē.

- Un ja tas tips aizbrauc ar mašīnu?

- Paņem automobili un noliec trotuāra malā.

Megrē nebija dūšas iet mājās pusdienās. Laiks bija karstāks nekā iepriekšējā dienā. Gaisā jautās pērkons. Lielākā daļa vīriešu gāja, nesdami žaketi uz rokas, bērni plunčājās Sēnā.

Viņš gāja kaut ko iekost Dofina kafejnīcā, kad gluži kā par spīti bija iedzēris divus pērno. Tad viņš devās aprunāties ar Mersu Juridiskās identifikācijas nodaļā Tiesu pils karstajā beniņstāvā.

- Šovakar ap vienpadsmitiem. Paņem līdzi vajadzīgos materiālus. Un kādu vīru.

- Labi, priekšniek.

Viņš brīdināja Havras policiju. Varbūt Alfrēds Bēdīgais tomēr bija iekāpis vilcienā Ziemeļu stacijā un aizbraucis, piemēram, uz Lilli, vai arī pēc piezvanīšanas Ernestīnei meties uz Senlazāra staciju? Viņš droši vien vai nu slēpās kādā trūcīgā uķī, vai arī klejoja no krodziņa krodziņā, dzerot višī ūdeni, ja vien nemēģināja uzlavīties uz kuģa. Diezin vai Havrā ir tikpat karsti kā Parīzē?

Ap trijiem atvēris avīzi, Megrē izlasīja Ernestīnes sludinājumu:

“Alfrēdam. Atgriezies Parīzē. Nekādu briesmu. Viss kārtībā. Tīna. ”

Pulkstenis bija puspieci, kad viņš atkal sēdēja savā krēslā ar avīzi rokā. Viņš nebija izlasījis neko. Viņš snauda, un pamostoties mutē bija nelaba garša un mugura stīva.

Pagalmā neredzēja nevienas kriminālpolicijas mašīnas, un viņš krastmalas galā paņēma taksometru.

- Fermas iela Neijī. Es pateikšu, kur apstāties.

Viņš atkal gandrīz aizsnaudās. Bez piecām piecos viņš apturēja mašīnu pie jau pazīstamā bistro. Terasē nebija neviena. Tālāk varēja redzēt blāķīgo Toransa augumu, kas ēnas pusē staigāja uz priekšu un atpakaļ. Viņš samaksāja šoferim un, atviegloti nopūzdamies, atslīga krēslā.

- Ko jums pasniegt, Megrē kungs?

Protams, alu! Viņam slāpa tā, ka vienā paņēmienā varētu izdzert piecus vai sešus kausus.

- Vai viņš nav pie jums vēl iegriezies?

- Vai zobārsts? Nē. Šorīt redzēju viņa māti, kas gāja uz Rišāra Vollesa bulvāra pusi.

Nočīkstēja vārtiņi. Pa pretējo trotuāru gāja maza auguma nervoza sieviete, un Megrē samaksāja par alu un piebiedrojās viņai brīdī, kad sieviete sasniedza Buloņas meža malu.

- Vai jūs esat Eiženijas kundze?

- Ko jūs no manis vēlaties?

Šī Neijī nama iemītnieki tiešām nemēdza būt laipni.

- Mirkli ar jums patērzēt.

- Man nav laika tērzēt. Mani mājās vēl gaida darbs.

- Es esmu no policijas.

- Tas neko nemaina.

- Man jums jāuzdod daži jautājumi.

- Vai man noteikti jāatbild?

- Tā katrā ziņā būtu labāk.

- Man nepatīk policija.

- Tās ir jūsu tiesības. Vai saimnieki jums patīk?

- Viņi ir īstas blaktis.

- Arī vecā Sera kundze?

- Gatavā ragana.

Viņi bija nonākuši pie autobusa pieturas. Megrē pacēla roku un apturēja brīvu taksometru.

- Es jūs aizvedīšu mājās.

- Man nepatīk kāpt vienā mašīnā ar kruķi, bet vinnēts paliek vinnēts.

Viņa cienīgi iekāpa automobilī.

- Ko jūs viņiem pārmetat?

- Un jūs? Kāpēc jūs bāžat degunu viņu darīšanās?

- Vai jaunā Sera kundze aizbraukusi?

- Ir nu gan jaunā! - viņa ironiski novilka.

- Nu, teiksim, vedekla?

- Viņa aizbrauca gan. Tika no viņas vaļā.

- Vai viņa arī bija ragana?

-Nē.

- Vai viņa arī jums nepatika?

- Viņa mūžīgi rakņājās pa pieliekamo, un, kad pienāca pusdienu laiks, es vairs tur neatradu ne pusi no tā, ko biju sagatavojusi.

- Kad viņa aizbrauca?

- Trešdien.

Viņi šķērsoja Pito tiltu. Eiženija pieklauvēja pie stikla.

- Es dzīvoju te, - viņa sacīja. - Vai vēl esmu jums vajadzīga?

- Vai es varētu uz bridi uziet jūsu dzīvoklī?

Viņi bija nonākuši vienkārša kvartāla laukumā, apkopēja iegāja koridorā pa labi no veikala un devās augšā pa trepēm, kas oda pēc traukūdens.

- Ja vien jūs viņiem varētu pasacīt, lai liek mierā manu dēlu.

- Kam?

- Kruķiem. Šejienies kruķiem. Viņi bez mitas sagādā viņam nepatikšanas.

- Ko viņš dara?

- Viņš strādā.

- Ko?

- Kā lai es to zinu? Jo ļaunāk jums, ja māja nav uzkopta. Es nevaru caurām dienām kopt citu mājas un vēl turēt tīru savu dzīvokli.

Viņa gāja atvērt logu, jo gaiss bija sastāvējies, bet nekur nekādas nekārtības neredzēja, un, ja stūrī nebūtu gultas, ēdamistaba izskatītos pat gandrīz glīta.

- Kas īsti notiek? - viņa jautāja, noņemdama cepuri.

- Nevar atrast Mariju .Seru.

- Nu, protams, viņa taču ir Holandē.

- Bet Holandē arī viņu nevar atrast.

- Kāpēc viņa jāmeklē?

- Ir radies iemesls aizdomām, ka viņa nogalināta.

Eiženijas brūnajās acis iedegās dzirkstīte.

- Kāpēc tad viņus neapcietina?

- Mums vēl nav pierādījumu.

- Un jūs domājat, ka es jums tos sagādāšu?

Viņa uzlika ūdeni sildīties uz gāzes pavarda un atgriezās pie Megrē.

- Ko viņa otrdien darīja?

- Viņa visu dienu pakojās.

- Vienu mirkli. Viņa apprecējās pirms divarpus gadiem, vai ne? Tad jau viņai droši vien bija diezgan daudz personisku lietu.

- Viņai bija vismaz trīsdesmit kleitu un tikpat daudz kurpju.

- Vai viņai patika greznoties?

- Viņa neko nemeta ārā. Dažas kleitas bija desmit gadu vecas. Viņa tās nevalkāja, bet ne par kādiem pasaules labumiem neatdotu citam.

- Vai viņa bija sīkstulīga?

- Vai tad visi bagātnieki nav sīkstulīgi?

- Man teica, ka viņa paņēmusi līdzi tikai vienu lādi un divus koferus.

- Taisnība. Pārējo nosūtīja pirms nedēļas.

- Vai jūs gribējāt teikt, ka tad aizsūtīja citas lādes?

- Lādes, kastes, kārbas. Pagājušajā ceturtdienā vai piektdienā to visu savāca kādas transporta aģentūras mašīna.

- Vai etiķetes ievērojāt?

- Es īsti skaidri neatceros adresi, bet vajadzēja to visu sūtīt uz Amsterdamu.

- Vai jūsu saimnieks to zināja?

- Protams.

- Tātad aizbraukšana jau sen bija izlemta?

- Pēc pēdējās lēkmes. Pēc katras lēkmes viņa runāja, ka brauks atpakaļ uz dzimteni.

- Kas tās par lēkmēm?

- Viņa teica - sirdslēkmes.

- Vai viņai bija slima sirds?

- Tā liekas.

- Vai ārsts pie viņas gāja?

- Doktors Dibiks.

- Vai viņa lietoja zāles?

- Pie katras maltītes. Viņi visi tās lietoja. Abi pārējie to dara joprojām, un blakus šķīvim vienmēr ir kādas tabletes vai pilienu pudelīte.

- Vai Gijoms Sers ir slims?

- Es nezinu.

- Un viņa māte?

- Visi bagātnieki ir slimi.

- Vai viņi labi saprotas?

- Reizēm nesarunājas nedēļām.

- Vai Marija Sera daudz rakstīja?

- Gandrīz no rīta līdz vakaram.

- Vai jums kādreiz vajadzēja nest vēstules uz pastu?

- Bieži. Vienmēr vienai un tai pašai personai, kādai sievietei ar jocīgu vārdu, kura dzīvo Amsterdamā.

- Vai Seri ir bagāti?

-Jā.

- Un Marija?

- Droši vien. Citādi viņš viņu nebūtu precējis.

- Vai jūs strādājāt pie Seriem, kad viņi precējās?

- Nē.

- Vai jūs nezināt, kas toreiz tajā namā strādāja?

- Apkopējas tur mainās vienā laidā. Es strādāju pēdējo nedēļu. Kā ar to māju iepazīstas, tā iet prom.

- Kāpēc?

- Vai domājat, ka ir patīkami, ja tiek saskaitīti cukurgraudi traukā un desertā apkopējai dod puspuvušu ābolu?

- Vai tā dara vecā Sera kundze?

- Jā. Stāstīdama, ka viņa savā vecumā strādā augu dienu, bet tā ir viņas darīšana, viņa ir klāt kā likts, tiklīdz cilvēks mazliet apsēžas.

- Vai viņa uz jums kliedz?

- Viņa uz mani nekad nav kliegusi. To tikai es gribētu redzēt! Bet tas ir vēl ļaunāk. Viņa ir pārāk pieklājīga, viņa skatās virsū tādām acīm, it kā jūsu dēļ viņai vajadzētu vilties visā pasaulē.

- Vai trešdienas rītā jūs nekas nepārsteidza, kad kopāt telpas?

-Nē.

- Vai nepamanījāt, ka naktī viena rūts saplīsusi vai ka tepe vēl svaiga?

Viņa palocīja galvu.

- Jūs minējāt nepareizu dienu.

- Kad tad tas bija?

- Divas vai trīs dienas agrāk, toreiz, kad bija lielais negaiss.

- Vai esat par to pārliecināta?

- Jā. Man arī vajadzēja vaskot darbistabas grīdu, jo lietus bija šļācies iekšā pa logu.

- Kas logu iestikloja?

- Gijoma kungs.

- Vai viņš pats gāja rūti nopirkt?

- Jā. Un viņš atnesa tepi. Viņš droši vien bija pie dzelzslietu tirgotāja Lonšāma ielā. Ja vien var iztikt, viņi neaicina strādniekus savā mājā, un Gijoma kungs tīra arī tualetes.

-Vai par datumu esat pārliecināta?

- Pilnīgi.

Megrē tur nekas vairs nebija darāms. Īstenībā viņam nebija ko meklēt arī Fermas ielā. Vai ari viņam vajadzēja noticēt, ka Eiženija atkārto to, kas viņai iemācīts, un tādā gadījumā viņa ir vēl grūtāk pieejama nekā visi pārējie.

- Vai jus vairs nedomājat, ka viņi to sievieti ir nogalinājuši?

Viņš neatbildēja un gāja uz durvju pusi.

- Vai rūts dēļ?

Viņš saklausīja sievietes balsī svārstišanos.

- Vai rūtij noteikti vajadzēja būt saplēstai tajā dienā, kad jūs teicāt?

- Kāpēc? Vai jūs gribat, lai viņus apcietina?

- Tas man tiešām sagādātu prieku. Bet tagad, kad esmu pateikusi taisnību...

Viņa to nožēloja. Viņa jau bija gatava runāt vēlreiz.

- Katrā ziņā jūs varat aiziet pie dzelzslietu tirgotāja, kur viņš nopirka stiklu un tepi.

- Paldies par padomu.

Viņš brīdi pastāvēja pie mājas, kas ari bija dzelzslietu tirgotava, tikai ne īstā. Viņš sagaidīja brīvu taksometru.

- Uz Fermas ielu.

Nebija nekādas nozīmes turēt Toransu un Neijī inspektoru sardzē uz ietves. Viņš iedomājās, kā Linas ielā Ernestīne spēlēja viņam teātri, un tas vairs nemaz nelikās smieklīgs, un sāka domāt par šo meiču. Jo tā bija viņa, kas Megrē uzveda uz šīm pēdām. Un viņš bija muļķīgi iekritis. Vēl šorīt policijas komisāra kabinetā viņš bija rīkojies vienkārši smieklīgi.

Pīpes dūmam vairs nebija laba garša. Viņš kustināja kājas. Starp viņu un šoferi rūts bija vaļā.

- Brauciet pa Lonšāma ielu. Ja dzelzslietu veikals vēl ir vaļā, mirkli pie tā apstājieties.

Viņš meta kauliņus. Ja dzelzslietu tirgotava būs ciet, viņš vairs nepūlēsies un nebrauks uz šejieni, lai ko teiks Ernestīne un Alfrēds Bēdīgais. Kas tad galu galā pierādīja, ka Alfrēds tiešām ir bijis Fermas ielas mājā?

Viņš no Žemapas krastmalas bija aizbraucis ar velosipēdu un agrā rītā zvanījis sievai. Bet neviens nezināja, ko viņi viens otram teica.

- Tā ir vaļā!

Runa bija par dzelzslietu tirgotavu. Starp cinkotiem spaiņiem un slotām Megrē pretī nāca liela auguma vīrietis pelēkā uzsvārcī.

- Vai piejums var nopirkt logu stiklu?

- Jā, cienītais kungs.

- Un tepi?

- Protams. Vai jums ir mēri?

- Tie nav vajadzīgi man. Vai jūs pazīstat Sera kungu?

- Zobārstu? Jā.

- Vai viņš ir jūsu pastāvīgais klients?

- Viņam veikalā ir savs rēķins.

- Vai nesen viņš te ir bijis?

- Es nezinu, jo aizvakar atgriezos no atvaļinājuma. Varbūt viņš bijis manā prombūtnē. Bet nav jau grūti paskatīties grāmatā.

Pārdevējs neuzdeva nekādus jautājumus, iegāja veikala krēslainajā daļā un atvēra kantorgrāmatu, kas stāvēja uz rakstāmpults.

- Viņš nopircis loga stiklu pagājušajā nedēļā.

- Vai varat pateikt, kuru dienu?

- Piektdien.

Negaiss bija ceturtdienas vakarā. Taisnība bija Eiženijai un ari vecajai Sera kundzei!

- Viņš nopircis arī pusmārciņu tepes.

- Es jums pateicos.

Jaunais cilvēks steidzās aizslēgt veikalu, bet automātiski, kā sirdsapziņu nomierinādams, pāršķīra vēl dažas lapas. Viņš teica:

- Šonedēļ viņš bijis vēlreiz.

- Kā jūs tiecāt?

- Trešdien. Nopircis tāda paša lieluma stiklu - 42 reiz 65 - un vēl vienu pusmārciņu tepes.

- Vai esat par to pārliecināts?

- Es varu būt pat vēl precīzāks - viņš ieradies agri, jo tas ir pirmais pirkums tajā dienā.

- Cikos jūs verat vaļā veikalu?

Tas bija svarīgi, jo Eiženija, kas uzsāka darbu deviņos, apgalvoja, ka trešdienas rītā visas rūtis bijušas kārtībā.

- Mēs nākam deviņos, bet saimnieks atver veikalu astoņos.

- Es jums pateicos, vecais, jūs esat brīnišķīgs cilvēks.

Brīnišķīgais cilvēks droši vien ilgi netika gudrs, kāpēc

šis vīrs, kas ienākot bija tik drūms, piepeši tā pārvērtās.

- Es ceru, ka šīs lapas nevar iznīcināt?

- Kāpēc lai to darītu?

- Tiešām! Un tomēr es jums iesaku uzmanīties. Rit no rīta es kādu atsūtīšu, lai tās nofotogrāfē.

Viņš izvilka no kabatas savu vizītkarti, un jaunais cilvēks izbrīnījies izlasīja:

“Diviziona komisārs Megrē

Kriminālpolicija

Parīze”.

- Uz kurieni mēs brauksim tagad? - šoferis jautāja.

- Uz brītiņu piestājiet Fermas ielā. Pa kreisi jūs redzēsiet mazu bistro...

Tas bija alus glāzes vērts. Būtu vajadzējis pasaukt Toransu un Neijī inspektoru, lai iedzertu kopā ar viņiem, bet viņš pasauca tikai šoferi.

- Ko jūs dzertu?

- Baltvīnu ar višī.

Visu ielu zeltīja saule. Varēja dzirdēt vēju šalcam Bu-loņas meža lielajos kokos.

Mazliet tālāk bija melns režģu žogs, maura četrstūris, mierīga un kārtīga, klosterim līdzīga māja.

Un šajā mājā bija veca sieviete, kura atgādināja klostera priekšnieci, un turkam līdzīgs vīrietis, ar kurn Megrē bija kārtojami rēķini.

Dzīve bija skaista.

5. nodaļa,

kur Megrē Žanvjē vietā uzzina Marijas Sēras, dzimušas Van £rtas, dīvaino spriedumu par vīru un kurā ir arī jautā jums par formalitātēm, kas no tā izriet.

Atlikusī dienas daļa pagāja tā. Vispirms Megrē izdzēra divus kausus alus kopā ar taksometra šoferi, kam pietika viena baltvīna ar višī. Ap to laiku jau mēdz kļūt vēsi, un, kāpjot taksometrā, komisāram ienāca prātā, ka viņš varētu ieiet pansijā, kur Marija Van Arta nodzīvojusi veselu gadu.

Tur nekas svarīgs nebija darāms. Drīzāk viņš padevās savai tieksmei iejusties cilvēku ikdienā, lai viņus labāk saprastu.

Sienas bija dzeltenīgi baltas. Viss bija dzeltenīgi balts, saldens gluži kā konditorejā, un saimniece ar balti pūderētu seju atgādināja pārcukurotu kūku.

- Kas tā par brīnišķīgu sievieti, Megrē kungs! Un cik brīnišķīgai dzīvesbiedrei viņai vajag būt! Viņa tik ļoti gribēja apprecēties.

- Vai jūs gribat sacīt, ka viņa meklēja vīru?

- Vai gan visas jaunas meitenes nesapņo par vīru?

- Ja nemaldos, viņai bija četrdesmit astoņi gadi, kad viņa dzīvoja piejums.

- Bet pēc rakstura viņa joprojām bija tik jauna! Viņa priecājās par katru sīkumu. Iedomājieties tikai, viņai, piemēram, patika izjokot manas pansionāres. Pie Madlē-nas baznīcas ir veikals, ko es agrāk nemaz nebiju pamanījusi, bet viņa man to parādīja, tur pārdod visvisādus jokus - peles, kas izskatās kā dzīvas, karotītes, kuras izkūst kafijā, atsperes, kuras var palikt zem galdauta un kuras piepeši paceļ šķīvi, glāzes, no kurām nav iespējams

dzert, un vēl nezin ko. Nu, un viņa bija viena no šī veikala labākajām klientēm. Un tomēr viņa bija ļoti inteliģenta sieviete, pazina visus Eiropas muzejus un augas dienas pavadīja Luvrā.

- Vai viņa jūs iepazīstināja ar vīrieti, kas kļuva par viņas vīru?

- Nē. Viņai patika būt noslēpumainai. Varbūt viņa baidījās viņu vest šurp arī tāpēc, ka negribēja dažu labu padarīt skaudīgu. Šķiet, tas ir cilvēks ar iespaidīgu ārieni, izskatās pēc diplomāta.

- Ak tā!

- Viņš ir zobārsts, viņa man teica, taču pieņem tikai nedaudzus pacientus, kas iepriekš pieteikušies. Viņš pieder pie bagātas ģimenes.

- Un Van Arta jaunkundze?

- Tēvs viņai atstājis labu mantojumu.

- Sakiet, vai viņa bija sīkstulīga?

- Kas jums kaut ko tādu sastāstījis? Protams, viņa bija apdomīga. Piemēram, ja viņa brauca uz pilsētu, viņa pagaidīja vēl kādu pansionāri, lai varētu kopā braukt taksometrā un dalīties izdevumos par to. Katru nedēļu viņa pārbaudīja savus rēķinus.

- Vai jūs zināt, kā viņa iepazinās ar Sera kungu?

- Manuprāt, pēc sludinājuma tas nenotika.

- Vai viņa bija ievietojusi avīzēs sludinājumu?

- Tas nebija nopietni domāts. Viņa neticēja, ka tur kas var iznākt. Es neatceros, kas īsti tajā bija rakstīts, bet apmēram tā - viņa rakstīja, ka cienījama un bagāta ārzemniece precību nolūkā meklē kungu ar tādu pašu stāvokli. Viņa saņēma vairākas vēstules. Rakstītājiem viņa nolika satikšanos Luvrā - te vienā, te citā zālē, un viņiem vajadzēja vai nu turēt grāmatu rokā, vai arī iespraust puķi pogcaurumā.

Pansijā bija vēl citas tādas pašas sievietes, atbraukušas no Anglijas, Zviedrijas vai Amerikas, viņas sēdēja krēslos ar Indijas meldru sedekļiem hallē, kur klusi zumēja ventilatori.

- Es ceru, ka viņai nav atgadījies nekas ļauns?

Pulkstenis bija apmēram septiņi, kad Megrē izkāpa no

taksometra Orfēvras krastmalā. Uz ietves viņš pamanīja Žanvjē, kurš tikko bija atnācis, izskatījās ļoti aizņemts, sainīti padusē, un gaidīja Megrē, lai kopā ar viņu kāptu augšā pa kāpnēm.

- Kā klājas, Žanvjē?

- Labi, priekšniek.

- Ko tu tur nes?

- Vakariņas.

Žanvjē nesūdzējās, bet izskatījās pēc mocekļa.

- Kāpēc neej mājās?

- Tās sasodītās Ģertrūdes dēļ.

Kabineti bija gandrīz tukši, tajos klejoja caurvēji, jo tikko bija sacēlies vējš, un visi logi palikuši vaļā.

- Man izdevās Amsterdamā sameklēt Ģertrūdi Ostingu. Pareizāk sakot, pie telefona bija viņas kalpone. Man vajadzēja sadabūt labprātīgu tulku, kas ārzemnieku birojā gaidīja personības apliecību, jo kalpone ne vārda neprata franciski, un tad zvanīju otrreiz. Kā par nelaimi, Ostinga kundze kopā ar vīru izgājusi no mājas jau četros. Viņiem tur šodien ir kaut kāds brīvdabas koncerts un masku gājiens, pēc tam Ostingi vakariņošot pie draugiem, bet kalpone nezināja, kur īsti. Viņa nezina arī, kad kungi pārnāks, un viņai jānoliek bērni gulēt... Kas attiecas uz bērniem...

-Ko?

- Nekas, priekšniek.

- Saki vien!

- Nekas jau nav. Tikai mana sieva būs noskumusi. Šodien vecākajam ir dzimšanas diena. Viņa sagatavojusi svētku vakariņas. Bet tas nav svarīgi.

- Vai tu kalponei pajautāji, vai Ģertrūde Ostinga runā franciski?

- Viņa runā.

- Nu, laidies lapās.

- Kā tad tā?

- Es tev saku - laidies. Atstāj savas sviestmaizes, un es palikšu.

- Megrē kundze par to nebūs priecīga.

Zanvjē vēl mazlietiņ tielējās, tad skriešus devās prom, lai noķertu vilcienu uz savu priekšpilsētu.

Megrē viens pats paēda pie sava rakstāmgalda, tad gāja papļāpāt ar Mersu laboratorijā. Merss aizgāja tikai deviņos, kad bija jau satumsis.

- Vai tu saprati?

- Jā, priekšniek.

Viņš paņems līdzi fotogrāfu un visvisādus aparātus. Tas nebija īsti likumīgi, bet, ja jau Gijoms Sers nopircis divus logu stiklus, nevis vienu, tam vairs nebija sevišķas nozīmes.

- Man, lūdzu, Amsterdamu...

Kalpone pie telefona kaut ko runāja, un Megrē no tā secināja, ka kundze vēl nav pārnākusi.

Tad viņš piezvanīja sievai.

- Vai tu nebūtu ar mieru atnākt uz Dofina kafejnīcas terasi iedzert kādu glāzīti? Es droši vien kavēšos vēl stundu vai divas. Paņem taksometru.

Tas nebija nepatīkams vakars. Viņi abi jutās tikpat labi kā Lielo Bulvāru kafejnīcas terasē, kaut arī vienīgais, ko te varēja redzēt, bija Tiesu pils lielās, baltās kāpnes.

Fermas ielā tagad droši vien darbs ritēja pilnā sparā.

Megrē bija licis pagaidīt, kad Seri aizies gulēt. Toranss paliks sardzē pie mājas, lai izvairītos no jebkura pārsteiguma, bet pārējie iekļūs garāžā, kura pa logiem nav redzama, un rūpīgi apskatīs auto. Tas bija Mersa un fotogrāfa darbs. Viņi noņems pirkstu nospiedumus, savāks putekļus un visu pārējo.

- Tu izskaties apmierināts.

- Man nav iemesla būt niknam.

Viņš nesacīja, ka pirms dažām stundām nepavisam nebija tik labā omā, un iedzēra pa glāzītei, kamēr Megrē kundze apmerinājās ar tēju.

Viņš divreiz atstāja sievu terasē, lai no sava kabineta zvanītu uz Amsterdamu. Tikai pusdivpadsmitos viņš izdzirda balsi, kas nebija kalpones balss un atbildēja franciski:

- Es jūs lāgā nesaprotu.

- Es saku - zvanu no Parīzes.

- Ak! No Parīzes!

Viņa runāja ar izteiktu akcentu, bet tas nebija nepatīkams.

- Kriminālpolicija.

- Policija?

- Jā. Es jums zvanu sakarā ar jūsu draudzeni Mariju. Jūs taču pazīstat Mariju Seru, dzimušu Van Artu?

- Kur viņa ir?

- Es nezinu. Tieši to es jums gribu jautāt. Vai viņa jums bieži raksta?

- Jā, bieži. Trešdienas rītā man vajadzēja būt stacijā.

- Vai jūs viņu gaidījāt?

-Jā.

- Vai viņa atbrauca?

-Nē.

- Vai viņa telefoniski vai telegrāfiski ir jūs brīdinājusi.

ka neieradīsies?

- Nē. Es esmu nobažījusies.

- Jūsu draudzene ir pazudusi.

- Ko jūs ar to domājat?

- Ko viņa jums rakstīja vēstulēs?

- Daudz ko.

Viņa savā valodā runāja ar kādu, droši vien vīru, kas stāvēja blakus.

- Vai jums liekas, ka Marija vairs nav dzīva?

- Iespējams. Vai viņa jums rakstīja, ka ir nelaimīga?

- Viņa nebija apmierināta.

- Kāpēc?

- Viņa nemīlēja veco dāmu.

- Vīramāti?

-Jā.

- Un vīru?

- Šķiet, tas nav nekāds vīrietis, tas ir bērns, kas ļoti baidās no mātes.

- Vai viņa par to rakstīja jau sen?

- Gandrīz tūlīt pēc apprecēšanās. Dažas nedēļas pēc kāzām.

- Vai viņa jau tad rakstīja, ka gatavojas viņu atstāt?

- Vēl nē. Par to viņa sāka rakstīt tikai pēc kāda gada.

- Un pēdējā laikā?

- Viņa bija izlēmusi. Viņa lūdza, lai sameklēju viņai dzīvokli netālu no mums.

- Vai jūs atradāt?

- Jā. Un kalponi arī.

- Tātad viss ir sagatavots?

- Jā. Es biju stacijā.

- Vai, jūsuprāt, būtu nepiedienīgi, ja jūs man atsūtītu jūsu draudzenes vēstuļu norakstus? Vai esat vēstules saglabājusi?

- Es glabāju visas vēstules, bet būtu liels darbs tās pārrakstīt, jo tās ir ļoti garas. Es jums aizsūtīšu svarīgākās. Vai esat pārliecināts, ka ar viņu atgadījies kaut kas ļauns?

- Esmu par to pārliecināts.

- Vai viņa nogalināta?

- Tā liekas.

- Vai virs?

- Es nezinu. Klausieties, Ostinga kundze, jūs varētu izdarīt man lielu pakalpojumu. Vai jūsu vīram ir auto?

- Protams.

- Viņš būtu ļoti laipns, ja aizvestu jūs uz centrālo policijas biroju, kas atvērts visu nakti. Jūs pateiksiet dežūrējošajam inspektoram, ka gaidāt savu draudzeni Mariju. Parādīsiet viņam pēdējo vēstuli. Jūs sacīsiet, ka esat ļoti nobažījusies un vēlaties, lai uzsāk meklēšanu.

- Vai man jāpiemin jūsu zvans?

- Tam nav nozīmes. Galvenais - lai tiek uzsākta meklēšana.

- Es braukšu.

- Es jums pateicos. Neaizmirstiet, ka apsolījāt atsūtīt man vēstules.

Gandrīz tūlīt pēc tam viņš vēlreiz zvanīja uz Amsterdamu, šoreiz uz policiju.

- Visā drīzumā pie jums ieradīsies kāda Ostinga kundze, kas stāstīs par savas draudzenes. Sera kundzes, dzimušas Van Artas, pazušanu.

- Vai viņa pazudusi Holandē?

- Nē, Parīzē. Bet, lai es rīkotos, man vajadzīga oficiāla sūdzība. Līdzko reģistrēsiet viņas paziņojumu, jūs būtu ļoti laipns, ja atsūtītu man telegrammu, kurā pieprasītu uzsākt meklēšanu.

Tas viss prasīja zināmu laiku. Inspektors pie telefona nevarēja saprast, kā Megrē no Parīzes var viņam pieteikt

Ostinga kundzes vizīti.

- Es jums to paskaidrošu vēlāk. Galvenais - man vajadzīga telegramma. Sūtiet steidzamu telegrammu. Tad es to saņemšu pēc nepilnas pusstundas.

Viņš aizgāja pie Megrē kundzes, kas garlaikojās kafejnīcas terasē.

- Vai pabeidzi?

- Vēl nē. Iedzeršu glāzīti un vedīšu tevi prom.

- Uz mājām.

- Uz savu kabinetu.

Tas vienmēr atstāja iespaidu. Orfēvras krastmalas namā viņa bija iegriezusies ļoti reti un nezināja, kā tur izturēties.

- Tu izskaties tāds, it kā uzjautrinātos. Tā vien šķiet, ka tu grasies kādu pamatīgi izjokot.

- Tā gandrīz ir.

- Ko?

- Vienu vīru, kas izskatās pēc turka, diplomāta un puišeļa.

- Es nesaprotu.

- Kā citādi!

Viņš reti kad bija tik jautrs. Cik kalvadosu viņš bija izdzēris? Četrus? Piecus? Šoreiz pirms atgriešanās kabinetā viņš izdzēra kausu alus un paņēma sievu pie rokas, lai noietu divsimt metru, kas viņus šķīra no kriminālpolicijas.

- Es vienīgi lūdzu tevi neatkārtot, ka visas malas ir pieputējušas un ka vajadzētu kabinetus kārtīgi iztīrīt.

Pa telefonu viņš jautāja:

- Vai man nav pienākusi telegramma?

- Nav, komisāra kungs.

Pēc desmit minūtēm visa komanda, atskaitot Toransu, atgriezās no Fermas ielas.

- Vai viss kārtībā? Nekādu nepatikšanu?

- Nekādu. Neviens mūs netraucēja. Toranss pieprasīja, lai mēs gaidām, līdz mājā nodziest visas ugunis, un Gi-joms Sers ilgi klejoja apkārt, pirms likās gulēt.

- Un auto?

Vašērs, kam te nekas vairs nebija darāms, lūdza atļauju iet mājās. Palika tikai Merss un fotogrāfs. Megrē kundze sēdēja uz krēsla gluži kā apmeklētāja un pūlējās izskatīties izklaidīga kā cilvēks, kas neklausās sarunās.

- Mēs izpētījām mašīnu no visām pusēm, šķiet, tā nav lietota divas vai trīs dienas. Rezervuārs ir līdz pusei pilns. Salonā nav nekādas nekārtības. Aizmugures bagāžniekā atradu divus vai trīs diezgan svaigus ieskrāpējumus.

- Vai tādus, it kā bagāžniekā būtu iecelts kaut kas liels un smags?

- Varētu tā būt.

- Piemēram, lāde?

- Lāde vai kaste.

- Vai iekšpusē asins traipu nav?

- Nē. Arī matu nav. Ēs par to domāju. Mēs bijām paņēmuši līdzi prožektoru, un garāžā ir kontakts. Emīls tūlīt attīstīs fotogrāfijas.

- Es tūlīt iešu augšā, - fotogrāfs sacīja. - Ja jūs pagaidītu minūtes divdesmit?

- Es pagaidīšu. Kā tev likās. Mērs, vai auto nupat tīrīts?

- No ārpuses nē. Tas nav mazgāts garāžā. Bet izskatās, ka iekšpuse rūpīgi apstrādāta ar suku. Šķiet, paklājs pat izņemts un izdauzīts, jo man bija grūti savākt putekļus. Taču šo to analizējamu dabūju.

- Vai sukas garāžā nebija?

- Nē. Es to meklēju. Tā droši viena aiznesta.

- Vārdu sakot, ja nerunā par ieskrāpējumiem...

- Nekā nenormāla. Vai es varu iet?

Kabinetā palika tikai Megrē un viņa sieva.

- Vai tev miegs nenāk?

Viņa atbildēja, ka nenāk. Viņa ar īpašām izjūtām aplūkoja kabinetu, kur vīrs pavadījis sava mūža lielāko daju un kuru viņa tik maz pazina.

- Vai vienmēr notiek tā?

-Kas?

- Vai tāda vienmēr ir izmeklēšana? Kad tu nenāc mājās.

Viņai droši vien šķita, ka tas ir visai mierīgi un viegli, tas atgādināja spēli.

- Kā nu kuro reizi.

- Vai runa ir par slepkavību?

- Visdrīzāk - jā.

- Vai tu pazīsti vainīgo?

Megrē smaidīdams skatījās viņā, un viņa nolaida acis. Tad jautāja:

- Vai viņš zina, ka tu viņu turi aizdomās?

Viņš apstiprinoši pamāja ar galvu.

- Kā tu domā - vai viņš ir aizmidzis?

Nodrebinājusies viņa pēc brīža piemetināja:

- Tam vajag būt briesmīgi.

- Nabaga sievietei arī tā nebija nekāda izprieca.

- Es zinu. Bet tas notika daudz ātrāk, vai ne?

Viņam piezvanīja par Holandes policijas telegrammu, kuras kopiju atsūtīs no rīta.

- Redzi nu! Tagad varam iet mājās.

- Man šķita, ka tu gaidīsi fotogrāfijas.

Viņš pasmaidīja. Īstenībā viņai gribētos zināt. Viņai vairs nenāca miegs.

- Tās nedos itin neko.

- Vai tev tā liekas?

- Esmu pārliecināts. Un Mersa analīzes arī.

- Kāpēc? Vai slepkava bijis piesardzīgs?

Viņš neatbildēja, nodzēsa gaismu un izveda sievu gaitenī, kur sāka darbu apkopēji.

♦ * *

- Vai tas esat jūs, Megrē kungs?

Viņš paskatījās pulkstenī, kas rādīja pusdeviņi. Sieva bija ļāvusi viņam gulēt. Viņš pazina Ernestīnes balsi.

- Vai es jūs neuzmodināju?

Viņš uzskatīja par labāku sacīt, ka nē.

- Esmu pastā. Ir vēl viena atklātne.

- Vai no Havras?

- No Ruānas. Viņš neraksta neko, vēl neatbild uz manu sludinājumu. Ir tikai adrese - pastā uz pieprasījumu, tāpat kā vakar.

Brīdi abi klusēja. Tad viņa jautāja:

- Vai ir kas jauns?

-Jā.

- Kas?

- Runa ir par logu stikliem.

-Vai labs jaunums?

- Kā nu kuram.

- Vai mums?

- Es domāju, ka tas liecina par labu jums un Alfrēdam.

- Vai jūs vairs nedomājat, ka es meloju?

- Šobrīd nē.

Orfēvras krastmalā viņš par pavadoni izraudzījās Žan-vjē, kurš sēdās pie stūres mazajā, melnajā kriminālpolicijas mašīnā.

- Uz Fermas ielu.

Viņam telegramma bija kabatā, un viņš lika apturēt mašīnu pie vārtiem, pa kuriem abi iegāja īstā profesionāļu gaitā. Megrē piezvanīja. Otrajā stāvā sakustējās aizkars aiz

loga, kam vēl nebija nolaistas žalūzijas. Durvis atvēra Eiženija rīta čībās, slaucīdama priekšautā slapjās rokas.

- Labdien, Eiženij. Sera kungs ir mājās, un es gribētu ar viņu runāt.

Kāds noliecās pār kāpņu margām. Vecas sievietes balss sacīja:

- Ievediet kungus salonā, Eiženij.

Žanvjē mājā iegāja pirmoreiz, un tā uz viņu atstāja spēcīgu iespaidu. Viņi dzirdēja soļus sev virs galvas. Tad piepeši atvērās durvis, un milzīgais Gijoma Sera augums piepildīja gandrīz visu durvju aili.

Viņš bija tikpat mierīgs kā iepriekšējā dienā un skatījās uz viņiem tikpat mierīgi un nekaunīgi.

- Vai jums ir orderis? - viņš jautāja, un viņa lūpa mazliet drebēja.

Megrē tīšām vilcinājās, pirms izvilka kabatas portfeli, atvēra to un sameklēja papīru, ko pieklājīgi pasniedza.

- Lūdzu, Sera kungs.

To zobārsts nebija gaidījis. Viņš izlasīja dokumentu, piegāja pie loga, lai izpētītu parakstu, bet Megrē sacīja:

- Kā redzat, tas ir kratīšanas orderis. Sakarā ar Amsterdamā dzīvojošās Ģertrūdes Ostinga kundzes sūdzību uzsākta Marijas Sēras kundzes, dzimušas Van Artas, meklēšana.

Kamēr viņš runāja, salonā ienāca vecā dāma.

- Kas te notiek, Gijom?

- Nekas, māt, - viņš atbildēja dīvaini maigā balsī. - Šie kungi laikam vēlas apskatīt māju. Ejiet savā istabā.

- Vai jūs būsiet mierīgs, Gijom?

- Protams, māt. Es jūs lūdzu, ejiet!

Megrē nebija paredzējis tādu notikumu pavērsienu un sarauca uzacis.

- Es domāju, - viņš sacīja, kamēr vecā dāma negribīgi

gāja prom, - ka jūs gribēsiet pieaicināt advokātu? Man tūlīt būs jums jāuzdod diezgan daudz jautājumu.

- Man advokāts nav vajadzīgs. Ja es zinu, ka jums ir orderis, es nevaru pretoties jūsu klātbūtnei savā mājā. Tas ir viss.

Pirmā stāva logu žalūzijas bija nolaistas. Līdz tam brīdim viņi bija pustumsā. Sers piegāja pie pirmā loga.

- Jūs droši vien gribēsiet, lai telpā būtu gaisma?

Viņš runāja neizteiksmīgā balsī, un, ja tajā tomēr gribētu saklausīt kādu izteiksmi, tā būtu nicināšana.

- Dariet savu darbu, kungi!

Šķita pārsteidzoši ieraudzīt salonu pilnā apgaismojumā. Sers iegāja darbistabā, kur tāpat pacēla žalūzijas, pēc tam kabinetā.

- Kad gribēsiet iet otrajā stāvā, jūs man to pateiksiet.

Žanvjē pārsteigts skatījās savā priekšniekā. Tas vairs

neizskatījās tik apmierināts kā no rīta vai iepriekšējā vakarā. Viņš šķita norūpējies.

- Vai atļausiet izmantot jūsu telefonu^ Sera kungs? -viņš jautāja tikpat salti pieklājīgā tonī, kādā ar viņiem runāja mājastēvs.

- Tās ir jūsu tiesības.

Viņš uzgrieza Mersa numuru kriminālpolicijā - no rīta viņš mutiski bija ziņojis, ka nekas nav atrasts. Putekļu analīze nebija devusi neko. Pareizāk sakot, gandrīz neko. Salona priekšpusē, šofera vietā, Merss bija savācis ļoti niecīgu daudzumu smalku ķieģeļu putekļu.

- Savienojiet mani ar laboratoriju. Vai tas esi tu. Mērs? Vai tu varētu atbraukt uz Fermas ielu kopā ar saviem vīriem un aparātiem?

Megrē vēroja Seru, kas pūlējās aizsmēķēt garu, melnu cigāru, bet tā sejā nenodrebēja ne muskulītis.

- Jā, lielo komplektu. Nē, līķa nav. Es būšu te.

Tad viņš pagriezās pret Žanvjē un teica:

-Tu vari sākt.

- Vai ar šo istabu?

- Vienalga ar kuru.

* * *

Gijoras Sers viņiem sekoja soli solī un noskatījās viņu rīcībā, neteikdams ne vārda. Viņam nebija kaklasaites, melna vilnas žakete bija uzvilkta uz balta krekla.

Kamēr Žanvjē pētīja rakstāmgalda atvilktnes, Megrē šķirstīja zobārsta kartotēku un šo to pierakstīja savā biezajā piezīmju grāmatiņā. Viņš nevarētu pateikt pats sev. ko īsti meklē.

īstenībā tas bija tikai teātris. Viņš diezin vai varētu pasacīt, ko īsti meklē. Galvenais - vajadzēja uzzināt, vai šajā brīdī Sers savā mājā kādā noteiktā vietā izrāda zināmu nervozitāti.

Patlaban viņš vēroja Megrē tā, it kā prātotu, ko viņš var meklēt kartotēkā, bet viņa skatienā drīzāk bija jaušama ziņkāre nekā bailes.

- Jums ir ļoti maz pacientu. Sera kungs.

Viņš neatbildēdams paraustīja plecus.

- Varu konstatēt, ka sieviešu jūsu pacientu vidū ir daudz vairāk nekā vīriešu.

Izskatījās, ka zobārsts iesmiesies un pajautās: “Un kas par to?”

- Es redzu arī, ka ar Mariju Van Ārtu esat iepazinies kā zobārsts.

Viņš atrada liecību par piecām vizītēm, piezīmes par ārstēšanas gaitu.

- Vai jūs zinājāt, ka viņa ir bagāta?

Sers atkal paraustīja plecus.

- Vai pazīstat doktoru Dibiku?

Viņš piekrītoši pamāja.

- Ja nemaldos, viņš ir jūsu sievas ārsts. Vai jūs viņai to ieteicāt?

Raugi! Beidzot Sers sāk runāt!

- Doktors Dibiks ārstēja Mariju Van Ārtu, pirms viņa kļuva par manu sievu...

- Vai pirms laulībām jūs zinājāt, ka viņai slima sirds?

- Viņa man to pateica.

- Vai slimība bija nopietna?

- To jums pateiks Dibiks, ja uzskatīs par savu pienākumu.

- Arī jūsu pirmā sieva bija sirds slimniece, vai ne?

- Jūs dokumentos atradīsiet viņas miršanas apliecību.

Visneērtāk jutās Žanvjē. Viņš nopriecājās, ieraudzījis,

ka ierodas speciālisti no juridiskās identifikācijas nodaļas, kas mājā radīs mazliet citu atmosfēru. Kad auto apstājās pie vārtiem, Megrē pats gāja atvērt durvis un klusām teica Mersam:

- Laidiet darbā visus līdzekļus. Māju pārmeklēsim sīki un smalki.

Merss, kurš saprata Megrē domu, ieraudzījis Gijoma Sera smagnējo stāvu, nočukstēja:

- Vai domājat, ka tas atstās uz viņu kādu iespaidu? .

- Varbūt galu galā uz kādu tas atstās iespaidu.

Pēc brīža māja, kurā saimniekoja policijas darbinieki, izskatījās tāda, it kā tur rīkotu izsoli. Juridiskās identifikācijas nodaļas vīri neatstāja neizpētītu nevienu stūrīti, ņēma nost no sienām portretus, grūstīja klavieres un atzveltņus, lai noņemtu paklājus, vandījās pa skapju atvilktnēm un pētīja papīrus.

Vispirms parādījās Sera kundzes seja - vecā dāma palūkojās pa durvīm un izskatījās dusmīga. Pēc tam

Eiženija noprasīja:

- Es ceru, ka jūs visu atliksiet vietās?

Vēl vairāk viņa kurnēja, kad vīri iegāja virtuvē un izokšķerēja pat pieliekamo, kur viņa glabāja slotas.

- Ja es vismaz zinātu, ko jūs meklējat!

Viņi nemeklēja neko noteiktu. Varbūt Megrē īstenībā vispār neko nemeklēja. Viņš vēroja Gijomu Seru, kas sekoja viņiem ik solī un, šķiet, ne mirkli nezaudēja mieru.

Kāpēc Marija rakstīja savai draudzenei, ka Sers īstenībā ir tikai liels bērns?

Kamēr policisti strādāja, Megrē piegāja pie telefona un piezvanīja doktoram Dibikam.

- Vai jūs vēl kādu laiciņu būsiet mājās? Vai varu pie jums iegriezties? Nē, ilgi nebūs. Es pateikšu kalponei, paldies.

Dibika uzgaidāmajā istabā bija pieci pacienti, un viņš apsolīja ielaist komisāru pa pagalma durvīm. Tas bija pāris soļu attālumā. Megrē gāja kājām garām dzelzslietu veikalam, kur jaunais pārdevējs viņu sveicināja.

- Vai kantorgrāmatu nofotografēja?

- Jā, nupat.

Dibiks bija gadus piecdesmit vecs vīrietis ar rudu bārdiņu un brillēm.

- Vai jūs, doktor, esat Sera kundzes ārsts?

- Mana paciente ir jaunā Sera kundze. Teiksim, jaunākā.

- Vai jūs tajā mājā nevienam citam neesat sniedzis palīdzību?

- Pagaidiet... Jā! Pirms diviem vai trim gadiem kāda kalpone bija sagriezusi roku.

- Vai Marija Sera tiešām bija slima?

- Jā, viņai bija vajadzīga ārsta palīdzība.

- Sirds?

- Sirds hipertrofija. Un vēl - viņa daudz ēda un sūdzējās par gāzēm.

- Vai viņa bieži jūs sauca?

- Apmēram reizi mēnesī. Citkārt viņa nāca pie manis.

- Vai parakstījāt viņai zāles?

- Nomierinošas tabletes. Neko toksisku.

- Kā jums liekas, vai sirds viņai varēja izstrādāt liktenīgu joku?

- Nekādā gadījumā. Varbūt pēc gadiem desmit vai piecpadsmit...

- Vai viņa nedarīja neko, lai nokristos svarā?

- Ik pēc četriem vai pieciem mēnešiem viņa nolēma ievērot diētu, bet ilgāk par dažām dienām to neizturēja.

- Vai esat sastapis viņas vīru?

- Ir gadījies.

- Ko jūs par viņu domājat?

- No kāda viedokļa? Vai kā par zobārstu? Viena no manām pacientēm pie viņa ārstējās un teica, ka viņš strādā ļoti veikli un maigi.

- Kā par cilvēku?

- Man viņš šķiet noslēgtas dabas. Kas noticis?

- Viņa sieva pazudusi.

-Aktā!

Dibikam tas bija gluži vienalga, un viņš tikai nenoteikti atmeta ar roku.

- Tā mēdz gadīties, vai ne? Viņam nevajadzēja meklēt ar policiju, viņa to nekad nepiedos.

Megrē uzskatīja par labāku sarunu neturpināt. Atpakaļceļā viņš apmeta līkumu, lai noietu gar garāžu, kur neviens vairs nestāvēja sardzē. Pretī garāžai slējās īres māja. Vārtniece ārpusē spodrināja durvju rokturi.

- Vai jūsu dzīvokļa logs ir ielas pusē? - viņš jautāja.

-Kādajums daļa?

- Es piederu pie policijas. Es gribētu zināt, vai jūs pazīstat cilvēku, kura mašīna stāv garāžā jums pretī - pirmajā no labās puses.

- Viņš ir zobārsts.

- Vai jūs viņu reizēm redzat?

- Es redzu, kad viņš iet pēc mašīnas.

- Vai šonedēļ esat viņu redzējusi?

- Ak tā! Tiešām, kas vakar vakarā rīkojās pa viņa garāžu? Vai zagļi? Es teicu vīram...

- Tie nebija zagļi.

- Vai jūs?

- Tas nav svarīgi. Vai šonedēļ viņš ņēma mašīnu?

- Laikam gan.

- Vai neatceraties, kuru dienu tas bija? Un cikos?

- Vakarā, un diezgan vēlu. Pagaidiet. Es biju atkal piecēlusies. Neskatieties tā. Gan atcerēšos.

Šķita, ka viņa prātā kaut ko rēķina.

- Es biju piecēlusies tāpēc, ka vīram sāpēja zobi, un iedevu viņam aspirīnu. Ja viņš te būtu, viņš uzreiz pateiktu, kas tā bija par dienu. Es pamanīju, ka auto izbrauc no garāžas, un pat sacīju, ka tā ir sagadīšanās.

- Vai tāpēc, ka jūsu vīram sāpēja zobi?

- Jā. Un zobārsts tajā brīdī bija pretī mājai. Bija pāri pusnaktij. Pārnāca Žermēnas jaunkundze. Nu, tad tas bija otrdienas vakarā, jo viņa iziet no mājas tikai otrdienās, kad spēlē pie draugiem kārtis.

- Vai auto brauca ārā no garāžas? Varbūt iekšā?

- Ārā.

- Kādā virzienā tas brauca?

- Uz Sēnas pusi.

- Vai nedzirdējāt, kā tas apstājas mazliet tālāk, teiksim, pie Sera mājas?

- Es par to nedomāju. Man bija basas kājas, un grīda

bija auksta, jo mēs guļam pie vaļēja loga. Ko viņš izdarījis?

Ko gan Megrē varēja atbildēt? Viņš pateicās un gāja prom, šķērsoja dārzu un piezvanīja pie durvīm. Eiženija tās atvēra un veltīja viņam pārmetošu skatienu.

- Kungi ir augšstāvā, - viņa skarbi noteica.

Pirmais stāvs bija pārmeklēts. Augšstāvā klaudzēja skaļi soļi, ar troksni tika stumdītas mēbeles.

Megrē devās augšā, atrada Sera kundzi sēžam uz krēsla kāpņu vidū.

- Es vairs nesaprotu, kur dēties, - viņa teica. - Tā vien liekas, ka sākusies pārvākšanās. Ko viņi te meklē, Megrē kungs?

Gijoms Sers stāvēja saules pielietas istabas vidū un aizsmēķēja jaunu cigāru.

- Augstais Dievs, kāpēc mēs ļāvām viņai braukt prom!

- vecā sieviete nopūtās. - Ja es būtu paredzējusi...

Viņa nepaskaidroja, ko būtu darījusi, ja zinātu, kādas nepatikšanas sagādās vedeklas pazušana.

6. nodaļa,

kurā Megrē pieņem lēmumu, kas pārsteidz viņa darbiniekus, un viņa kabinets pārvēršas par ringu.

Pulkstenis bija trīs un četrdesmit minūtes, kad Megrē pieņēma lēmumu, un četros divdesmit piecās sākās pratināšana. Bet svinīgais, gandrīz dramatiskais brīdis bija lēmuma pieņemšana.

Megrē izturēšanās pārsteidza visus, kas kopā ar viņu strādāja Fermas ielas mājā. Jau kopš rīta komisārs operāciju vadīja sev neparastā veidā. Tā nebija pirmā kratīšana, kurā viņš piedalījās, bet šī, jo ilgāk turpinājās, jo vairāk atšķīrās no citām. Vārdos būtu grūti to izskaidrot. Žanvjē, kurš savu priekšnieku pazina labāk nekā citi, pamanīja to pirmais.

Darbu uzsākot. Megrē acīs mirdzēja priecīga, gandrīz nežēlīga dzirkstīte; viņš ielaida policistus mājā apmēram tā, kā palaiž pa svaigām pēdām dzinējsuņu baru, tos mudinot nevis ar balsi, bet izturēšanos.

Vai viņam ar Gijomu Seru būtu kārtojami personiski rēķini? Citiem vārdiem: vai notikumi būtu risinājušies tāpat, vai Megrē būtu pieņēmis tādu pašu lēmumu tajā pašā brīdī, ja cilvēks, kas dzīvoja Fermas ielas namā, nebūtu fiziski un garīgi smagnējāks par viņu?

Šķita, ka jau pašā sākumā Megrē nevar vien sagaidīt brīdi, kad varēs mēroties ar viņu spēkiem.

Bet bija arī brīži, kad viņam varēja piedēvēt citus nolūkus, gudrot, vai viņam nesagādā vairāk vai mazāk perversu prieku mājas pilnīga savandīšana.

Viņam reti gadījās strādāt tādā namā kā šis, kur viss bija rāms un saskanīgs, kur valdīja klusināta, mazliet skumīga harmonija, kurā visveclaicīgākajiem priekšmetiem nepiemita nekas smieklīgs un kur pēc stundām ilgiem rūpīgiem meklējumiem neatrada nevienu pašu kaut cik aizdomīgu priekšmetu.

Kad viņš trijos un četrdesmit minūtēs ierunājās, nekas vēl nebija atrasts. Meklētāji jutās mazliet samulsuši, gudroja, kā priekšnieks izkulsies no ķēpas, kā atvainosies.

Kas pamudināja Megrē pieņemt tādu lēmumu? Vai viņš pats to zināja? Žanvjē pat uznāca aizdomas, ka priekšnieks iedzēris par daudz aperitīvu, kad ap vieniem aizgāja paēst bistro terasē ielas pretējā pusē. Kad viņš atgriezās, viņa elpa tiešām mazliet smaržoja pēc pērno.

Eiženija nebija klājusi saimniekiem galdu. Reizumis viņa kaut ko čukstēja ausī te vecajai Sera kundzei, te zobārstam. Kādā brīdī māte bija redzama virtuvē, ēdot stāvus, kā mājā, kur aizvāc mēbeles, un mazliet vēlāk Gi-jomam, kas atsacījās kāpt lejā, viņa aiznesa sviestmaizi un tasi kafijas.

Tajā laikā policisti strādāja bēniņos. Tā bija mājas visintīmākā daļa - intīmāka nekā guļamistabas un veļas skapji.

Bēniņi bija plaši, pa diviem jumta logiem ieplūda gaisma, kas meta plašus četrstūrainus plankumus uz pelēcīgās grīdas. Žanvjē bija atvēris divus ādas futrāļus, kuros glabājās šautenes, un vīri no juridiskās identifikācijas nodaļas tos pētīja.

- Vai tie pieder jums?

- Tie piederēja manam patēvam. Es nekad neesmu medījis.

Pirms stundas Gijoma istabā atrada revolveri, ko arī pārbaudīja, un Megrē to pievienoja priekšmetiem, kurus bija paredzēts vest līdzi sīkākai pārbaudei.

Tajā kaudzē bija viss kas, ieskaitot zobārsta kartotēku un vecās dāmas istabā atrasto viņas vīra un pirmās vedeklas miršanas apliecību.

Tur bija arī uzvalks, kura piedurknē Žanvjē pamanīja uzplēstu robiņu, un Gijoms Sers apgalvoja, ka viņš to nav vilcis mugurā vismaz desmit dienas.

Viņi staigāja starp vecām lādēm, kastēm, klibām mēbelēm, kas uznestas bēniņos, jo vairs nav lietojamas. Vienā stūrī atrada vecmodīgu bērna krēsliņu ar krāsainām bumbiņām abās pusēs galdiņam, un ari koka zirdziņu bez astes un krēpēm.

Pusdienu laikā darbs nebija pabeigts. Viri cits pēc cita gāja kaut ko iekost, un Merss apmierinājās ar fotogrāfa atnestu sviestmaizi.

Ap diviem komisāram piezvanīja, lai paziņotu, ka no

Holandes ar lidmašīnu atsūtīta diezgan bieza bandrole. Viņš lika to atvērt. Tās bija holandiešu valodā rakstītas; Marijas vēstules.

- Lai tulks ķeras pie darba.

- Tepat?

- Jā. Lai viņš neiet prom, līdz esmu atgriezies.

Gijoma Sera izturēšanās nebija mainījusies. Viņš sekoja policistiem soli solī, neko neatstāja nepamanītu, bet ne mirkli neizskatījās apjucis.

Viņš veltīja Megrē īpašus skatienus, un varēja noprast, ] ka pārējie viņam neskaitās. Tie bija divu vīru starpā kārtojami rēķini. Inspektori bija tikai palīgi. Nepastāvēja pat kriminālpolicija. Cīniņam bija personiskāks raksturs. Un zobārsta skatienā varēja nojaust grūti formulējamas jūtas -it kā pārmetumu, kā nicinājumu.

Katrā ziņā ši varenā kratīšana uz viņu nekādu iespaidu neatstāja. Viņš vairs neprotestēja, augstprātīgi padodoties liktenim, pieļāva iebrukumu savā mājā, bet viņā nevarēja nojaust ne vismazākās bailes.

Vai viņš bija apātisks? Biezādains? Varēja būt gan tā, gan tā. Viņa augums bija kā cīkstonim, izturēšanās kā pašpaļāvīgam cilvēkam, un tomēr Marijas apgalvojums, ka viņš ir tikai liels bērns, nelikās nepieņemams. Viņa miesa bija balta un neveselīga. Vienā no atvilktnēm atrada veselu kaudzi recepšu, kas bija saspraustas vairākās paciņās, dažas - divdesmit gadu vecas; pēc šīm receptēm, no kurām daudzas bija sadzeltējušas, droši vien varētu sastādīt ģimenes locekļu slimības vēstures. Apakšstāva vannasistabā bija arī mazs, balts skapītis, pilns vecu un jaunu zāļu pudelīšu un pilulu.

Te nekas netika mests ārā, pat ne vecas slotas, kas krājās bēniņu stūrī blakus izjukušiem apaviem sacietējušu ādu, kuri nekad vairs netiks valkāti.

(k reizi, kad atstāja kādu telpu, lai ķertos pie nākamās, Žanvjē uzmeta priekšniekam skatienu, kas nozīmēja: "Joprojām nekā!”

Jo Žanvjē vēl gaidīja kādu atklājumu. Vai Megrē turpretī pieņēma, ka nekas netiks atrasts? Viņš nebrīnījās, laiski sūca pīpi, reizēm pat kādu stundas ceturksni aizmirsdamas pamest skatienu uz zobārstu.

Viņa lēmums kļuva zināms netiešā veidā un tāpēc bija jo satriecošāks.

Visi kāpa lejā no bēniņiem, kur Gijoms Sers bija aizvēris abus jumta logus. Māte tikko bija iznākusi no savas istabas, lai redzētu, kā viņi iet prom. Viņi stāvēja uz kāpnēm zināmā nekārtībā.

Megrē pagriezās pret Seru un, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, sacīja:

- Vai jūs apsietu kaklasaiti un uzvilktu kurpes?

Gijoms Sers tiešām kopš rīta staigāja čībās.

Sers saprata, paskatījās uz komisāru, bez šaubām, jutās pārsteigts, bet to nekādi neizrādīja. Māte atvēra muti un gribēja kaut ko sacīt, iebilst vai pieprasīt paskaidrojumus, bet Gijoms paņēma viņu aiz rokas un ieveda savā istabā.

Žanvjē pavisam klusām jautāja:

- Vai jūs viņu apcietināt?

Megrē neatbildēja. Viņš nezināja. Patiesību sakot, tādu lēmumu viņš pieņēma tieši tajā brīdī - turpat uz kāpnēm.

* * *

- Nāciet iekšā. Sera kungs. Vai jūs apsēstos?

Pulkstenis uz kamīna rādīja četri un divdesmit piecas

minūtes. Bija sestdiena. Megrē to pamanīja pēc satiksmes ielās, kad mašīnā šķērsoja pilsētu.

Komisārs aizvēra durvis. Logi bija vaļā, un papīri uz rakstāmgalda drebēja zem priekšmetiem, kas uz tiem bija uzlikti, lai dokumenti neaizlidotu pa gaisu.

- Es lūdzu jūs apsēsties.

Viņš piegāja pie sienas skapja, lai pakārtu platmali un žaketi un nomazgātu rokas.

Desmit minūtes viņš zobārstam neteica ne vārda, parakstīja papīrus, kas viņu gaidīja uz rakstāmgalda. Viņš piezvanīja, lai ienāk Žozefs, atdeva viņam dosjē, tad lēnām un rūpīgi piebāza pusduci pīpju, kas bija sarindotas viņa priekšā.

Reti kāds, nonācis tādā stāvoklī kā Sers, tik ilgi izturēja, neuzdodot jautājumus, nesākot nervozēt vai kustināt kājas.

Beidzot pie durvīm klauvēja. Ienāca fotogrāfs, kurš pa dienu bija strādājis kopā ar Megrē un kuram Megrē bija kaut ko uzdevis. Viņš pasniedza komisāram vēl slapju dokumenta fotogrāfiju.

- Paldies, Dambuā. Jūs paliksiet savā kabinetā. Neejiet prom, mani nebrīdinājis.

Viņš pagaidīja, līdz durvis aizvērās, aizsmēķēja pīpi.

- Vai jūs pavilktu savu krēslu tuvāk. Sera kungs?

Viņi atradās viens otram pretī, abus šķīra tikai rakstāmgalds, kuram pāri Megrē pasniedza atnesto fotogrāfiju.

Viņš neko neteica. Zobārsts paņēma attēlu, izvilka no kabatas brilles, rūpīgi apskatīja fotogrāfiju un uzmanīgi nolika to uz galda.

- Es klausos.

- Man nekas nav sakāms.

Attēlā bija redzama lappuse no dzelzslietu tirgotāja reģistra, kur bija ierakstīts otrais loga stikla un tepes pirkums.

- Vai jūs saprotat, kādu apsūdzību šajā sakarā var jums izvirzīt?

- Vai man jāsaprot, ka tieku apsūdzēts?

Megrē vilcinājās.

- Nē, - viņš beidzot sacīja. - Oficiāli esmu jūs uzaicinājis kā liecinieku. Ja vēlaties, es varu izvirzīt jums apsūdzību, pareizāk sakot, palūgt, lai to izvirza prokuros, tad jums būs tiesības uzaicināt advokātu.

- Es jums jau teicu, ka man advokāts nav vajadzīgs.

Tie bija tikai pirmie gājieni. Divi smagsvara cīkstoņi

viens otru vēroja, vērtēja, iztaustīja kabinetā, kas pārvērtās par tādu kā ringu, un klusums valdīja inspektoru istabā, kur Žanvjē tikko bija pastāstījis kolēģiem, kas notiek.

- Manuprāt, tas turpināsies ilgi, - viņš teica.

- Priekšnieks ies līdz galam.

- Tāds viņš izskatās.

Visi zināja, ko tas nozīmē, un Žanvjē pirmais piezvanīja sievai un pateica, lai nebrīnās, ja viņš pārradīsies tikai naktī.

- Vai jums, Sera kungs, ir slima sirds?

- Sirds hipertrofija, droši vien tāpat kā jums.

- Jūsu tēvs nomira ar sirdskaiti, kad jums bija septiņpadsmit gadu, vai ne?

- Septiņpadsmitarpus.

- Jūsu pirmā sieva nomira ar sirdskaiti. Arī jūsu otrajai sievai bija sirdskaite.

- Saskaņā ar statistiku, apmēram trīsdesmit procenti cilvēku mirst no sirds slimībām.

- Vai jūsu dzīvība ir apdrošināta. Sera kungs?

- Kopš bērnības.

- Jā, es jau nupat redzēju apdrošināšanas polisi. Ja pareizi atceros, jūsu mātes dzīvība nav apdrošināta.

-Jā.

- Vai tēvs bija apdrošinājies?

- Laikam gan.

- Un jūsu pirmā sieva?

- Es redzēju, ka jūs paņēmāt dokumentus.

- Un otrā sieva?

- Tā parasti dara.

- Bet mazāk parasti ir glabāt seifā vairākus miljonus zeltā.

- Vai jums tā liekas?

- Vai varat pasacīt, kāpēc jūs šo naudu glabājat mājās, nevis noguldāt tā, ka tā jums dotu ienākumus?

- Manuprāt, mūsu laikos tūkstošiem cilvēku rīkojas tāpat. Jūs aizmirstat naudas likumus, kas vairākkārt ir radījuši paniku, ārkārtīgi augstos nodokļus, vairākkārtīgas inflācijas...

- Es saprotu. Vai atzīstat, ka jūsu nolūks bija slēpt kapitālus un piemānīt.valsts kasi?

Sers klusēja.

- Vai jūsu sieva - es runāju par otro sievu, par Mariju -zināja, ka šāda nauda glabājas jūsu seifā?

- Viņa zināja.

- Vai jūs viņai to pateicāt?

- Pirms dažām dienām tur glabājās arī viņas nauda.

Viņš pirms atbildēšanas apdomājās, tad, skatīdamies

komisārā, vārdus kā skaldīt noskaldīja.

- Starp jūsu papīriem es neatradu laulības līgumu. Vai man no tā jāsecina, ka esat apprecējušies, pieņemot kopīga īpašuma režīmu? ✓

- Tā ir.

- Vai tas nav neparasti, ja ņemam vērā jūsu gadus?

- Iemesls ir tas pats, ko es jau minēju. Līgums mūs abus piespiestu uzrādīt savu mantu.

- Vai kopība nebija fiktīva?

- Mēs glabājām katrs savu avuāru.

Vai tas viss nebija gluži dabiski?

- Vai jūsu sieva bija bagāta?

- Viņa ir bagāta.

- Tikpat bagāta kā jūs vai bagātāka?

- Gandrīz tikpat bagāta.

- Kādā veidā viņa glabāja savu mantu?

- Galvenokārt zeltā.

- Vai jau tad, kad jūs vēl nepazina?

- Es saprotu, ko jūs gribat secināt. Un tomēr es atbildēšu taisnību. Es viņai ieteicu pārdot vērtspapīrus un nopirkt zeltu.

- Vai šis zelts kopā ar jūsu zeltu glabājās seifā?

- Tas tur glabājās.

- Cik ilgi?

- Līdz otrdienai. Agrā pēcpusdienā, kad viņa gandrīz jau bija sasaiņojusi mantas, viņa nonāca lejā, un es viņai atdevu to, kas viņai piederēja.

- Tātad šī sumina, kad viņa devās prom, atradās vienā no abiem koferiem vai lādē?

-Jādomā.

- Vai pirms pusdienām viņa neizgāja no mājas.

- Es nedzirdēju, ka viņa ietu ārā.

- Tātad, cik jūs zināt, viņa nav izgājusi no mājas?

Viņš piekrītoši palocīja galvu.

- Vai viņa nezvanīja?

- Vienīgais mūsu mājas telefona aparāts atrodas darbistabā, un viņa to nelietoja.

- Sera kungs, kā lai es zinu, ka nauda, kas atrodas jūsu seifā, ir tikai jūsu nauda, nevis jūsu un jūsu sievas nauda?

Bez mazākā uztraukuma, joprojām kā noguris, kā nicīgs, zobārsts izvilka no kabatas zaļu piezīmju grāmatiņu un pasniedza to komisāram. Tās lappuses bija pierakstītas sīkiem cipariem. Virs stabiņa pa kreisi bija burts N, pa labi - burts M.

- Ko nozīmē N?

- Mēs. Tas ir - māte un es. Mums vienmēr ir bijis kopīgs īpašums, nenosakot, kas pieder man un kas - viņai.

- M, protams, nozīmē Marija?

- Jums taisnība.

- Es redzu kādu skaitli, kas atkārtojas regulāri.

- Viņas līdzdalība mājsaimniecības izdevumos.

- Tātad viņa katru mēnesi maksāja uzturnaudu?

- Kā vēlaties. Īstenībā viņa man naudu nemaksāja, jo tā atradās seifā, bet viņas rēķins par tādu summu samazinājās.

Megrē dažas minūtes klusēdams šķirstīja piezīmju grāmtiņu, piecēlās, iegāja blakus kabinetā, kur inspektori gluži kā skolas puikas uzreiz izlikās kaut ko darāin.

Viņš klusām deva rīkojumu Žanvjē. vilcinājās pasūtīt alu, it kā nejauši izdzēra glāzi, kurā tas vēl bija palicis uz Vašēra galda.

Kad viņš atgriezās savā kabinetā. Sers nebija izkustējies no vietas un patlaban aizsmēķēja garo, melno cigāru, diezgan nekaunīgi nomurminādams:

- Es ceru, ka neiebilstat?

Megrē neteica nē. tikai paraustīja plecus.

- Vai esat padomājis par otro loga stiklu. Sera kungs?

- Es neesmu par to domājis.

- Tas ir muļķīgi. Būtu ļoti ieteicams atrast pirkumam sakarīgu izskaidrojumu.

- Es to nemaz nemeklēju.

- Vai joprojām apgalvojat ka tikai vienreiz esat ielicis jaunu rūti darbistabas logā?

- Nākamajā dienā pēc pērkona negaisa.

- Vai gribat, lai mēs palūdzam meteoroloģiskajam birojam apstiprinājumu, ka naktī no otrdienas uz trešdienu Neijī nav bijis negaisa?

- Tas ir lieki. Ja vien tas jums nesagādā īpašu prieku. Es runāju par negaisu pagājušajā nedēļā.

- Nākamajā dienā jūs aizgājāt uz Lonšāma ielas dzelzs-lietu tirgotavu un nopirkāt rūti un tepi.

- To es jums jau teicu.

- Vai apgalvojat, ka pēc tam veikalā vairs neesat bijis?

Un Megrē pabīdīja uz Sera pusi reģistra lappuses fotogrāfiju.

- Kāpēc, jūsuprāt, viņš būtu pūlējies otrreiz ierakstīt kantorgrāmatā stikla un tepes pirkumu?

- Es nezinu.

- Kāda iemesla dēļ veikalnieks būtu apgalvojis, ka jūs ieradāties viņa tirgotavā trešdien ap astoņiem no rīta?

- Tā ir viņa darīšana.

- Kad pēdējoreiz izmantojāt savu mašīnu?

- Pagājušajā svētdienā.

- Uz kurieni braucāt?

- Mēs ar māti pāris stundas vizinājāmies kā parasti svētdienās.

- Kādā virzienā?

- Uz Fontenblo meža pusi.

- Vai jūsu sieva jūs pavadīja?

- Nē. Viņa nejutās labi.

- Vai par šķiršanos jau bijāt vienojušies?

- Par šķiršanos nekad nav bijusi runa. Viņa bija nogurusi un nomākta. Dažreiz viņa nevarēja saprasties ar manu māti. Mēs kopīgi izlēmām, ka viņa pavadīs dažas nedēļas vai dažus mēnešus savā dzimtenē.

- Un tomēr naudu viņa ņēma līdzi?

- Jā. Jo bija iespējams, ka viņa neatgriezīsies. Mēs vairs neesam bērni. Mēs spējam aukstasinīgi skatīties uz dzīves lietām. Tas bija sava veida eksperiments.

- Sera kungs, lai nonāktu Amsterdamā, ir jāšķērso divas robežas, vai ne? Franču muitnieki ir diezgan nepiekāpīgi, ja runa ir par kapitālu izvešanu. Vai jūsu sieva nebaidījās, ka tos var atrast un konfiscēt?

- Vai man noteikti jāatbild?

- Manuprāt, tas ir jūsu interesēs.

- Pat tad, ja man draud vajāšana?

- Tā droši vien nebūs tik bīstama kā apsūdzība slepkavībā.

- Ļoti labi. Vienam no manas sievas koferiem bija dubultdibens. I

- Vai to ierīkoja tieši šī ceļojuma dēļ?

-Nē.

- Vai viņa to jau bija izmantojusi?

- Vairākkārt.

- Braucot pāri robežai?

- Šķērsojot Beļģijas un vienreiz arī Šveices robežu. Jūs droši vien zināt, ka līdz pat pēdējam laikam zeltu bija vieglāk iegūt Beļģijā un it īpaši Šveicē.

- Vai jūs atzīstat savu līdzdalību šajā kapitālu pārvadāšanā?

- Atzīstu.

Megrē piecēlās, atgriezās inspektoru kabinetā.

- Vai vari uz brīdi ienākt, Žanvjē?

Pēc tam viņš teica Seram:

- Mans inspektors protokolēs šo mūsu sarunas daļu. Esiet tik laipns un atkārtojiet, ko nupat man teicāt. Tu, Žanvjē, palūgsi viņam parakstu.

Viņš izgāja ārā un lika Vašēram parādīt, kādā kabinetā iekārtojies tulks. Tas bija sīks vīriņš ar brillēm, kas rakstīja tulkojumu tieši ar mašīnu un brīžiem apstājās, lai ieskatītos līdzpaņemtā vārdnīcā.

Tur bija vismaz četrdesmit vēstuļu, daļa no tām rakstītas uz vairākām lapām.

- Ar ko jūs sākāt?

- No sākuma. Es patlaban tulkoju trešo vēstuli. Visas trīs rakstītas mazliet vairāk nekā pirms divarpus gadiem. Pirmajā dāma raksta draudzenei, ka gatavojas precēties, ka viņas nākamais virs ir cienījams cilvēks un skaists vīrietis, kas pieder pie Francijas lielburžuāzijas aprindām, ka viņa māte atgādina nezin kādu Luvrā redzamu gleznu. Es varu jums pateikt gleznotāja vārdu.

Viņš šķirstīja lapas.

- Kāds Kluē. Šajās vēstulēs visu laiku ir runa par glezniecību. Ja viņa apraksta laika apstākļus, aizvien piemin Monē vai Renuāru.

- Man gribētos, lai tagad jūs sākat no beigām.

- Kā vēlaties. Vai zināt - ja strādāšu visu nakti, es rit no rīta vēl nebūšu pabeidzis.

- Tāpēc jau es jūs lūdzu, lai sākat no beigām. Kad rakstīta pēdējā vēsttule?

- Pagājušajā svētdienā.

- Vai varat to ātrumā pārtulkot mutiski?

- Es varu īsumā izklāstīt saturu. Pagaidiet.

"Dārgo Ģertrūd! Parīze nekad nav bijusi tik spoža kā šorīt, kad man vajadzēja pavadīt G. un viņa māti braucienā uz Fontenblo mežu, kas, šķiet, rotājās Koro un Kurbē mirdzumā... ”

- Vai par to mirdzumu viņa vēl gari raksta?

- Vai izlaist?

- Izlaidiet.

Tulks pārlaida lapām acis, murminādams kā dievkalpojumā.

- Klausieties:

“Es gudroju, kā jutīšos, kad atgriezīšos Holandē un tās pasteļtoņos, un tagad, kad tas bridis tuvojas, jūtos gļēva.

Pēc visa, ko esmu tev rakstījusi par savu dzīvi šeit, par

G. un vīramāti, tu droši vien jautā, kas man lēcies un kāpēc es neesmu priecīgāka.

Varbūt vainīgs ir sapnis, ko redzēju pagājušonakt un kas man sabojāja visu dienu. Vai atceries mazo glezniņu, kura atrodas Lahaijas muzejā un kuras priekšā mēs sarkām? Tai nav paraksta. To piedēvē kādam Florences skolas gleznotājam, kura vārdu esmu aizmirsusi, un tajā redzams fauns, kas nes pār plecu pilnīgi kailu sievieti, kura pretojas. Vai atceries?

Faunam manā sapnī bija G. seja, un viņš izskatījās tik briesmīgs, ka es pamodos dreboša un nosvīdusi.

Tās nebija bailes, un tas ir visdīvainākais. Atmiņas kļuvušas neskaidras. Bija bailes, tas tiesa, bet arī vēl kādas citas jūtas. Es mēģināšu tev to izstāstīt trešdien, kad beidzot mēs varēsim papļāpāt kā toreiz, kad biji atbraukusi.

Es braukšu prom otrdienas vakarā, tas ir izlemts. Par to nav ne mazāko šaubu. Tātad jāgaida vairs tikai divas dienas. Pa to laiku man ļoti daudz kas jāpadara. Tātad laiks paies ātri. Tomēr man aizbraukšana šķiet vēl tāla, gandrīz nereāla.

Reizēm, it sevišķi pēc sapņa, man šķiet, ka notiks kaut kas tāds, kas man liegs aizbraukt.

Nebaidies. Mans lēmums ir galīgs. Es sekošu tavam padomam. Es dzīvi šeit nevaru vairs ilgāk izturēt. Bet.j

- Vai jūs, priekšniek, esat šeit?

Uz sliekšņa stāvēja Žanvjē ar lapām rokā.

- Tas ir padarīts. Viņš jūs gaida.

Megrē paņēma papīrus, atstāja tulku strādājam un norūpējies izgāja cauri inspektoru kabinetam.

Tobrīd neviens nevarēja paredzēt, cik ilgi turpināsies pratināšana. Gijoms Sers pats paņēma spalvaskātu no rakstāmgalda.

- Acīmredzot man jāparakstās?

- Jā, te. Vai izlasījāt?

- Izlasīju. Vai varu jums palūgt glāzi ūdens?

- Varbūt labāk gribat sarkanvīnu?

Zobārsts pavērās Megrē, viņa lūpās pavīdēja nenosakāms, ironijas un rūgtuma pilns smaids.

- Ari tas vēl? - viņš klusām teica.

- Ari tas vēl. Sera kungs. Jūs tik ļoti baidāties no savas mātes, ka esat spiests slēpties, lai iedzertu glāzi vīna.

- Vai tas ir jautājums? Vai man jāatbild?

- Kā vēlaties.

- Tad ziniet - manas mātes tēvs bija dzērājs, tāpat arī viņas četri brāļi, kas tagad miruši, un viņas māsa beidza savu mūžu vājprātīgo patversmē. Māte visu mūžu ir baidījusies, ka es arī sākšu dzert, jo viņa atsacījās ticēt, ka šī tieksme nav iedzimta. Kad studēju, viņa bailēs gaidīja manu pārnākšanu mājās, un reizēm viņa staigāja pa Sen-mišela bulvāra kafejnīcām, kur es biju kopā ar draugiem. Mājās nekad nav bijis alkohola, un, ja pagrabā ir vīns, viņa nēsā atslēgu pie sevis.

- Viņa jums dod glāzi atšķaidīta vīna katrā ēdienreizē, vai ne?

- Es zinu, ka viņa ir bijusi pie jums un ar jums runājusi.

- Vai viņa stāstīja, ko ir teikusi?

-Jā.

- Vai jūs ļoti mīlat savu māti. Sera kungs?

- Mēs gandrīz visu laiku esam dzīvojuši divatā.

- Mazliet kā laulāts pāris?

Viņš viegli piesarka.

- Es nesaprotu, ko jūs ar to gribat sacīt.

- Vai jūsu māte ir greizsirdīga?

- Piedodiet?

- Es jums jautāju, vai jūsu māte, kā tas bieži gadās ar

atraitnēm, kam ir vienīgais dēls, bija greizsirdīga uz jūsu sakariem ar citiem cilvēkiem. Vai jums ir daudz draugu?

- Vai tam kāds sakars ar šķietamo manas sievas pazušanu?

- Es mājā neatradu nevienu vēstuli, ko būtu rakstījis draugs, nevienu grupas fotogrāfiju, kādas ir lielākajai daļai cilvēku.

Viņš neko neteica.

- Nav arī jūsu pirmās sievas fotogrāfijas.

Joprojām klusums.

- Un vēl kas mani pārsteidza. Sera kungs. Virs kamīna karājas jūsu vectēva, mātes tēva, protrets?

-Jā.

- Vai tā, kurš dzēra?

Zobārsts piekrītoši palocīja galvu.

- Kādā atvilktnē atradu diezgan daudz fotogrāfiju - jūs bērnībā un jaunībā, attēlus, kuros redzamas sievietes un vīrieši, kas, jādomā, ir jūsu vecmāmuļa, jūsu krustmāte un tēvoči. Un visi - no mātes puses. Vai jums neliekas dīvaini, ka nav neviena jūsu tēva un viņa ģimenes locekļu portreta?

- Mani tas nav pārsteidzis.

- Vai pēc jūsu tēva nāves tie iznīcināti?

- Uz šo jautājumu labāk atbildētu māte.

- Vai jūs neatceraties, ka tie būtu iznīcināti?

- Es biju diezgan jauns.

- Jums bija septiņpadsmit gadu. Kādu jūs atceraties savu tēvu. Sera kungs?

- Vai tas attiecas uz nopratināšanu?

- Ne mani jautājumi, ne jūsu atbildes, kā redzat, netiek protokolēti. Vai jūsu tēvs bija advokāts?

-Jā.

- Vai viņš pats nodarbojās ar sava kantora lietām?

- Diezgan maz. Galveno darbu padarīja viņa pirmais klerks.

- Vai viņš daudz gāja sabiedrībā? Vai ari dzīvoja galvenokārt ģimenei?

- Viņš daudz gāja sabiedrībā.

- Vai viņam bija mīļākās?

- To es nezinu.

- Vai viņš nomira savā gultā?

- Kāpnēs, kad gāja uz savu guļamistabu.

- Vai jūs bijāt mājās?

- Es biju izgājis. Kad atgriezos, viņš jau gandrīz divas stundas bija miris.

- Kas viņu ārstēja?

- Doktors Ditijo.

- Vai viņš vēl ir dzīvs?

- Viņš nomira pirms vismaz desmit gadiem.

- Vai jūs bijāt klāt, kad nomira jūsu pirmā sieva?

Viņš sarauca biezās uzacis un skatījās Megrē urbīgi, un

viņš apakšlūpa riebumā pavirzījās uz priekšu.

- Lūdzu, atbildiet.

- Es biju mājās.

- Kādā mājas daļā?

- Savā darbistabā.

- Cik bija pulkstenis?

- Apmēram deviņi vakarā.

- Vai jūsu sieva bija savā guļamistabā?

- Viņa bija uzgājusi augšstāvā jau agri. Viņa nejutās labi.

- Vai viņa jau vairākas dienas jutās slikti?

- Es neatceros.

- Vai jūsu māte bija pie viņas?

- Viņa arī bija otrajā stāvā.

- Pie viņas?

- Es nezinu.

- Vai jūs pasauca māte?

- Laikam.

- Vai tad, kad iegājāt istabā, jūsu sieva bija mirusi? -Nē.

- Vai viņa nomira ilgu laiku pēc tam?

- Pēc piecpadsmit vai divdesmit minūtēm. Doktors zvanīja pie durvīm.

- Kāds doktors?

- Ditijo.

- Vai viņš bija jūsu ģimenes ārsts?

- Viņš mani ārstēja, kad vēl biju mazs.

- Vai viņš bija jūsu tēva draugs?

- Mātes draugs.

- Vai viņam ir bērni?

- Divi vai trīs.

- Vai ar tiem vairs nesatiekaties?

- Es viņus personiski nekad neesmu pazinis.

- Kāpēc neziņojāt policijai, ka noticis mēģinājums uzlauzt jūsu seifu?

- Man nekas nebija policijai ziņojams.

- Ko jūs izdarījāt ar instrumentiem?

- Ar kādiem instrumentiem?

- Ar tiem, ko kramplauzis atstāja pie seifa, kad aizbēga.

- Es nesmu redzējis nedz instrumentus, nedz kramp-, lauzi.

- Vai neesat izmantojis savu mašīnu naktī no otrdienas uz trešdienu?

- Es neesmu to izmantojis.

- Vai nezināt kādu, kas to būtu izmantojis?

- Kopš kāda laika man nav bijusi vajadzība iegriezties garāžā.

- Vai tad, kad jūs nolikāt mašīnu garāžā pagājušajā svētdienā, tai bija noskrāpējumi aizmugures bagāžniekā un uz labā spārna?

- Es neko tādu neesmu pamanījis.

- Vai jūs ar māti izkāpāt no automašīnas?

Zobārsts mirkli klusēja.

- Es jums uzdevu jautājumu.

- Es mēģinu atcerēties.

- Manuprāt, tas nevarētu būt grūti. Vai jūs pastaigājāties pa Fontenblo ceļu? Vai izkāpāt no mašīnas?

- Jā. Mēs laukos pastaigājāmies.

- Vai gribat sacīt, ka staigājāt pa mazu lauku ceļu?

- Pa mazu ceļu starp pļavām pa labi no lielceļa.

- Vai jūs to varētu atrast?

- Laikam gan.

- Vai tas ir asfaltēts?

- Nedomāju vis. Nē. Nav ticams.

- Kur ir jūsu sieva, Sera kungs?

Un komisārs piecēlās, negaidīdams atbildi.

- Mums viņu vajadzēs atrast, vai ne?

7. nodaļa,

kurā uzgaidāmajā telpā redzam vispirms vienu, tad divas sievietes, no kurām viena dod Megrē zīmi neizrādīt, ka viņu pazīst.

Jau ap pieciem Megrē piecēlās, pavēra durvis, kas savienoja viņa kabinetu ar inspektoru kabinetu, un pameta ar aci Žanvjē. Mazliet vēlāk viņš atkal piecēlās, lai aizvērtu logu, kaut arī bija ļoti karsts, bet traucēja ielas troksnis.

Bez desmit minūtēm sešos viņš iegāja blakus kabinetā ar žaketi uz rokas.

- Tava kārta! - viņš teica Žanvje.

Inspektors un viņa biedri jau sen bija sapratuši. Jau tad, kad Fermas ielā komisārs bija licis Seram nākt līdzi, Žan-vjē bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka tik drīz neatstās Or-fēvras krastmalu. Viņš brīnījās tikai par to, ka priekšnieks pieņēmis lēmumu tik pēkšņi, negaidīdams, kad būs savācis visu vajadzīgo.

- Viņa ir priekšistabā, - viņš pačukstēja.

-Kas?

- Māte.

Megrē aiz durvīm novietoja jauno inspektoru Marljo, kas prata stenografēt.

- Vai tos pašus jautājumus? - Žanvjē vaicāja.

- Tos pašus. Un visu, kas ienāk prātā.

Zobārstu vajadzēja nogurdināt. Pārējie cits citu aizstāja, gāja iedzert kādu tasi kafijas, kādu kausu alus, atgūt sakarus ar dzīvi ārpusē, bet viņš paliks tik ilgi, cik vajadzēs, tajā pašā kabinetā, sēdēs uz tā paša krēsla.

Megrē vispirms iegriezās pie tulka, kas bija nolēmis novilkt svārkus un noņemt kaklasaiti.

- Ko viņa stāsta?

- Es pārtulkoju četras pēdējās vēstules. Priekšpēdējā ir viena vieta, kas jūs varbūt interesēs.

“Tas ir izlemts, mīļo Ģertriīd. Es pati nesaprotu, kā tas notika. Tomēr pagājušajā naktī es nesapņoju, un, ja arī sapņoju, neatceros. ”

- Vai viņa daudz raksta par saviem sapņiem?

- Jā. Par tiem bieži ir runa. Un viņa tos tulko.

- Turpiniet.

“Tu man bieži jautāji, kas manā dzīvē nav kārtībā, un es tev atbildēju, ka tu nezin ko iedomājies un ka es esmu laimīga. Bet īstenībā es gribēju tikai pārliecināt pati sevi.

Es godīgi divarpus gadus darīju visu, kas manos spēkos, lai iedomātos, ka šī māja ir mana māja un ka G. ir mans vīrs.

Nu. un redzi - īstenībā es zināju, ka tā nav taisnība, ka es vienmēr te esmu bijusi svešiniece, daudz vairāk svešiniece nekā ģimenes pansijā, kuru tu pazīsti un kur mēs kopā esam pavadījušas tik jaukas stundas.

Kā es piepeši izlēmu skatīties uz lietām vaļējām acīm ?

Vai atceries, kā bija bērnībā? Mums patika salīdzināt visu, ko redzējām: cilvēkus, ielas, dzīvniekus ar attēliem mūsu bilžu grāmatās. Mums gribējās, lai dzīve līdzinās tiem. Vēlāk, kad sākām apmeklēt muzejus, mēs visu sākām salīdzināt ar gleznām.

Es to pašu darīju te, bet es to darīju tīšām, neticēdama, un šorīt piepeši ieraudzīju māju tādu, kāda tā ir patiesībā, paskatījos uz savu vīramāti un G. citām acīm. bez ilūzijām.

Man to sen vairs nebija - es runāju par ilūzijām. Tev jāsaprot, ko domāju. Man to nebija, bet es stūrgalvīgi pūlējos tās saglabāt.

Nu tas ir beidzies. Piepeši nolēmu braukt prom. Es vēl nevienam neko neesmu teikusi. Vecā dāma neko nenojauš. Viņa joprojām pret mani izturas tāpat, ir maiga un smaidoša. ja vien es izpildu visas viņas vēlēšanās.

Viņa ir visegoistiskākā sieviete, kādu vien pazīstu. ”

- Pēdējais teikums ir pasvītrots, - tulks piemetināja. -Vai -lasīt tālāk?

"Kas attiecas uz G., es pat nezinu, vai viņš, uzzinājis, ka braucu prom, nejutīsies atvieglots. Viņš jau no paša sākuma zina, ka mums nav nekā kopīga. Es nekad neesmu varējusi pierast pie viņa ādas, viņa smakas. Vai tagad saproti, kāpēc mums nav kopīgas guļamistabas, par ko tu no sākuma tā brīnījies?

Pagājuši divarpus gadi, un es jūtos gluži tāpat, it kā būtu nupat sastapusi viņu uz ielas vai metro, un tāpat satrūk-stos ik reizi, kad viņš pie manis ienāk. Laimīgā kārtā tas nenotiek bieži.

Starp mums runājot, viņš nāk tikai tāpēc, ka domā -man tas ir patīkami, vai arī uzskata to par savu pienākumu.

Varbūt māte liek? Tas ir iespējams. Nesmejies! Es nezinu, kā tas ir ar tavu vīni, bet G. izskatās kā skolas puika, kam par sodu liek pārrakstīt piecas lappuses. Vai tu mani saproti?

Es bieži prātoju, vai ar pirmo sievu viņam bijis tāpat. Tas ir iespējams. Un tāds pats viņš, bez šaubām, būtu ar kuru katru citu. Šie ļaudis - es runāju par māti un dēlu -veido paši savu pasauli, un viņiem neviens nav vajadzīgs.

Ir jābrīnās, ka vecajai dāmai kādreiz bijis vīrs. Par to nekad netiek runāts. Ja neskaita viņus, vēl pastāv tikai tie cilvēki, kuru portreti karājas pie sienām, kuri ir miruši, bet ar tiem rēķinās tā, it kā viņi būtu dzīvāki par visiem dzīva-jiem.

Es to vairs nevani izturēt. Ģertrūd. Tūlīt runāšu ar G. Es viņam teikšu, ka man vajag paelpot dzimtenes gaisu, un viņš mani sapratīs. Es tikai nevaru iedomāties, kā viņš iedrīkstēsies par to runāt ar māti... ”

- Vai tas turpināsies vēl ilgi?

- Septiņas lappuses.

- Turpiniet vien. Es atkal ienākšu.

Pie durvīm viņš pagriezās atpakaļ.

- Ja jums gribas ēst vai dzert, piezvaniet uz Dofina kafejnīcu. Lieciet atnest visu, ko vajag.

- Paldies.

No gaiteņa varēja redzēt stiklotajā uzgaidāmajā telpā veco Sera kundzi sēžam uz zaļu samtu pārvilkta krēsla. Viņa turējās taisni, klēpī saliktām rokām. Pamanījusi

Megrē, viņa grasījās piecelties, bet viņš pagāja garām neapstādamies un devās uz kāpnēm.

Pratināšana tikko bija sākusies, un tomēr jau tagad bija jābrīnās, ka ārā turpinās dzīve, pa saulainām ielām staigā ļaudis, brauc taksometri un autobusi ar cilvēkiem, kuri mājupceļā, uz platformas stāvēdami, lasa vakara avīzi.

- Uz Gija Lisaka ielu, - viņš teica šoferim. - Es pateikšu, kur apstāties.

Luksemburgas dārza lielie koki drebēja vējā, un visi krēsli bija aizņemti; bija daudz sieviešu gaišās kleitās; alejās vēl rotaļājās daži bērni.

- Vai Orēna kungs ir mājās? - viņš jautāja vārtniecei.

- Viņš, nabadziņš, nav kāpis lejā jau vairāk nekā mēnesi.

Megrē piepeši viņu atcerējās. Šķiet, tas bija vecākais advokāts Parīzē. Komisārs nezināja, cik viņam gadu, bet vienmēr bija pazinis viņu tikai vecu, gandrīz nevarīgu, taču advokāts vienmēr bija smaidīgs un, ar sievietēm runājot, acis viņam dzirkstīja vien.

Viņš dzīvoja kopā ar kalponi, kura bija gandrīz tikpat veca kā viņš, vecpuiša dzīvoklī, pilnā grāmatu un gravīru, un gandrīz visām gravīrām bija galanti sižeti.

Orēns sēdēja atzveltnī pie vaļēja loga, par spīti karstumam, apsedzis ceļus ar segu.

- Ak atnācāt gan? Kāds vējš jūs atpūta? Es jau sāku domāt, ka neviens mani vairs neatceras un visi domā, ka es jau sen atdusos Pērlašēzas kapsētā. Kas šoreiz par vajadzību?

Viņam nebija nekādu ilūziju, un Megrē mazliet piesarka, jo tiešām reti kad ieradās pie advokāta, ja nebija kādas vajadzības.

- Man gribētos zināt, vai jūs neesat pazinis kādu Seru, kas, ja nemaldos, miris pirms trīsdesmit diviem vai trīsdesmit trim gadiem.

- Alēns Sers.

- Viņš bija advokāts.

,-Tad tas ir Alēns.

- Kas tas bija par cilvēku?

- Man laikam nav tiesību zināt, kāds jautājuma nolūks?

- Runa ir par viņa dēlu.

- Es zēnu nekad neesmu redzējis. Es zināju, ka viņš eksistē, bet nekad neesmu sastapis. Redziet, Megrē, mēs ar Alēnu piederējām pie vienas priecīgas sabiedrības, kurai ģimenes dzīve nebija augstākais mērķis. Mūs visbiežāk varēja sastapt klubā vai mazu teātru aizkulisēs, un mēs visas dejotājas uzrunājām kristāmvārdā.

Un viņš draiskulīgi pasmaidīja:

- Ja es varētu sacīt!

- Vai viņa sievu jūs nepazināt?

- Droši vien tiku stādīts viņai priekšā. Vai viņa nedzīvoja kaut kur Neijī? Vairākus gadus Alēns bija pazudis no sabiedrības. Viņš nebija pirmais, ar kuru tā notika. Bija arī tādi, kas apprecējušies izlikās mūs lāgā nepazīstam. Es vairs necerēju viņu sastapt. Tad, daudz vēlāk...

- Cik vēlāk?

- Es nezinu. Tie bija gadi. Pagaidiet. Klubs jau bija pārcēlies no Senonorē priekšpilsētas uz Foša avēniju. Desmit gadi? Divpadsmit? Lai nu kā, bet viņš pie mums atgriezās. Viņš izskatījās ļoti dīvains, sākumā šķita, viņš domā: mēs dusmojamies, ka viņš mūs pametis.

- Un pēc tam?

- Nekas. Viņš steidzās panākt nokavēto. Ilgi bija kopā ar kādu mazu dziedātāju ar lielu muti, kuru sauca., kā mēs viņu bijām iesaukuši? Kaut kas piparots... Vairs nevaru atcerēties.

- Vai viņš dzēra?

- Ne vairāk kā kurš katrs cits. Ja gadījās, divas trīs pudeles šampanieša...

- Kas ar viņu notika?

- Tas, kas galu galā notiek ar mums visiem. Viņš nomira.

- Tas ir viss?

- Par tālāko, draudziņ, jāapjautājas tur augšā. Tā ir svētā Pētera darīšana, ne mana. Ko viņa dēls pastrādājis?

- Es vēl nekā nezinu. Pazudusi viņa sieva.

- Jokupēteris?

- Nē. Gluži otrādi.

- Žiljeta! Pasniedziet mums kaut ko.

Megrē vajadzēja palikt vēl stundas ceturksni kopā ar sirmgalvi, kas starp gravīrām stūrgalvīgi pūlējās atrast dziedātājas portreta skici.

- Es neapgalvoju, ka viņa tieši tāda izskatījās. To uzskicēja viens talantīgs zēns, kad mēs visi jautrā prātā bijām viņa darbnīcā.

Meiča bija kaila un stāvēja uz rokām, un viņas seja nebija redzama gluži vienkārši tāpēc, ka mati slaucīja grīdu.

- Atnāciet vēl kādreiz ciemos, Megrē! Ja jums būtu laiks dalīties ar mani pieticīgajā maltītē...

Istabas kaktā sila vīna pudele, un dzīVoklī smaržoja pēc labas virtuves.

* * *

Ruānas policija nebija atradusi Alfrēdu Bēdīgo, tāpat Kā to nebija atradusi Havras policija. Domājams, ka seifu speciālists šo pilsētu jau bija atstājis. Vai viņš bija pienācis vēl tuvāk Parīzei? Vai lasījis Ernestīnes sludinājumu?

Megrē aizsūtīja vienu no saviem inspektoriem apskatīt

krastmalas.

- No kurienes man sākt?

- Cik iespējams tālu no augšteces.

Viņš piezvanīja sievai, ka vakariņās nebūs.

- Vai tu domā, ka šonakt atgriezīsies?

- Varbūt nē.

Viņš uz to sevišķi necerēja. Viņš arī apzinājās, ka ir uzņēmies lielu atbildību, steidzinādams lietu gaitu un aizvezdams Gijomu Seru uz Orfēvras krastmalu, pirms ieguvis kaut mazāko pierādījumu.

Nu jau bija par vēlu. Nu viņu vairs nevarēja laist vaļā.

Megrē jutās smags un drūms. Viņš apsēdās Dofina kafejnīcas terasē, bet, izlasījis ēdienkarti no viena gala līdz otram, pasūtīja sviestmaizi un glāzi alus, jo ēst negribējās.

Viņš lēnām kāpa augšā pa kriminālpolicijas kāpnēm. Lampas jau bija iedegtas, kaut ārā vēl gaišs. Nonācis otrajā stāvā, viņš neviļus ieskatījās uzgaidāmajā telpā, un pirmais, ko viņš pamanīja, bija zaļā cepure, kura viņam jau sāka krist uz nerviem.

Tur sēdēja Ernestīne, novietojusies pretī Sera kundzei, salikusi rokas klēpī tāpat kā vecā dāma un tikpat pacietīgi padevīga. Viņa uzreiz pamanīja komisāru un, pēc acīm nopratusi, ka viņš viņu ieraudzījis, tikko manāmi noliedzoši papurināja galvu.

Viņam šķita - Ernestīne lūdz, lai komisārs izliekas, ka viņu nepazīst. Tūlīt pēc tam viņa sāka sarunāties ar veco dāmu, it kā viņas būtu iepazinušās jau pirms laba brīža.

Megrē paraustīja plecus un atvēra inspektoru kabineta durvis. Stenogrāfists strādāja, nolicis piezīmju bloku uz ceļgaliem. Varēja dzirdēt Žanvjē nogurušo balsi un inspektora soļu klaudzoņu, staigājot šurpu turpu.

- Jūs, Sera kungs, apgalvojat, ka jūsu sieva aizgājusi pēc taksometra uz Rišāra Vollesa ielas stūri. Cik ilgu laiku

viņa bija prom no mājas?

Pirms Megrē nomainīja Žanvjē, viņš uzkāpa bēniņos pie Mersa, kas patlaban kārtoja dokumentus.

- Saki, draudziņ, vai ķieģeļu putekļi ir vienīgās pēdas, kas palikušas mašīnā?

- Mašīna rūpīgi iztīrīta.

- Vai esi par to pārliecināts?

- Tā ir tīrā nejaušība, ka esmu atradis šofera vietā paklāja krokā mazliet ķieģeļu putekļu.

- Pieņem, ka auto nebūtu tīrīts, un šoferis būtu izkāpis uz lauku ceļa.

- Uz asfaltēta ceļa?

- Nē. Pieņem, ka viņš un vēl kāds, kas bijis kopā ar viņu, pastaigājušies pa ceļu un iekāpuši atpakaļ mašīnā.

- Un, ka tā nav tīrīta?

-Jā.

- Tad būtu pēdas. Varbūt ne visai daudz. Bet es tās atrastu.

- Tas ir viss, ko es gribēju zināt. Neej vēl prom.

- Saprotu. Jā, pazudušās sievietes istabā es atradu divus matus. Viņa bijusi dabiski gaišmataina, bet krāsojusies sarkanīgi blonda. Zinu ari, kādu pūderi viņa lietojusi.

Komisārs atkal nokāpa lejā, šoreiz iegāja savā kabinetā un atbrīvojās no žaketes. Visu pēcpusdienu viņš bija smēķējis pīpi. Žanvjē pīpēja cigaretes un Sers - cigārus. Gaiss bija gluži zils, un lampas augstumā peldēja migla.

- Vai negribat dzert. Sera kungs?

- Inspektors man iedeva glāzi ūdens.

Žanvjē izgāja.

- Vai labāk negribat glāzi alus? Varbūt vīnu?

Zobārsts joprojām, šķiet, dusmojās uz Megrē par viņa

sīkajiem slazdiem.

- Es jums pateicos.

- Varbūt sviestmaizi?

- Vai domājat mani vēl ilgi aizturēt?

- Es nezinu. Iespējams. Tas būs atkarīgs nojums.

Viņš piegāja pie durvīm un teica inspektoriem:

- Vai kāds var atnest Fontenblo apkārtnes ceļu karti? Viņš nesteidzās. Tas viss bija tikai vārdi, tā bija tikai

virspuse.

- Kad iesi ēst, tu, Žanvjē, uznesīsi alu un sviestmaizes.

- Labi, priekšniek.

Viņiem atnesa ceļu karti.

- Parādiet, lūdzu, vietu, kur svētdien apturējāt mašīnu. Sers brīdi pētīja karti, tad paņēma zīmuli no rakstāmgalda un uzvilka krustu galvenā ceļa un kāda lauku celiņa krustojumā.

- Ja kreisajā pusē ir ferma ar sarkanu jumtu, tas ir pareizais ceļš.

- Cik ilgi jūs staigājāt?

- Apmēram stundas ceturksni.

- Vai kājās jums bija tās pašas kurpes kas šodien?

Viņš padomāja, paskatījās uz savām kurpēm un pamāja

ar galvu.

- Vai esat pārliecināts?

- Pilnīgi.

Kurpēm bija kaučuka papēži, kuros ap fabrikas mārku iespiesti koncentriski apļi.

- Vai jums, Sera kungs, neliekas, ka būtu vienkāršāk un mazāk nogurdinoši ķerties pie lietas? Kurā brīdī jūs nogalinājāt sievu?

- Es neesmu viņu nogalinājis.

Megrē nopūtās un izgāja dot vēl kādus rīkojumus. Jo ļaunāk. Acīmredzot tas turpināsies vēl stundām ilgi. Zobārsta sejaskrāsa vairs nebija tik svaiga, ap acīm sāka iezīmēties tumši loki.

- Kāpēc jūs viņu apprecējāt?

- Māte ieteica.

- Kāpēc?

- Aiz bailēm, ka es reiz palikšu viens. Viņa iedomājas, ka es vēl esmu bērns un ka man vajadzīgs kāds. kas par mani rūpējas.

- Un neļauj dzert?

Klusums.

- Manuprāt, starp jums un Mariju Van Ārtu nebija runas par milestibu.

- Mēs abi tuvojamies piecdesmit gadu vecumam.

- Kad sākās strīdi?

- Mēs nekad neesam strīdējušies.

- Kā jūs pavadāt vakarus, Sera kungs.

-Es?

-Jūs.

- Visbiežāk es darbistabā lasu.

- Un jūsu sieva?

- Viņa savā guļamistabā rakstīja. Viņa agri gāja gulēt.

- Vai jūsu tēvs izputināja daudz naudas?

- Es nesaprotu jautājumu.

- Vai esat dzirdējis, ka jūsu tēva dzīvesveids bija, kā mēdz teikt, nekārtīgs?

- Viņš daudz gāja sabiedrībā.

- Vai viņš izšķieda daudz naudas.

- Man tā liekas.

- Vai māte viņam rīkoja scēnas?

- Mēs neesam no ļaudīm, kas rīko scēnas.

- Cik naudas jūs ieguvāt no pirmās laulības?

- Mēs runājam katrs savā valodā.

- Vai jūsu pirmā laulība tika noslēgta kopīga īpašuma režīmā?

-Jā.

• - Jo viņa bija bagāta. Tātad jūs mantojāt.

- Vai tad tas nav normāli?

- Kamēr nebūs atrasts jūsu otrās sievas līķis, jūs nevarēsiet mantot.

- Kāpēc lai viņu neatrastu dzīvu?

- Vai jūs, Ser, ticat tādai iespējai?

- Es viņu neesmu nogalinājis.

- Kāpēc jūs otrdienas vakarā izbraucāt mašīnu no garāžas?

- Es neizbraucu.

- Pretējās mājas vārtniece jūs redzēja. Tas notika ap pusnakti.

- Jūs aizmirstat, ka tur ir trīs garāžas, trīs veci staļļi, kuru durvis ir pilnīgi blakus. Jūs pats teicāt, ka bija nakts. Viņa varēja pārskatīties.

- Bet dzelzslietu tirgotājs nevarēja kādu citu noturēt par jums gaišā dienas laikā, kad jūs gājāt pirkt stiklu un tepi.

- Mani vārdi ir viņa apgalvojuma vērti.

- Ja vien jūs neesat nogalinājis savu sievu. Ko jūs izdarījāt ar koferiem un lādi?

- Šo jautājumu man uzdod jau trešoreiz. Šoreiz jūs aizmirsāt pieminēt instrumentus.

- Kur jūs bijāt otrdien ap pusnakti?

- Savā gultā.

- Vai jums ir caurs miegs. Sera kungs?

- Nē. Mātei gan.

- Vai neviens nojums neko nedzirdēja?

- Manuprāt, es jums jau teicu, ka nē.

- Un trešdienas rītā mājā viss bija kārtībā?

- Ja jau meklēšana uzsākta, jums acīmredzot ir tiesības uzdot man jautājumus. Jūs esat nolēmis mani uzvarēt ar neatlaidību. Šos jautājumus man jau uzdeva jūsu inspek-

/

tors. Tagad sākas no jauna. Es paredzu, ka tas turpināsies visu nakti. Lai iegūtu laiku, es jums reizi par visām reizēm saku - neesmu nogalinājis savu sievu. Es jums paziņoju arī, ka vairs neatbildēšu uz jautājumiem, kas man reiz jau uzdoti. Vai mana māte ir te?

- Vai jums ir iemesls domāt, ka viņa ir te?

- Vai jums tas liekas nenormāli?

- Viņa sēž uzgaidāmajā telpā.

- Vai gribat, lai viņa tur pavada visu nakti?

- Es nedarīšu neko, lai viņai to aizliegtu. Viņa ir brīva.

Šoreiz Gijoma Sera skatienā atspoguļojās naids.

- Man gan negribētos strādāt jūsu darbu.

- Man negribētos būt jūsu vietā.

Viņi klusēdami vērās viens otrā, ne viens, ne otrs negribēja nolaist skatienu.

- Jūs esat nogalinājis savu sievu, Ser. Tāpat kā droši vien esat nogalinājis arī pirmo sievu.

Apsūdzētais pat nepakustējās.

- Un jūs atzīsieties.

Zobārsts nicīgi pasmaidīja, atgāzās krēslā un sakrustoja kājas.

Varēja dzirdēt, kā Dofina kafejnīcas viesmīlis otrā istabā liek uz galda šķīvjus un glāzes.

- Es būtu ar mieru kaut ko apēst.

-Varbūt gribat novilkt žaketi?

-Nē.

Viņš sāka lēnām ēst sviestmaizi, un Megrē piegāja pie sienas skapja piepildīt glāzi ūdens.

Pulkstenis bija astoņi vakarā.

* * *

Logi kļuva aizvien tumšāki, ainava apdzisa, tās vietā

iedegās spoži punkti, kuri šķita tikpat tāli kā zvaigznes.

Megrē vajadzēja kādu aizsūtīt pēc tabakas. Vienpadsmitos zobārsts smēķēja savu pēdējo cigāru, un gaiss kļuva smagāks un smagāks. Divreiz komisārs pastaigājās pa policijas namu, un abas reizes redzēja sievietes uzgaidāmajā zālē. Otrreiz krēsli bija sabīdīti kopā, un viņas pļāpāja tā, it kā visu mūžu būtu pazīstamas.

- Kad jūs tīrījāt mašīnu?

- Pēdējoreiz tā tika tīrīta pirms divām nedēļām kādā Neijī garāžā, kad apmainīja ari eļļu.

- Vai kopš svētdienas tā vēlreiz ir tīrīta?

-Nē.

- Redziet, Sera kungs, mēs nupat izdarījām eksperimentu. Viens no maniem inspektoriem, kuram kājās ir kurpes ar tādiem pašiem kaučuka papēžiem kā jums, aizbrauca uz apzīmēto krusojumu pie Fontenblo ceļa. Jūs sacījāt, ka svētdien kopā ar māti esat izkāpis no mašīnas un pastaigājies pa lauku ceļu, un viņš rīkojās tāpat. Ceļš nav asfaltēts. Viņš iekāpa atpakaļ mašīnā un atbrauca šurp. Juridiskās identifikācijas nodaļas speciālisti, kurus uzskata par krietniem sava darba pratējiem, pēc tam izpētīja mašīnas paklāju. Te ir putekļi un akmentiņi, ko viņi ar apaviem ienesuši mašīnā.

Viņš pabīdīja pa galdu mazu maisiņu.

Sers pat nepaskatījās uz to.

- Tādi paši putekļi mums būtu jāatrod jūsu mašīnas sukā.

- Vai tas pierāda, ka esmu nogalinājis savu sievu?

- Tas pierāda, ka auto pēc svētdienas ir tīrīts.

- Vai neviens nevarēja ielavīties manā garāžā?

- Tas nav ticams.

- Vai jūsu cilvēki tur nav bijuši?

- Ko jūs gribat mums piesiet?

- Neko, komisāra kungs. Es nevienu neapsūdzu. Es tikai gribu sacīt, ka šī operācija veikta bez liecinieka, tātad bez oficiālas garantijas.

- Vai jūs negribat parunāt ar savu māti?

- Vai jums gribētos zināt, ko es viņai sacīšu? Neko, Megrē kungs. Man viņai nav nekas sakāms, un viņai arī nav nekas sakāms man.

Piepeši viņam kaut kas ienāca prātā.

- Vai viņa ir ēdusi?

- To es nezinu. Atkārtoju, ka viņa ir brīva savā rīcībā.

- Viņa neies ārā no šejienes, kamēr es te būšu.

- Tad var gadīties, ka viņai vajadzēs palikt ilgi.

Sers nolaida skatienu un mainīja toni. Ilgi vilcinājies, viņš, šķiet, mazliet kaunīgi nomurmināja:

- Es laikam jūs pārāk apgrūtinātu, ja lūgtu, lai viņai aiznes kādu sviestmaizi.

- T as jau sen ir izdarīts.

- Vai viņa ēda?

-Jā.

- Kā viņa jūtas ?

- Viņa visu laiku sarunājas.

- Ar ko?

- Ar kādu personu, kas ari atrodas uzgaidāmajā zālē. Tā ir izbijusi prostitūta.

Zobārsta skatienā atkal pazibēja naids.

- Jūs to speciāli tā iekārtojāt, vai ne?

- Nebūt nē.

- Manai mātei nekas nav sakams.

- Jo labāk jums.

Gandrīz stundas ceturksni viņi klusēja, tad Megrē lēnām iegāja blakus kabinetā, drūmāks kā jebkad, un pamāja Žanvjē, kurš stūri snauduļoja.

- Vai to pašu, priekšniek ?

- Ko vien vēlies.

Scenogrāfs bija pārguris. Tulks joprojām strādāja savā ūķi.

- Ej, pasauc Ernestīni - to ar zaļo cepuri, un ieved viņu Likā kabinetā.

Kad Garā Šķeista parādījās, viņa izskatījās neapmierināta.

- Jums nevajadzēja mani pārtraukt. Viņa kaut ko nojautīs.

Varbūt tāpēc, ka bija tik vēls, Megrē gluži dabiski sāka uzrunāt viņu ar tu.

- Ko tu viņai sastāstīji?

- Ka es nezinu, kāpēc esmu izsaukta, ka mans virs aizgājis no mājām pirms divām dienām un es nezinu, kur viņš ir, ka es nevaru ciest policiju un tās izrīkošanos. “Viņi speciāli liek man gaidīt, lai radītu iespaidu." es viņai teicu. “Viņi iedomājas, ka viņiem ir tiesības darīt, kas vien ienāk prātā.”

- Ko viņa atbildēja?

- Viņa jautāja, vai es te kādreiz jau esmu bijusi. Sacīju, ka esmu, ka mani pirms gada pratināja veselu nakti, jo mans virs kafejnīcā sakāvās un viņam gribējāt piešūt lietu, it kā viņš kādu sadūris ar nazi. Sākumā viņa uz mani skatījās gandrīz ar riebumu. Un tad viņa pamazām vien sāka mani iztaujāt.

- Par ko?

- Galvenokārt par jums. Es teicu visu to ļaunāko, ko vien varēju izdomāt. Galvenais, sacīju, ka jūs vienmēr piespiežat cilvēkus runāt, pat ja ir jāķeras pie brutāliem līdzekļiem.

- Ej nu ej!

- Es zināju, ko daru. Es viņai stāstīju gadījumu, kad jūs vienu cilvēku esat turējis kailu savā kabinetā visu nakti pie

vaļēja loga, kaut arī bijusi ziema.

- Nekas tāds nekad nav noticis.

- Tas uz viņu atstāja iespaidu. Viņa vairs nav tik pašpārliecināta, kā sākumā. Viņa visu laiku ausās. Viņa jautāja, vai jūs viņus sitat. Es sacīju, ka reizēm gadās. Vai gribat, lai es atgriežos pie viņas?

- Kā vēlies.

- Tikai man gribētos, lai mani aizved atpakaļ kāds inspektors un lai viņš pret mani izturas bargi.

- No Alfrēda joprojām nav nekādu ziņu.

- Vai jums arī nav?

Megrē aizsūtīja Ernestīni, kā viņa vēlējās, un inspektors atgriezās, dīvaini smaidīdams.

- Kas notika?

- Gandrīz nekas. Ejot garām vecajai, viņa pacēla roku, it kā es grasītos sist. Tikko pa kabineta durvīm izgājusi. Garā Šķeista sāka raudāt.

Megrē kundze piezvanīja un apjautājās, vai virs ir ēdis.

- Vai man tevi negaidīt?

- Noteikti nē.

Viņam sāpēja galva. Viņš bija neapmierināts gan ar sevi, gan citiem. Varbūt viņš bija arī mazliet nobažījies. Viņš prātoja, kas notiks, ja piepeši piezvanīs Marija Van Arta un paziņos, ka mainījusi nodomus un apmetusies uz dzīvi kādā citā pilsētā.

Viņš izdzēra kausu jau siltena alus, palūdza, lai pirms kafejnīcas slēgšanas uznes vēl, un atgriezās savā kabinetā, kur Žanvjē bija atvēris logu. Pilsēta bija noklususi. Laiku pa laikam Senmišela tiltu šķērsoja kāds taksometrs.

Viņš apsēdās sagumušiem pleciem. Žanvjē izgāja ārā. Pēc ilgas klusēšanas viņš sapņaini teica:

- Jūsu māte patlaban domā, ka es jūs spīdzinu.

Viņš pārsteigts pamanīja, ka zobārsts strauji paceļ

galvu, pirmoreiz viņa sejā atspoguļojās bažas.

- Kas viņai to sastāstījis?

- Es nezinu. Droši vien meiča, kas gaida kopā ar viņu. Tādām personām patīk visu ko izdomāt, lai viņas liktos interesantākas.

- Vai es varu ar viņu aprunāties?

- Ar ko?

- Ar savu māti.

Megrē izlikās, ka vilcinās, apsver visus par un pret, un beigās papurināja galvu.

- Nē, - viņš izlēma - Manuprāt, es pats viņu nopratināšu. Un es prātoju, vai nevajadzētu atsaukt šurp Eiženiju.

- Mana māte nekā nezina.

- Un jūs?

- Es ari nē.

- Nav nekāda iemesla viņu nepratināt tāpat, kā esmu pratinājis jūs.

- Vai jūs nemaz nepazīstat žēlsirdību, komisār?

- Pret ko?

- Pret vecu sievieti.

- Marija ari būtu varējusi nodzīvot līdz vecumam.

Viņš staigāja pa kabinetu, salicis rokas uz muguras, bet

tas, ko viņš gaidīja, nenotika.

- Tava kārta, Žanvjē! Es iešu aprunāties ar viņa māti. Īstenībā viņš vēl nezināja, vai darīs to vai nē. Vēlāk

Žanvjē stāstīja, ka nekad vēl nav redzējis priekšnieku tik nogurušu un tik nīgru kā tajā naktī.

Pulkstenis bija viens. Namā visi bija zaudējuši ticību un komisāram aiz muguras pārmija bažīgus skatienus.

8. nodaļa,

kurā Garā Šķeista šo to atklāj, un Megrē beidzot izlčmj mainīt pretinieku.

Megrē izgāja no inspektoru kabineta, lai palūkotos, ko dara tulks, kad viens no apkopējiem, kuri jau pusstundu strādāja policijas ēkā, viņam teica:

- Viena dāma vēlas ar jums runāt.

- Kura?

- Viena no tām, kas sēž uzgaidāmajā telpā. Šķiet, viņa nejūtas labi. Viņa ienāca kabinetā, kuru patlaban slaucīju, gluži bāla kā cilvēks, kas tūlīt noģībs, un lūdza, lai es jums to pasaku.

- Vai vecā dāma? - Megrē, uzacis saraucis, jautāja.

- Nē, jaunā.

Lielākā daļa durvju gaiteni bija vaļā. Divus kabinetus tālāk Megrē ieraudzīja Ernestīni, kas bija piespiedusi roku pie krūtim, un sadrūmis, jau gatavu jautājumu uz lūpām ātri gāja uz viņas pusi.

- Aizveriet durvis, - viņa pačukstēja, kad komisārs bija viņai blakus. Un, kad tas bija izdarīts, turpināja:

- Uf! Tas tiesa, ka es ilgāk nevaru izturēt, bet slima es neesmu. Es tikai tēloju, lai man būtu iegansts viņu mirkli atstāt. Tomēr es sevišķi labi arī nejūtos. Vai jums nav kaut kā stiprāka, ko iedzert?

Viņam vajadzēja atgriezties savā kabinetā, lai paņemtu pudeli konjaka, kas vienmēr stāvēja skapī. Mazo glāzīšu nebija, tāpēc Megrē ielēja konjaku ūdens glāzē, viņa to izdzēra vienā paņēmienā un noskurinājās.

- Es nezinu, kā jūs varat izturēt, tik ilgi noņemoties ar dēlu. Ar māti es jau esmu pie gala.

- Vai viņa kaut ko pateica?

- Viņa ir stiprāka par mani. Tieši to es gribēju jums pasacīt. Sākumā man šķita, ka viņa pieņems par baltu patiesību visas muļķības, ko es viņai samuldēju. Pēc tam viņa, man gluži nemanot, sāka uzdot nevainīgus jautājumus. Es jau nu esmu pratināta un domāju, ka protu aizstāvēties. Ar viņu man neklājas viegli.

- Vai tu pateici, kas esi?

- Tā īsti nē. Šī sieviete ir briesmīgi gudra, Megrē kungs. Kā viņa var redzēt, ka esmu bijusi ielene? Nu. pasakiet! Vai tad to vēl var redzēt? Un pēc tam viņa man sacīja: “Jūs pie šiem cilvēkiem esat pieradusi, vai ne?” Viņa runāja pārjums, no policijas. Un beigās sāka iztaujāt par dzīvi cietumā, un es viņai atbildēju. Es neticētu, ja kāds man būtu teicis, ka es tā iekritīšu, kad apsēdos viņai pretī.

- Vai tu par Alfrēdu viņai stāstīji?

- Zināmā mērā. Es nepateicu, ko viņš dara īstenībā. Viņa domā, ka viņš vilto čekus. Tas viņu sevišķi neinteresē. Tagad jau kādus trīs stundas ceturkšņus viņa mani iztaujā par dzīvi cietumā: cikos tur ceļas, ko ēd, kā izturas uzraudzes... Man šķita, kas tas varētu jūs interesēt, tāpēc nolēmu izlikties, ka ģībstu. Es piecēlos un paziņoju, ka pieprasīšu ko dzeramu, jo nav cilvēciski likt sievietēm te dimēt visu nakti... Vai jūs man ielietu vēl vienu malku?

Viņa tiešām bija nogurusi. Alkohols atkal iesārtināja vaigus.

- Vai viņas dēls nerunā?

- Vēl nē. Vai viņa dēlu pieminēja?

- Viņa ausās, nodreb katrreiz, kad atveras durvis. Viņa man uzdeva vēl vienu jautājumu - gribēja zināt, vai esmu pazinusi kādu, kas ticis giljotinēts. Tagad man ir labāk, es iešu pie viņas. Šoreiz uzmanīšos, esiet drošs.

Viņa izmantoja iespēju nopūderēties, paskatījās uz

pudeli, neiedrošinādamās palūgt trešo malku.

- Cik pulkstenis?

- Trīs.

- Es nesaprotu, kā viņa to dabū gatavu. Viņa nemaz neizskatās nogurusi un sēž tikpat taisna kā sākumā.

Megrē ļāva Ernestīnei iet, ieelpoja gaisu pie pagalma loga, iedzēra malku konjaka no pudeles. Kad viņš gāja cauri kabinetam, kur strādāja tulks, tas viņam parādīja kādu vietu vēstulē, kuru bija pasvītrojis.

- Tā sacerēta pirms pusotra gada, - viņš teica.

Marija rakstīja draudzenei:

“Vakar es pamatīgi izsmeļos. G. bija ienācis manā guļamistabā nevis tā iemesla dēļ, ko tu iedomājies, bet tāpēc, lai runātu par manu vakar izteikto nodomu divas dienas pavadīt Nicā.

Šiem ļaudīm briesmīgi bail no ceļojumiem. Viņi izbraukuši no Francijas tikai vienreiz mūžā. Tas bijis toreiz, kad tēvs vēl bijis dzīvs un viņi visi kopā devušies uz Londonu. Šķiet, viņi visi saslimuši ar jūrasslimību, un kuģa ārsts ar viņiem noņēmies.

Bet ne jau par to ir runa. Ja es pasaku kaut ko tādu, kas viņiem nepatīk, viņi uzreiz neatbild. Viņi klusē tā, ka, šķiet, varētu dzirdēt adatu nokrītam.

Tad, mazliet vēlāk vai nākamajā dienā, G. ienāk manā istabā, izskatās nelaimīgs, staigā kā kaķis ap karstu putru un galu galā pasaka, kas viņam uz sirds. Vārdu sakot, mana iedoma braukt uz Nicas karnevālu ir smieklīga, gan-drīz nepieklājīga. Viņš neslēpa, ka māte bijusi ārkārtīgi nepatīkami pārsteigta, un lūdza mani atsacīties no šī nodoma.

Un gadījās tā. ka mana naktsgaldiņa atvilktne nebija pavisam aizbīdīta. Viņš neviļus pameta skatienu tajā un kļuva bāls kā krīts.

“Kas tas ir,’’ viņš šļupstēja, rādīdams uz mazo automātisko pistoli ar perlamutra inkrustācijām spalā, kuru nopirku, kad ceļoju pa Ēģipti. Vai atceries? Es tev savulaik stāstīju.

Mani toreiz brīdināja, ka tajās zemēs vientuļa sieviete nevar būt par sevi droša. Un es nezin kāpēc revolveri biju ielikusi atvilktnē. Es viņam mierīgi atbildēju:

“Tas ir revolveris. ”

“Vai pielādēts?’’

“Es neatceros. ” .

Es to paņēmu un paskatījos magazīnā. Tur patronu nebija.

“Vai jums patronas ir?”

“Kaut kur tām laikam jābūt. ”

Pēc pusstundas, aizbildinādamās ar kaut kādu ieganstu, pie manis ienāca vīramāte, kas nekad nesper kāju manā istabā tāpat vien. Viņa ilgi grozījās riņķī un apkārt, līdz pateica, ka sievietei ir nepiedienīgi glabāt ieroci.

“Bet tā jau drīzāk ir rotaļlieta, ” es atbildēju. “Es to glabāju par piemiņu, jo spals ir glīts un tajā iegravēta mana monogramma. Turklāt domāju, ka ar to nevar nodarīt lielu ļaunumu. ”

Galu galā viņa piekāpās. Bet tikai tad. kad es atdevu patronu kārbu, kas bija atvilktnes dibenā.

Visjocīgākais ir tas, ka, tikko viņa izgāja, vienā no somām atradu otru patronu kārbu, kuru biju aizmirsusi. To es viņai nepateicu... ”

Megrē, kas turēja rokā konjaka pudeli, ielēja no tās tulkam, tad gāja pacienāt stenogrāfu un inspektoru, kas, cīnīdamies pret miegu, zīmēja cilvēciņus uz galda papīra.

Kad viņš iegāja kabinetā, no kura Žanvjē uzreiz izgāja, sākās jauns raunds.

* * *

- Es šo to pārdomāju, Ser. Man šķiet, jūs neesat melojis tik daudz, kā man sākumā šķita.

Viņš izlaida vārdu “kungs”, it kā pēc tik daudzām di-vatnes stundām būtu radusies zināma familiaritāte. Zobārsts tikai pavērās viņā aizdomu pilnu skatienu.

- Marijai nevajadzēja pazust, tāpat kā nepazuda jūsu pirmā sieva. Jūs nepavisam nebijāt ieinteresēts viņas pazušanā. Viņa sakravāja bagāžu un paziņoja, ka brauks uz Holandi. Viņa tiešām gatavojās braukt ar nakts vilcienu. Es nezinu, vai viņai vajadzēja nomirt jūsu mājā vai ārpus tās. Kā jums liekas?

Gijoms Sers neatbildēja, bet viņa skatienā jautās lielāka interese.

- Ja vēlaties, viņai vajadzēja mirt dabiskā nāvē, es gribēju teikt - nāvē, ko varētu uzskatīt par dabisku. Tā nenotika, jo tādā gadījumā jums nebūtu iemesla nobēdzināt līķi un bagāžu. Un vēl kaut kas nesaskan. Viņai nevajadzēja atgriezties jūsu darbistabā. Taču līķis naktī zināmu laiku tur bija. Es neprasu, lai jūs atbildat, bet lūdzu iekļausities manos spriedumos. Es tikko uzzināju, ka jūsu sievai bija revolveris. Esmu ar mieru noticēt, ka jūs šāvāt, lai aizstāvētos. Pēc tam jūs pārbijāties. Jūs atstājāt līķi, kur tas bija, tad gājāt uz garāžu pēc mašīnas. Tajā brīdī ap pusnakti jūs pamanīja vārtniece. Man vajadzētu uzzināt, kas mainīja jūsu plānus un viņas plānus. Jūs atradāties savā darbistabā, vai ne?

- Es neatceros.

- Jūs man jau esat teicis, ka tur atradāties.

- Iespējams.

- Esmu pārliecināts, ka jūsu māte nebija savā istabā, ka viņa bija kopā ar jums.

- Viņa bija savā istabā.

- Vai to jūs atceraties?

-Jā.

- Tātad jūs atceraties ari to. ka bijāt darbistabā? Jūsu sieva vēl nebija aizgājusi pēc taksometra. Ja viņa tajā naktī būtu paņēmusi taksometru, mēs būtu atraduši šoferi. Citiem vārdiem, pirms viņa izgāja no mājas, viņa mainīja nodomus un iegāja pie jums darbistabā. Kāpēc?

- Es nezinu.

- Vai atzīstat, ka viņa iegāja pie jums?

- Nē.

- Jūs rīkojaties muļķīgi, Ser. Kriminālhronikā ir ārkārtīgi maz gadījumu, kad līķi agrāk vai vēlāk neatrastu. Mēs atradīsim viņas līķi. Tagad esmu pārliecināts, ka au-topsija atklās - viņa nogalināta ar vienu vai vairākām lodēm. Un man gribētos zināt, vai lodes izšautas no jūsu revolvera vai viņas ieroča. Atkarībā no tā jūsu lieta būs vairāk vai mazāk nopietna. Ja lode būs izšauta no viņas revolvera, no tā varēs secināt, ka viņa kaut kādu iemeslu dēļ ir iedomājusies pieprasīt jums norēķinus un draudējusi. Tas ir naudas jautājums, Ser, vai ne?

Viņš paraustīja plecus.

- Jūs metāties sievai virsū, atbruņojāt viņu un nejauši nospiedāt sprūdu. Otrs iespējamais pieņēmums - viņa draudēja nevis jums, bet jūsu mātei. Sieviete biežāk ienīst otru sievieti nekā vīrieti. Un, beidzot, pēdējā hipotēze ir tāda, ka jūsu revolveris atradās nevis guļamistabā, kur jūs to nolikāt vēlāk, bet darbistabas atvilktnē. Marija ienāca. Viņa bija apbruņojusies. Viņa jums draudēja. Jūs atvērāt atvilktni un izšāvāt pirmais. Visos šajos gadījumos nāvessods jums nedraud. Slepkavība nebija iepriekš nodomāta, jo cilvēki bieži glabā revplveri rakstāmgalda atvilktnē. Jūs varētu pat apgalvot, ka tā ir bijusi nepieciešama aizsardzībā. Atliek vienīgi noskaidrot, kādu iemeslu dēļ jūsu sieva pirms aizbraukšanas metās jums virsū ar revolveri rokā.

Viņš atgāzās krēslā un lēnām piebāza pīpi, nenolaižot no zobārsta acu.

- Ko jūs par to domājat?

- Tas var ilgi turpināties, - Sers ar riebumu noteica.

- Vai joprojām domājat klusēt?

- Es paklausīgi atbildu uz jūsu jautājumiem.

-Jūs man neatbildējāt, kāpēc šāvāt.

- Es nešāvu.

- Tātad šāva jūsu māte?

- Mana māte arī nav šāvusi. Viņa bija savā istabā.

- Kamēr jūs strīdējāties ar sievu?

- Nekāda strīda nebija.

- Slikti.

- Man ļoti žēl.

- Redziet, Ser, esmu pārcilājis prātā visus iemeslus, kuru dēļ Marija varēja jums pieprasīt norēķinus un draudēt.

- Viņa man nav draudējusi.

- Neapgalvojiet to pārāk kategoriski, jo vēlāk šo paziņojumu nožēlosiet. Tas būsiet jūs, kas lūgsiet mani vai zvērinātos noticēt, ka uz spēles bijusi jūsu vai jūsu mātes dzīvība.

Sers ironiski pasmaidīja. Viņš bija noguris, sevī noslēdzies, ierāvis galvu plecos, bet nebija zaudējis ne drusciņu aukstasinības. Bārdas rugāji vērta vaigus zilganus. Debesis aiz loga vairs nebija tik tumšas, un šķita, ka istabā kļūst vēsāk.

Megrē pirmajam sāka salt, un viņš aizvēra logu.

- Jūsu interesēs nepavisam nebija uzņemties atbildību par līķi. Es gribēju sacīt - par līķi, kuru nedrīkst rādīt. Vai jūs mani saprotat?

-Nē.

- Kad nomira jūsu pirmā sieva, tas notika tādā veidā, ka jūs varējāt pasaukt doktoru Ditijo. lai viņš izraksta miršanas apliecību. Arī Marijai vajadzēja nomirt tāpat -šķietami dabiskā nāvē. Viņai tāpat bija slima sirds. Kas izdevās ar vienu, varēja izdoties arī ar otru. Bet notika aizķeršanās. Vai tagad saprotat, ko es gribu pierādīt?

- Es neesmu viņu nogalinājis.

- Un jūs neesat nobēdzinājis līķi, tāpat kā kramplauža instrumentus?

- Nekāda kramplauža nebija.

- Man šķiet, pēc dažām stundām jūs varēsiet ar viņu parunāt.

- Vai esat viņu atradis?

Zobārsta balsī tomēr mazliet ieskanējās bažas.

- Mēs jūsu darbistabā atradām viņa pirkstu nospiedumus. Jūs rūpīgi bijāt noslaucījis mēbeles, bet aizvien gadās kāda virsma, kuru aizmirst. Runa ir par recidīvistu, pie mums labi pazīstamu speciālistu - Alfrēdu Žisjomu, sauktu par Alfrēdu Bēdīgo. Viņš pastāstīja savai sievai, ko redzējis. Viņa patlaban sēž blakus jūsu mātei uzgaidāmajā telpā. Bet pats Žisjoms ir Ruānā, un viņam nav nekāda iemesla vēl ilgāk slēpties. Mums jau ir vārtniece, kas redzēja, kā izbraucāt mašīnu no garāžas. Mums ir dzelzslietu tirgotājs, kurš jums trešdien no rīta astoņos pārdeva otru loga stiklu un tepi. Juridiskās indentifikācijas nodaļa pierādīs, ka pēc tam mašīna ir tīrīta. Tas viss dod zināmu daudzumu pierādījumu, vai ne? Kad būsim atraduši līķi un bagāžu, mans d»arbs būs pabeigts. Varbūt tomēr jūs saņemsieties un paskaidrosiet, kāpēc jūsu rokās nonāca nevis, tā sakot, legāls līķis, bet mironis, ko steidzami vajadzēja noslēpt? Tur kaut kāds āķis bija. Kāds, Ser?

Zobārsts izņēma no kabatas mutautu, noslaucīja lūpas un pieri, bet atbildēt negrasījās.

- Pulkstenis ir pusčetri no rīta. Man sāk apnikt. Vai joprojām domājat klusēt?

- Man nekas nav sakāms.

- Ļoti labi, - Megrē pieceldamies sacīja. - Tas nozīmē, ka man jāmoka veca sieviete. Es esmu spiests nopratināt jūsu māti.

Viņš gaidīja, kad Sers iebildīs, vismaz izrādīs kaut kādas jūtas. Zobārsts pat nenodrebēja, un Megrē šķita, ka viņš jūt zināmu atvieglojumu, ka viņa nervi atslābst.

- Tava kārta, Žanvjē. Es iešu iztaujāt viņa māti.

Viņš tiešām bija nolēmis to darīt, taču nevarēja uzreiz savu nodomu izpildīt, jo aiz durvīm stāvēja ļoti satraukts Vašērs ar vīstokli rokā.

- Es atradu, priekšniek! Tas gāja ilgi, bet, manuprāt, esmu trāpījis pareizi.

Viņš attina saini - vecā avīzē bija ietīti ķieģeļu gabali un sarkanīgi putekļi.

- Kur?

- Bilankūras krastmalā, pretī Segēna salai. Ja es būtu sācis nevis no augšteces, bet no lejteces, es jau pirms vairākām stundām būtu atpakaļ. Apstaigāju visas krastmalas, kur izkrauj liellaivas. Bet vienīgi Bilankūrā viena barža nesen izkrāvusi ķieģeļus.

- Kad?

- Pagājušajā pirmdienā. Tā devusies prom trešdien ap pusdienlaiku. Ķieģeļi tur ir joprojām, un puikas droši vien spēlējas, dažu labu sadauzīdami. Sarkani putekļi klāj krietnu gabalu krastmalas. Vai man uziet pie Mersa?

- Es pats uziešu.

Iedams cauri uzgaidāmajai telpai, viņš paskatījās uz divām sievietēm, kuras klusēja. Pēc abu pozas varēja spriest, ka patlaban viņu attiecības atvēsušas.

Megrē iegāja laboratorijā, kur Merss tikko bija izvārījis

kafiju, tā ka ari viņš dabūja tasi.

- Vai tev ir ķieģeļu putekļu paraugs? Vai varēsi salīdzināt?

Krāsa bija tāda pati, arī grauds šķita tas pats. Merss izmantoja lupu un elektrisko prožektoru.

- Vai saskan?

- Šķiet gan. Katrā ziņā tie nāk no viena apvidus. Analīzes rezultāti būs pēc pusstundas vai stundas.

Bija pārāk vēls, lai Sēnā izdarītu meklējumus. Ūdenslīdēju ar skafandru upes brigāde varēs izmantot tikai tad, kad būs uzlēkusi saule. Un, ja Marijas līķis vai vismaz viņas koferi un kramplauža instrumenti tiks atrasti, loks būs noslēdzies.

- Hallo! Vai upes brigāde? Te Megrē.

Viņam joprojām bija slikts garastāvoklis.

- Es gribētu, lai jūs iespējami agri pārmeklētu Sēnu pie Bilankūras krastmalas, kur izkrauti ķieģeļi.

- Pēc stundas gaisma būs uzaususi.

Kas viņam liedza gaidīt? Neviena zvērināto tiesa viņam neprasītu tik daudz, lai notiesātu Gijomu Seru, ja arī tas turpinātu liegties.

Nebēdājot par stenogrāfistu, kas uz viņu skatījās, Megrē iedzēra krietnu malku no pudeles, izgāja koridorā un apņēmīgi atvēra uzgaidāmās telpas durvis.

Ernestīne domāja, ka Megrē atnācis pakaļ viņai, un acumirklī pielēca kājās. Sera kundze turpretī pat nepakustējās. »

Bet komisārs uzrunāja viņu.

- Vai jūs varētu uz brīdi ienākt?

Viņš varēja izraudzīties kuru katru no tukšajiem kabinetiem. Megrē uz labu laimi atvēra durvis un, iegājis iekšā, aizvēra logu.

- Lūdzu, apsēdieties.

Viņš staigāja apkārt pa telpu un laiku pa laikam uzmeta vecajai dāmai drūmu skatienu.

- Man lāgā nepatīk pavēstīt sliktas ziņas, - viņš beigās norūca. - Vismaz ne tik veciem cilvēkiem kā jūs. Vai jūs. Sera kundze, nekad neesat slimojusi?

- Vienīgā reize, kad man bijis vajadzigs ārsts, bija tā, kad šķērsojām Lamanšu.

- Un, protams, jums nav slima sirds?

-Nē.

- Bet jūsu dēlam gan ir sirdskaite, vai ne?

- Viņam vienmēr ir bijusi paplašināta sirds.

- Viņš nogalinājis savu sievu! - komisārs piepeši pateica, paceļot galvu un skatoties vecajai sievietei sejā.

- Viņš to saka?

Megrē riebās izmantot veco triku - viltot liecibas.

- Viņš joprojām liedzas, bet tas neko nedos. Mums ir pierādījumi.

- Ka viņš nogalinājis?

- Ka viņš savā darbistabā šāvis uz Mariju.

- Kāds pierādījums jums ir?

- Esam atraduši vietu, kur viņa sievas līķis iemests Sēnā, tāpat kā viņas koferi un kramplauža instrumenti.

- Ak tā!

Viņa neko vairāk neteica. Viņa gaidīja, sakrampējusi rokas.

- Jūsu dēls atsakās pierādit, ka tā bijusi nepieciešama aizstāvēšanās. Tas ir muļķīgi, jo esmu pārliecināts, ka bridi, kad viņa sieva ienāca darbistabā, viņa bija apbruņota un viņai bija ļauni nodomi.

- Kāpēc?

- Vai tad es to nejautāju jums?

- Es nekā nezinu.

- Kur jūs bijāt?

- Es jau teicu - savā guļamistabā.

- Vai jūs nekā nedzirdējāt?

- Nekā. Dzirdēju tikai, kā noklaudz durvis, pēc tam uz ielas ierūcās motors.

- Taksometra motors?

- Es domāju, ka tas bija taksometrs, jo vedekla teica, ka ies pēc taksometra.

- Vai esat par to pārliecināta? Vai tā nevarēja būt privāta mašīna?

- Es to neredzēju.

- Vai tas nevarēja būt ari jūsu dēla automobilis?

- Viņš teica, ka nav izgājis no mājas.

- Vai aptverat, kāda atšķirība ir starp jūsu pašreizējām atbildēm un apgalvojumiem, ko jūs man izteicāt, kad pati pēc savas ierosmes atnācāt pie manis?

-Nē.

- Jūs bijāt pārliecināta, ka vedekla aizbraukusi taksometrā.

- Es joprojām tā domāju.

- Bet jūs vairs neesat pārliecināta. Vai neesat vairs tik pārliecināta ari par to, ka nav noticis aplaupīšanas mēģinājums?

- Es neatradu nekādas pēdas.

- Cikos jūs nokāpāt apakšstāvā trešdienas rītā?

- Ap pusseptiņiem.

- Vai darbistabā jūs iegājāt?

- Uzreiz nē. Es uzvārīju kafiju.

- Vai jūs negājāt atvērt logus?

- Jā, laikam gan.

- Vai pirms tam. kad nokāpa lejā jūsu dēls?

- Iespējams.

- Vai jūs to neapgalvojat?

- Iedomājieties sevi manā vietā, Megrē kungs! Jau divas dienas es vairs nesaprotu, kas ar mani notiek. Man uzdod visvisādus jautājumus. Cik stundas es nupat pavadīju uzgaidāmajā telpā? Esmu nogurusi. Es daru visu, kas manos spēkos, lai to izturētu.

- Kāpēc jūs šonakt atbraucāt uz policiju?

- Vai tad nav dabiski, ka tādos apstākļos māte seko dēlam? Es vienmēr esmu dzīvojusi kopā ar viņu. Varbūt es viņam esmu vajadzīga.

- Vai jūs sekosiet viņam arī cietumā?

- Es nesaprotu. Es nedomāju, ka...

- Es uzdošu jautājumu citādi: ja es apsūdzēšu jūsu dēlu, vai jūs uzņemsieties daļu atbildības par viņa rīcību?

- Bet viņš taču neko nav izdarījis!

- Vai esat par to pārliecināta?

- Kāpēc tad lai viņš nogalinātu savu sievu?

- Jūs izvairāties no tiešām atbildēm. Vai esat pārliecināta, ka viņš nav sievu nonāvējis?

- Cik man zināms - nē.

- Vai viņam bija iespējams to izdarīt?

- Viņam nebija nekāda iemesla to darīt.

- Bet viņš to ir izdarījis! - komisārs skarbi sacīja, raudzīdamies vecajai sejā.

Viņa apmulsa. Tad sacīja:

- Ak tā!

Pēc tam atvēra somiņu, lai paņemtu kabatdrānu. Acis viņai bija sausas. Viņa neraudāja. Viņa tikai noslaucīja lūpas.

- Vai jūs man iedotu glāzi ūdens?

Viņam mirkli vajadzēja meklēt, jo šo kabinetu viņš nepazina tik labi kā savu.

- Līdzko prokurors ieradīsies Tiesu pilī, jūsu dēlam tiks izvirzīta apsūdzība. Es jau tagad varu jums pasacīt, ka viņam nav ne vismazākās iespējas izkulties no šīs lietas

sveikā.

- Jūs apgalvojat, ka...

- Viņš par to samaksās ar savu galvu.

Viņa nenoģiba, viņa stingu skatienu palika stīvi sēžam uz krēsla.

- Tiks ekshumētas viņa pirmās sievas mirstīgās atliekas. Jūs, bez šaubām, zināt, ka ir indes, kuru paliekas saglabājas skeletā.

- Kāpēc lai viņš tās abas būtu nogalinājis? Tas ir neticami. Tā nav taisnība, komisāra kungs. Es nezinu, kāpēc jūs to visu sakāt, bet es atsakos ticēt. Ļaujiet man aprunāties ar viņu divatā, un es atklāšu patiesību.

- Vai otrdien jūs visu vakaru pavadījāt savā guļamistabā?

-Jā.

- Vai ne mirkli nenokāpāt apakšstāvā?

- Nē. Ko lai es tur meklētu, ja jau tā sieviete beidzot bija aizbraukusi?

Megrē labu brīdi pastāvēja pie loga, piespiedis pieri pie rūts, tad iegāja blakus kabinetā, paņēma pudeli un izdzēra tik, cik ietilptu trīs vai četrās glāzītēs.

Atgriežoties viņam bija tikpat smaga gaita kā Gijomam Seram un tikpat stūrgalvīgs izskats.

9. nodaļa,

kurā Megrē nav lepnu par savu darbu, tomēr gandarīts, ka izglābis kādam dzīvību.

Viņš sēdēja svešā krēslā, atspiedies ar abiem elkoņiem pret galdu, vislielāko pīpi zobos, ar skatienu ieurbies vecajā dāmā, kuru bija salīdzinājis ar klostera priekšnieci.

- Jūsu dēls. Sera kundze, nav nogalinājis nedz pirmo,

nedz otro sievu, - viņš sacīja, uzsvērdams katru balsienu.

Viņa sarauca uzacis, bet skatienā nepavīdēja ne mazākais prieks.

- Viņš nav nogalinājis arī savu tēvu, - komisārs piemetināja.

- Vai tad...

- Cst! Ja atļausiet, tiksim arī ar to galā, cik labi vien iespējams. Pierādījumi nāks savā reizē.

Mēs arī negrasāmies īpaši nodarboties ar jūsu vīra nāvi. Bet tas. par ko esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ir fakts, ka jūsu pirmā vedekla ir noindēta. Es eju vēl tālāk. Esmu pārliecināts, ka runa nav par arsēnu vai kādu citu parasti lietojamu stipru indi. Un pie reizes es jums sacīšu. Sera kundze, ka deviņos gadījumos no desmit noindēšana ir sieviešu roku darbs.

Jūsu pirmā vedekla, tāpat kā otrā, sirga ar sirdskaiti. Arī jūsu vīram bija slima sirds.

Ir zāles, kuras veseli cilvēki panes samērā viegli, bet kas var būt nāvīgas sirds slimniekiem. Es prātoju, vai Marija nav mums devusi noslēpuma atslēgu vienā no savām vēstulēm. Viņa tajā piemin ceļojumu uz Angliju, kurā jūs esat bijusi kopā ar viru, un uzsver, ka jūs visi esot sirguši ar jūrasslimību, tā ka kuģa ārstam vajadzējis jums palīdzēt. Kādus medikamentus tādās reizēs dod?

- Es nezinu.

- Tas neizklausās ticami. Parasti lieto atropīnu tādā vai citādā veidā. Sirds slimniekam pārāk liela atropīna deva var būt liktenīga.

- Tātad iznāk, ka mans vīrs...

- Pie tā mēs vēl atgriezīsimies, pat ja nav vairs iespējams pierādīt ar faktiem. Jūsu vīrs dzīves pēdējā posmā uzdzīvoja un šķieda naudu. Jums vienmēr ir bijis bail no trūkuma. Sera kundze.

- Ne jau sevis dēļ. Es domāju par dēlu. Bet tas nenozīmē, ka es būtu...

- Vēlāk jūsu dēls apprecējās. Jūsu mājā ienāca otra sieviete, sieviete, kura ieguva jūsu vārdu un tādas pašas tiesības kā jūs.

Viņa saknieba lūpas.

- Šī sieviete, kurai arī bija slima sirds, bija bagāta, bagātāka par visiem Seriem kopā.

- Vai jūs gribat sacīt, ka es viņu noindēju pēc tam, kad biju noindējusi viru?

-Jā.

Viņa māksloti iesmējās.

- Tad jau es esmu noindējusi arī otro vedeklu?

- Otrā vedekla brauca prom, jo bija zaudējusi dūšu, veltīgi pūloties iedzīvoties mājā, kas viņai bija un palika sveša. Jādomā, ka naudu viņa ņēma līdzi. Laimīgā kārtā viņai bija sirdskaite.

Redziet, es jau no paša sākuma prātoju, kāpēc viņas līķis ir pazudis. Ja viņa būtu tikai noindēta, atliktu vienīgi pasaukt ārstu, kurš, ņemot vērā Marijas veselības stāvokli, būtu secinājis, ka viņa mirusi sirdslēkmes laikā. Iespējams arī, ka lēkme uznāktu vēlāk - taksometrā, stacijā vai vilcienā.

- Šķiet, jūs esat ļoti pašpārliecināts, Megrē kungs.

- Esithi pārliecināts, ka ir bijis kāds notikums, kas piespiedis jūsu dēlu šaut uz savu sievu. Pieņemsim, ka Marija, kad gāja meklēt taksometru vai, kas ir ticamāk, brīdī, kad zvanīja, lai to izsauktu, pamanīja dažus simptomus. Viņa jūs abus pietiekami pazina, jo bija divarpus gadus nodzīvojusi kopā ar jums. Viņa bija daudz lasījusi visvisādu literatūru, un es nemaz nebrīnītos, ja viņa šo to zinātu par medicīnu. Saprotot, ka ir saindēta, viņa iegāja vīra darbistabā, kur bijāt arī jūs.

- Kāpēc jūs apgalvojat, ka es tur biju?

- Jo neizbēgami konflikts bija starp jums abām. Ja jūsu nebūtu darbistabā, viņa būtu uzkāpusi augšstāvā pie jums. Es nezinu, vai viņa jums draudēja ar revolveri, vai ari tikai paņēma klausuli, lai brīdinātu policiju... Jums atlika tikai viens - viņu nogalināt.

- Un, jūsuprāt, es biju tā, kura...

- Nē. Es jums jau teicu, ka droši vien šāva dēls, pareizāk sakot, viņš pabeidza jūsu darbu.

Nespodrā ritrausma jaucās kopā ar elektrisko gaismu. Vaibsti kļuva asāki. Iezvanījās telefons.

- Vai tas esat jūs, priekšniek? Es pabeidzu analīzi. Viss rāda, ka mašīnā atrastie ķieģeļu putekļi nāk no Bilankūras krastmalas.

- Tu, draudziņ, vari iet gulēt. Tu savu esi padarījis.

Viņš vēlreiz piecēlās un sāka staigāt pa kabinetu.

- Jūsu dēls. Sera kundze, ir nolēmis uzņemties visu vainu. Man nav nekādas iespējas viņam to liegt. Ja viņš spēja klusēt tik daudzas stundas, viņš spēs klusēt līdz galam. Ja vien...

- Ja vien?

- Es nezinu. Es skaļi domāju. Pirms diviem gadiem manā kabinetā bija viens tikpat stiprs cilvēks, un, kad bija aizritējušas četrpadsmit stundas, viņš nebija atvēris pat muti.

Megrē nikni un strauji atvēra logu.

- Bija vajadzīgas divdesmit septiņas stundas, lai viņš zaudētu varu pār nerviem.

- Vai viņš sāka runāt?

- Viņš izstāstīja visu vienā paņēmienā, it kā gribētu atvieglot sirdi.

- Es nevienu neesmu noindējusi.

- Es jums nemaz neprasu atbildi.

- Vai jūs to prasāt manam dēlam?

- Jā. Viņš ir pārliecināts, ka esat rīkojusies tikai viņa dēļ, pa pusei aiz bailēm, ka viņš paliks bez iztikas līdzekļiem, pa pusei aiz greizsirdības.

Viņš ar pūlēm savaldījās, lai nepaceltu roku pret viņu, kaut arī viņa bija tik vecajo vecās sievietes plānajās lūpās neviļus pavīdēja smaids.

- Bet tā nav taisnība! - viņš noskaldīja.

Un, piegājis pavisam tuvu klāt, seju pret seju, aci pret aci viņš skarbi runāja:

- Jūs baidījāties no trūkuma nevis viņa, bet sevis dēļ! Ne viņa dēļ jūs nonāvējāt, un šonakt esat te tikai tāpēc, ka baidāties, vai viņš nesāks runāt.

Viņa mēģināja pavirzīties nostāk, atspiedās pret atzveltni, jo Megrē seja, cieta un draudīga, tuvojās aizvien vairāk.

- Tas nekas, ja viņam jāiet cietumā, ja pat viņam piespriež nāvessodu, ja jūs esat droša, ka paliksiet neskarta. Jūs esat pārliecināta, ka dzīvosiet vēl daudzus gadus savā mājā, skaitot savu naudu...

Viņa nobijās. Viņas mute atvērās, it kā saucot pēc palīdzības. Piepeši Megrē ar negaidītu kustību brutāli izrāva viņai no rokām somiņu, kuru vecā turēja, krampjaini sažņaugusi.

Viņa iekliedzās un metās pie komisāra, lai to atgūtu.

- Apsēdieties.

Viņš atvēra sudraba slēdzi. Pašā apakšā, zem cimdiem un zem naudas maka, zem mutauta un pūdera kārbiņas viņš atrada papīru, kurā bija ievīstītas divas baltas tabletes.

Iestājas klusums kā baznīcā vai alā. Megrē ļāva augumam atslābt, apsēdās un nospieda zvana pogu.

Kad durvis atvērās, viņš, uz ienākušo inspektoru neskatīdamies, sacīja:

- Pasaki Žanvjē, lai laiž viņu vaļā.

Un, tā kā policists izbrīnījies palika stāvam, piebilda:

- Tas ir beidzies. Viņa atzinās

- Es nepavisam neesmu atzinusies.

Viņš pagaidīja, kad aizvērsies durvis.

- Tam nav nozīmes. Es varēju visu izdarīt līdz galam, dot jums iespēju parunāt ar dēlu zem četrām acīm, kā jūs vēlējāties. Bet vai jums neliekas, ka vienai pašai vecai sievietei ir jau pietiekami daudz līķu?

- Vai jūs gribat sacīt, ka es būtu...

Viņš pasvārstīja tabletes rokā.

- Jūs viņam iedotu viņa zāles, pareizāk sakot, to, ko viņš uzskatītu par savām zālēm, un viņš nekad vairs nerunātu.

Jumtu čukuros iedzirkstījās saules stari. Vēlreiz zvanīja telefons.

- Vai komisārs Megrē? Te upes policija. Mēs esam Bi-lankūrā. Ūdenslīdējs nupat ienira pirmoreiz un izcēla diezgan smagu lādi.

- Būs arī viss pārējais! - viņš bez kādas intereses atbildēja.

Durvīs stāvēja pārguris un izbrīnījies Žanvjē.

- Man sacīja...

- Aizved viņu uz iepriekšējā ieslodzījuma kameru. Vīrieti ari, par līdzzināšanu. Es ieiešu pie prokurora, līdzko viņš atnāks.

Viņš ar tiem abiem vairs nenodarbojās - nedz ar māti, nedz dēlu.

- Jūs varat iet gulēt, - Megrē teica tulkam.

- Vai viss biedzies?

- Šodien ja.

Zobārsta vairs nebija kabinetā, kad viņš tur iegāja, bet pelnutraukā bija daudz melnu cigāru galu. Megrē apsēdās savā krēslā un gandrīz aizsnaudās, kad atcerējās par Garo Šķeistu.

Viņš sievieti atrada uzgaidāmajā telpā, kur viņa bija aizmigusi, papurināja aiz pleca un, neko nedomādams, pagrieza taisni viņas cepuri.

- Viss kārtībā. Tu vari iet.

- Vai viņš atzinās?

- Tā bija viņa.

- Kā? Tā vecene...

- Vēlāk, - viņš nomurmināja.

Tad pagriezās atpakaļ, jo jutās nokaunējies.

- Un paldies! Kad Alfrēds pārradīsies, iesaki viņam...

Kāda nozīme kaut ko sacīt? Nekas neizdziedinās Bēdīgo no viņa apsēstības - uzlauzt seifus, ko pats savulaik uzstādījis, nedz arī no pārliecības, ka beidzot ir pienākusi tā reize, kad viņš tiešām pārcelsies uz dzīvi laukos.

Lielā vecuma dēļ Sera kundzei nepiesprieda nāvessodu, un viņa atstāja zvērināto tiesas sēdi gluži apmierināta, it kā būtu nolēmusi beidzot ieviest kārtību sieviešu cietumā.

Kad viņas dēls pēc diviem gadiem iznāca no Fresnas cietuma, viņš tiešā ceļā devās uz Fermas ielas māju un jau tajā pašā vakarā devās pastaigāties, kā bija pieradis, kad viņam vēl bija suns.

Viņš joprojām iegriezās iedzert sarkanvīnu mazajā bārā, un, pirms tajā iegāja, pameta bailīgu skatienu uz ielas pusi. .

1951. gada S. maija

Saturs

Megrē un līķis bez galvas 5

Garā Šķeista 155

Apgāds “Artava” šajā sērijā piedāvā:

Fransuā Nurisjē

DIĀNAS AUGUMS

Žoržs Simenons SILUETS LOGĀ

PROVIDANSAS STRŪDZINIEKS

Eksbreijā

TOREADOR, OLE!

Žoržs Simenons MIGLU OSTA FLĀMU NAMS

Pjērs Bualo BAKHA DIENDUSA

Žoržs Simenons MEGRĒ UN LĪĶIS BEZ GALVAS GARĀ ŠĶEISTA Romāni

Apgāda direktors Vladis Spare

Galvenā redaktore'Lienīte Medne Redaktors Jānis Vēveris Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuze Datormākslinieks Aldis Kopštāls Tehniskais redaktors Vilnis Kreilis Programmētājs Uldis Straujums Datoroperators Roberts Zieds

Tehniski ekonomiskā grupa:

Artūrs Kaže, Andris Purmalis

Apgāds “Artava", LV-1011, Rigā, K. Barona iela 12.

Licence Nr. 2-0356.

Iespiests a/s “Preses nams" tipogrāfija. Balasta dambi 3.

Content

Simenons Žoržs Megrē un līķis bez galvas. Garā Šķeista

Megre un līķis bez galvas

I. nodaļa Brāļu Nodu atradums

2. nodaļa Pudeļu vasks

3. nodaļa Puisis ar kravas trīsriteni

4. nodaļa Jauneklis uz jumta

5. nodaļa Tintes pudele

6. nodaļa Auklas šķiedras

7. nodaļa Kalasa kundzes runcis

8. nodaļa Senandrē notārs

Garā Šķeista

1. nodaļa

2. nodaļa,

3. nodaļa,

4. nodaļa,

5. nodaļa,

6. nodaļa,

7. nodaļa,

8. nodaļa,

9. nodaļa,

Saturs