Simenons Žoržs

Megrē kundzes draudzene. Megrē atzīšanās

Žoržs Simenons

Megrē kundzes draudzene

Megrē atzīšanās

Romāni

Megrē kundzes draudzene

1. nodaļa Dāma no Antverpenes skvēra

Vista bija uz uguns kopā ar tīkami oranžiem burkāniem, lielu sīpolu un pētersīļu saišķīti - to astītes līda ārā no vāka apakšas. Megrē kundze noliecās, lai pārliecinātos, ka gāzes liesma nogriezta, cik vien zemu iespējams, tomēr nenodzisīs. Pēc tam viņa aizvēra logus visās telpās, atstājot to vaļā vienīgi guļamistabā, vēlreiz apdomājās, vai nav ko aizmirsusi, pameta skatienu spogulī un, ar sevi apmierināta, izgāja no dzīvokļa, a.zslēdza durvis u i ielika atslēgu somiņā.

Bija marta rīts, pulkstenis - mazliet pāri desmitiem. Gaiss bija spirgts, Parīzi apspīdēja starojoša saule. Ja viņa aizietu līdz Republikas laukumam un iekāptu autobusā, kas v>ņu aizvestu līdz Barbē bulvārim, viņa laikā - vienpadsmitos nonāktu norunātajā vietā - Antverpenes skvērā.

Jaunās kundzītes dēļ viņa nokāpa pa Rišāra Lenuāra metro stacijas kāpnēm - stacija bija dažu soļu attālumā no viņas mājas - un visu ceļu veica pa apakšzemi, ik stacijā pavirši pārlaizdama skatienu pazīstamajām afišām pie dzeltenīgajām sienām.

Megrē par viņu pazobojās, taču ne pārāk, jo jau trīs nedēļas bija ļoti aizņemts.

- Vai tev tiešām liekas, ka neviena laba zobārsta tuvākā apkaimē nav?

Megrē kundzei nekad nebija vajadzējis ārstēt zobus. Roblēna kundze, ceturtā dzīvokļa īmiece - dāma ar suni tik daudz bija runājusi par doktoru Floresko, ka viņa nolēma iet tieši pie viņa.

- Viņam ir pirksti kā pianistam. Jūs pat nemanīsiet, ka viņš darbojas gar jūsu muti. Un, ja sacīsiet, ka esat ieradusies pēc mana ieteikuma, viņš ņems no jums uz pusi

mazāk nekā no citiem.

Tas bija rumānis, kura kabinets atradās ceturtajā stāvā namā uz Tirgo ielas un Tridēna avēnijas stūra tieši pretī Antverpenes skvēram. Vai Megrē kundze devās turp septīto vai astoto reizi? Viņa aizvien ieradās pie zobārsta vienpadsmitos. Tas jau bija kļuvis par paradumu.

Pirmajā reizē viņa bija aizbraukusi krietnu stundas ceturksni par agru, jo pārlieku baidījās, ka zobārstam viņa būs jāgaida, un kāvās ar garlaicību gāzes krāsns pārkurinātā istabā. Arī otro reizi viņa gaidīja. Abas reizes viņu ieveda kabinetā tikai ceturksni pāri vienpadsmitiem.

Trešajā reizē viņa no'ēma sagaidīt nolikto laiku, sēdēdama uz sola skvērā namam pretī, kur čivināja putni. Tā viņa iepazinās ar dāmu, kura bija izvedusi pastaigā puisēnu.

Tagad viņa pie tā bija tik ļoti pieradusi, ka tieši šīs satikšanās dēļ izgāja no mājas agri un brauca ar metro, lai ietaupītu laiku.

Bija tīkami redzēt mauru un jau pavērušos pumpurus kokos pie liceja sienas. Uz sola sēžot, varēja vērot kustību KoscHimra bulvārī, baltzaļos autobusus, kas izskatījās pēc resniem dzīvniekiem, un veikli manevrējošos taksometrus.

Dāma jau bija skvēra un, tāpat kā citus ritus, - ģērbusies zila kostīma, galvā baltu cepurīti, kura viņai tik labi piestāvēja un izskatījās tik pavasarīga Viņa pavirzījās uz sola galu, lai atbrīvotu vietu Megrē kundzei, kura bija atnesusi šokolādes tāfelīti un pasniedza to bērnam.

- Saki paldies, Šari!

Zēnam bija divi gadi, un visvairāk viņā pārsteidza milzīgās, melnās acis ar garām skropstām, kas vērta viņu līdzīgu meitenei. Sākumā Megrē kundze gudroja, vai mazais runā, vai zilbes, ko viņš veido, pieder pie kādas valodas. Vēlāk viņa saprata, ka dāma un bērns ir ārzemnieki, taču neiedrošinājās apjautāties par viņu tautību.

- Manuprāt, marts ir un paliek skaistākais mēnesis Parīzē, kaut ari reizēm uznāk spējas lietus gāzes, - Megrē kundze sacīja. - Dažiem labāk patīk maijs vai jūnijs, bet martā ir daudz vairāk spirgtuma.

Viņa reizēm pagriezās atpakaļ un paskatījās zobārsta logos, jo no vietas, kur sēdēja, varēja redzēt tā pacienta galvu, kurš mēdza ieiet kabinetā pirms viņas. Tas bija gadus piecdesmit vecs un diezgan īgns vīrs, kuram vajadzēja izraut visus zobus. Arī ar šo cilvēku viņa bija iepazinusies. Viņš bija dzimis Dinkerkā un dzīvoja pie meitas, kas turpat netālu bija ieprecējusies, bet viņam nepatika znots.

Torit zēns, kuram bija iedots sarkans spainītis un lāpstiņa, rotaļājās ar granti. Viņš vienmēr bija ļoti tīrs un kārtīgi apģērbts.

- Šķiet, man atlikušas vairs tikai divas vizītes, - Megrē kundze nopūtās. - Spriežot pēc tā, ko doktors Floresko man teica, viņš šodien sāks pēdējo zobu.

Dāma klausīdamās smaidīja. Viņa lieliski runāja franciski, un tikko manāmais akcents vērta viņas valodu jo valdzinošāku. Bez sešām vai septiņām minūtēm vienpadsmitos viņa vēl uzsmaidīja bērnam, kurš brīnījās, kā pats sev iemetis sejā smiltis, tad piepeši, šķiet, kaut ko ieraudzīja Tridēna avēnijā, it kā sastomījās un negaidot sacīja:

- Vai jūs varētu pāris minūtes viņu uzraudzīt? Es tūlīt būšu atpakaļ.

Tajā mirklī Megrē kundze nejutās sevišķi pārsteigta. Tikai, atceroties zobārstu, viņa iedomājās, ka būtu labi, ja jaunā māte atgrieztos laikā, un aiz smalkjūtības neskatījās viņai pakaļ, lai redzētu, kādā virzienā sieviete aiziet.

Puisēns neko nebija pamanījis. Viņš tupēja un joprojām rotaļājās, liekot sarkanajā spainītī oļus, kurus pēc tam izbēra, lai nenoguris visu sāktu no jauna.

Mēgrē kundzei nebija līdzi pulksteņa. Viņas pulkstenis jau pirms vairākiem gadiem bija sabojājies, un viņai nekad neienāca prātā aiznest to salabot. Uz sola apsēdās pavecs vīrs; šķiet, viņš turpat tuvumā dzīvoja, jo Megrē kundze viņu jau bija redzējusi.

- Vai jūs būtu tik laipns un pateiktu, cik pulkstenis?

Arī viņam laikam pulksteņa nebija, jo viņš tikai atbildēja:

- Ap vienpadsmitiem.

Zobārsta logā galva vairs nebija redzama. Megrē kundze sāka bažīties. Viņai bija kauns, ka doktoram Floresko vajadzēs gaidīt - viņš taču bija tik laipns, tik mīlīgs, nekad nezaudēja pacietību.

Megrē kundze pārlaida skatienu skvēram, bet nekur neredzēja jauno dāmu ar balto cepuri. Vai viņai piepeši būtu kļuvis slikti? Vai arī viņa bija pamanījusi kādu, ar kuru gribēja parunāt?

Skvēram cauri gāja kārtībnieks, un Megrē kundze piecēlās, lai uzzinātu, cik pulkstenis. Bija tieši vienpadsmit.

Dāma joprojām neatgriezās, un minūtes aizritēja cita pēc citas. Bērns paskatījās uz solu, pamanīja, ka mātes nav, bet, šķiet, par to neuztraucās.

Kaut jel Megrē kundze varētu brīdināt zobārstu! Vajadzētu tikai pāriet pāri ielai un uzkāpt trīs stāvus. Viņa gandrīz jau gribēja palūgt veco kungu savukārt uzraudzīt zēnu, kamēr viņa brīdinās doktoru Floresko, bet neiedrošinājās, palika stāvam un skatījās apkārt aizvien augošā nepacietībā.

Kad viņa nākamreiz apjautājās kādam garāmgājējam, cik pulkstenis, bija jau divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Vecais kungs bija aizgājis. Uz sola sēdēja vairs vienīgi Megrē kundze. Viņa redzēja, kā no nama iznāk pacients, kuru ārsts pieņēma pirms viņas, kā tas pagriežas gar stūri un dodas Rošešuāra bulvāra virzienā.

Ko iesākt? Vai jaunajai dāmai būtu kas atgadījies? Ja viņu būtu notriekusi mašīna, varētu redzēt cilvēku drūzmu un steigu. Un varbūt bērns tūlīt kļūs nemierīgs?

Tas bija smieklīgs stāvoklis. Megrē atkal varēs par viņu zoboties. Viņa tūlīs piezvanīs zobārstam un atvainosies. Vai viņa iedrošinātos viņam pastāstīt, kas noticis?

Piepeši viņai kļuva karsti - tik liels bija uztraukums.

- Kā tevi sauc? - viņa jautāja zēnam.

Bet viņš tikai lūkojās Megrē kundzē lielām, tumšām acīm un neatbildēja

- Vai tu zini, kur ir tavas mājas?

Viņš neklausījās. Megrē kundze jau sāka apjēgt, ka puisēns nesaprot franču valodu.

- Piedodiet, vai jūs varētu pasacīt, cik ir pulkstenis?

- Bez divdesmit minūtēm divpadsmit, kundze.

Zēna māte neatgriezās. Divpadsmitos, kad kvartālā iegaudojās sirēnas un tuvējā bārā iegāja bariņš mūrnieku, jaunās dāmas joprojām nebija.

Doktors Floresko iznāca no nama, apsēdās pie maza, melna auto stūres, bet viņa neiedrošinājās atstāt bēmu, lai pieietu pie zobārsta un atvainotos.

Nu viņu mocīja domas par vistu, kas bija atstāta uz uguns. Megrē bija teicis, ka gandrīz noteikti ieradīsies ap vieniem pusdienās.

Vai būtu pareizāk brīdināt policiju? Bet, lai to izdarītu, tāpat vajadzētu atstāt skvēru. Ja viņa paņemtu bēmu līdzi un pa to laiku ierastos māte, tā aiz uztraukuma vai prātu zaudētu. Dievs vien zina, kurp viņa tad skrietu un kur viņas galu galā atkal satiktos? Un Megrē kundze nevarēja arī atstāt mazu zēnu vienu pašu skvērā pāris soļu attālumā

no autobusu un automobiļu straumes.

- Piedodiet, vai jūs pateiktu, cik pulkstenis?

- Pusviens.

Vista noteikti jau ir piedegusi; Megrē drīz būs mājās. Tā būs pirmā reize ilgos laulības gados, kad viņš neatradīs sievu mājās.

Arī viņam nebija iespējams piezvanīt, jo vajadzētu iziet no skvēra, ieiet kādā bārā. Kaut jel viņa atkal ieraudzītu kārtībnieku, kurš nesen gāja garām, viņa pasacītu savu vārdu un palūgtu, lai viņš piezvana Megrē. Gluži kā par spīti tuvumā nebija redzams neviens policists. Viņa skatījās uz visām pusēm, te sēdās, te cēlās, visu laiku viņai likās, ka jau redz balto cepuri, bet nekad tā nebija īstā.

Pusstundas laikā viņa saskaitīja vairāk nekā divdesmit baltas cepures, un četras no tām valkāja jaunas sievietes zilā kostīmā.

* * *

Vienpadsmitos, kad Megrē kundze sāka uztraukties, palikusi skvērā pie bērna, kuram nezināja pat vārdu, komisārs Megrē uzlika galvā cepuri, izgāja no kabineta, pateica pāris vārdus Likā un saīdzis gāja uz mazajām durvīm, kas savienoja kriminālpolicijas telpas ar Tiesu pili.

Šis gājiens bija kļuvis par paradumu apmēram tajā pašā laikā, kad Megrē kundze sāka apmeklēt zobārstu devītajā rajonā. Komisārs iegriezās miertiesnešu gaitenī, kur uz soliem aizvien gaidīja dīvaini ļaudis un pa starpām ari kāds žandarms, un pieklauvēja pie durvīm, uz kurām bija rakstīts tiesneša Dosēna vārds.

- Lūdzu!

Augumā Dosēna kungs bija lielākais Parīzes tiesas ierēdnis un vienmēr izskatījās tāds, it kā viņu garais augums apgrūtinātu, it kā viņš atvainotos, ka atgādina aristokrātisko krievu vējsuni.

- Apsēdieties, Megrē. Smēķējiet vien savu pīpi. Vai šorit lasījāt rakstu?

- Es vēl neesmu avīzēs ieskatījies.

Tiesnesis pabīdīja vienu avīzi uz komisāra pusi. Pirmajā lappusē rēgojās virsraksts lieliem burtiem:

“Stevelsa lieta

Metrs Filips Liotārs vēršas

pie Cilvēktiesību līgas”.

- Man bija gara saruna ar prokuroru, - Dosēns sacīja. Viņš ir vienisprātis ar mani. Mēs nevaram atlaist grāmatsējēju brīvībā. Ja mēs vēlētos to darīt, pats Liotārs ar savu rosīgumu mums to liegtu.

Pirms dažām nedēļām šis vārds Tiesu pilī gandriz nemaz nebija zināms. Filips Liotārs, kam bija mazliet pāri trīsdesmit gadiem, nekad vēl nebija piedalījies kaut cik svarīgā lietā. Piecus gadus viņš nostrādāja par slavena advokāta sekretāru, tikai nupat sāka plivināt spārnus patstāvīgi un joprojām dzīvoja nožēlojamā vecpuiša dzīvoklītī Beržēra ielā blakus priekanamam.

Kopš bija sākusies Stevelsa lieta, avīzes par viņu rakstīja diendienā, viņš deva skaļas intervijas, sniedza paziņojumus, reizēm pat, izspūris un sarkastisku smaidu u^ lūpām, parādījās televīzijas ziņu ekrānā.

- Vai jums nekādu jaunumu nav?

- Nekā tāda, par ko būtu vērts runāt, tiesneša kungs.

- Vai cerat atrast cilvēku, kurš nosūtījis telegrammu?

- Toranss ir Konkamo. Viņš ir atjautīgs puisis.

Tris nedēļās, kamēr turpinājās Stevelsa lieta, tai jau bija vairāki apakšvirsraksti kā avīzē drukājamam romānam.

Iesākums bija tāds:

“Tirēna ielas pagrabs”.

Nejauši gadījās tā, ka notikumi risinājās kvartālā, ko Megrē labi pazina, kur viņš pat ļoti būtu gribējis dzīvot, -piecdesmit metru attālumā no Vogēzu laukuma.

Izejot no šaurās Franka Buržuā ieliņas uz laukuma stūra, iegriežoties Tirēna ielā Republikas laukuma virziena, pa kreisi vispirms ir bistro ar dzeltenu fasādi, pēc tam - Salmona piena veikals. Tam pavisam blakus - stiklota darbnīca zemiem griestiem, ar putekļainu skatlogu, kurā ir izbalējis nosaukums: "Mākslinieciska grāmatu iesiešana”. Blakus veikaliņā atraitne Ransē kundze pārdod lietussargus.

Starp darbnīcu un lietussargu skatlogu ir vārtu velve ar vārtnieces dzīvokļa logu un pagalma dziļumā - vecs sav-rupn.ims, kas tagad bāztin piebāzts kantoriem un dzīvokļiem.

“Līķis kurtuvē?”

Publika nezināja - presei tika rūpīgi noklusēts, ka lieta nākusi gaismā pilnīgi nejauši. Kādu rītu kriminālpolicijas vēstuļu kastē Orfēvras krastmalā atrada saburzītu ietinamā papīra drisku, uz kuras bija rakstīts:

“Grāmatsējējs Tirēna ielā sadedzinājis kurtuvē līķi. ”

Protams, paraksta nebija. Papīrs nonāca Megrē kabinetā, un komisārs, kas uz paziņojumu raudzījās skeptiski, negribēja traucēt pieredzējušos inspektorus un aizsūtīja uz minēto darbnīcu mazo Lapuānu - jaunu darbinieku, kas vai dega aiz vēlēšanās pierādīt savas spējas.

Lapuāns atklāja, ka Tirēna ielā tiešām ir grāmatsējējs, flāms, kas pārcēlies uz Franciju pirms divdesmit pieciem gadiem, - Franss Stevelss. Uzdodamies par higiēnas dienesta ierēdni, Lapuāns izpētīja viņa mitekli un atgriezās ar sīki uzzīmētu plānu.

- Varētu sacīt, ka Stevelss strādā skatlogā, komisāra kungs. Darbnīca, kas dziļāk iekšā kļūst aizvien tumšāka, pārdalīta ar koka starpsienu, aiz kuras Stevelsu laulātais pāris ierīkojis guļamistabu. Kāpnes ved pagrabā, kur iekārtota virtuve, maza istabiņa, kur visu dienu nepieciešams mākslīgais apgaismojums un ko izmanto par ēdamistabu, un arī pagrabs.

- Ar kurtuvi?

- Jā. Tas ir vecs modelis, kas, šķiet, nav sevišķi labā kārtībā.

- Vai tā darbojas?

- Torit tajā nebija uguns.

Ap pieciem pēcpusdienā izdarīt oficiālo kratīšanu uz Tirēna ielu devās Likā. Laimīgā kārtā viņš bija tik piesardzīgs, ka paņēma līdzi mandātu, jo grāmatsējējs bija paziņojis, ka neļaus pārkāpt dzīvokļa neaizskaramību.

Brigadieris Likā tik tikko neatgriezās tukšām rokām, un uz viņu gandrīz jau dusmojās, ka kratīšana tomēr bijusi daļēji veiksmīga, jo šī lieta bija izvērtusies par kriminālpolicijas murgu.

Pašā krāsns dibenā, taustīdamies pelnos, viņš atrada divus zobus - divus cilvēka zobus, kurus tūlīt aiznesa uz laboratoriju.

- Kas par cilvēku ir grāmatsējējs? - jautāja Megre, kas tobrīd ar šo lietu tikpat kā nenodarbojās.

- Viņam droši vien ir apmēram četrdesmit pieci gadi. Viņš ir sarkanmatains, bakurētains, zilacains un ļoti maigs pēc izskata. Sieva, kaut daudz par viņu jaunāka, skatās uz vīru kā mīloša māte.

Tagad bija zināms, ka Femanda, kas savukārt bija kļuvusi slavena, ieradusies Parīzē kā kalpone un pēc tam vairākus gadus meklējusi klientus Sevastopoles bulvārī.

Viņai bija trīsdesmit seši gadi, viņa dzīvoja kopā ar Stevelsu jau desmit gadus un pirms trim gadiem viņi bez saprotama iemesla apprecējušies trešā rajona mērijā.

Laboratorija atsūtīja ziņojumu. Zobi piederēja gadus trīsdesmit vecam, šķiet, diezgan tuklam cilvēkam, kas pirms dažām dienām vēl bijis dzīvs.

Stevelsu laipni aizveda uz Megrē kabinetu, un tā šī lieta sākās. Viņš sēdāja ar zaļu samtu pārvilktā atzveltnī, pagriezis seju pret logu Sēnas pusē, un tovakar lietus gāza kā ar spaiņiem. Visas aesmit vai divpadsmit stundas, kamēr ilga pratināšana, varēja dzirdēt lietus bungošanu pa rūtīm un ūdens guldzēšanu notekcaurulē. Grāmatsējējs valkāja brilles bieziem stikliem tērauda ietvarā. Viņa cietie, pagarie mati bija izspūruši un kaklasaite sagriezusies gluži šķērsām.

Tas bija inteliģents, daudz lasījis cilvēks. Viņš izturējās mierīgi, apdomīgi, smalkā, sārtā āda viegli piesarka.

- Kā jūs izskaidrojat cilvēka zobu atrašanos sava dzīvokļa kurtuvē?

- Es to nemaz neizskaidroju.

- Vai jūs pēdējā laikā neesat zaudējis zobus? Vai varbūt jūsu sieva?

- Ne viens, ne otrs. Es valkāju protēzi.

Un viņš izņēma no mutes liekos zobus, ko ar ierastu kustību tūlīt ielika atpakaļ.

- Vai jūs varat pastāstīt, ko darījāt sešpadsmitā, septiņpadsmitā un astoņpadsmitā februāra vakarā?

Pratināšana notika 21. februāri pēc Lapuāna un Likā ap-

meklējumiem Tirēna ielā.

- Vai kāda no šīm dienām ir piektdiena?

- Sešpadsmitais.

- Tādā gadījumā es biju Senpola kinoteātrī 18. ielā -gluži kā katru piektdienu.

- Kopā ar sievu?

-Jā.

- Un divas pārējās dienas.

- Sestdien ap pusdienlaiku Femanda aizbrauca.

- Uz kurieni?

- Uz Konkamo.

- Vai brauciens bija nodomāts jau iepriekš?

- Viņas nespēcīgā māte dzīvo kopā ar meitu un znotu Konkamo. Sestdienas rītā mēs saņēmām telegrammu no viņas māsas Luīzes, kas paziņoja, ka māte nopietni saslimusi, un tad Femanda aizbrauca ar pirmo vilcienu.

- Iepriekš nepiezvanot?

- Viņiem nav telefona.

- Vai māte bija ļoti slima?

- Viņa nemaz nebija slima. Telegrammu nebija sūtījusi Luīze.

- Kas tad?

- Mēs nezinām.

- Vai jūs jau kādreiz esat bijis tādas mistifikācijas upuris?

- Nekad.

- Kad jūsu sieva atgriezās?

- Otrdien. Ja jau viņa tur bija aizbraukusi, viņa izmantoja gadījumu un pavadīja divas dienas pie tuviniekiem.

- Ko jūs pa to laiku darījāt?

- Es strādāju.

- Kāds īrnieks apgalvo, ka visu svētdienu pa jūsu skursteni kūpējuši biezi dūmi.

- Iespējams. Laiks bija auksts.

Tā bija taisnība. Svētdiena un pirmdiena bija ļoti aukstas, un priekšpilsētā tika konstatēts liels sals.

- Kas jums sestdienas vakarā bija mugurā?

- Tas pats kas šodien.

- Vai pēc darbnīcas slēgšanas neviens jūs neapciemoja?

- Neviens, tikai kāds klients atnāca pakaļ gramatai. Vai gribat zināt viņa vārdu un adresi?

Tas bija sabiedrībā pazīstams cilvēks, Simt bibliorilu kluba biedrs. Pateicoties Liotāram, vēlāk kļuva zināmi bibliofilu izteikumi, un gandrīz visi bija svarīgas personas.

- Vārtniece Salazāra kundze tovakar ap deviņiem dzirdēja klauvējienus pie jūsu durvīm. Vairākas personas dzīvi sarunājušās.

- Varbūt cilvēki sarunājās uz ietves pie skatloga, bet pie manis nē. Ir pilnīgi iespējams, ka viņi bijuši satraukti, kā apgalvo Salazāra kundze, ka viņi uzgrūdušies skatlogam.

- Cik jums ir uzvalku?

- Tā kā man ir tikai viens ķermenis un viena galva, man ir arī tikai viens uzvalks un viena platmale, ja neskaita vecas bikses un svīteri, ko valkāju strādājot.

Tad viņam parādīja tumši zilu uzvalku, kas bija atrasts guļamistabas skapī.

- Un šis?

- Tas man nepieder.

- Kā tad svešs uzvalks var atrasties pie jums?

- Es to nekad neesmu redzējis. To tur varēja nolikt kurš katrs manā prombūtnē. Es te esmu jau sešas stundas.

- Vai jūs būtu tik laipas un uzvilktu svārkus?

Tie viņam bija pašā laikā.

- Vai redzat traipus, kas atgādina rūsas plankumus?

Tās ir asinis, kā apgalvo eksperti - cilvēka asinis. Kāds tās nesekmīgi pūlējies iztīrīt.

- Es šo apģērbu nepazīstu.

- Ransē kundze, lietussargu pārdevēja, apgalvo, ka jūs bieži esat redzēts zilā uzvalkā, sevišķi piektdienas vakaros, kad ejat uz kino.

- Man bija otrs uzvalks, ari zils, bet es no tā atbrīvojos pirms vairāk nekā diviem mēnešiem.

Pēc pirmās pratināšanas Megrē staigāja sadrūmis. Viņam bija ilga saruna ar tiesnesi Dosēnu, pēc tam abi devās pie prokurora.

Prokurors uzņēmās atbildību par apcietināšanu.

- Eksperti ir vienis prātis, vai ne? Pārējais paliek jūsu ziņā, Megrē. Ķerieties pie lietas. Šo vīru nevar atstāt brīvībā.

Nākamajā dienā Liotārs iznāca no ēnas, un no tā brīža viņš sekoja Megrē pa pēdām kā vaukšķīgs plušķis.

Starp avīžu virsrakstiem bija viens, kas guva ievērību:

“Rēgainais koferis”.

Tiešām, Lapuāns apgalvoja, ka reizē, kad viņš ieradās pie grāmatsējēja, izlikdamies par sanitārā dienesta ierēdni, viņš redzējis zem darbnīcas galda rūsgani brūnu koferi.

- Tas bija parasts, lēts koferis, pret kuru nejauši paklupu. Brīnījos, kā pret to varēju tā sasisties, un, kad gribēju to pārvietot, pamanīju, ka tas ir nenormāli smags.

Bet piecos, kad dzīvokli un darbnīcu pārmeklēja Likā, kofera vairs nebija. Pareizāk sakot, bija cits koferis, tāpat brūns un lēts, bet Lapuāns apgalvoja, ka tas ir cits.

- Šis ir koferis, kuru ņēmu līdzi, kad braucu uz Kon-kamo, - Femanda sacīja. - Mums neviena cita nekad nav bijis. Mēs tikpat kā nekur nebraucam.

Lapuāns palika pie sava, zvērēja, ka tas nav tas pats koferis, ka pirmais bijis gaišāks un tā rokturis bijis sasiets ar auklu.

- Ja man būtu jāsalabo koferis, - Stevelss iebilda, - es nelietotu auklu. Neaizmirstiet, ka esmu grāmatsējējs un ka darbojos ar ādām.

Tad Filips Liotārs lūdza bibliofilu atsauksmes, un tā kļuva zināms, ka Stevelss ir viens no labākajiem grāmatsējējiem Parīzē, varbūt vislabākais, kuram bibliofili uztic vissmalkākos darbus, arī senu iesējumu restaurāciju.

Visi bija vienisprātis, ka Stevelss ir mierīgs cilvēks, kas gandrīz visu savu dzīvi pavada darbnīcā, un ka policija veltīgi rakņājas viņa pagātnē, lai atrastu kaut jel ko aizdomīgu.

Tiesa, bija Femanda. Bija zināms, ka viņa savulaik bijusi ielasmeita un ka Stevelss viņu no zaņķa izvilcis. Bet ari par Femandu kopš tiem senajiem laikiem vairs nebija pilnīgi nekas ļauns sakāms.

Toranss jau četras dienas bija pavadījis Konkarno. Pastā viņš bija atradis telegrammas oriģinālu - tas bija uzrakstīts ar roku, atdarinot drukātus burtus. Pasta ierēdnei likās, ka telegrammu pie lodziņa nodevusi sieviete, un Toranss joprojām meklēja, sastādot no Parīzes nesen iebraukušu cilvēku sarakstu, nopratinādams divsimt cilvēku dienā.

- Mums vienreiz pietiek komisāra Megrē tā saucamās nekļūdības! - kādam žurnālistam apgalvoja metrs Liotārs.

Un viņš runāja par daļējām vēlēšanām trešajā rajonā, kuru dēļ vien dažs labs ļoti labprāt izraisītu skandālu politiskos nolūkos.

Arī tiesnesis Dosēns dabūja savu tiesu trūkties, un uzbrukumi, kas dažkārt bija visai nesmalkjūtīgi, viņu kaitināja.

- Vai jums tiešām nav nekā jauna?

- Es meklēju. Mēs, kas meklējam, esam desmit, reizēm pat vairāk, un ir cilvēki, kurus nopratinām reizes divdesmit. Likā cer atrast drēbnieku, kas šuvis zilo uzvalku.

Kā vienmēr, kad izmeklējamā lieta aizrauj sabiedrības domu, viņi diendienā saņēma simtiem vēstuļu, kuras gandrīz vienmēr vedināja uz nepareizām pēdām un lika zaudēt daudz laika. Un tomēr viss tika rūpīgi pārbaudīts, uzklausīja pat trakos, kuri apgalvoja, ka kaut ko zina.

Bez desmit minūtēm vienos Megrē izkāpa no autobusa Voltēra bulvāra stūrī un, kā vienmēr palūkojies sava dzīvokļa logos, jutās mazliet pārsteigts, redzēdams, ka ēdamistabas logi, par spīti spožajai saulei, kas tajos laistījās, ir aizvērti.

Viņš smagi uzkāpa pa kāpnēm un pagrieza durvju rokturi, bet tās neatvērās. Reizēm, kad Megrē kundze pārģērbās, viņa mēdza tās pieslēgt. Viņš atslēdza durvis ar savu atslēgu un nonāca zilu dūmu mākonī, tūlīt iesteidzās virtuvē un nogrieza gāzi. Katliņā vista, burkāni un sīpols bija pārvērtušies par melnu garozu.

Viņš atvēra visus logus, un, kad Megrē kundze pēc pusstundas aizelsusies ienāca pa durvīm, viņa atradu vīru sēžam pie gabala maizes un siera.

- Cik pulkstenis?

- Pusdivi, - viņš mierīgi atbildēja.

Viņš nekad nebija redzējis sievu tik uztrauktu - cepure bija sagriezusies greizi, lūpas drebēja.

- Galvenais - nesmejies.

- Es nesmejos.

- Un arī nerājies. Es citādi tīkoties nevarēju, un man ļoti gribētos redzēt tevi manā vietā. Un, kad es iedomājos

- tu pusdienās ēd gabalu siera!

- Zobārsts?

- Es nebiju pie zobārsta. No desmitiem četrdesmit piecām minūtēm es stāvēju Antverpenes skvēra vidū un nevarēju nekur aiziet.

- Vai juties slikti?

- Vai tad es kādreiz mūžā esmu jutusies slikti? Nē. Bērna dēļ. Un, kad viņš galu galā sāka skaļi raudāt un spārdīties, es pati sev likos īsta zagle.

- Kāds bērns? Kam tas bērns bija?

- Es tev jau stāstīju par dāmu zilajā kostīmā un viņas bērnu, bet tu taču nekad neklausies. Par to, ar kuru es iepazinos uz sola, gaidīdama savu kārtu pie zobārsta. Šorīt viņa piepeši piecēlās un aizgāja, palūgusi, lai es brītiņu palieku pie bērna.

- Un vai viņa neatgriezās? Ko tu ar zēnu izdarīji?

- Galu galā viņa ieradās - tieši pirms pusstundas. Es atbraucu ar taksometru.

- Un ko viņa atgriezusies sacīja?

- Visjocīgākais ir tas, ka viņa neteica neko. Es stāvēju skvēra vidū gluži kā vēja rādītājs, un zēns brēca tā, ka garāmgājēji atskatījās. Beigās es ieraudzīju taksometru, kas apstājās Tridēna avēnijas stūrī, un pazinu balto cepuri. Viņa pat nepapūlējās izkāpt no mašīnas. Viņa tikai pavēra durvis un pamāja man. Zēns skrēja man pa priekšu, un es baidījos, ka viņam kāds uzbrauks virsū. Viņš pieskrēja pie taksometra pirmais, un durvis aizcirtās, pirms paspēju nonākt pie tā.

“Rīt,” viņa sauca, “es jums paskaidrošu rīt. Piedodiet...”

Viņa man pat paldies nepateica. Taksometrs aizbrauca Rošešuāra bulvāra virzienā un pagriezās pa kreisi uz Pi-gala laukuma pusi.

Megrē kundze aizelsusies apklusa un noņēma cepuri ar tik strauju kustību, ka sajauca matus.

- Vai tu smejies?

- Nepavisam nē.

- Atzīsties, ka tev tas liekas smieklīgi. Bet viņa taču atstāja savu bērnu vairāk nekā divas stundas svešai sievietei. Viņa nezināja pat manu vārdu!

- Un tu? Vai tu zini, kā viņu sauc?

-Nē.

- Vai tu zini, kur viņa dzīvo?

- Es nezinu neko, vienīgi to, ka neesmu aizgājusi pie zobārsta un mana mīkstā vistiņa ir sadegusi, un tu pašlaik ēd sieru, sēdēdams pie galda stūra kā tāds... kā tāds...

Neatrazdama īsto vārdu, viņa sāka raudāt un devās uz guļamistabu pārģērbties.

2. nodaļa Lielā Tirēna raizes

Megrē kāpa pa Orfēvras krastmalas kāpnēm trešajā stāvā sev vien raksturīgā manierē: sākumā, pirmajā stāvā, kur ieplūda gandrīz tīra dienas gaisma, viņš vēl izskatījās gandrīz vienaldzīgs, bet, jo dziļāk iegāja vecās celtnes pelēcībā, jo vairāk noraizējies šķita, it kā, tuvojoties kabinetam, viņā iespiestos aizvien vairāk rūpju.

Ejot garām ziņnesim, viņš jau bija priekšnieks. Pēdējā laikā viņš bija paradis pirms savu durvju atvēršanas ieskatīties inspektoru kabinetā un, cepuri galvā un mēteli mugurā, ieiet pie Lielā Tirēna.

Tas bija jauns Orfēvras krastmalas zobratiņš, kas rādīja, cik plaši izvērsusies Stevelsa lieta. Likā, kam vajadzēja savākt visu informāciju, salīdzināt to un darīt zināmu, drīz vien bija apkrauts ar darbiem pāri galvai, jo viņš bija arī tas, kurš atbildēja zvanītājiem, izskatīja ar lietu saistītās vēstules un pieņēma informatorus.

Nespēdams strādāt inspektoru istabā, kur cilvēki nemitīgi staigāja iekšā un ārā, viņš patvērās blakus telpā, uz kuras durvīm kāds jokdaris drīz vien uzrakstīja: “Lielais Tirēns”.

Līdzko kāds inspektors bija ticis galā ar savu uzdevumu, līdzko kāds pārnāca, savu darbu paveicis, aizvien atradās kāds kolēģis, kurš jautāja:

- Vai tu esi brīvs?

-Jā.

- Iegriezies pie Lielā Tirēna! Viņš slīkst nost!

Tā bija taisnība. Likā nekad nebija pietiekami daudz cilvēku, lai visu vajadzīgo pārbaudītu, un nodaļā droši vien vairs nebija neviena, kas nebūtu vismaz vienreiz iegriezies Tirēna ielā.

Visi pazina ielu krustojumu grāmatsējēja darbnīcas tuvumā un tā trīs kafejnīcas: vispirms - kafejnīcu-restorānu uz Franka Buržuā ielas stūra, pēc tam - “Lielo Tirānu” tam pretī un, beidzot, trīsdesmit metrus tālāk uz Vogēzu laukuma pusi - “Vogēzu labakas bāru”, kuru reportieri bija padarījuši par savu štābu.

Jo ari viņi nodarbojās ar Stevelsa lietu. Policisti iedzēra pa alum “Lielajā Tirānā”, pa kura logiem varēja redzēt flāma darbnīcu. Tas bija viņu galvenais štābs, kuram Likā kabinets bija kļuvis par sava veida filiāli.

Visdīvainākais bija tas, ka brašais Likā, iegrimis klasificēšanā, droši vien bija vienīgais, kas vēl nebija šajā apkaimē rādījies kopš pirmās reizes, kad izdarīja kratīšanu darbnīcā.

Un tomēr viņš bija tas, kurš šo stūri pazina labāk nekā jebkurš cits. Viņš zināja, ka blakus “Lielajam Tirānam” ir smalku vīnu veikals - “Burgoņas pagrabi, ” un viņš pazina tā īpašniekus, jo viņam tikai vajadzēja ielūkoties kartītē, lai pasacītu, ko tie atbildējuši katram no pratinātājiem.

Nē. Viņi nebija redzējuši neko. Bet sestdienas vakarā viņi bija aizbraukuši uz Ševrēzas ieleju, kur pavadījuši nedēļas nogali savā mājā.

Blakus “Burgoņas pagrabiem” bija kurpnieka Buskē kunga bodīte.

Tas turpretī runāja pārāk daudz, un viņa nelaime bija tā, ka viņš visiem taujātājiem neatbildēja vienu un to pašu. Viņa teiktais bija atkarīgs no tā, kādā dienas stundā viņu uzmeklēja, no aperitīvu un degvīna glāzīšu skaita, ko viņš izdzēra vienalga kurā no trim stūra kafejnīcām.

Aiz tā bija rakstāmpiederumu veikalnieks Frērs, kas daļēji tirgojās vairumā un kam pagalmā bija kartonāžas darbnīca.

Virs Fransa Stevelsa darbnīcas vecā savrupnama otrajā stāvā sērijveidā izgatavoja rotaslietas. Tas bija uzņēmums “Sass un Lapinskis”, kurā bija nodarbinātas kādas divdesmit strādnieces un četri vai pieci vīrieši, kuriem visiem bija pilnīgi neizrunājami uzvārdi.

Nopratināti tika visi, daži četras vai piecas reizes, un iztaujāja dažādi inspektori, nemaz jau nerunājot par daudzām žurnālistu sarunām. Divi nekrāsota koka galdi Likā kabinetā bija nokrauti ar dokumentiem, plāniem un piezīmēm, kuru jūklī orientēties spēja vienīgi viņš.

Un katru dienu Likā nenoguris rakstīja piezīmes. Tajā pēcpusdienā Megrē klusēdams stāvēja viņam aiz muguras un smēķēja.

Lapa ar virsrakstu “Motīvi’’bija izraibināta ar daudzām piezīmēm, kuras cita pēc citas izsvītrotas.

Tika meklēti politiski motīvi - ne tādā nozīmē, kādā par tiem runāja Liotārs, jo tiem nebija loģiska pamatojuma. Bet Stevelss, kas dzīvoja ļoti noslēgti, varēja piederēt pie kādas graujošas organizācijas.

Meklējumi tādā virzienā nedeva neko. Jo vairāk iedziļinājās Stevelsa dzivē, jo skaidrāks kļuva, ka tajā nav nekādu ievērojamu notikumu. Viņa bibliotēkas grāmatas, kas tika izpētītas itin visas, bija izraudzītas no pasaules labāko autoru darbiem, un to bija darījis gudrs, ļoti inteliģents cilvēks. Viņš tās ne tikai lasīja un pārlasīja, bet ari rakstīja malās piezīmes.

Greizsirdība? Femanda nekad nekur negāja bez viņa, varbūt tikai iepirkties turpat darbnīcas kvartālā, un viņš no savas vietas gandrīz vai varēja redzēt veikalus, kur viņa iegāja.

Radās jautājums, vai slepkavībai nav kāds sakars ar blakus esošo uzņēmumu “Sass un Laptnskis". Rotaslietu fabrikā nekas nebija nozagts. Grāmatsējēju nepazina nedz saimnieki, nedz strādnieki - varbūt vienīgi bija viņu ievērojuši sēžam pie loga.

Ari Beļģijā nekā nevarēja atrast. Stevel'ss to bija atstājis astoņpadsmit gadu vecumā un nekad nebija dzimtenē atgriezies. Viņš neinteresējās par politiku, un nekas neliecināja, ka viņš piederētu pie flāmu ekstrēmistu kustības.

Viss bija ņemts vērā. Likā neatstāja bez ievērības vistrakākos mājienus, lai nomierinātu sirdsapziņu, viņš atkal un atkal atvēra inspektoru kabineta durvis un kādu uz labu laimi pasauca.

Katrs zināja, ko tas nozīmē. Bija atkal kaut kas jāpārbauda Tirēna ielā vai kur citur.

- Kaut kas man te ir, - viņš šoreiz sacīja Megrē, rādīdams uz lapiņu starp izklaidus izliktajiem papīriem. - Es liku izsniegt paziņojumu visiem taksometru šoferiem. Tā viens uzradās - naturalizējies krievs. Es likšu pārbaudīt.

Pārbaudīt - šis vārds tiešām bija nācis modē.

- Es gribēju zināt, vai sestdien, septiņpadsmitajā februārī, pēc tumsas iestāšanās kāds nav aizvedis vienu vai vairākus cilvēkus pie grāmatsējēja. Šoferi Georgu Peskinu tajā sestdienā ceturksni pāri astoņiem pie Senlazāra stacijas pasaukuši trīs vīrieši, kurus viņš aizvedis uz Tirēna un Franka Buržuā ielas stūri. Kad viņi izkāpuši, bijis pāri pusdeviņiem, un tas diezgan labi saskan ar vārtnieces teikto par dzirdēto troksni. Šoferis savus klientus nepazina. Tomēr viņš ir pārliecināts, ka tas, kurš licies no visiem cienīgākais un kurš ar viņu runājis, bijis no Mazāzijas.

- Kādā valodā viņi savā starpā sarunājušies?

- Franciski. Otrais - liela auguma diezgan tukls gaišmatis ar stipru ungāru akcentu - licies nobažījies un satraukts. Trešais - pusmūža francūzis, ģērbies sliktāk nekā abi pārējie, šķiet, nav piederējis pie tām pašām aprindām kā viņi.

Izkāpjot no mašīnas, austrumnieks samaksājis, un visi trīs aizgājuši pa Tirēna ielu grāmatsējēja darbnīcas virzienā.

Ja nebūtu gadījuma ar taksometru, Megrē varbūt nebūtu iedomājies par savas sievas piedzīvojumu.

- Ja jau tev darīšana ar šoferiem, tu varbūt vari ievākt ziņas par kādu sīku šīrīta notikumu. Tam nav nekādā sakara ar mūsu lietu, bet tas mani ieinteresējis.

Likā nepavisam nebija noskaņots tā uzreiz pieņemt, ka notikumam nav nekāda sakara ar viņa izmeklējamo lietu, jo viņš bija gatavs ar to saistīt visdažādākos notikumus un nejaušības. Jau no paša agra rīta viņš pieprasīja visus municipālās policijas ziņojumus, lai pārliecinātos, vai tajos nav kaut kas aizdomīgs, kas varētu iekļauties viņa redzeslokā.

Viens pats savā kabinetā viņš paveica milzīgu darbu, par ko publikai, kura lasīja avīzes un sekoja Stevelsa lietai gluži kā romānam turpinājumos, nebija ne jausmas.

Megrē dažos vārdos izstāstīja par dāmu ar balto cepuri un mazo zēnu.

- Tu varētu vēl piezvanīt devītā rajona policijai. Tā kā viņa katru rītu mēdz būt Antverpenes skvērā, jāpieņem, ka viņa turpat tuvumā dzīvo. Lai viņi pārbauda, apjautājas tuvējiem veikalniekiem, viesnīcās un mēbelētajās istabās.

Pārbaudes! Parasti blakus kabinetā varēja atrast reizē pat desmit inspektoru, kas smēķēja, rakstīja ziņojumus, lasīja avīzes un pat spēlēja kārtis. Tagad reti kad tur reizē varēja atrast divus. Līdzko kāds parādījās, Lielais Tirēns atvēra sava ūka durvis.

- Vai tu, puisīt, esi'brīvs? Ienāc uz brīdi.

Un tad tas bija vēl viens, kas gāja pa kādām pēdām.

Pazudušo koferi izmeklējās visās staciju bagāžas glabā-tuvēs un pie visiem vecu mantu pārdevējiem.

Lapuāns varbūt bija vēl nepieredzējis, bet nopietns puisis, kas nekādā gadījumā neko neizgudroja.

Tātad Stevelsa darbnīcā 21. februāra rītā bija koferis, kura vairs nebija, kad Likā tur ieradās piecos.

Bet, cik atcerējās kaimiņi, Stevelss tajā dienā nebija atstājis dzīvokli un neviens nebija redzējis Femandu aizejam ar koferi vai saini rokā.

Vai kāds bija ieradies pēc iesietām grāmatām? Arī tas tika pārbaudīts. Argentīnas vēstniecība bija atsūtījusi pakaļ dokumentam, kuram Stevelss bija izgatavojis greznus vākus, bet tas nebija nekas liels, un vēstniecības darbinieks dokumentu aiznesa, padusē pasitis.

Martēns, visinteliģentākais kriminālpolicijas darbinieks, gandrīz nedēļu nostrādāja grāmatsējēja darbnīcā, šķirstot viņa grāmatas, pētot pēdējo mēnešu laikā padarīto darbu sarakstus, pa telefonu sarunājoties ar klientiem.

- Tas ir apbrīnojams cilvēks, - Martēns secināja. -Viņam ir bijis tik izmeklēts klientu loks, cik vien iespējams. Itin visi viņam pilnīgi uzticas. Viņš strādā arī vairākām vēstniecībām.

Bet ari šajā jomā nebija nekā noslēpumaina. Vēstniecības viņam pasūtīja darbu, jo viņš bija heraldists un viņam bija ļoti daudzu vapeņu spiedogi, tāpēc viņš varēja iesiet dokumentus, izrotājot vākus ar dažādu zemju ģerboņiem.

- Jūs, priekšniek, neizskatāties apmierināts. Bet gan redzēsiet, ka no tā visa kaut kas izkūņosies.

Un brašais Likā, kas nezaudēja dūšu, rādīja uz simtiem savākto papīru.

- Kurtuvē atrada zobus, vai ne? Tie tur nevarēja ierasties paši. Un kāds nosūtīja telegrammu no Konkamo, lai aizvilinātu prom Stevelsa sievu. Zilajam uzvalkam, kas karājās skapī, bija cilvēka asiņu traipi, kurus kāds veltīgi bija pūlējies iztīrīt. Lai ko runā un ko dara metrs Liotārs, es no tā neatkāpjos.

Bet papīru kalns, kas tā bija aizrāvis brigadieri, nomāca komisāru, kurš tajā nolūkojās drūmu skatienu.

- Par ko jūs, priekšniek, domājat?

- Ne par ko. Es svārstos.

- Vai domājat viņu laist vaļā?

- Nē. Tā ir miertiesneša darīšana.

- Vai citādi jūs viņu atbrīvotu?

- Es nezinu. Es nevaru saprast, vai nevajadzētu visu lietu sākt no paša gala.

- Kā vēlaties, - Likā, mazliet aizskarts, sacīja.

- Tas nebūt neliedz tev turpināt darbu. Gluži pretēji. Ja mēs pārāk aizkavēsimies, mēs vairs netiksim galā. Tā ir vienmēr; līdzko iejaucas prese, visiem uzreiz rodas kaut kas sakāms, un mēs tiekam aprakti vēstulēs.

- Un tomēr es esmu atradis šoferi, tāpat kā atradīšu to, kuru šorīt redzēja Megrē kundze.

Komisārs no jauna piebāza pīpi un atvēra durvis. Blakus istabā nebija neviena paša inspektora. Visi kaut kur

nodarbojās ar flāma lietu.

- Vai esat izšķīries?

- Laikam gan.

Viņš pat neiegriezās savā kabinetā, izgāja no kriminālpolicijas ēkas un uzreiz apturēja taksometru.

- Uz Tirēna un Franka Buržuā ielas stūri!

Šos vārdus varēja dzirdēt no rīta līdz vakaram, un no tiem jau metās nelabi.

* * *

Kvartāla iedzīvotājiem bija īsti svētki. Visi cits pēc cita varēja lasīt avīzēs savu vārdu. Veikalniekiem un amatniekiem pietika iegriezties “Lielajā Tirēnā” iedzert kādu glāzīti,-kad viņi satika policistus, un, ja viņi šķērsoja ielu, lai ieietu “Vogēzu tabakas barā”, kur bija izdaudzināts baltvīns, viņus atplestām rokām saņēma reportieri.

Neskaitāmas reizes viņiem jautāja, ko viņi domā par Stevelsu, par Femandu, iztaujāja par katru sīkumu, ko viņi būtu varējuši novērot.

Tā kā nebija pat līķa, bija tikai divi zobi, notikušais nepavisam nešķita dramatisks, drīzāk tas atgādināja spēli.

Megrē izkāpa no mašīnas pie “Lielā Tirēna”, ielūkojās krodziņā, neredzēja nevienu no policijas, pagājās dažus soļus un nonāca pie grāmatsējēja darbnīcas, kurai jau trīs nedēļas logs bija aizslēģots un durvis aizslēgtas. Viņš neatrada zvana pogu un pieklauvēja, jo zināja, ka Fer-nandai vajadzētu būt mājās.

Viņa atstāja dzīvokli no rītiem. Kopš Fransa apcietināšanas viņa katru ritu desmitos devās prom, ņemot līdzi trīs mazus kastrolīšus, kas bija salikti cits uz cita un ievietoti kopīgā tureklī.

Viņa ar metro veda ēdienu savam vīram uz Santē cietumu.

Megrē vajadzēja klauvēt vēlreiz, un viņš ieraudzīja sievieti iznirstam no kāpnēm, kas savienoja darbnīcu ar pagrabtelpām. Viņa komisāru pazina, pagriezās atpakaļ, kaut ko pateica neredzamam ciemiņam un beidzot nāca atvērt durvis.

Viņai kājās bija čības, priekšā aizsiets rūtots priekšauts. Tāda, mazliet aptaukojusies, nekrāsotu seju, viņa nepavisam neatgādināja sievieti, kas savulaik meklējusi klientus mazās ieliņās pie Sevastopoles bulvāra. Viņa izskatījās pēc īstas mājās sēdētājas, pēc rūpīgas mājasmātēs un normālos apstākļos droši vien bija dzīvespriecīga.

- Vai jūs gribējāt satikt mani? - viņa jautāja, un balsī bija jūtams nogurums.

- Vai pie jums kāds ir?

Viņa neatbildēja, un Megrē devās uz kāpņu pusi, pakāpa dažus pakāpienus lejup, pieliecās un sarauca uzacis.

Viņam jau bija ziņots, ka apkaimē manīts Alfonsi, kas “Vogēzu tabakas bārā" labprāt iedzēra aperitīvu kopā ar žurnālistiem, bet vairījās iegriezties ‘‘Lielajā Tirēnā”.

Viņš kā pastāvīgs viesis stāvēja virtuvē, kur kaut kas sutinājās uz uguns, un, kaut šķita iztraucēts, ironiski uzsmaidīja komisāram.

- Ko tu te dari?

- Esmu ieradies vizītē - gluži tāpat kā jūs. Vai tad man nav tiesību to darīt?

Alfonsi bija strādājis kriminālpolicijā, bet ne Megrē brigādē. Dažus gadus viņš bija piederējis pie tikumības policijas, kur galu galā viņam lika saprast, ka, par spīti protekcijām, viņš tur nav vēlams.

Būdams maza auguma vīriņš, viņš valkāja apavus ar ļoti augstiem papēžiem, lai izskatītos garāks, varbūt, kā daži apgalvoja, viņam kurpēs bija kāršu kava, un vienmēr bija pārspīlēti izmeklēti ģērbies, pirkstā viņam mirdzēja

gredzens ar lielu īstu vai viltotu briljantu.

Loretas Dievmātes ielā viņš bija atvēris privātpolicijas aģentūru, kur bija reizē priekšnieks un vienīgais kalpotājs, viņam bija vēl vienīgi tāda kā sekretāre, kura galvenokārt bija mīļākā un ar kuru kopā viņu naktīs varēja satikt krodziņos.

Kad komisāram Megrē ziņoja, ka Alfonsi apgrozās Tirēna ielas tuvumā, Megrē sākumā domāja, ka bijušais inspektors mēģina nozvejot šādas tādas ziņas, ko pēc tam varētu pārdot žurnālistiem.

Pēc tam viņš atklāja, ka Filips Liotārs Alfonsi algo.

Tā bija pirmā reize, kad Megrē satika viņu savā ceļā, un viņš ierūcās.

- Es gaidu.

- Ko jūs gaidāt?

- Kad tu aiziesi.

- Žēl, es neesmu beidzis.

- Kā vēlies.

Megrē izlikās, ka grasās iet ārā.

- Ko jūs domājat darīt?

- Pasaukt kādu no saviem vīriem un likt tam iet tev pa pēdām dienu un nakti. Tās arī ir manas tiesības.

- Lai taču paliek! Kāpēc jūs tā dusmojaties, Megrē kungs!

Viņš devās augšā pa kāpnēm, savilcis seju kā īsts pašpuika un pirms aiziešanas pamirkšķināja Femandai ar aci.

- Vai viņš te bieži nāk?

- Šī ir otrā reize.

- Es iesaku no viņa uzmanīties.

- Es zinu. Es tādus cilvēkus pazīstu.

Vai tas bija smalkjūtīgs mājiens uz laikiem, kad viņa bija atkarīga no tikumības policijas vīriem?

- Kā klājas Stevelsam?

- Labi. Viņš visu dienu lasa. Viņam ir paļāvība.

- Un jums?

Vai tiešām viņa mazliet vilcinājās?

- Man arī.

Tomēr varēja nomanīt, ka Fernanda ir mazliet nogurusi.

- Kādas grāmatas jūs tagad viņam nesat?

- Patalban viņš pārlasa Marselu Prustu no viena gala līdz otram.

- Vai jūs arī viņu esat lasījusi?

-Jā.

Stevelss tātad bija audzinājis sievu, ko savulaik pievācis no ielas.

- Jūs maldīsieties, ja domāsiet, ka esmu ieradies pie jums kā ienaidnieks. Jūs situāciju pārzināt tikpat labi kā es. Es gribu saprast. Pagaidām es nesaprotu. Un jūs?

- Es esmu pārliecināta, ka Franss nav pastrādājis noziegumu.

- Vai jūs viņu mīlat?

- Tādi vārdi neko nenozīmē. Būtu vajadzīgi citi, īpaši radīti vārdi, kādu nemaz nav.

Viņš bija atgriezies darbnīcā, kur uz gara galda pie loga bija sarindoti grāmatsējēja darbarīki. Preses stāvēja aizmugurē, puskrēslā, un plauktos starp iesāktiem darbiem savu kārtu gaidīja grāmatas.

- Viņam bija ļoti noturīgi paradumi, vai ne? Man gribētos, lai jūs man iespējami precīzi aprakstāt viņa laika sadalījumu.

- Man to jau jautāja.

-Kas?

- Metrs Liotārs.

- Vai jums ir ienācis prātā, ka metra Liotāra intereses varbūt nemaz nesakrit ar jūsu interesēm? Pirms trim nedēļām viņu neviens vēl nepazina, un šobrīd viņam galvenais ir sacelt ap savu vārdu iespējami lielāku troksni. Viņam ir gluži vienalga, vai jūsu vīrs ir vainīgs vai nevainīgs-,

- Piedodiet. Ja viņš pierādīs viņa nevainību, tā viņam būs lieliska reklāma, un līdz ar to viņš būs iemantojis labu reputāciju.

- Un kā būs, ja viņš panāks jūsu vīra atbrīvošanu, neapstrīdamā kārtā nepierādot viņa bezvainību? Viņš tiks uzskatīts par lielu gudrinieku un viltnieku. Visi meklēs viņa palīdzību. Bet par jūsu vīru runās: “Viņam gan palaimējās, Liotārs viņu izpestīja no ķezas!” Citiem vārdiem, jo vairāk vainīgs Stevelss liksies, jo lielāku ievērību gūs advokāts. Vai jūs to saprotat?

- Franss katrā ziņā to saprot.

- Vai viņš jums to teicis?

-Jā.

- Vai viņam Liotārs nepatīk? Kāpēc tad viņš to izrau dzijās?

- Viņš neizraudzījās. Tas bija Liotārs, kurš...

- Vienu mirklīti. Nupat jūs pateicāt kaut ko svarīgu.

- Es zinu.

- Vai jūs to darījāt tīšām?

- Varbūt. Esmu nogurusi no visa, kas ap mums vārās, un saprotu, kur tas rodas. Man neliekas, ka es nodarītu Fransam ļaunumu, sakot to, ko saku.

- Kad brigadieris Likā divdesmit pirmajā februārī ap pieciem ieradās izdarīt kratīšanu, viņš neaizgāja viens, viņš paņēma līdzi jūsu vīru.

- Un jūs viņu pratinājāt visu nakti, - viņa pārmezdama sacīja.

- Tas ir mans arods. Tajā brīdī Stevelsam vēl nebija advokāta, jo viņš nezināja, ka tiks apsūdzēts. Un pēc tam viņu vairs neatlaida. Viņš te ieradās kopā ar inspektoru un

uzturējās īsu laiku. Bet, kad es lūdzu viņu izvēlēties advokātu, viņš nevilcinādamies nosauca Liotāra vārdu.

- Es saprotu, ko gribat sacīt.

- Tātad advokāts te ieradās pie Stevelsa pirms brigadiera Likā?

-Jā.

- Tātad viņš te bija divdesmit pirmā datuma pēcpusdienā starp Lapuāna un brigadiera apmeklējumiem?

-Jā.

- Vai jūs sarunas laikā bijāt klāt?

-Nē.

- Vai tas nebija jūsu virs, kas piezvanīja un lūdza viņu atnākt?

- Par to esmu gandrīz pilnīgi pārliecināta.

Kvartāla puikas bija piespieduši degunus pie skatloga stikla, un Megrē ieteica:

- Vai jums neliekas, ka būtu labāk, ja mēs nokāptu

lejā?

Viņa izveda Megrē cauri virtuvei, un viņi iegāja mazā istabiņā bez logiem, kura bija ļoti mājīga, ļoti gliti iekārtoti!, gar visām sienām tai bija gramatām pilni plaukti, vidu -galds, pie kura laulātais pāris ieturēja maltītes, un vienā stūrī - otrs galds, ko lietoja par .sekretāru.

- Jūs gribējāt zināt, kādas bija mana vīra dienas. Viņš katru dienu cēlās sešos - gan ziemu, gan vasaru, un pirmām kārtām viņš piepildīja kurtuvi.

- Kāpēc viņš to nedarīja divdesmit pirmajā?

- Nebija pietiekami auksts. Pēc dažām saltām dienām laiks bija atkal jauks, un neviens no mums nav salīgs. Virtuvē man ir gāzes pavards, kas pietiekami sasilda telpas, un darbnīcā arī - uz tā Franss silda līmi.

Pirms mazgāšanās viņš gāja uz maiznīcu pēc radziņiem, kamēr es vārīju kafiju, un tad mēs brokastojām.

Pēc tam viņš nomazgājās un tūlīt ķērās pie darba. Es izgāju no mājas deviņos, kad galvenie kopšanās darbi bija padarīti, un iepirkos.

- Vai viņš nekad negāja darba darīšanās?

- Reti. Viņam darbu atnesa un gatavo aiznesa. Ja viņam kur bija jāiet, es gāju līdzi, jo tās bija gandrīz vienīgās reizes, kad atstājām māju.

Pusdienas ēdām pusvienos.

- Vai viņš pēc tam tūlīt atsāka darbu?

- Gandrīz vienmēr - tikai mirkli pastāvēja durvīs un izsmēķēja cigareti, jo strādādams nesmēķēja.

Tā turpinājās līdz septiņiem, reizēm līdz pusastoņiem. Es nekad nezināju, cikos sēdīsimies pie vakariņu galda, jo viņš aizvien gribēja pabeigt iesākto darbu. Pēc tam viņš aizlika logam priekšā slēģus, nomazgāja rokas, un pēc vakariņām mēs šajā istabā lasījām līdz desmitiem vai vienpadsmitiem.

Vienīgi piektdienas vakaros mēs gājām uz Senpola kinoteātri.

- Vai viņš nedzēra?

- Glāzīti kaut kā stipra pēc katrām vakariņām. Tieši vienu glāzīti, kuras viņam pietika veselu stundu, jo ik reizi viņš tajā tikai pamērcēja lūpas.

- Un svētdienās? Vai braucāt uz laukiem?

- Nekad. Viņam lauki riebās. Mēs visu ritu staigājām neapģērbušies. Viņš kaut ko meistaroja. Viņš uztaisījis plauktus un gandrīz visu, kas mums ir. Pēcpusdienā mēs gājām pastaigāties pa Franka Buržuā kvartālu, pa Svētā Luija salu, un bieži ēdām vakariņas mazā restorānā pie Jaunā tilta.

- Vai viņš ir skops?

Viņa nosarka un atbildēja mazāk dabiski, ar pretjautājumu, kā mēdz darīt apmulsušas sievietes.

- Kāpēc jūs tā jautājat?

- Viņš tā strādā jau vairāk nekā divdesmit gadu, vai

ne?

- Viņš strādā visu mūžu. Viņa māte bija ļoti nabadzīga. Viņam bija grūta bērnība.

- Kaut gan viņš tiek uzskatīts par visdārgāko grāmatsējēju Parīzē, pasūtījumu viņam ir vairāk, nekā viņš spēj pieņemt.

- Taisnība.

- Ar to, ko viņš nopelna, varētu dzīvot ērti, modernā dzīvoklī, varētu pat iegādāties auto.

- Ko mēs ar to darītu?

- Viņš apgalvo, ka viņam nekad nav bijis vairāk kā viens uzvalks, un šķiet, ka jūsu garderobe nav bagātāka.

- Man nekas nav vajadzīgs. Mēs ēdam labi.

- Jūs dzīvei droši vien izlietojat ne vairāk kā trešo daļu no tā, ko viņš nopelna.

- Es nenodarbojos ar naudas jautājumiem.

- Lielākā daļa cilvēku strādā noteiktam mērķim. Vieni vēlas nopirkt lauku māju, citi sapņo par pensijas gadiem, vēl citi visu ziedo bērniem. Vai viņam bērnu nav?

- Nelaimīgā kārtā man nevar būt bērni.

- Un pirms jums?

- Nē. Viņš sievietes tikpat kā nav pazinis. Viņš apmierinājās ar to, ko jūs zināt, un tādā kārtā es ar viņu iepazinos.

- Ko viņš dara ar savu naudu?

- Es nezinu. Droši vien nogulda.

Tiešām, tika atrasts bankas rēķins uz Stevelsa vārda Galvenās sabiedrības O aģentūrā Sentantuāna ielā. Gandrīz katru nedēļu grāmatsējējs tur noguldīja nelielu summu, kas atbilda no kiientiem iekasētajai naudai.

- Viņš strādā aiz darba prieka. Viņš ir flāms. Es sāku

saprast, ko tas nozīmē. Viņš var pavadīt ilgas stundas pie viena iesējuma aiz prieka, ka viņam kaut kas labi izdevies.

Tas bija dīvaini - reizēm viņa runāja par vīru pagātnē, it kā Santē cietuma mūri viņu jau būtu šķīruši no pasaules, reizēm - tagadnē, it kā viņš kuru katru bridi varētu ienākt pa durvīm.

- Vai viņam bija sakari ar ģimeni?

- Viņš nekad nav pazinis tēvu. Viņu izaudzinājis tēvocis, kas viņu ļoti jaunu nodeva kādā labdarības iestādē -viņam par laimi, jo tur viņš iemācījās savu amatu. Tur pret audzēkņiem izturējās bargi, un viņam nepatīk par to runāt.

Dzīvoklim bija tikai viena izeja - darbnīcas durvis. Lai nonāktu pagalmā, vajadzēja i'ziet uz ielas un iet caur velvi garām vārtnieces logam.

Bija jābrinās, Orfēvras krastmalā dzirdot Lika pieminam visus cilvēkus, kuru vārdos Megrē tik tikko orientējās, - vārtniece Salazāra kundze, piektā stāva īrniece Begēna jaunkundze, kurpnieks, lietussargu tirgotāja, piena veikala īpašnieks un tā kalpone - par šiem cilvēkiem viņš runāja tā, it kā tos pazītu kopš senseniem laikiem, varēja nosaukt visus to paradumus un dīvainības.

- Ko jūs patlaban viņam rītdienai vārāt?

- Jera ragu. Viņam patīk labi paēst. Man šķita, jūs nu pat gribējāt man jautāt, ar ko viņš visvairāk aizraujas ārpus darba. Laikam ar ēdienu. Es nekad neesmu redzējusi, ka cilvēkam, kas visu dienu sēž, kas neiet svaigā gaisā un nestrādā fizisku darbu, būtu tik laba ēstgriba.

- Vai pirms iepazīšanās ar jums viņam nebija draugu?

- Laikam gan nē. Viņš par tādiem neko nav teicis.

- Vai viņš jau toreiz dzīvoja te?

- Jā. Viņš pats nodarbojās ar saimniecību. Tikai reizi nedēļā nāca Salazāra kundze un dzīvokli pamatīgi iztīrīja. Droši vien tāpēc, ka tagad viņam vārtniece vairs nav va-

lādzīga, es viņai nekad neesmu patikusi.

Vai kaimiņi zina?

Vai to, ar ko es nodarbojos senāk? Nē, tas ir - pirms I ransa apcietināšanas nezināja. Par to sāka runāt žurnālisti.

Vai viņi pret jums izturējās noraidoši?

Daži. Bet Franss bija tik iemīļots, ka viņi drīzāk mūs žēlo.

Kopumā tā bija taisnība. Ja kvartālā saskaitītu par un pret, par neapšaubāmi būtu pārsvarā.

Bet kvartāla iedzīvotāji, tāpat kā avīžu lasītāji, nevēlajās, lai notikums beigtos pārāk drīz. Jo lieta kļuva noslēpumaināka, jo niknāka iedegās ciņa starp kriminālpoliciju un Filipu L-iotāru, jo cilvēki bija apmierinātāki.

Ko Alfonsi no jums gribēja?

- Viņš nepaspēja pateikt. Viņš tikko bija atnācis, kad ieradāties jūs. Man nepatīk, kā viņš te ierodas - gluži kā publiskā vietā, cepuri galvā, nepatīk, ka viņš mani uzrunā ar tu un sauc kristāmvārdā. Ja Franss būtu te, viņš Alfonsi jau sen būtu izmetis pa durvīm.

- Vai viņš ir greizsirdīgs?

- Viņam nepatīk familiaritāte.

- Vai viņš jūs mīl?

- Manuprāt - jā.

- Kāpēc?

- Es nezinu. Varbūt tāpēc, ka es mīlu viņu.

Megrē nesmaidīja. Viņš nebija paturējis cepuri galvā kā Alfonsi. Viņš nerunāja rupji un neizlikās viltīgs.

Šajā pagrabā viņš tiešām izskatījās pēc drukna vīra, kas godīgi grib saprast notiekošo.

- Jūs nekādā gadījumā nestāstiet viņam neko tadu. ko varētu pavērst pret jūsu vīru.

- Pats par sevi saprotams. Turklāt man nekas tāds nav

sakāms.

- Un tomēr nav nekādu šaubu, ka šajā pagrabā ir nogalināts cilvēks.

- Eksperti to apgalvo, un es neesmu pietiekami izglītota, lai viņus atspēkotu. Katrā ziņā slepkava nav Franss.

- Šķiet neiespējami, ka tas būtu noticis, viņam nezinot.

- Es zinu, ko jūs gribat pateikt, bet atkārtoju - viņš nav vainīgs.

Megrē nopūzdamies piecēlās. Viņam patika, ka Fernanda nepiedāvāja neko iedzert, kā cilvēki tādos apstākļos mēdz darit.

- Es mēģināšu sākt no nulles, - komisārs atzinās. -Šurp nākot, mans nodoms bija sīki jo sīki izpētīt notikuma vietu.

- Jūs taču to nedarīsiet? Te viss ir tik daudzas reizes izvandīts!

- Man nav dūšas to darīt. Varbūt es atgriezīšos. Man, bez šaubām, būs jāuzdod jums daži jautājumi.

- Vai jūs zināt, ka apmeklējumu dienās es visu izstāstu Fransam?

- Jā, es jūs saprotu.

Viņš devās augšā pa šaurajām kāpnēm, un viņa gāja līdzi uz darbnīcu, kuras durvis atvēra un kurā jau valdīja gandrīz pilnīga tumsa. Viņi abi vienā laikā pamanīja Al-fonsi, ķurš gaidīja uz ielas stūra.

- Vai jūs viņu pieņemsiet?

- Es nezinu. Jūtos nogurusi.

- Vai gribat, lai pavēlu viņam likt jūs mierā?

- Vismaz šovakar.

- Ar labvakaru.

Arī viņa novēlēja labvakaru, un viņš smagiem soļiem gāja uz agrākā tikumības policijas inspektora pusi. Kad viņš piegāja tam klāt, pa “Vogēzu tabakas bāra” logu

viņus vēroja divi jauni reportieri.

-Laidies!

- Kāpēc?

- Tāpat vien. Tāpēc, ka viņa negrib, lai šodien viņu atkal traucē. Vai saprati?

- Kāpēc jūs pret mani esat tik ļauns?

- Tāpēc, ka man gluži vienkārši nepatīk tavs ģīmis.

Un, pagriezis Alfonsi muguru, viņš sekoja tradīcijai un

iegāja "Lielajā Tirēnā"iedzert kausu alus.

3. nodaļa Lopika ielas mēbelētās istabas

Diena joprojām bija dzidra un saulaina, spirgti vēsa, tā ka varēja redzēt dvašu un sala pirkstu gali. Tomēr Megrē palika stāvam uz autobusa platformas un, lasot rīta avīzi, te ņurdēja, te smaidīja.

Viņš bija izbraucis par agru. Pulkstenis rādīja tikko pusdeviņi, kad viņš iegāja inspektoru istabā, un tieši tajā brīdī Žanvjē, kas sēdēja uz galda, mēģināja no tā nošļūkt, slēpjot avīzi, ko lasīja skaļā balsī.

Istabā bija pieci vai seši inspektori, galvenokārt jaunie; viņi gaidīja, kad Likā uzdos dienas darbu. Viņi vairījās 110 Megrē skatiena, un daži, slepus vērodami komisāru, tikai ar pūlēm saglabāja nopietnību.

Inspektori nevarēja iedomāties, ka raksts komisāru uzjautrina tāpat kā viņus un ka tikai tāpēc, lai sagādātu viņiem prieku, Megrē izlikās īgns, jo no viņa to gaidīja.

Pirmajā lappusē pa trim slejām bija lasāms virsraksti:

“Megrē kundzes nepatīkamais piedzīvojums''.

Komisāra sievas iepriekšējā dienā Antverpenes skvērā piedzīvotās nepatikšanas bija aprakstītas visos sīkumos, trūka vienīgi pašas Megrē kundzes fotogrāfijas ar zēnu, ko viņa tik bruņnieciski bija sargājusi.

Megrē atvēra Likā durvis - arī brigadieris bija rakstu lasījis, un viņam bija iemesls uz šo lietu skatīties nopiet nāk.

- Es ceru, jūs nedomājat, ka faktus esmu devis es? Šorīt, atverot avīzi, es gluži apstulbu. Es tiešām neesmu runājis ne ar vienu reportieri. Vakar drīz pēc mūsu sarunas piezvanīju uz devīto rajonu Lambelam, kuram man notikums bija jāizstāsta, bet es nepieminēju jūsu sievu, kad liku viņam meklēt taksometru. Starp citu, viņš nupat man piezvanīja, ka taksometra šoferi gluži nejauši jau ir atradis. Viņš to jums atsūtīs. Tas virs le būs jau pēc dažām minu tēm.

- Vai kāds bija tavā kabinetā, kad tu runāji ar Lam-belu?

- Droši vien. Te vienmēr kāds ir. Un inspektoru istabas durvis katrā ziņā bija vaļā. Bet kurš? Man metas bail, iedomājoties, ka te mums radusies informācijas noplūde.

- Man jau vakar tā likās. Informācija ir noplūdusi jau divdesmit pirmajā februārī, jo, kad tu aizgāji uz Tirēna ielu izdarīt kratīšanu, Filips Liotārs jau bija brīdināts.

- Kas viņu brīdinājis?

- Es nezinu. Tas var būt vienīgi kāds no kriminālpolicijas.

- Un tāpēc tad, kad es tur ierados, koferis jau bija pazudis?

- Tas ir vairāk nekā iespējams.

- Kāpēc tādā gadījumā viņi nav aizvākuši arī uzvalku ar asins traipiem?

- Varbūt viņi par to nav iedomājušies vai arī pieņēmuši, ka nav iespējams noskaidrot to izcelsmi. Varbūt

viņiem pietrūcis laika?

Vai gribat, lai nopratinu inspektorus, priekšniek?

Ar to es nodarbošos pats.

Likā vēl nebija izšķirojis vēstuļu kaudzi uz garā galda, ko bija pārvērtis par rakstāmgaldu.

Vai nekā interesanta nav?

- Es vēl nezinu. Man jāliek pārbaudit. Vairākas ziņas nēši par koferi. Kādā anonīmā vēstulē apgalvots, ka koferis nav atstājis Tirēna ielu un ka mums jābūt akliem, lai to nepamanītu. Citā izteikta doma, ka lietas kodols meklējams Konkarno. Piecas lappuses gara, sīkiem bur liem rakstīta vēstule ar daudziem pamatojumiem pierāda, ka lietu pilnā mērā safabricējusi valdība, lai novērstu uz manību no dzīves dārdzības.

Megrē iegāja ‘ avā kabinetā, noņēma cepuri un novilka mēteli, par spīti siltajam laikam, iebēra ogles vienīgajā Or-fēvras krastmalā vēl palikušajā krāsnī, kuru viņš ar lielām pūlēm nosargāja, kad tika ierīkota centrālapkure.

Pavēris inspektoru istabas durvis, viņš pasauca La puanu, kurš tikko bija ieradies.

- Apsēdies.

Viņš rūpīgi aizvēra durvis, vēlreiz uzaicināja jauno cil vēku apsēsties un pāris reizes apgāja tam apkārt, mezdams uz to ziņkārīgus skatienus.

- Vai tu esi godkārīgs?

Jā, komisāra kungs. Es gribētu taisīt tādu pašu karjeru kā jūs. Tā ir godkārība, kā citādi lai to nosauc?

- Vai taviem vecākiem ir nauda?

- Nē. Mans tēvs ir bankas ierēdnis Melānā, un viņam bija grūti sagādāt man un māsām pieklājīgu izglītību.

- Vai esi iemīlējies?

Viņš nenosarka un nesamulsa.

- Nē. Vēl nē. Man laika pietiek. Man ir tikai divdesmit četri gadi, un es netaisos precēties, iekams nebūšu ieguvis nodrošinātu stāvokli.

- Vai dzīvo viens mēbelētās istabās?

- Laimigā kārtā nē. Mana jaunākā māsa Žermēna ari ir Parīzē. Viņa strādā izdevniecībā Sēnas kreisajā krasta. Mēs dzivojam kopā, un vakaros viņai pietiek laika gatavot ēdienu, tā mēs varam ietaupīt.

- Vai viņai ir pielūdzējs?

- Viņai ir tikai astoņpadsmit gadu.

- Vai tad, kad tu pirmoreiz biji Tirēna ielā, tu uzretz atgriezies kriminālpolicijā?

Piepeši viņš nosarka, brīdi vilcinājās un tikai tad atbildēja.

- Nē, - viņš beidzot atzinās. - Es biju tik lepns un laimīgs par to, ka esmu kaut ko atklājis, ka samaksāju tak sometram un vispirms iegriezos Baka ielā, lai pastāstītu par savu veiksmi Žermēnai.

- Labi, draudziņ. Paldies!

Lapuāns, samulsis un nobažījies, negribēja iet prom.

- Kāpēc jūs tā jautājāt?

- Es esmu tas, kurš iztaujā, vai ne? Varbūt vēlāk tu savukārt uzdosi jautājumus. Vai tu vakar biji brigadiera Likā kabinetā, kad viņš zvanīja uz'devīto rajonu?

- Es biju blakus kabinetā, un durvis stāvēja vaļā.

- Cikos tu to pastāstīji savai māsai?

- Kā jūs zināt?

- Atbildi.

- Viņa beidz darbu piecos. Viņa mani gaidīja, kā bieži mēdz darīt, "Lieki pulksteņa bārā”, un mēs, pirms gājām mājās, kopā iedzērām aperitīvu.

- Vai vakaru jūs pavadījāt kopā?

- Viņa ar draudzeni aizgāja uz kino.

- Vai tu draudzeni esi redzējis?

- Nē. Bet es viņu pazīstu.

- Viss. Vari iet.

Viņš būtu gribējis paskaidrot tuvāk, bet komisāram tai bridi paziņoja, ka pie viņa ieradies taksometra šoferis. Tas bija drukns, gadus piecdesmit vecs sangvinisks cilvēks, kas jaunibā droši vien bijis fiakra kučieris un, spriežot pēc elpas, pirms nākšanas dūšas uztaisišanai bija iedzēris dažas glāzes baltvīna.

- Inspektors Lambels man lika atnākt pie jums mazās kundzītes sakarā.

- Kā viņš uzzināja, ka tu biji tas, kurš viņu veda?

- Es parasti stāvu Pigala laukumā, un viņš vakar vakarā atnāca ar mani aprunāties tāpat kā ar visiem maniem kolēģiem. Un es esmu tas, kurš kundzīti veda.

- Cikos un uz kurieni?

- Pulkstenis varēja būt apmēram viens. Es beidzu pusdienot vienā Lepika ielas restorānā. Mana mašīna stāvēja pie durvīm. Es ieraudziju, ka no nama ielas pretējā pusē iznāk kāds pāris, un sieviete uzreiz metās pie mana taksometra. Viņa izskatījās vīlusies, kad ierauzīja uz karodziņa melno cepuri. Tā kā biju pašapkalpošanās restorānā, es piecēlos un uzsaucu, lai pagaida.

- Kāds bija cilvēks, kas sievieti pavadīja?

- Mazs un resns, ļoti labi ģērbies, izskatījās pēc ārzemnieka. Vecumā starp četrdesmit un piecdesmit, skaidri pateikt nevaru. Viņš pagriezās pret sievieti un kaut ko viņai sacīja svešā valodā.

- Kādā valodā?

- Es nezinu. Es esmu no Pantēnas un nekad neesmu mācējis atšķirt valodas.

- Kādu adresi viņa jums nosauca?

- Viņa bija nervoza un nepacietīga. Viņa teica, lai vispirms aizbraucu uz Antverpenes laukumu un tur palēninu gaitu. Viņa skatījās pa logu. “Mazliet pieturiet,” viņa teica, “un brauciet tālāk uzreiz, kad es jums sacišu.”

Viņa kādam māja. Mums tuvojās resna mammele un mazs zēns. Dāma atvēra durtiņas, paķēra puisēnu un lika man uzreiz braukt tālāk.

- Vai jums tas neatgādināja nolaupīšanu?

- Nē, jo viņa dāmai kaut ko sacīja, neko daudz, tikai dažus vārdus. Un tā izskatījās atvieglota.

- Uz kurieni jūs vedāt māti un bērnu?

- Vispirms uz Neijī vārtiem. Tur viņa apdomājās un lika braukt uz Senlazāra staciju.

- Vai tur viņa izkāpa?

- Nē. Viņa mani apturēja Sentogistēna laukumā. Tā kā pēc tam nonācu mašīnu sastrēgumā, es aizmugures skata spogulītī redzēju, ka viņa pasauc citu taksometru, “Urbāna "mašīnu, kuras numuru nepaspēju ieraudzīt.

- Vai jums gribējās to iegaumēt?

- Paraduma dēļ. Viņa tiešām bija pārliecīgi satraukta. Un tas tomēr nav normāli - gluži nevajadzīgi likt man braukt uz Neijī vārtiem, apturēt mani Sentogistēna lauku mā, lai iekāptu citā mašīnā.

- Vai pa ceļam viņa ar bērnu sarunājās?

- Pateica pāris teikumus, lai viņš sēž mierīgi. Vai paredzēta atlīdzība?

- Iespējams. Es vēl nezinu.

- Bet es esmu izniekojis visu ritu.

Megrē viņam pasniedza naudaszīmi un pēc dažām minūtēm iegāja kriminālpolicijas direktora kabinetā, kur apspriede jau bija sākusies. Dienestu priekšnieki sēdēja ap melnkoka rakstāmgaldu un mierīgi sarunājās par kārtējām lietām.

- Un kā iet jums, Megrē? Kas ar jūsu Stevelsu?

Pēc viņu smaidiem varēja noprast, ka visi ir lasījuši

lakstu rita avīzē. Megrē viņiem par prieku atkal izlikās saīdzis.

Pulkstenis bija pusdesmit. Zvanīja telefons, direktors aibildēja un pasniedza klausuli Megrē.

- Ar jums grib runāt Toranss.

Toransa balss klausulē šķita satraukta.

- Vai tas esat jūs, priekšniek? Vai esat atradis dāmu baltajā cepurē? Nupat pienāca Parīzes avīze un es izlasīju rakstu. Un apraksts atbilst personai, kuras pēdas esmu te atradis.

- Stāsti!

- Tā kā no tās tītarmātītes pastā neko nevar izvilkt -viņa apgalvo, ka neko neatceras, es sāku meklēt viesnīcās un mēbelētās istabās, iztaujāt garāžu īpašniekus un stacijas darbiniekus.

- Zinu.

- Nav atvaļinājumu laiks, tāpēc lielākā daļa cilvēku, kas izkāpj Konkarno, ir šī apvidus iedzīvotāji vai cilvēki, kurus vairāk vai mazāk pazīst, ceļojoši veikalnieki vai...

-īsāk.

Jo ap komisāru saruna jau bija apklususi.

- Es nospriedu: ja kāds ir ieradies no Parīzes vai citurienes tieši tāpēc, lai nosūtitu telegrammu...

- Iedomājies tikai, esmu jau sapratis.

- Labi! Tajā vakarā, kad nosūtīta telegramma, iera dusies jauna kundzīte baltā cepurē un zilā kostīmā. Viņa atbraukusi ar vilcienu, kas pienāk četros, un telegramma nosūtīta bez ceturkšņa piecos.

- Vai viņai bija bagāža?

- Nē. Pagaidiet. Viņa nav apmetusies viesnīcā. Vai zināt “Dzeltenā .чипа viesnīcu"perona galā? Viņa tur ēdusi vakariņas un pēc tam sēdējusi kafejnīcas stūri līdz vien padsmitiem. Citiem vārdiem, viņa atgriezusies ar vilcienu.

kas atiet vienpadsmitos četrdesmit.

- Vai esi par to pārliecinājies?

- Man vēl nav bijis laika, bet esmu par to drošs, jo viņa tieši tajā laikā atstājusi kafejnīcu un tūlīt pēc vakariņām pieprasījusi vilcienu sarakstu.

- Vai viņa ne ar vienu nav sarunājusies?

- Tikai ar viesmīli. Viņa visu laiku lasījusi - pat ēdot.

- Vai neesi uzzinājis, kādu grāmatu viņa lasījusi?

- Nē. Viesmīle apgalvo, ka viņa runājusi ar akcentu, bet nevar pasacīt, kādu tieši. Ko man darīt?

- Tu, protams, atkal iesi pie pasta ierēdnes...

- Un pēc tam?

- Tu piezvanīsi man vai Likā, ja manis nebūs kabinetā, un tad brauksi atpakaļ.

- Labi, priekšniek. Vai jums ari liekas, ka tā ir viņa?

Klausuli noliekot, Megrē acīs iedzirkstījās jautra uguntiņa.

- Varbūt mūs uz īstajām pēdām būs uzvedusi Megrē kundze, - viņš teica. - Vai atļausiet, priekšniek? Man steidzami šis tas jāpārbauda pašam.

Par laimi, Lapuāns, acīm redzami nobažījies, joprojām bija inspektoru istabā.

- Nāc man līdzi!

Viņi iekāpa vienā no taksometriem, kas stāvēja krastmalā, un Lapuāns joprojām nespēja nomierināties, jo komisārs pirmo reizi aicināja viņu līdzi tādā veidā.

- Uz Blanšas laukuma un Lepika ielas stūri.

Tas bija laiks, kad Monmartrā un it sevišķi Lepika ielā gar ietvju malām stāvēja neskaitāmi dārzeņu tirgotāju ratiņi, kuri brīnišķīgi smaržoja pēc zemes un pavasara.

Pa kreisi Megrē ieraudzīja mazo restorānu ar ēdieniem par noteiktu cenu, kur šoferis bija pusdienojis, un tam pretī

- viesnīcu “Jaukā mājvieta”, no kuras starp diviem veika-līņiem - gaļas un pārtikās preču bodītēm - varēja redzēt tikai durvis ar uzrakstu:

“Izīrē istabas uz mēnesi, nedēļu un dienu. Ūdensvads. ( entrālā apkure. Mērenas cenas."

Gaiteņa galā bija stiklotas durvis, aiz tām - kāpnes, pie kurām bija uzraksts: “Kantoris”. Maza, melna roka rādija uz augšu.

Kantoris bija starpstāvā - šaura istaba ar logu ielas pusē, pie tāfeles karājās atslēgas.

- Vai te kāds ir? - viņš sauca.

Telpās valdošā smaka Megrē atgādināja laikus, kad viņš bija gandrīz Lapuāna vecumā un strādāja mēbelēto istabu brigādē, diendienā staigādams no viena nama citā. Te oda reizē pēc mazgājamas veļas, neuzklātām gultām, tualetes spaiņiem un uz spirta pavarda uzsildīta ēdiena.

Izspūrusi sarkanmataina sieviete noliecās pār kāpņu margām.

- Kas tur ir?

Tad, uzreiz sapratusi, ka atnācēji ir no policijas, viņa īgni paziņoja:

-Es nāku!

Vēl bridi viņa staigāja pa augšstāvu, grabinādama spaiņus un sukas; beidzot viņa nāca, pa ceļam pogājot ciet uz kuplajām krūtīm blūzi. Tuvumā varēja redzēt, ka mati viņai pie saknēm ir gandrīz sirmi.

- Kas te īsti notiek? Mani jau vakar pārbaudīja, un man ir tikai mierīgi īrnieki. Jūs neesat no mēbelēto brigādes, vai ne?

Megrē atstāja viņas jautājumu bez atbildes un aprakstīja, cik nu precīzi pēc taksometra šofera liecības varēja, baltcepurotās dāmas pavadoni.

- Vai jūs viņu pazistat?

- Iespējams. Es neesmu pārliecināta. Kā viņu sauc?

- Tieši to es vēlētos zināt.

- Vai gribat ieskatīties manā reģistrācijas grāmatā?

- Vispirms es gribu, lai jūs man pasakāt, vai jums ir īrnieks, kas izskatās viņam līdzīgs.

- Es varētu iedomāties vienīgi Levina kungu.

- Kas viņš tāds?

- Es nezinu. Katrā ziņā kārtīgs cilvēks, viņš man samaksāja nedēļu uz priekšu.

- Vai viņš joprojām dzīvo te?

- Nē. Vakar aizbrauca.

- Viens?

- Protams, kopā ar zēnu.

- Un dāma?

- Vai jūs domājat aukli?

- Vienu mirkli. Sāksim no sākuma, tad ietaupīsim laiku.

- Tā būtu gan labāk, jo man nav lieka laika. Ko Levina kungs izdarījis?

- Esiet tik laipna, atbildiet uz maniem jautājumiem. Kad viņš ieradās?

- Pirms četrām dienām. Jūs varat pārbaudīt pēc grāmatas. Es viņam sacīju, ka man nav brīvas istabas, un tā bija tasnība. Viņš neatlaidās. Es jautāju, cik ilgi viņš gatavojas pie manis dzīvot, un viņš atbildēja, ka samaksās par nedēļu uz priekšu.

- Kā tad jūs varējāt viņu uzņemt, ja jums nebija brīvas istabas?

Megrē jau zināja atbildi, bet gribēja, lai saimniece pasaka. Šādās viesnīcās apakšstāva istabas parasti rezervē pāriem, kas tās noīrē uz īsu brīdi vai stundu.

- Vienmēr jau ir brīvas gadījuma istabas, - viņa atbildēja, nosaukdama tās parastajā vārdā.

- Vai bērns bija viņam līdzi?

-Tajā bridi nē. Viņš aizgāja tam pakaļ un atgriezās ar zēnu pēc stundas. Es viņam jautāju, kā viņš domā tikt galā viens pats ar tik mazu bērnu, bet viņš man sacīja, ka ar mazo nodarbosies viņam pazīstama aukle, kas kopā ar to pavadīs dienas lielāko daļu.

- Vai viņš jums parādīja pasi vai personas apliecību?

Pēc noteikumiem viņai vajadzēja pieprasīt dokumentus, bet viņa noteikti nebija to darījusi.

- Viņš pats aizpildīja savu kartīti. Es uzreiz redzēju, ka tas ir kārtīgs cilvēks. Jūs taču man tādēļ vien nesagādāsiet nepatikšanas?

- Iespējams, ka nē. Kā bija ģērbusies aukle?

- Zilā kostīmā.

- Ar baltu cepuri?

- Jā. Viņa no rīta ieradās mazo nomazgāt un pēc tam kopā ar bērnu aizgāja.

- Un Levina kungs?

- Viņš palika istabā līdz vienpadsmitiem vai divpadsmitiem. Manuprāt, viņš atkal likās gulēt. Pēc tam viņš gāja prom, un es viņu neredzēju visu dienu.

- Un bērnu?

- Arī nē. To atveda tikai septiņos vakarā. Aukle viņu atveda un apguldīja. Viņa apģērbusies atlaidās gultā un sagaidīja Levina kungu.

- Cikos viņš atgriezās?

- Ne agrāk kā vienos nakti.

- Un viņa tad gāja prom?

-Jā.

- Vai nezināt, kur viņa dzīvoja?

- Nē. Es zinu vienīgi - to es redzēju -, ka viņa promejot ņēma taksometru.

- Vai viņai bija intīmas atiecības ar jūsu īrnieku?

- Jūs gribat zināt, vai viņi gulēja kopā? Es par to neesmu pārliecināta. Pēc dažām zīmēm spriežot, šķiet, tas reizēm gadījās. Tās ir viņu tiesības, vai tad nē?

- Kādu tautību Levina kungs ierakstīja kartītē?

- Franču. Viņš teica, ka sen dzīvo Francijā un ir naturalizējies.

- No kurienes viņš ieradies?

- Es vairs neatceros. Jūsu kolēģi no mēbelēto istabu brigādes vakar aiznesa visas kartītes kā ik otrdienu. Ja nemaldos - no Bordo.

- Kas vakar te notika pusdienlaikā?

- Pusdienlaikā? Es nezinu.

- Un no rīta?

- Kāds ieradās un jautāja pēc viņa ap desmitiem. Dāma un zēns pirms laba brīža bija aizgājuši.

- Kas ieradās?

- Es nejautāju, kā viņu sauc. Ne visai labi ģērbies un ne visai spožs vīrelis.

- Francūzis?

- Noteikti. Es viņam pateicu istabas numuru.

- Vai viņš nekad te nebija bijis?

- Pie Levina kunga nekad nenāca neviens, tikai aukle.

- Vai atnācējam bija dienvidnieka akcents?

- Drīzāk viņš runāja Parizes izloksnē. Ziniet, no tādiem tipiem, kas bulvāros aptur cilvēkus un piedāvā caurspīdīgas pastkartes vai aicina līdzi, jūs zināt kur.

- Vai viņš te palika ilgi?

- Jāteic, ka viņš te palika viens, kad Levina kungs aizgāja.

- Ar bagāžu?

- Kā jūs zināt? Es brīnījos, ieraudzījusi viņu ar bagāžu.

- Vai viņam bija daudz mantu?

Četri koferi.

Brūni?

Vai tad gandrīz visi koferi nav brūni? Katrā ziņā tie l>i|a labas kvalitātes koferi un vismaz divi - no īstas ādas.

Ko viņš jums teica?

Ka viņam steidzami jādodas prom, bet ka pēc brīža viņš atgriezīsies paņemt bērna mantas.

- Pēc cik ilga laika viņš atgriezās?

- Apmēram pēc stundas. Dāma bija viņam līdzi.

- Vai jūs nebrīnījāties, ieraugot, ka zēna nav?

- Vai jūs zināt arī to?

Viņa kļuva piesardzīgāka, jo noprata, ka lieta ir svarīga un ka Megrē zina vairāk, nekā grib viņai teikt.

- Labu bridi viņi visi trīs palika istabā un diezgan skaļi sarunājās.

- It kā strīdētos?

- Katrā ziņā tā, it kā būtu saķildojušies.

- Franciski?

-Nē.

- Vai parīzietis sarunā piedalījās?

- Maz. Turklāt viņš aizgāja pirmais, un es viņu vairs neesmu redzējusi. Pēc tam aizgāja Levins un dāma. Tā kā viņi mani pa ceļam satika, viņi man pateicās un sacīja, ka pēc dažām dienām atgriezīsies.

- Vai jums tas nelikās dīvaini?

- Ja cilvēks astoņpadsmit gadus saimnieko tādā viesnīcā kā šī, nekas viņam vairs neliekas dīvains.

- Vai jūs pati pēc tam uzkopāt istabu?

- Es tur iegāju kopā ar istabeni.

- Vai jūs tur nekā neatradāt?

- Visās malās - cigarešu galus. Viņš izsmēķēja vairāk nekā piecdesmit dienā. Amerikāņu cigaretes. Un vēl -avīzes. Viņš pirka gandrīz visas avīzes, kas iznāk Parīzē.

- Un ārzemju avīzes nē?

- Nē. Es par to iedomājos.

- Tātad jūs tomēr bijāt ieintriģēta?

- Man vienmēr patīk skaidrība.

- Ko vēl?

- Visādus atkritumus kā parasti - salauztu ķemmi, saplēstu veļu...

- Ar iniciāļiem.

- Nē, tā bija bērna veļa.

- Vai smalka?

- Jā, diezgan smalka. Smalkāka, nekā esmu paradusi te redzēt.

- Es pie jums vēl iegriezīšos.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka sīkumi, kas tagad piemirsušies, jums ar laiku vēl noteikti ienāks prātā. Vai jums vienmēr ir bijušas ; labas attiecības ar policiju? Vai mēbelēto istabu brigāde jūs pārāk neapgrūtina?

- Es saprotu. Bet neko vairāk es nezinu.

- Uz redzēšanos.

Viņi ar Lapuānu atkal stāvēja uz saules apspīdētas ietves murdoša pūļa vidū.

- Vai iedzersim aperitīvu? - komisārs piedāvāja.

- Es nekad nedzeru.

- Tā ir labāk. Vai tu tagad esi apdomājies?

Jaunais cilvēks saprata, ka runa nav par to, ko viņi tikko bija uzzinājuši viesnīcā.

-Jā.

- Nu, un kas būs?

- Šovakar es ar viņu aprunāšos.

- Vai tu zini, kurš tas ir?

- Man ir biedrs, kas strādā par reportieri tieši tajā avīzē, kur šorīt bija nodrukāts raksts, bet es vakar ar viņu

nesatikos. Turklāt es nekad viņam nestāstu par to kas notiek Orfēvras krastmalā, un viņš labprāt par to viņu izzobo.

- Vai tava māsa viņu pazīst?

- Jā. Es neticēju, ka viņi abi satiekas. Ja es to pateiktu tēvam, viņš māsai liktu atgriezties Melānā.

- Kā to reportieri sauc?

- Bizārs, Antuāns Bizārs. Viņš ari Parīzē ir viens pats. Viņa ģimene dzīvo Korēzā. Viņš ir divus gadus jaunāks par mani un dažus savus rakstus jau paraksta.

- Vai tu satiec māsu pusdienlaikā?

- Kā kuro reizi. Ja esmu brīvs un neesmu pārāk tālu no Baka ielas, es eju kopā ar viņu pusdienot piena kafejnīcā netālu no viņas kantora.

- Aizej šodien arī. Izstāsti viņai, ko šorīt uzzinājām.

- Vai man vajag to darīt?

-Jā.

- Un ja viņa atkal stāstīs tālāk?

- Viņa stāstīs.

- Vai jūs tā gribat?

- Ej. Galvenais - esi pret viņu laipns. Neizrādi nekādas aizdomas.

- Bet es nedrīkstu ļaut viņai staigāt apkārt kopā ar jaunu vīrieti. Tēvs man cieši piekodināja...

-Ej.

Tīra prieka dēļ Megrē gāja kājām lejup pa Loretas Dievmātes ielu un paņēma taksometru tikai Monmartras priekšpilsētā, kad bija iegājis alus bārā izdzert kausu alus.

- Uz Orfēvras krastmalu.

Pēc tam viņš pārdomāja un pieklauvēja pie rūts.

- Brauciet pa Tirēna ielu.

Viņš redzēja Stevelsa darbnīcu, kuras durvis bija aizslēgtas, jo Femanda ar saviem kastroļiem droši vien bija

ceļā uz Santē kā katru ritu.

- Uz brīdi pieturiet.

Žanvjē bija “Lielā Tirēna” bārā un, Megrē pazinis, pamirkšķināja ar aci. Ko šoreiz Likā viņam bija uzdevis pārbaudīt? Žanvjē bija iegrimis garā sarunā ar kurpnieku un diviem apmetējiem baltos uzsvārčos, un jau pa gabalu varēja pazīt pienaino pemo krāsu.

- Iegriezieties pa kreisi. Brauciet pa Vogēzu laukumu un Birāgas ielu.

Tas nozīmēja, ka viņš brauc garām “Vogēzu tabakas bāram”, kur loga tuvumā pie apaļa galdiņa vientulīgs sēdēja Alfonsi.

- Vai izkāpsiet?

- Jā. Bridi pagaidiet.

Galu galā viņš iegāja “Lielajā Tirēnā”, lai pateiktu pāris vārdus Žanvjē.

- Tur pretī ir Alfonsi. Vai šorīt esi redzējis žurnālistus?

- Divus vai trīs.

- Vai tu viņus pazīsti?

- Visus nē.

- Vai ilgi būsi aizņemts?

- Nekā sevišķi svarīga nav. Un, ja man ir kas cits ko darīt, esmu brīvs. Es gribēju parunāt ar kurpnieku.

Viņi bija pietiekami tālu no citiem un sarunājās klusām.

- Man nupat, kad izlasīju rakstu, kaut kas ienāca prātā. Tas vīrs tiešām runā par daudz. Viņš grib būt svarīga persona un gvelž, kas kuro reizi ienāk prātā. Nemaz jau nerunājot par to, ka ik reizi, kad viņš kaut ko pasaka, viņš dabū pa glāzītei. Tā kā viņš dzīvo tieši pretī Stevelsa darbnīcai un arī strādādams sēž pie loga, es viņam jautāju, vai pie grāmatsējēja kādreiz ierodas ari sievietes.

- Un ko viņš atbildēja?

- Neko lielu. Viņš galvenokārt atceras kādu vecu dāmu; viņa acīmredzot ir bagāta, jo ierodas limuzīnā ar livre-jotu šoferi, kas nes viņas grāmatas, un apmēram pirms mēneša parādījusies ļoti eleganta jauna dāma sabuļādu kažokā. Pagaidiet! Es mēģināju izdibināt, vai viņa bijusi tikai vienreiz. Viņš sacīja, ka nē, ka viņa bijusi vēlreiz pirms apmēram divām nedēļām, ģērbusies zilā kostīmā un baltā cepurē. Tas noticis dienā, kad laiks bijis ļoti jauks un kad avīzē bijis raksts par kastaņu Senžermēna bulvāri.

- Kāda sagadīšanās!

- Es par to iedomājos.

- Bet vai viņa nokāpusi pagrabstāvā?

- Nē. Bet es īsti neuzticos. Arī viņš ir lasījis rakstu, un ļoti iespējams, ka viņš izgudro, lai būtu interesantāks. Kā jūs domājat, ko lai es daru?

- Neizlaid Alfonsi no acīm. Novēro viņu visu dienu. Tu sastādīsi to cilvēku sarakstu, ar kuriem viņš sarunājas.

- Vai viņš nedrīkst zināt, ka es viņu novēroju?

- Tam nav nozīmes, lai zina.

- Un ja viņš mani uzrunā?

- Tu atbildēsi.

Megrē izgāja no bāra ar pērno smaržu nāsīs un iekāpa savā taksometrā, kas viņu aizveda uz Orfēvras krastmalu, kur viņš atrada Likā, kurš pusdienās ēda sviestmaizes. Uz rakstāmgalda bija divas glāzes alus, un komisārs vienu paņēma bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem.

- Nupat piezvanīja Toranss. Pasta ierēdne it kā atceras klienti baltā cepurē, bet nevar apgalvot, vai tā ir bijusi viņa, kas nosūtījusi telegrammu. Pēc Toransa domām, viņa to neteiktu arī tad, ja būtu pilnīgi pārliecināta.

- Vai viņš brauc atpakaļ?

- Šonakt viņš būs Parīzē.

- Piezvani, lūdzu, “Urbānam”. Vajadzētu atrast vēl

vienu taksometru, bet varbūt - divus.

Vai Megrē kundze, kurai vēl bija jāiet pie zobārsta, tāpat izgāja no mājas agrāk kā citus rītus, lai brītiņu pasēdētu Antverpenes skvērā?

Megrē negāja pusdienās uz Rišāra Lenuāra ielu. Viņu iekārdināja Likā sviestmaizes, un viņš lika tās uznest arī sev no Dofina kafejnīcas.

Parasti tā bija laba zīme.

4. nodaļa Fernandas piedzīvojums

Jaunais inspektors Lapuāns sarkanām acīm un nogurušu seju kā cilvēks, kas nakti pavadījis trešās klases uzgaidāmajā telpā, pavērās Megrē tik izmisīgu skatienu, kad tas iegāja inspektoru istabā, ka komisārs viņu uzreiz ieveda savā kabinetā.

- Viss par viesnīcu “Jaukā mājvieta" ir avīzē, - jaunais cilvēks drūmi sacīja.

- Jo labāk! Es būtu vīlies, ja tā nebūtu.

Tātad Megrē tīšām bija ar viņu runājis kā ar kādu no vecajiem, piemēram, ar Likā un Toransu.

- Tie ir cilvēki, par kuriem mēs nezinām tikpat kā nekā, pat ja tiem tiešām ir kāda loma Stevelsa lietā. Ir sieviete, ir zēns, ir diezgan tukls vīrietis un vēl viens, kas izskatās mēreni paplucis. Vai viņi vēl ir Parīzē? Mēs to nezinām. Ja viņi te ir, jādomā, ka viņi ir izšķīrušies. Pietiks, ja sieviete vairs nevalkās balto cepuri, šķirsies no bērna - un mēs viņu vairs nepazīsim. Vai saproti?

- Jā, komisāra kungs. Manuprāt, es saprotu. Un tomēr ir bēdīgi iedomāties, ka mana māsa vēl vakar ir satikusies ar to puisi.

- Ar māsu tu nodarbosies vēlāk. Šīrita raksts viņus nobiedēs. Viens no diviem: vai nu viņi paliks savā miteklī, vai ari meklēs drošāku patvērumu. Lai nu kā, vienīgā mūsu iespēja viņus notvert radīsies tad, ja viņi sevi kaut kā atklās.

-Jā.

Tajā brīdī zvanīja tiesnesis Dosēns un brīnījās par avīzes atklāsmēm, un Megrē atsāka savu prātojumu.

- Visi ir brīdināti, tiesneša kungs, - stacijās, lidostās, mēbelētajās istabās, ceļu policija. Tikumības policija un Juridiskās identifikācijas pārvalde patlaban meklē fotogrāfijas, kas varētu atbilst mūsu meklētajiem. Tiek iztaujāti taksometru šoferi un gadījumam, ja nu mūsu ļaundariem ir mašīna, - arī garāžu īpašnieki.

- Vai jums liekas, ka tam ir kāds sakars ar Stevelsa lietu?

- Tās galu galā tāpat ir pēdas kā daudzas citas, kuras mūs nekur nav aizvedušas.

- Esmu izsaucis Stevelsu šorīt vienpadsmitos. Ari viņa advokāts kā parasti būs te, jo viņš neļauj man pārmīt ar apsūdzēto ne pāris vārdu, ja pats nav klāt.

- Vai jūs man atļausiet kādu bridi ieiet pie jums pratināšanas laikā?

- Liotārs protestēs, bet ienāciet vien. Tikai tā, lai nemanītu, ka esam iepriekš vienojušies.

Dīvainā kārtā Megrē vēl nekad nebija sastapis Liotāru, kas vismaz presē bija kļuvis par tādu kā viņa personisko ienaidnieku.

Ari torīt visas avīzes publicēja jaunā advokāta komentārus par lietas pēdējiem rezultātiem.

“Megrē ir vecās skolas policists, no tiem laikiem, kad kungi no Orfēvras krastmalas varēja pēc sirds patikšanas pratināt cilvēku cits pēc cita, līdz tas aiz noguruma atzinās, turēt apsūdzēto nedēļām ilgi iepriekšējā ieslodzījumā, bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem rakņāties katra personiskajā dzīvē, un to visu uzskatīja par pieņemamiem cīņas paņēmieniem.

Viņš vienīgais vēl nesaprot, ka mūsu dienās zinošākiem cilvēkiem visas šīs viltības ir tikpat kā balti diegi, ar ko sašūt lietu.

Par ko tad īstenībā ir runa ?

Megrē noticējis anonīmai vēstulei, ko uzrakstījis kāds jokdaris. Viņš liek ieslodzīt godīgu cilvēku un pēc tam vairs nespēj izvirzīt pret viņu nevienu vērā ņemamu pierādījumu.

Viņš stūrgalvīgi paliek pie sava. Viņš nevis atzīst savu sakāvi, bet mēģina iegūt laiku, uzjautrina publiku, aicina talkā Megrē kundzi, pasniedz publikai populāra romāna fragmentus.

Ticiet man, kungi, Megrē ir kļuvis vecmodīgs. ”

- Paliec pie manis, puis, - Megrē teica Lapuānam. -Tikai vakarā, pirms iesi prom, pajautā, ko tu drīksti stāstīt māsai, vai ne?

- Es viņai vairs nestāstīšu neko.

- Tu viņai pastāstīsi to, ko es lūgšu pastāstīt.

Un no tā brīža Lapuāns kļuva par Megrē adjutantu. Tas bija gluži nepieciešami, jo kriminālpolicija sāka aizvien vairāk un vairāk līdzināties ģenerālštābam.

Likā kabinets bija kriminālpolicijas štābs, kur pienāca ziņojumi no visiem stāviem. Lejā, mēbelēto istabu brigādē, vairāki vīri ievāca mēbelēto istabu kartītes, meklēdami Levinu vai kādu, kas varētu būt saistīts ar trim cilvēkiem un bērnu.

Iepriekšējā naktī lielākā daļa mēbelēto istabu iemītnieku piedzīvoja nepatīkamu pārsteigumu - viņus uzmodināja policija, pārbaudīja personības dokumentus, tāpēc cilvēki piecdesmit - gan vīrieši, gan sievietes, kuriem dokumenti nebija kārtībā, - nakts atlikušo daļu pavadīja iepriekšējā ieslodzījumā, kur tagad stāvēja rindā, lai viņiem izdarītu antropometriju.

Stacijās ceļotājus novēroja, viņiem nezinot, un divas stundas pēc avīzes iznākšanas telefons sāka zvanīt tik bieži, ka Likā vajadzēja šajā darbā norīkot īpašu inspektoru.

Zēnu cilvēki bija redzējuši visur kur - visos Parīzes nostūros vieni kopā ar baltcepurotu dāmu, otri - ar kungu, kuram bija ārzemnieka akcents.

Garāmgājēji metās pie kārtībniekiem:

- Nāciet ātri! Bērns ir uz ielas stūra!

Viss tika pārbaudīts, visu vajadzēja pārbaudīt, lai nepalaistu garām nevienu iespēju. Rīta agrumā trīs inspektori devās iztaujāt garāžu darbiniekus.

Un arī policisti, kas nodarbojās ar augstāko sabiedrību, ķērās pie Stevelsa lietas. Vai tad “Jaukās mājvietas" vies-nīcniece nebija teikusi, ka viņas īrinieks parasti pārradās ne agrāk kā vienos naktī?

Vajadzēja uzzināt, vai viņš nav naktslokālu apmeklētājs, vajadzēja iztaujāt bārmeņus un bārdāmas.

Pēc apspriedes priekšnieka kabinetā Megrē staigāja pa kriminālpolicijas namu - un gandrīz visu laiku Lapuāna pavadībā -, te iegriezdamies mēbelēto istabu brigādē apakšstāvā, te kāpdams augšā uz Juridiskās identifikācijas pārvaldi un Tikumības policiju, vietām noklausīdamies telefonsarunu, vietām - kādu ziņojumu.

Pulkstenis bija gandrīz desmit, kad piezvanīja šoferis no “Urbēna”. Viņš nebija zvanījis agrāk tāpēc, ka braucis ārpus pilsētas, uz Dro, kur aizvedis vecu dāmu, kas nav varējusi braukt ar vilcienu.

Tas bija viņš, kurš uzņēmis jauno dāmu un zēnu Sento gistēna laukumā, to viņš ļoti labi atcerējās.

- Uz kurieni jūs viņus aizvedāt?

- Uz Monmartras ielas un Lielo bulvāru stūri.

- Vai viņus tur kāds sagaidīja?

- Es nevienu nemanīju.

- Vai jūs neredzējāt, uz kuru pusi viņi aizgāja?

- Viņi uzreiz pazuda pūlī.

Tuvumā bija vairākas viesnīcas.

- Zvani atkal mēbelētajām istabām! - Megrē teica La-puānam. - Lai pamatīgi izķemmē rajonu ap Monmartras ielas krustojumu. Vai tagad tu saproti - ja viņi neuztrauksies, ja viņi neizkustēsies, mums nebūs nekādas iespējas viņus atrast.

No Konkarno atgriezies, Toranss bija izgājis līkumu Tirēna ielas rajonā, lai, kā pats sacīja, iejustos apkārtnē.

Bet Žanvjē, nosūtījis ziņojumus par izsekošanas rezultātiem, joprojām gāja pa pēdām Alfonsi.

Tas iepriekšejā dienā bija saticies ar Filipu Liotāru kādā Rišeljē ielas restorānā un paēdis labas vakariņas, mierīgi tērzēdams. Pēc tam viņiem pievienojušās divas sievietes, kuras nepavisam neatgādināja jauno dāmu ar balto cepuri. Viena bija advokāta sekretāre - liela auguma gaišmate ar kinozvaigznes manierēm, otra aizgāja kopā ar Alfonsi.

Viņi abi iegriezās kinoteātrī operas tuvumā, tad -krodziņā Blanšas ielā, kur palika līdz diviem no rīta.

Pēc tam kādreizējais inspektors aizveda draudzeni uz Duē ielas viesnīcu, kur dzīvoja.

Žanvjē noīrēja istabu tajā pašā viesnīcā. Viņš tikko bija piezvanījis:

- Viņi vēl nav piecēlušies. Es gaidu.

Mazliet pirms vienpadsmitiem Lapuāns, sekodams Megrē, atklāja telpas kriminālpolicijas pirmajā stāvā, kur nekad vēl nebija ieskatījies. Viņi gāja pa tukšu koridoru ar logiem pagalma pusē, un kādā pagriezienā Megrē apstājās, ar zīmēm likdams jaunajam cilvēkam klusēt.

Pagalmā caur velvi iebrauca cietuma mašīna. Trīs vai četri žandarmi, to gaidīdami, smēķēja cigaretes. Vēl divi izkāpa no mašīnas, no kuras vispirms izlaida liela auguma tēvaini ar zemu pieri un rokudzelžiem ap delnu locītavām. Megrē viņu nepazina. Viņam, ar to nekad nebija bijušas nekādas darīšanas.

Pēc tam parādījās veca, sīka sieviņa, kas izskatījās tāda, ka iederētos baznīcā par krēslu ierādītāju, bet īstenībā bija apcietināta vismaz divdesmit reižu par kabatas zādzībām. Viņa ierastā gaitā sekoja savam žandarmam, tipinādama sīkiem solīšiem un pīdamās pārlieku platajos svārkos, viņa pati pagriezās uz miertiesnešu kabinetu pusi.

Saule bija spoža, gaiss ēnā šķita zilgans, tajā jautās pavasarīgas strāvas, šur tur jau sīca kāda pamodusies muša.

Parādījās Fransa Stevelsa rudmatainā galva bez platmales vai naģenes; viņa uzvalks bija mazliet saburzījies. Viņš apstājās, it kā saule viņu būtu pārsteigusi, un varēja nojaust, ka aiz biezajiem briļļu stikliem acis samiedzas.

Viņam bija uzlikti rokudzelži gluži kā rupjam ļaundarim - reglaments tika strikti ievērots kopš laika, kad vairāki iepriekšējā ieslodzījumā turētie no šī paša pagalma bija aizbēguši, skriedami pa kriminālpolicijas gaiteņiem.

Ar kumpo muguru un gļēvo augumu Stevelss izskatījās pēc tipiska amatnieka intelektuāļa - no tiem, kuri lasa visu, kas vien gadās pa rokai, un kuriem ārpus darba nav nekādu kaislību.

Viens no sargiem pasniedza viņam aizsmēķētu cigareti, viņš pateicās un ar baudu ievilka vairākus dūmus, piepildot plaušas gan ar tiem, gan gaisu.

Acīmredzot viņš bija pakļāvīgs, jo pret viņu izturējās laipni, ļāva atslābināties, pirms veda uz ēku, un šķita ari, ka Stevelss tāpat neniknojas uz sargiem, neizrāda pret tiem nekādu rūgtumu vai neiecietību.

Sava maza taisnība Liotāra rakstā bija. Citos laikos Megrē būtu tas, kurš lietu izmeklētu līdz galam, pirms nodotu miertiesnesim.

Ja nebūtu advokāta, kas, starp citu, atsteidzās jau pirmās pratināšanas beigās, Megrē vēl dažu labu reizi būtu ticies ar Stevelsu un tā guvis iespēju viņu iepazīt.

Viņš Stevelsu tik tikko pazina, jo bija aci pret aci ar grāmatsējēju tikai desmit vai divpadsmit stundas, kad neko vēl nezināja nedz par viņu, nedz lietu kopumā.

Reti viņam bija darīšana ar tik mierīgu, tik pašsaval-dīgu apsūdzēto, turklāt tā izturēšanās šķita pilnīgi dabiska.

Stevelss gaidīja jautājumus noliektu galvu, izskatījās tāds, it kā pūlētos saprast notiekošo, un skatījās uz Megrē kā cilvēks, kas konferencē klausās sarežģītu referātu.

Pēc tam viņš labu laiku domāja, runāja maigā, mazliet slāpētā balsī, pareizi veidotiem teikumiem, taču ar tiem nepūlēdamies spīdēt.

Viņš neizskatījās nepacietīgs kā lielākā daļa apsūdzēto un, kad tas pats jautājums tika uzdots divdesmito reizi, atbildēja tiem pašiem vārdiem un apbrīnojami mierīgi.

Megrē būtu paticis ar viņu iepazīties tuvāk, bet kopš trim nedēļām šis cilvēks vairs nepiederēja viņam, tas bija nodots Dosēna rīcībā, kurš to izsauca caurmērā divreiz nedēļā kopā ar advokātu.

Stevelss īstenībā droši vien bija bikls. Un visinteresantākais šķita tas, ka arī tiesnesis bija bikls. Kādu dienu komisārs, raudzīdamies uz burtu G tiesneša uzvārda priekšā, iedrošinājās pajautāt, kāds ir viņa kristāmvārds, un garais un cienījamais ierēdnis nosarka.

- Tikai nevienam nesakiet, jo tad mani atkal sauks par

Eņģeli, kā sauca skolasbiedri vispirms koledžā un pēc tam

- Tiesībzinātņu skolā. Mans vārds ir Gabriēls.

- Tagad nāc, - Megrē teica Lapuānam. - Tu paliksi manā kabinetā un, kamēr mani gaidīsi, pieņemsi visus ziņojumus.

Viņš uzreiz negāja pie miertiesneša, viņš mazliet paklejoja pa gaiteņiem pīpi zobos un rokas kabatās sabāzis kā cilvēks, kas jūtas kā mājās, paspieda roku te vienam, te otram.

Kad, pēc viņa domām, pratināšanai vajadzēja būt pilnā sparā, viņš iegāja miertiesnešu nodaļā un pieklauvēja pie Dosēna durvīm.

- Vai atļausiet?

- Nāciet iekšā, komisāra kungs.

Piecēlās maza auguma tievs vīrietis - ļoti tievs un pārāk uzkrītoši eleganti ģērbies, Megrē tajā uzreiz pazina advokātu, kura portreti nesen bija publicēti avīzēs. Viņš bija jauns, bet pūlējās izlikties cienīgs, lai izskatītos vecāks, un izturējās saviem gadiem nepiedienīgi pašapzinīgi.

Tas bija diezgan glīts jauns cilvēks ar nespodri bālu se-jaskrāsu un melniem matiem, viņam bija šauras, garas nāsis, kas reizēm iedrebējās, un viņš raudzījās cilvēkiem acīs tā, it kā būtu nolēmis panākt, lai tie nolaiž skatienu.

- Acīmredzot Megrē kungs?

- Es pats, metr Liotār.

- Ja jūs meklējat mani, es pēc nopratināšanas labprāt pie jums iegriezīšos.

Franss Stevelss, palicis sēžam pretī tiesnesim, gaidīja. Viņš tikai pameta skatienu uz komisāru, pēc tam uz rakstvedi, kas sēdēja rakstāmgalda galā spalvu rokā.

- Es jūs īpaši nemeklēju. Es, ziniet, meklēju krēslu.

Un viņš paņēma sēdekli aiz atzveltnes un apsēdās uz tā jāteniski, nepārtraukdams smēķēt pīpi.

- Vai jūs domājat palikt te?

- Ja vien tiesneša kungs nepalūgs mani iziet.

- Palieciet, Megrē.

- Es protestēju. Ja pratināšanai jāturpinās tādos apstākļos, es paturu sev visas tiesības, jo policista klātbūtne kabinetā neapšaubāmi var ietekmēt manu klientu.

Megrē tik tikko nenomurmināja: “Dziedi, mīļais, dzie di!”

Un viņš pārlaida jaunajam advokātam ironisku skatienu. Tas tiešām neticēja nevienam savam vārdam. Bet tādi apgalvojumi piederējās pie viņa sistēmas. Ik pratināšanā viņš protestēja vismuļķīgāko un ērmīgāko iemeslu dēļ.

- Nav tāda reglamenta, kas aizliegtu kriminālpolicijas virsniekam būt klāt pratināšanā. Ja jums nav iebildumu, mēs turpināsim.

Tomēr Dosēnu ietekmēja Megrē klātbūtne, un pagāja labs bridis, iekams viņš tika skaidrībā par savām piezīmēm.

- Es jums jautāju, Stevelsa kungs, vai esat paradis uzvalkus pirkt gatavus vai arī jums ir savs drēbnieks.

- Kā kuro reizi, - apsūdzētais, brīdi padomājis, atbildēja.

- No ka tas atkarīgs?

- Es apģērbam nekādu uzmanību nepievēršu. Ja man ievajagas uzvalka, es to reizēm nopērku gatavu, bet reizēm ari pasūtu.

- Kādam drēbniekam?

- Man ir uzvalks, ko pirms vairākiem gadiem piegrieza mans kaimiņš, Polijas ebrejs, kurš kopš tā laika pazudis. Manuprāt, viņš aizceļojis uz Ameriku.

- Vai tas bija zils uzvalks?

- Nē. Pelēks.

- Cik ilgi jūs to valkājāt?

- Divus vai tris gadus. Es vairs nezinu.

- Un zilo uzvalku?

- Nu jau droši vien būs pagājuši desmit gadi, kopš neesmu pircis zilu uzvalku.

- Taču kaimiņi vēl samērā nesen redzējuši jūs zilā uzvalkā.

- Viņi droši vien sajaukuši uzvalku ar mēteli.

Dzīvoklī tiešām atrada tumšzilu mēteli.

- Kad jūs šo mēteli nopirkāt?

- Pagājušajā ziemā.

- Vai nav dīvaini, ka jūs pērkat zilu mēteli, ja jums ir tikai brūns uzvalks? Šīs krāsas nav sevišķi saderīgas.

- Es neesmu švītīgs.

Pa to laiku metrs Filips Liotārs raudzījās Megrē tik izaicinoši, tik cieši, it kā gribētu komisāru hipnotizēt. Pēc tam viņš paraustīja plecus un sarkastiski pasmaidīja, it kā būtu tiesas sēde un gribētu ietekmēt zvērinātos.

- Kāpēc jūs neatzīstaties, ka skapī atrastais uzvalks pieder jums?

- Tāpēc, ka tas man nepieder.

- Kā jūs izskaidrosiet tā parādīšanos jūsu dzīvoklī, ja jūs pats tikpat kā neatstājat mājas ui> jūsu guļamistabā var nokļūt, vienīgi šķērsojot darbnīcu?

- Es to neizskaidroju.

- Runāsim saprātīgi, Stevelsa kungs. Es jums neizlieku nekādas lamatas. Šī ir vismaz trešā reize, kad sarunājamies par šo jautājumu. Ja gribētu jums ticēt, vajadzētu pieņemt, ka pie jums kāds cilvēks ielavījies, jums nezinot, lai iemestu jūsu kurtuves pelnos cilvēka zobus. Iegaumējiet, ka šis kāds izraudzījies dienu, kad jūsu sievas nebija mājās, un, lai viņas nebūtu mājās, devies uz Konkarno vai arī aizsūtījis uz turieni līdzzinātāju, lai nosūtītu telegrammu, ka viņas māte saslimusi. Pagaidiet! Tas vēl nav viss.

Jūs ne tikai bijāt viens mājās, kas citādi nenotiek gandrīz nekad, bet vēl jūs tajā un nākamajā dienā sakūrāt tādu uguni, ka jums piecreiz vajadzēja izgrābt pelnus un aiznest tos uz atkritumu tvertni.

Par to mums ir jūsu vārtnieces Salazāra kundzes liecība, un viņai nav nekāda iemesla melot, viņas logs ir novietots tieši tā, lai redzētu īrnieku gaitas. Svētdienas rītā jūs piecas reizes gājāt uz atkritumu tvertni, ik reizi nesot lielu spaini pelnu. Viņa nodomājusi, ka esat dzīvokli pamatīgi iztīrījis un sadedzinājis vecos papīrus.

Mums ir vēl viena liecība - pēdējā stāva īmieces Begē-na kundzes liecība; viņa apgalvo, ka jūsu skurstenis nav pārtraucis dūmot visu svētdienu. Viņa kādu mirkli atvērusi logu un saodusi nepatīkamu smaku.

- Vai šo sešdesmit astoņus gadus veco Begēna jaunkundzi kaimiņi neuzskata par garā vāju? - advokāts iejaucās, nodzēsdams cigareti pelnutraukā un izņemdams jaunu no sudraba etvijas. - Atļaujiet arī jums aizrādīt, ka četras dienas, kā uzrāda meteoroloģiskie biļeteni, tas ir, piecpadsmitajā, sešpadsmitajā, septiņpadsmitajā un astoņpadsmitajā februārī Parīzē un Parīzes apkaimē bija neparasti zema temperatūra.

- Tas neizskaidro zobu atrašanos kurtuvē. Tas neizskaidro ari zilā uzvalka atrašanos skapī un asins traipus uz tā.

- Jūs apsūdzat, un jūsu uzdevums ir pierādīt. Bet jūs nevarat pierādīt pat to, ka šis uzvalks tiešām pieder manam klientam.

- Vai atļausiet uzdot kādu jautājumu, tiesneša kungs?

Tas pagriezās pret advokātu, kurš nepaspēja protestēt,

jo Megrē, vēršoties pie flāma, jau turpināja:

- Kad jūs pirmoreiz dzirdējāt runājam par metru Filipu Liotāru?

Advokāts piecēlās, lai protestētu, un Megrē nesatricināms turpināja:

- Kad jūsu apcietināšanas vakarā, pareizāk sakot, pirmajās rīta stundās es beidzu jūs pratināt un jums jautāju, vai gribat, lai pratināšanās piedalās advokāts, jūs atbildējāt apstiprinoši un nosaucāt metra Liotāra vārdu.

- Apsūdzētā pilnīgi neapšaubāmas tiesības ir izvēlēties tādu advokātu, kāds viņam patīk, un, jas šis jautājums tiks uzdots atkārtoti, es būšu spiests griezties pie Kārtības padomes.

- Griezieties, griezieties! Es runāju ar jums, Stevels! Jūs man neatbildējāt.

Nebūtu ko brīnīties, ja jūs nosauktu kādu advokātu kolēģijas locekli, slavenu advokātu, bet šis nav tāds gadījums.

Manā kabinetā jūs neieskatījāties nevienā sarakstā, ne ar vienu neapspriedāties.

Metrs Liotārs nedzīvo jūsu kvartālā. Es pat domāju, ka pirms trim nedēļām viņa vārds ne reizi nebija parādījies avīzēs.

- Es protestēju!

- Esiet tik laipns! Bet jūs, Stevels, pasakiet, vai divdesmit pirmā februāra rītā pirms mana inspektora ierašanās jūs jelkad bijāt dzirdējis pieminam metru Liotāru. Ja bijāt, pasakiet, kad un kur.

- Neatbildiet.

Rāms sēdēja uzkumpušu muguru un svārstījās, caur biezajiem briļļu stikliem vērojot Megrē.

- Jūs atsakāties atbildēt? Labi. Es jums uzdodu citu jautājumu. Vai jums tajā pašā divdesmit pirmā februāra pēcpusdienā kāds piezvanīja un runāja par metru Liotāru?

Franss Stevelss joprojām vilcinājās.

- Vai, ja jums tā tīk labāk - vai jūs kādam zvanījāt? Es

jums atgādināšu tās dienas atmosfēru - dienas, kas sākās tāpat kā kura katra cita. Spīdēja saule, laiks bija ļoti silts, tā ka jūs pat neiekūrāt uguni. Jūs sēdējāt pie darba sava loga priekšā, kad ieradās mans inspektors un lūdza atļauju apskatīt dzīvokli, minot kaut kādu ieganstu.

- Jūs to atzīstat! - Liotārs iejaucās.

- Es atzīstu, metr. Es jūs neiztaujāju.

Jūs, Stevels, uzreiz sapratāt, ka par jums ieinteresējusies policija.

Tajā brīdī jūsu darbnīcā bija brūns koferis, kura vakarā, kad brigadieris Likā ieradās ar kratīšanas mandātu, vairs nebija.

Kas jums piezvanīja? Kas jūs brīdināja? Kas pie jums ieradās laikā starp Lapuāna un Likā apmeklējumu?

Es liku pārbaudīt cilvēkus, kuriem jūs bijāt paradis zvanīt un kuru numuri bija ierakstīti jūsu kabatas grāmatiņā. Es pats pārbaudīju jūsu kabatas kalendāru. Liotāra vārda nav ari jūsu klientu sarakstā.

Bet viņš pie jums tajā dienā ieradās. Vai jūs viņu aicinājāt, vai arī kāds, ko pazīstat, viņu piejums atsūtīja?

- Es aizliedzu jums atbildēt.

Bet flāms nepacietīgi atmeta ar roku.

- Viņš atnāca pats.

- Jūs runājat par metru Liotāru, vai ne?

Tad grāmatsējējs pārlaida skatienu visiem, kas bija istabā, un viņa acis dzirkstīja tā, it kā viņam būtu īpaša patika sagādāt savam advokātam nepatikšanas.

- Jā, par metru Liotāru.

Tas pagriezās pret rakstvedi, kurš protokolēja.

- Jums nav tiesību ierakstīt protokolā šīs atbildes, kurām nav nekāda sakara ar izmeklējamo lietu. Es tiešām biju aizgājis pie Stevelsa, par kuru biju dzirdējis kā par labu grāmatsējēju, lai pasūtītu viņam kādu iesiešanas darbu. Vai tā ir taisnība?

- Taisnība.

Kāda velna pēc flāma gaišajos redzokļos dejoja sīka, viltīga uguntiņa?

- Runa ir par grāmatzīmi ar ģimenes ģerboni - tieši tā, Megrē kungs, jo mans vectēvs saucās grāfs de Liotārs un viņš, pilnīgi izputējis, pats pēc savas gribas atsacījās no titula. Tātad es gribēju ģimenes ģerboni un devos pie Stevelsa, kurš, kā zināju, ir labākais grāmatsējējs Parīzē, bet, kā stāstīja, ļoti aizņemts.

- Jūs taču ar viņu nerunājāt par savu ģerboni?

- Piedošanu. Man šķiet, jūs patlaban gribat mani nopratināt. tiesneša kungs, mēs te esam jūsu kabinetā, un es nebiju gaidījis, ka man te uzmāksies policists. Es iebilstu jau pret to, ka viņš pratina manu klientu. Bet advokātu kolēģijas locekli...

- Vai jums ir vēl kādi jautājumi Stevelsam, komisāra kungs?

- Nekādu, es jums pateicos.

Tas bija dīvaini. Viņam šķita, ka grāmatsējējs nepavisam nedusmojas par notikušo, ka viņš pat skatās uz komisāru ar lielākām simpātijām.

Bet advokāts atkal apsēdās, paķēra kādu lietu un izlikās iedziļināmies tajā.

- Jūs mani atradīsiet, kad vien vēlēsieties, metr Liotār. Vai zināt, kur ir mans kabinets? Priekšpēdējais pa kreisi, gaiteņa galā.

Viņš uzsmaidīja tiesnesim Dosēnam, kurš nejutās īsti ērti, un devās uz mazajām durvīm, kas savienoja kriminālpoliciju ar Tiesu pili.

Policija vairāk nekā jelkad atgādināja bišu stropu - aiz durvīm zvanīja telefoni, cilvēki gaidīja visos stūros, inspektori skraidīja pa gaiteņiem.

- Man šķiet, kabinetā jūs kāds gaida, komisār.

Kad Megrē atvēra dūris, viņš ieraudzīja Fernandu, iegrimušu sarunā ar Lapuānu, kurš, apsēdies Megrē vietā, klausījās sievietē un šo to pierakstīja. Nokaunējies viņš piecēlās. Grāmatsējēja sievai mugurā bija smilškrāsas gabardīna mētelis ar jostu un pavisam vienkārša cepure no tāda paša auduma.

- Kā viņš jūtas? - viņa jautāja. - Vai jūs nupat viņu redzējāt? Vai viņš joprojām ir tur augšā?

- Viņš jūtas ļoti labi. Viņš piekrīt, ka Liotārs ieradies darbnīcā divdesmit pirmā pēcpusdienā.

- Nupat notika kaut kas nopietnāks, - viņa sacīja. -Galvenais - es lūdzu ņemt par pilnu to, ko es jums teikšu. Šorīt es izgāju no Tirēna ielas kā aizvien, lai aiznestu viņam pusdienas uz Santē. Jūs zināt, kādos mazos emaljētos katliņos es tās nesu.

Es iekāpu metro vilcienā Senpola stacijā un pārkāpu Šatlē stacijā. Pa ceļam nopirku avīzi, jo vēl nebiju pa spējusi to izlasīt.

Pie durvīm bija brīva sēdvieta. Es tur apsēdos un sāku lasīt rakstu, kuru jūs zināt.

Katliņus, tureklī iestiprinātus, biju nolikusi uz grīdas sev blakus, to siltumu es sajutu ar kāju.

Laikam tuvojās vilciena atiešanas laiks, jo dažas stacijas pirms Monparnasa stacijas vagonā sakāpa daudz cilvēku ar koferiem.

Lasīšanā iegrimusi, es nepievērsu uzmanību, kas notiek ap mani, un piepeši man šķita, ka kāds aiztiek katliņus.

Man tik vien pietika laika kā pamanīt roku, kura mēģināja uzlikt tiem atpakaļ metāla turekli. Es piecēlos un pagriezos uz blakus stāvētāja pusi. Bijām pie Monparnasa, kur man vajadzēja pārsēsties citā vilcienā. Gandrīz visi izkāpa.

Es nezinu, kā viņam tas izdevās, bet viņš apgāza katliņus un aizšmauca tā, ka es neredzēju viņa seju.

Ēdiens bija izgāzts. Es jums atnesu katliņus, kuri, atskaitot apakšējo, ir gandrīz tukši.

Paskatieties pats. Metāla stienis ar rokturi tur tos visus kopā. Tie nevar paši no sevis atvērties.

Esmu pārliecināta, ka man kāds seko un ir mēģinājis iebērt Fransam paredzētajā ēdienā indi.

- Aiznes to visu uz laboratoriju, - Megrē teica Lapuā-nam.

- Varbūt tur nekā neatradīs, jo noteikti jau mēģināja iebērt indi virsējā katliņā, un tas ir tukšs. Bet jūs taču man tomēr ticat, komisāra kungs, vai ne? Jūs jau esat varējis pārliecināties, ka esmu pret jums vaļsirdīga.

- Vai vienmēr?

- Cik iespējams. Šoreiz ir runa par Fransa dzīvību. Viņu mēģina novākt, un tie nelieši, man nezinot, ir gribējuši mani izmantot par ieroci.

Viņa bija rugtuma pārpilna.

- Ja es nebūtu tā iedziļinājusies avīzes lasīšanā, es to cilvēku būtu ievērojusi. Es zinu vienīgi, ka viņš valkā lietusmēteli gandrīz tādā pašā krāsā kā mans mētelis un ka viņa melnās kurpes ir nodilušas.

- Jauns?

- Ne sevišķi jauns. Arī vecs nē. Vidējos gados. Vai, pareizāk sakot, cilvēks nenosakāmā vecumā, ja jūs saprotat, ko gribu sacīt. Kamēr viņš muka prom, es pamanīju, ka viņa lietusmētelim uz pleca ir traips.

- Vai augumā liels? Kalsns?

- Drīzāk mazs. Augstākais - vidēja auguma. Ja gribat zināt - man viņš atgādināja žurku.

- Un vai esat pārliecināta, ka nekad neesat viņu redzējusi?

Viņa mirkli domāja.

- Nē. Viņš man neliekas pazīstams.

Pēc tam viņa attapās:

- Nupat man nāk kaut kas prātā. Es tieši patlaban lasīju rakstu par dāmu ar zēnu un viesnīcu “Jaukā mājvieta". Viņš man atgādināja vienu no tiem cilvēkiem, kuri, kā teica viesnīcniece, mēdz pārdot caurspīdīgas atklātnes. Vai jūs par mani nezobosieties?

-Nē.

- Vai ticat, ka es neko neizgudroju?

- Ticu gan.

- Vai jūs domājat, ka viņu mēģināja nogalināt?

- Iespējams.

- Un ko jūs domājat darīt?

- Es vēl nezinu.

Lapuāns atgriezās un sacīja, ka laboratorija var dot rezultātu tikai pēc dažām stundām.

- Vai jums šķiet, ka labāk būtu, ja viņš apmierinātos ar cietuma uzturu?

- Tā būtu drošāk.

- Viņš, jādomā, brīnās, kāpēc neesmu atsūtījusi ēdienu. Es viņu satikšu tikai pēc divām dienām, kad ir apmeklējumu reize.

Viņa neraudāja, neklīrējās, bet viņas tumšās, dobuļos dziļi iegrimušās acis bija bažu un izmisuma pilnas.

- Nāciet man līdzi.

Viņš pamirkšķināja Lapuānam, gāja sievietei pa priekšu pa kāpnēm un pa gaiteņiem, kas kļuva aizvien tukšāki, jo tālāk viņi gāja. Viņš ar pūlēm atvēra lodziņu uz pagalmu, kur gaidīja cietuma mašīna.

- Viņš drīz nāks lejā. Vai atļausiet? Man tur augšā ir darbs...

Un viņš ar roku rādīja uz griestiem.

Viņa neticīgi sekoja komisāram ar skatienu, tad ar abām rokām ieķērās restēs, mēģinot skatīties iespējami tālu tai virzienā, kur jāparādās Stevelsam.

5. nodaļa Baltā cepure

Bija tīkami atstāt kabinetus, kur, inspektoriem staigājot, durvis bez mitas klaudzēja un visi telefoni zvanīja reizē, doties pa vienmēr tukšajām kāpnēm uz Tiesu pils bēniņstāvu, kur bija iekārtotas laboratorijas un kartotēkas.

Slikti apgaismotajās kāpnēs valdīja jau gandrīz pilnīga tumsa, un kāpnēs, kas atgādināja kādas slepenas trepes pilī, Megrē pa priekšu slīdēja milzīga ēna.

Mansarda istabas kaktā Mērss ar zaļu nagu uz pieres un biezstiklu brillēm uz deguna strādāja zem lampas, ko viņš ar stiepli te tuvināja darbam, te attālināja no tā.

Viņš nebija gājis uz Tirēna ielu iztaujāt kaimiņus vai dzert pērno un baltvīnu trijos bāros. Viņš nekad nevienu nebija izsekojis uz ielas, nebija pavadījis nakti, stāvēdams pie aizslēgtām durvīm.

Viņš nekad neaizrāvās un nekad nenervozēja, bet varbūt viņš vēl rīt no rīta stāvēs tepat, noliecies pār rakstāmgaldu? Reiz viņš tā bija pavadījis trīs dienas un trīs naktis pēc kārtas.

Megrē, ne vārda nerunādams, paņēma krēslu ar salmu pinuma sēdekli, apsēdās inspektoram blakus un klusībā kūpināja pīpi. Dzirdot vienmērīgu bungāšanu pa vēdlodziņu virs galvas, viņš saprata, ka laiks ir mainījies un sācis līt.

- Apskatiet šīs te, priekšniek, - Mērss sacīja, pasniedzot viņam fotogrāfiju žūksni kā kāršu kavu.

. Tas bija lielisks darbs, ko viņš viens pats savā kaktā bi-

ja padalījis. Pēc nenoteiktajām pazīmēm, kādas viņam tika dotas, viņš bija it kā atdzīvinājis, apveltījis ar personību trīs cilvēkus, par kuriem nezināja gandrīz neko: tuklu, tumšmatainu, izmeklēti ģērbušos ārzemnieku; jaunu sievieti ar baltu cepuri un, beidzot, līdzzinātāju, kurš atgādināja caurspīdīgu pastkaršu pārdevēju.

Lai to izdarītu, viņa rīcībā bija simtiem tūkstošu kartotēku kartīšu, bet viņš, bez šaubām, bija vienīgais, kurš tās pietiekami spēja paturēt atmiņā, lai izdarītu to, ko tik pacietīgi tikko bija paveicis.

Pirmajā žūksnī, ko Megrē pētīja, bija kādas četrdesmit fotogrāfijas - tukli, labi kopti grieķu vai austrumnieku tipa vīrieši ar gludi sasukātiem melniem matiem un gredzenotiem pirkstiem.

- Ar šiem es neesmu sevišķi apmierināts, - Mērss nopūtās, it kā viņam būtu uzdots samontēt ideālu filmu. -Tomēr jūs varat pamēģināt. Manuprāt, šie atbilst meklētajam vislabāk.

Otrajā žūksnī bija tikai piecpadsmit fotouzņēmumi, un katram gribējās aplaudēt - tik ļoti tie atbilda priekšstatam, kāds radās no "Jaukās mājvietas” viesnīcnieces apraksta.

Paskatoties attēliem otrā puē, Megrē uzzināja personu nodarbošanos. Divi vai trīs bija informācijas pārdevēji hipodromos. Tur bija zaglis, kas savu amatu piekopa, pūlī grūstoties, un ko viņš pazina jo labāk tāpēc, ka pats bija aizturējis kādā autobusā, un indivīds, kurš pie lielu viesnīcu durvīm vervēja klientus īpašām iestādēm.

Mērsa acīs dzirkstīja maza gandarījuma uguntiņa.

- Tas ir uzjautrinoši, vai ne? Bet sievietes portretam man nav gandrīz nekā, jo mūsu fotogrāfijās nevienai nav galvā cepures. Tomēr es turpinu.

Megrē, kas bija iebāzis attēlus kabatā, vēl bridi tāpat vien prieka pēc pakavējās, tad nopūzdamies iegāja blakus

%

laboratorijā, kur joprojām analizēja Fernandas katliņu saturu.

Nekas nebija atklāts. Vai nu viss stāsts bija izdomāts kaut kādā viņam nezināmā nolūkā, vai cilvēks nebija paspējis indi iebērt, vai ari tā bija iekritusi tajā ēdiena daļā, kas izlija uz metro vagona grīdas.

Megrē neatgriezās kriminālpolicijas kabinetu gaiteņos un izgāja Orfēvras krastmalas lietū, uzsita mēteļa apkakli, pagriezās uz Senmišela tilta pusi un reizes desmit pastiepa roku, līdz kāds taksometrs pieturēja.

- Blanšas laukums. Lepika ielas stūris.

Viņš nebija labā omā, nebija apmierināts nedz ar sevi, nedz izmeklēšanas gaitu. Sevišķi viņš niknojās uz Filipu Liotāru, kas bija viņu piespiedis atsacīties no parastajām metodēm un jau pašā sākumā iedarbināt visus dienestus.

Tagad ar lietu nodarbojās pārāk daudz cilvēku, kurus viņš personiski nespēja kontrolēt, un apstākļus gluži kā par spīti vēl sarežģīja tas, ka iznira jaunas personas, par kurām nebija zināms tikpat kā nekas un kuru lomu viņš nespēja iztēloties.

Divreiz viņš bija gribējis uzsākt izmeklēšanu no gala -pavisam lēnām un gluži viens, pēc savas iemīļotās metodes, bet tas vairs nebija iespējams, mašīna darbojās, un to apstādināt nevarēja nekādi.

Viņam, piemēram, būtu paticis no jauna iztaujāt vārt-nieci, kurpnieku, kura darbnīca bija tieši pretī grāmatsējēja darbnīcai, veco jaunkundzi no piektā stāva. Bet kāda tam jēga? Tagad viņus bija iztaujājuši visi, kam nebija slinkums, - inspektori, žurnālisti, amatierdetektīvi, cilvēki no ielas. Viņu paziņojumi bija nodrukāti avīzēs, un viņi no tiem vairs nevarēja atsacīties. Tās bija kā pēdas, ko pēc sirds patikšanas izbradājuši cilvēki piecdesmit.

- Vai, jūsuprāt, grāmatsējējs ir nogalinājis, Megrē kungs?

Šoferis viņu bija pazinis un gluži familiāri uzdeva jautājumu.

- Es nezinu.

- Ja es būtu jūsu vietā, es nodarbotos galvenokārt ar zēnu. Manuprāt, tas ir īstais gals, pie kura ķerties, un es tā saku tāpēc, ka man mājās ir puika tādā pašā vecumā.

Pat šoferi tur jaucās iekšā! Viņš izkāpa Lepika ielas stūri un iegāja stūra bārā iedzert kādu glāzi. Lietus lielām lāsēm ritēja no sauljuma gar visu terasi, kur dažas sievietes bija sastingušas kā vaska figūru muzejā. Viņš lielāko daļu no tām pazina. Dažas savus klientus droši vien veda uz viesnīcu ''Jaukā mājvieta’’.

Viena no tām - ļoti resna, stāvēja pie pašām viesnīcas durvīm un smaidīja, domādama, ka Megrē viņu tūlīt uzrunās, bet tad pazina komisāru un atvainojās.

Viņš uzkāpa pa slikti apgaismotajām kāpnēm, atrada viesnīcnieci kantorī - šoreiz ģērbušos melnā zīdā un ar brillēm zelta ietvarā, liesmojoši rudiem matiem.

- Apsēdieties. Vai uz bridi mani atvainosiet?

Viņa izgāja no kantora un kāpnēs sauca:

- Dvieli septiņpadsmitajā, Emma!

Viņa atgriezās.

- Vai jūs kaut ko atradāt?

- Man gribētos, lai jūs labi uzmanīgi apskatāt šīs fotogrāfijas.

Viņš vispirms pasniedza Mērsa izraudzītās sievietes fotogrāfijas. Viņa tās aplūkoja citu pēc citas, pie katras papurinādama galvu, un atdeva visu žūksni.

- Nē. Tā sieviete ir pavisam citāda. Viņa tomēr izskatās cienījamāka nekā šīs. Es gribēju teikt - viņa ir nevainojama. Vai saprotat? Viņa izskatās pēc dāmas no pieklājīgas sabiedrības, bet šīs, kuras man rādāt, varētu būt arī manas klientes.

- Un šie?

Tie bija tumšmatainie vīrieši. Viņa joprojām purināja galvu.

- Nē. Tas nepavisam nav tas. Es nezinu, kā lai jums paskaidroju. Šie visi pārāk izskatās pēc melnajiem. Redziet, Levina kungs būtu varējis apmesties kādā lielā Elizejas lauku viesnīcā, un nevienam viņš nekristu acīs.

- Un šīs?

Viņš nopūzdamies pasniedza pēdējo žūksni, un, tikusi pie trešās fotogrāfijas, viņa sastinga un slepšus pameta skatienu uz komisāru. Vai viņa vilcinājās runāt?

-Vai tas ir viņš?

- Iespējams. Pagaidiet, es pieiešu tuvāk pie gaismas.

Augšā kāpa meiča ar klientu, kurš turējās pustumsā.

- Ej uz septīto, Klemansa. To nupat uzkopa.

Viņa apmainīja brilles.

- Jā, es varētu zvērēt, ka tas ir viņš. Žēl, ka viņš nekustas. Ja es kaut no muguras redzētu viņu ejam, es viņu uzreiz pazītu. Bet nedomāju vis, ka es kļūdītos.

Uz fotogrāfijas otras puses Mērss bija uzrakstījis šī cilvēka gaitu kopsavilkumu. Megrē jutās pārsteigts, izlasot, ka viņš, domājams, ir beļģis tāpat kā grāmatsējējs. Domājams, jo viņš pazīstams ar vairākiem vārdiem un nekad nav bijis īsti skaidrs, kas viņš patiesībā ir.

- Es jums pateicos.

- Es ceru, ka jūs man to pieminēsiet. Es būtu varējusi izlikties, ka viņu nepazīstu. Galu galā tie varbūt ir bīstami ļaudis, un es uzņemos lielu risku.

Viņa bija tā sasmaržinājusies un mājas smakas bija tik uzbāzīgas, ka Megrē jutās laimīgs, nonācis uz ielas un elpodams pielijušu ielu smaržu.

Pulkstenis vēl nebija septiņi. Jaunais Lapuāns droši vien bija saticis māsu, lai izstāstītu, kā Megrē ieteica, kas pa dienu noticis Orfēvras krastmalā.

Tas bija labs puisis, vēl par daudz nervozs un emocionāls, bet no viņa, domājams, kaut kas iznāks. Likā savā kabinetā joprojām tēloja orķestra diriģentu, pa telefonu saistīts ar visiem dienestiem, ar visiem Parīzes nostūriem un visām citām vietām, kur tika meklēts pazudušais trio.

Komisārs izdzēra vēl vienu glāzi alus un pa to laiku izlasīja Mērsa piezīmes, kuras viņam kaut ko atgādināja.

“Alfrēds Moss, pēc tautības beļģis (?). Apmēram četrdesmit divus gadus vecs. Gadus desmit pa vasarām bijis mūzikholla mākslinieks. Darbojās akrobātu priekšnesumā uz stieņa - Moss, Džefs un Džojs. ”

Megrē atcerējās. Pirmām kārtām viņš atcerējās to no trijiem, kurš tēloja klaunu pārāk platā, melnā apģērbā, apāvies bazgala lielās kurpēs, ziliem vaigiem, milzīgu muti un zaļu parūku.

Šķita, ka šis vīrs ir pilnīgi bez kauliem, un pēc katra lēciena viņš krita tik smagi, ka likās - viņš noteikti ir salauzis kādu locekli.

“Strādājis lielākajā daļā Eiropas zemju un pat Savieno tajās Valstīs, kur četrus gadus sekojis Bamuma cirkam. Nelaimes gadījuma dēļ amatu pametis. ”

Sekoja vārdi, kādos viņš saucies vēlāk, kad policijai bijusi ar viņu darīšana: Moselērs, Van Vlandrens, Patersons, Smits, Tomā... Viņš ticis apcietināts Londonā, Mančestrā, Briselē, Amsterdamā un trīs vai četras reizes Parīzē.

Tomēr viņš nekad nav notiesāts - pierādījumu trūkuma dēļ. Lai kā viņu sauktu, papīri vienmēr bijuši kārtībā, un viņš pietiekami labi runājis četrās vai piecās valodās, lai mainītu tautību pēc patikšanas.

Pirmo reizi viņš aizturēts Londonā, kur uzdevies par Šveices pilsoni un strādājis par tulku kādā augstākās klases viesnīcā. Dārglietu lādīte pazudusi no apartamentiem, no kuriem viņš redzēts iznākam, bet dārglietu īpašniece, veca amerikāniete, liecinājusi, ka pati ieaicinājusi viņu savos apartamentos, lai pārtulkotu no Vācijas saņemtu vēstuli.

Četrus gadus vēlāk Amsterdamā viņš turēts aizdomās par zādzību amerikāņu gaumē. Tāpat kā pirmoreiz, viņam zādzību nebijis iespējams pierādīt, un viņš uz kādu laiku pazudis no redzesloka.

Vēlāk ar viņu nodarbojusies Galvenā izlūkošanas pārvalde - tāpat veltīgi tajā laikā, kad uz robežām notika liela mēroga zelta kontrabanda un Moss, pārvērties par Žozefu Tomā, braukāja turpu un atpakaļ starp Franciju un Beļģiju.

Viņš pazina kāpienus un kritienus, brīžiem dzīvoja augstākās klases viesnīcās, īstās pilīs, brīžiem - nožēlojamās mēbelētajās istabās.

Trīs gadus viņš nekur nebija izpeldējis. Nebija zināms, nedz kādā zemē, nedz ar kādu vārdu viņš darbojas un vai vispār vēl darbojas.

Megrē iegāja kabīnē un paaicināja pie telefona Likā.

- Uzkāp pie Mērsa un palūdz viņam visas ziņas par kādu Mosu. Jā. Pasaki, ka viņš ir viens no mums vajadzīgajiem vīriem. Viņš tev iedos pazīmes un pārējo. Dod paziņojumu visiem. Bet lai viņu neapcietina. Ja viņš atrodas, lai mēģina viņu pat netraucēt. Vai saprati?

- Sapratu, priekšniek. Man nupat atkal ziņoja par kādu bērnu.

-Kur?

- Denfēra Rošero avēnijā. Es vienu inspektoru aizsūtīju. Gaidu. Man vairs nav pie rokas pietiekami daudz cilvēku. Vēl ir izsaukums no Ziemeļu stacijas. Uz turieni aizbrauca Toranss.

Megrē gribējās mazliet pastaigāties pa lietu, un viņš pārgāja pāri Antverpenes laukumam, kur paskatījās uz solu - tas tobrīd bija gluži slapjš uz kura Megrē kundze bija sēdējusi, gaidīdama dāmu. Pretī pie Tridēna ielas stūra nama bija uzraksts lieliem, bāliem burtiem: '‘Zobārsts".

Te viņš vēl atgriezīsies. Bija ļoti daudz darāmā, ko ikdienas burzma piespieda atlikt uz nākamo dienu.

Viņš ielēca autobusā. Nonācis pie dzīvokļa durvīm, Megrē brīnījās, nedzirdot virtuvē troksni un nesaožot nekādu smaržu. Viņš iegāja iekšā, izgāja cauri ēdamistabai, kur galds nebija uzklāts, un beidzot ieraudzīja Megrē kundzi apakšsvārkos velkam nost zeķes.

Tas viņai bija tik neparasti, ka viņš neiedomājās, ko varētu sacīt, un sāka skaļi smieties, ieraugot viņas ieplestās acis.

- Tu dusmojies, Megrē!

Viņas balsī bija nojaušams gandrīz agresīvs prieks, kādu Megrē vēl nekad nebija dzirdējis, un viņš ieraudzīja uz gultas sievas labāko kleitu un lepnāko cepuri.

- Tev vajadzēs iztikt ar aukstām pusdienām. Iedomājies tikai, es biju tik ļoti aizņemta, ka nebija laika kaut ko pagatavot. Turklāt pēdējā laikā tu tik reti nāc pusdienās!

Un, atzveltnī apsēdusies, viņa apmierināta nopūtās un sāka masēt pēdas.

- Es gan laikam nekad mūžā. vēl neesmu tik daudz staigājusi!

Viņš stāvēja mēteli mugurā, slapju platmali galvā, skatījās un gaidīja, un viņa tīšām ļāva viņam mocīties

ziņkārībā.

- Es sāku ar lielajiem veikaliem, kaut gan biju gandrīz pārliecināta, ka tas neko nedos. Bet skaidri zināt nekad neko nevar, un negribēju, ka pašai vēlāk vajadzētu pārmest sev paviršību. Pēc tam izstaigāju visu Lafaijeta ielu, gāju augšup pa Loretas Dievmātes ielu un pastaigājos pa Blanšas un Klišī ielu. Tad atgriezos pie operas - un visu laiku kājām, pat tad, kad jau sāka līt. Jāteic, ka vakar, tev neko nesakot, es izstaigāju Ternas un Elizejas lauku kvartālus.

Ari to - sirdsapziņas nomierināšanai, jo man šķita, ka tur viss maksā pārāk dārgi.

Beidzot viņš izrunāja teikumu, kuru viņa gaidīja un jau labu bridi gribēja izprovocēt.

- Ko tad tu īsti meklēji?

- Protams, cepuri! Vai saprati? Tas notikums man nedod miera. Es nodomāju, ka tas nav vīriešu darbs. Kostīms paliek kostīms un jo vairāk - ja tas ir tumši zils. Bet ar cepuri ir citādi, un to balto cepuri es apskatīju labi. Vairākas nedēļas baltas cepures ir modē. Bet viena cepure nekad nav pilnīgi līdzīga otrai. Vai saproti? Vai nedusmosies, ja vajadzēs ēst aukstas pusdienas? Es atnesu desiņas no itāliešu veikala, Parmas šķiņķi, marinētas baravikas un visvisādas mazas uzkodas.

- Un cepure?

- Ak tā tevi interesē gan, Megrē? Pagaidām tava cepure nopilina paklāju. Labāk ņem to nost.

Megrē kundzei acīmredzot bija veicies, jo citādi viņa nebūtu tik zobgalīga un neatļautos tā ar vīru rotaļāties. Labāk bija ļaut viņai atklāt visu pamazām, sēdēt joprojām īgnam, jo tas viņai sagādās prieku.

Kamēr viņa uzvilka vilnas kleitu, Megrē apsēdās uz gultas malas.

- Es sapratu, ka tā nav slavenas modistes darināta cepure un ka nav vērts tādu meklēt Delapē ielā, Sentonorē ielā vai Matiņona avēnijā. Turklāt tajos modes namos nekas netiek izlikts apskatīšanai, tajos man būtu jāiet iekšā un jātēlo klietne. Vai tu vari iedomāties, kāda es izskatītos, pielaikodama cepuri pie Karolīnas Rebo vai Rozas Valuā?

Bet tā nebija arī cepure no “Galerijām”\ai “Pavasara”.

Kaut kas starp vienu un otru. Tomēr tā bija modistes izgatavota cepure, turklāt modistei bija laba gaume.

Tāpēc es izstaigāju visas mazās darbnīcas, galvenokārt Antverpenes laukuma tuvumā, vārdu sakot - ne sevišķi tālu.

Es apskatīju vismaz simtu baltu cepuru, bet beidzot tomēr paliku pie pērļu pelēkas Komartēna ielā pie “Helēnas un Rozīnas”. Tā bija tieši tāda pati cepure, tikai citā tonī, un es esmu pilnīgi pārliecināta, ka nekļūdos. Es jau teicu, ka dāmai ar zēnu bija galvā cepure ar mazu plīvuriti trīs vai četru pirkstu platumā, kurš sniedzās tieši līdz acīm.

Pelēkajai cepurei bija tieši tāds pats.

- Un vai tu iegāji iekšā?

Megrē ar pūlēm apspieda smaidu, jo tā tiešām bija pirmā reize, kad biklā Megrē kundze iejaucās izmeklēšanā un noteikti arī pirmā reize, kad viņa iegāja modistes veikaliņā operas kvartālā.

- Vai tu par to brīnies? Vai tev liekas, ka esmu pārāk resna tante? Protams, es iegāju. Es tikai baidījos, ka veikaliņš būs slēgts. Es visdabiskākajā balsī pajautāju, vai viņiem nav tāda pati cepure baltā krāsā.

Dāma man atbildēja, ka nav, ka viņiem vēl ir gaiši zila, dzeltena un jašmas zaļa. Viņa piemetināja, ka viņai bijusi arī balta šī modeļa cepure, bet tā pārdota pirms vairāk nekā mēneša.

- Un ko tad tu darīji? - Megrē ieinteresēts jautāja.

- Es smagi nopūtos un sacīju: “Tā ir tā pati, ko valkā viena mana draudzene.”

Es redzēju sevi spogulī, jo veikalā visas sienas noklātas ar spoguļiem, un seja man bija sarkana kā biete.

“Vai jūs pazīstat grāfieni Paneti?” viņa man jautāja ar izbrīnu, kas nemaz nebija glaimojošs.

“Esmu viņu sastapusi. Es būtu priecīga, ja varētu viņu atrast, jo esmu ieguvusi informāciju, ko viņa man lūdza, bet esmu pazaudējusi viņas adresi.”

“Manuprāt, viņa joprojām dzīvo...”

Viņa gandrīz jau aprāvās. Viņa man īsti neuzticējās. Bet neiedrošinājās teikumu nepabeigt.

“Manuprāt, viņa joprojām dzīvo "Kleridžā”.”

Megrē kundze uzvaroši un zobgalīgi skatījās vīrā, un tomēr viņas lūpas bažīgi drebēja. Viņš spēli turpināja un norūca:

- Es ceru, ka tu negāji pratināt “Kieridžas”portjē?

- Es tūlīt nācu mājās. Vai tu esi dusmīgs?

-Nē.

- Es tev ar to piedzīvojumu esmu sagādājusi pietiekami daudz nepatikšanu, tāpēc mēģinu tagad palīdzēt. Bet nu nāc ēst, jo es ceru, ka tu tomēr kaut ko uzkodīsi, pirms iesi uz turieni.

Šīs pusdienas viņiem atgādināja pirmās kopīgās maltītes, kad viņa atklāja Parīzi un brīnījās par visiem gatavajiem ēdieniem, ko pārdeva itāliešu veikalos. Tās drīzāk bija tādas kā rotaļu pusdienas.

- Vai, tavuprāt, ziņas ir ko vērtas?

- Ja vien tu neesi kļūdījusies attiecībā uz cepuri.

- Par cepuri esmu droša. Par kurpēm neesmu tik pārliecināta.

- Ko tu vēl domā par kurpēm?

- Ja divas sievietes sēž skvērā uz sola, tad, gluži dabiski, acu priekšā ir kaimiņienes kurpes. Vienreiz, kad uz tām paskatījos uzmanīgāk, pamanīju, ka viņai tas nav patīkami un ka viņa pūlas kājas paslēpt zem sola.

- Kāpēc?

- Es tev to paskaidrošu, Megrē. Tā nav tava vaina, ja tu nekā nesaproti no sieviešu apģērba. Pieņem, ka dāma, kas pieradusi pie lielo modelētāju apģērba, grib izskatīties pēc sīkpilsones un palikt nemanāma. Tad viņa nopērk gatavu kostīmu - to viegli izdarīt. Viņa var nopirkt arī cepuri, kas nav nekāda izcilā, kaut arī par cepuri neesmu tik pārliecināta.

- Ko tu gribi teikt?

- Kā tā viņai jau bijusi, bet viņa pieņēmusi - tā ir pietiekami līdzīga citām baltām cepurēm, ko šopavasar valkā vienkāršas sievietes. Viņa noliek rotas - tas nav grūti. Bet ir kaut kas, pie kā viņai grūti pierast - gatavi pirkti apavi. Ja cilvēks pieradis pasūtīt kurpes pie izciliem kurpniekiem, viņam kājas kļūst ļoti jutīgas. Tu pietiekami es dzirdējis mani vaidam, lai saprastu, ka sievietēm vispār ir jutīgas kājas. Tāpēc dāma patur savus parastos apavus, pieņemot, ka tos neviens nepamanīs. Tā ir kļūda, jo es, piemēram, vienmēr vispirms paskatos uz kājām. Parasti notiek tieši otrādi: var redzēt glītas un elegantas sievietes ar dārgu kleitu vai kažokū mugurā, kuras valkā lētus apavus.

- Un viņai bija dārgi apavi?

- Neapšaubāmi pēc mēra taisīti. Es neesmu pietiekami zinīga, lai varētu pateikt, kāds kurpnieks tās darinājis. Citas sievietes, protams, to pasacītu.

Pēc ēšanas Megrē vēl bridi kavējās, iedzerot glāzīti plūmju degvīna un izpīpējot gandrīz veselu pīpi.

- Vai tu iesi uz “Kleridžu"? Vai neatgriezīsies pārāk vēlu?

Viņš iekāpa taksometrā, izkāpa pretī augstākās klases viesnīcai Elizejas laukos un devās pie portjē. Tas jau bija nakts portjē, kuru Megrē pazina gadiem ilgi, un tas bija labāk, jo nakts portjē parasti par klientiem zina daudz vairāk nekā dienas portjē.

Viņa ierašanās tāda veida iestādē aizvien atstāja vienu un to pašu iespaidu. Viņš redzēja uzņemšanas kalpotājus, direktora vietnieku un pat lifta zēnu saraucam uzacis un prātojam, kas ļauns varētu būt noticis. Greznajās viesnīcās skandāli nebija cieņā, un kriminālpolicijas komisāra klātbūtne reti kad vēstīja ko labu.

- Kā klājas, Benuā?

- Tīri labi, Megrē kungs. Amerikāņi sāk braukt.

- Vai grāfiene Paneti joprojām dzīvo pie jums?

- Viņa aizbrauca jau pirms mēneša. Vai gribat, lai paskatos, kurā datumā tas bija?

- Vai ģimene viņai sekoja?

- Kāda ģimene?

Viesnīcā bija mierīgs brīdis. Lielākā daļa viesu bija aizgājuši uz teātriem vai vakariņās. Zeltainajā gaismā ziņneši nolaistām rokām stāvēja pie marmora kolonnām un pa gabalu vēroja komisāru, kuru pēc izskata pazina visi.

- Es nekad neesmu pazinis viņas ģimeni. Viņa jau gadiem ilgi apmetas te un...

- Sakiet, vai jūs esat kādreiz redzējis grāfieni ar baltu cepuri galvā?

- Noteikti. Viņa to saņēma dažas dienas pirms aizbraukšanas.

- Vai viņa valkā arī zilu kostīmu?

- Nē. Jūs droši vien kaut ko jaucat, Megrē kungs. Zilā kostīmā s'aigā viņas istabene, kameriste, ja jums tā labāk tīk, vārdu sakot, jaunkundze, kas ceļo kopā ar viņu.

- Vai jūs nekad neesat redzējis grāfieņu Paneti zilā kostīmā?

- Ja jūs viņu pazītu, jūs man neuzdotu tādu jautājumu.

Megrē uz labu laimi pasniedza portjē Mērsa izraudzītos

sieviešu portretus.

- Vai te kāda ir līdzīga viņai?

Benuā apstulbis pavērās Megrē.

- Vai esat pārliecināts, ka nekļūdāties? Jūs man rādāt sievietes, kurām vēl nav trīsdesmit gadu, bet grāfiene drīz būs septiņdesmit gadus veca. Ņemiet! Jums vajadzētu par viņu apjautāties kolēģiem no augstākās sabiedrības policijas, jo viņi droši vien grāfieni pazīst.

Mums viņas te ir visvisādas, vai ne? Nu, un šī grāfiene ir viena no mūsu visoriģinālākajām klientēm.

- Vai jūs zināt, kas viņa tāda?

- Viņa ir grāfa Paneti, Itālijas munīcijas un smagās rūpniecības magnāta, atraitne. Viņa dzīvo visur kur - te Parīzē, te Kannās, te Ēģiptē. Manuprāt, viņa katru gadu kādu laiku uzturas arī Višī.

- Vai viņa dzer?

- Varētu sacīt, ka viņa ūdens vietā lieto šampanieti, un es nemaz nebrīnītos, ja uzzinātu, ka viņa skalo zobus ar ābolu degvīnu! Viņa ģērbjas kā jauna meitene, krāšļojas kā lelle un lielāko nakts daļu pavada krodziņos.

- Un viņas istabene?

- Es viņu lāgā nepazīstu. To, kura pašlaik pie viņas strādā, redzu tikai šogad. Pērn viņai bija liela auguma sarkanmate, profesionāla masiere, jo viņa liek sevi masēt katru dienu.

- Vai jūs zināt, kā sauc jauno sievieti?

- Glorija un kaut kāds uzyārds. Man viņas kartītes vairs nav, bet kantorī jums pasacīs. Es nezinu, vai viņa ir itāliete vai arī tikai dienvidniece, varbūt pat no Tulūzas.

- Neliela auguma tumšmate?

- Jā, eleganta, pieklājīga, glīta. Es maz viņu redzēju. Viņa dzīvoja nevis kalpotāju istabās, bet dzīvoklī, kur ieturēja maltītes kopā ar kundzi.

- Vīriešu nav?

- Tikai znots, kas laiku pa laikam viņas apciemoja.

-Kad?

- Neilgi pirms aizbraukšanas. Datumus uzzināsiet uzņemšanā. Viņš nedzīvoja viesnīcā.

- Vai zināt, kā viņu sauc?

- Laikam par Krinkeru. Tas ir čehs vai ungārs.

- Tumšmatis, diezgan tukls, gadus četrdesmit vecs?

- Nē. Tieši pretēji - ļoti gaišmatains un daudz jaunāks. Manuprāt, viņam ir labi ja trīsdesmit gadu.

Viņus pārtrauca bariņš amerikāniešu vakartērpos, kuras nodeva atslēgas un pieprasīja taksometru.

- Ja man liktu zvērēt, ka tas tiešām ir znots...

- Vai viņai bijušas dēkas?

- Es nezinu. Es nesaku nedz jā, nedz nē.

- Vai znots kādreiz te pārlaidis nakti?

- Nē. Bet vairākas reizes viņi ir izgājuši no viesnīcas kopā.

- Un kameriste arī?

- Viņa vakaros nekad nepavadīja grāfieni. Es viņu pat nekad neesmu redzējis vakartērpā.

- Vai zināt, uz kurieni viņas aizbrauca?

- Ja atmiņa neviļ - uz Londonu. Bet pagaidiet! Man kaut kas ienāca prātā. Ernest! Panāc šurp. Nebaidies. Vai grāfiene Paneti neatstāja pie mums lielo bagāžu?

-Jā, kungs.

Portjē paskaidroja:

- Bieži vien mūsu klienti, kad viņiem jāaizbrauc uz ilgāku vai īsāku laiku, atstāj daļu bagāžas te. Tādam nolūkam

mums ir speciāla noliktava. Grāfiene tur atstāja savus koferus.

- Un viņa nepateica, kad atgriezīsies?

- Es nezinu.

- Vai viņa aizbrauca viena?

- Kopā ar istabeni.

- Vai taksometrā?

- Tas jāpajautā manam kolēģim, kās strādā dienā. Viņu jūs varat satikt rit no astoņiem rītā.

Megrē izvilka no kabatas Mosa fotogrāfiju. Portjē tikai uzmeta tam skatienu un saviebās.

- To jūs te neatradīsiet.

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Tas ir Patersons. Es viņu pazinu kā Mosalēru, toreiz es strādāju Milānā - pirms gadiem piecpadsmit. Viņš ir darbojies visās augstākās klases viesnīcās un vairs neiedrošinās tur bāzt degunu. Viņš zina, ka istabu viņam nedos, ka viņam neļaus pat iziet cauri hallei.

- Vai pēdējā laikā neesat viņu manījis?

- Nē. Ja es viņu satiktu, es vispirms paprasītu simt liru, ko viņš no manis toreiz aizņēmās un nekad nav atdevis.

- Vai jūsu kolēģim - dienas portjē ir telefons?

- Jūs varat mēģināt piezvanīt uz viņa māju Senklū, bet viņš reti kad atbild. Viņam nepatīk, ja viņu traucē vakarā, tāpēc lielākoties viņš telefonu izslēdz.

Portjē tomēr atbildēja, un klausulē varēja dzirdēt arī radio mūziku.

- Bagāžas pārzinis, protams, būtu precīzāks. Es neatceros, ka būtu licis pasaukt taksometru. Parasti, ja viņa atstāj viesnīcu, es esmu tas, kas pērk guļamvagona vai lidmašīnas biļetes.

- Vai šoreiz jūs to nedarījāt?

- Nē. Jā, nu gan man par to jābrīnās. Varbūt viņa aizbraukusi privātā mašīnā?

- Vai jūs nezināt, vai viņas znotam Krinkeram bija mašīna?

- Noteikti. Liela amerikāņu mašīna šokolādes krāsā.

- Es jums pateicos. Droši vien es rīt no rīta pie jums iegriezīšos.

Viņš iegāja uzņemšanā, kur direktora vietnieks, ģērbies melnā žaketē un svītrainās biksēs, pats personiski sameklēja kartītes.

- Viņa aizbraukusi no viesnīcas sešpadsmitā februāra vakarā. Man te ir viņas rēķins.

- Vai viņa bija viena?

- Te redzams, ka lenčā bijušas divas porcijas. Acīmredzot viņa ēdusi kopā ar laika kavētāju.

- Vai jūs man varētu šo rēķinu uzticēt?

Tajā dienu pēc dienas bija ierakstīti grāfienes izdevumi viesnīcā, un Megrē gribēja tos izpētīt ar skaidru galvu.

- Ja vien jūs man to atdosiet! Citādi mums rodas nepatikšanas ar kungiem no finansu kontroles. Jā, starp citu, kāpēc policija interesējas par tādu personu kā grāfiene Paneti?

Savās domās iegrimis, Megrē gandrīz atbildēja: “Manas sievas dēļ!”, bet laikus attapās un norūca:

- Es vēl īsti nezinu. Kāds notikums ar cepuri.

6. nodaļa Veļas mazgātava

Megrē pagrūda virpuļdurvis un ieraudzīja Elizejas lauku gaismu virtenes, kas viņam vienmēr bija atgādinājušas asarainus skatienus; viņš jau grasījās kājām iet līdz lokam, kad sarauca uzacis. Netālu no puķu pārdevējas pie koka, kas pasargāja no lietus, stāvēja Žanvjē un skatījās

viņā nožēlojams, smieklīgs, tāds, it kā gribētu likt Megrē kaut ko saprast.

Komisārs piegāja pie inspektora.

- Ko tu te dari?

Inspektors viņam rādīja uz siluetu, kas izcēlās pret vienu no retajiem apgaismotajiem skatlogiem. Tas bija Al-fonsi, kas likās dziļi ieinteresējies par skatlogā izstādītajiem koferiem.

- Viņš jums seko. Tā iznāk, ka arī es jums sekoju.

- Vai viņš pēc apmeklējuma Tirēna ielā satika Liotāru?

- Nē. Viņš zvanīja.

- Lai viņš paliek. Vai gribi, lai aizvedu tevi mājās?

Žanvjē dzīvoja gandrīz pa ceļam - Reomīra ielā.

Alfonsi noskatījās, kā viņi abi aiziet un šķita pārsteigts

un apmulsis, tad, redzēdams, ka Megrē pasauc taksometru, nolēma griezties atpakaļ un aizgāja Etuālas laukuma virzienā.

- Vai ir kas jauns?

- Kaudzēm. Gandrīz par daudz.

- Vai man rit no rīta vēl nodarboties ar Alfonsi?

- Nē. Ej uz kantori. Tur droši vien pietiks darba visiem.

Kad inspektors bija izkāpis, Megrē teica šoferim.

- Brauciet pa Tirēna ielu.

Vēl nebija vēls. Viņš klusībā cerēja ieraudzīt gaismu grāmatsējēja dzīvoklī. Šis būtu īstais brīdis labi ilgi patērzēt ar Femandu - viņam jau sen gribējās to darīt.

Logā atspīdēja gaisma, tāpēc komisārs izkāpa no taksometra, bet, ieraudzījis, ka iekšā viss tumšs, negribēja klauvēt un devās prom Orfēvras krastmalas virzienā - tur sardzē bija palicis Toranss, kuram Megrē nodeva rīkojumus.

Megrē kundze tikko bija aizgājusi gulēt, kad viņš pārnāca un iezagās dzīvoklī uz pirkstgaliem. Viņš izģērbās

tumsā, lai nepamodinātu sievu, un tā jautāja:

- Cepure?

- To tiešām nopirkusi grāfiene Paneti.

- Vai tu viņu satiki?

- Nē. Bet viņai ir apmēram septiņdesmit gadu.

Viņš apgūlās īgns, kaudamies ar domām, un pamostoties joprojām lija, un turklāt viņš skujotas iegrieza vaigā.

- Vai tu savu izmeklēšanu turpināsi? - Megrē jautāja sievai, kas, matus uz rullīšiem uztinusi, pasniedza brokastis.

- Vai man vēl kas jādara? - viņa nopietni jautāja.

- Es nezinu. Ja nu tu esi sākusi...

Viņš nopirka avīzi uz Voltēra ielas stūra, neatrada tajā nevienu jaunu Filipa Liotāra paziņojumu, nevienu jaunu izaicinājumu. “Kleridzas” portjē bija klusējis, jo avīze nerakstīja arī par grāfieni.

Orfēvras krastmalā Likā, nomainot Toransu, bija saņēmis komisāra rīkojumus, un mašīna darbojās; tagad tika meklēta itāliešu grāfiene Zilajā krastā un ārzemju galvaspilsētās, un tajā pašā laikā policija interesējās par cilvēku vārdā Krinkers un istabeni.

Autobusa platformā, sīka lietutiņa ieskauts, kāds pasažieris viņam pretī lasīja savu avīzi, un tajā bija virsraksts, kas padarīja komisāru domīgu:

“Izmeklēšana mīņājas uz vietas".

Cik cilvēku šajā pašā brīdī ar to nodarbojās? Joprojām tika uzraudzītas stacijas, ostas un aerodromi. Joprojām pārbaudīja viesnīcas un mēbelētās istabas. Alfrēda Mosa pēdas meklēja ne tikai Francijā, bet arī Londonā, Briselē, Amsterdamā un Romā.

Megrē izkāpa Tirēna ielā, iegāja “Vogēzu tabakas bārā” nopirkt paciņu pelēkās tabakas un pie reizes izdzēra glāzi baltvīna. Bārā nebija žurnālistu, vienīgi kvartāla iedzīvotāji, kuriem notikums ar grāmatsējēju jau sāka apnikt.

Grāmatsējēja dzīvokļa durvis bija aizslēgtas. Viņš pieklauvēja, drīz ieraudzīja Fernandu iznirstam no pagrabstāva vītņu kāpnēm. Viņai matos bija rullīši tāpat kā Megrē kundzei; pazinusi komisāru, viņa bridi vilcinājās, tad beidzot gāja atvērt durvis.

- Es gribētu ar jums bridi patērzēt.

Kāpnēs bija ļoti auksts, jo kurtuvē ogles nedega.

- Vai jums labāk patiktu kāpt lejā?

Viņš sekoja Fernandai virtuvē, kur viņa patlaban bija kopusies, kad komisārs viņu iztraucēja.

Arī viņa izskatījās nogurusi, un viņas skatienā jautās mazdūšība.

- Vai vēlaties tasi kafijas? Man ir karsta.

Viņš piekrita, apsēdās pie galda, un galu galā Femanda apsēdās viņam pretī, ar rītakleitas stūriem apsedzot kailās kājas.

- Vakar atkal Alfonsi bija piejums. Ko viņš grib?

- Es nezinu. Viņš galvenokārt interesējas par to, kādus jautājumus jūs man uzdodat un iesaka jums neuzticēties.

- Vai jūs viņam stāstījāt par noindēšanas mēģinājumu?

-Jā.

- Kāpēc?

- Jūs neteicāt, lai klusēju. Es nezinu, kā iznāca par to runāt. Viņš strādā Liotāra labā, un tam taču jābūt lietas kursā.

- Vai neviens cits piejums nav bijis?

Megrē šķita, ka viņa vilcinās, bet varbūt vainīgs bija vienīgi nogurums, kas nomāca flāma sievu. Viņa bija ielējusi sev pilnu tasi kafijas. Acīmredzot viņai uzmundrinājumam bija vajadzīgs daudz melnas kafijas.

- Nē. Neviens.

- Vai jums izdevās pateikt vīram, kāpēc jūs vairs nenesat viņam ēdienu?

- Man izdevās viņu brīdināt. Es jums pateicos.

- Vai jums neviens nav zvanījis?

- Nē. Droši vien nē. Reizēm es dzirdu, ka telefons zvana, bet, kamēr uzkāpju darbnīcā, pie aparāta vairs neviena nav.

Tad viņš izvilka no kabatas Alfrēda Mosa fotogrāfiju.

- Vai jūs šo cilvēku pazīstat?

Viņa paskatījās uz portretu, tad uz Megrē un pilnīgi dabiskā tonī atbildēja:

- Protams.

- Kas viņš ir?

- Tas ir Alfrēds, mana vīra brālis.

- Vai sen neesat viņu satikusi?

- Es reti viņu redzu. Reizēm viņš nerādās veselu gadu. Viņš biežāk dzīvo ārzemēs.

- Vai jūs zināt, ar ko viņš nodarbojas?

- īsti skaidri nezinu. Franss saka, ka viņš ir nelaimīgs cilvēks, neveiksminieks, kuram nekad dzīvē nav laimējies.

- Vai viņš ar jums nav runājis par savu profesiju?

- Es zinu, ka viņš ir strādājis cirkā, ka ir bijis akrobāts un krītot salauzis mugurkaulu.

- Un ko viņš dara kopš tā laika?

- Vai viņš nav tāds kā impresārijs?

- Vai jums ir teikts, ka viņš saucas nevis Stevelss kā viņa brālis, bet Moss? Vai jums paskaidroja, kāpēc tā?

-Jā.

Viņa lāgā negribēja turpināt, paskatījās uz portretu, ko Megrē bija atstājis uz virtuves galda blakus kafijas tasēm,

pēc tam piecēlās un nodzēsa gāzi zem ūdens katla.

- Daļēji man tas bija jāuzmin. Varbūt Franss, ja viņam jautāsiet, par to zinās pastāstīt ko vairāk. Jūs zināt, ka viņu vecāki bija ļoti nabadzīgi, bet tā nav visa patiesība. īstenībā viņa māte Ģentē vai, pareizāk sakot, Ģentes priekšpilsētā nodarbojās ar to pašu, ar ko savulaik nodarbojos es.

Turklāt viņa dzēra. Es pat neesmu pārliecināta, vai viņa nebija pa pusei jukusi. Viņai bija septiņi vai astoņi bērni, un lielākajai daļai viņa nezināja, kas ir tēvs.

Franss pats vēlāk izraudzījās Stevelsa vārdu. Viņa māte saucās Moselēra.

- Vai viņa mirusi?

- Man tā liekas. Viņš izvairās par to runāt.

- Vai viņam ir sakari ar brāļiem un māsām?

- Manuprāt, nav. Vienīgi Alfrēds pavisam reti šad un tad te iegriežas. Viņam dzīvē acīmredzot iet kā pa viļņiem, jo reizēm viņš izskatās gluži turīgs, ir labi ģērbies, izkāpj no taksometra mājas priekšā un atved dāvanas, bet citreiz ir stipri noplucis.

- Kad jūs viņu redzējāt pēdējoreiz?

- Ļaujiet padomāt. Kopš tā laika pagājuši vismaz divi mēneši.

- Vai viņš palika uz vakariņām?

- Kā parasti.

- Sakiet, lūdzu, vai šo apmeklējumu laikā vīrs nemēģina jūs kaut kādu ieganstu dēļ sūtīt prom?

- Nē. Kāpēc? Reizēm viņi palika darbnīcā divi vien, bet virtuvē, kur gatavoju ēst, es tāpat varēju dzirdēt, par ko viņi sarunājas.

- Un par ko viņi sarunājās?

- Ne par ko sevišķu. Moss atcerējās laikus, kad bija akrobāts. un zemes, kur dzīvojis. Viņš ir arī tas, kas gandrīz vienmēr piemin bērnību un viņu māti, tāpēc es šo to zinu.

- Alfrēds ir jaunāks par jūsu viru, vai ne?

- Par trim vai četriem gadiem. Pēc tam Franss reizēm viņu pavadīja līdz ielas stūrim. Tas bija vienīgais bridis, kad nebiju kopā ar viņiem.

- Vai viņi nekad nepārrunāja kādas darīšanas?

- Nekad.

- Vai Alfrēds nekad neieradās pie jums kopā ar draugiem vai draudzenēm?

- Es vienmēr esmu redzējusi viņu tikai vienu. Manuprāt, viņš savulaik bijis precējies. Bet neesmu par to pārliecināta. Man šķiet, ka viņš to ir netieši atgādinājis. Katrā ziņā viņš kādu sievieti ir mīlējis un ir cietis.

Mazajā virtuvē bija silti un mierīgi, tur nebija redzams, kas notiek ārā, un visu dienu bija jādedzina elektrība. Megrē patiktu, ja viņam pretī sēdētu Franss Stevelss un sarunātos ar viņu tāpat, kā sarunājās viņa sieva.

- Kad pēdējoreiz biju pie jums, jūs sacījāt, ka viņš tikpat kā nekad neizgāja no mājas viens. Taču laiku pa laikam viņš apmeklēja banku.

- To es nesauktu ne par kādu iziešanu. Banka ir pāris soļu attālumā. Vajadzēja tikai pāriet pāri Vogēzu laukumam.

- Citiem vārdiem, jūs bijāt kopā no rīta līdz vakaram.

- Gandrīz. Protams, es gāju iepirkties, bet vienmēr tepat mūsu kvartālā. Reizi mēnesī man vajadzēja braukt uz pilsētas centru pēc dažiem iepirkumiem. Es, kā jūs pats redzat, neesmu sevišķi švītīga.

- Vai jūs nekad nebraucāt ciemos pie savas ģimenes?

- Man ir tikai māte un māsa, kas dzīvo Konkamo, un bija vajadzīga nejauša viltus telegramma, lai es uz turieni aizbrauktu.

Varētu sacīt, ka Megrē kaut kas mazliet kaitināja.

- Vai nebija noteiktas dienas, kad mēdzāt iziet no mājas?

Šķita, ka viņa savukārt tikai ar piepūli uztver Megrē domu un atbild.

- Nē. Protams, ja neskaita veļas dienu.

- Vai jūs veļu te nemazgājat?

- Kur tad lai to te mazgātu? Pēc ūdens jāiet uz pirmo stāvu. Es nevaru veļu žaut darbnīcā, un pagrabā tā neiz žūtu. Reizi nedēļā vasarā un reizi divās nedēļās ziemā es eju uz veļas mazgātavas kuģi Sēnā.

- Kurā vietā'?

- Pie Vergalanta skvēra. Ziniet, tieši lejpus Jaunā tilta. Man tur ir darbs pusei dienas. Nākamajā dienā eju pakaļ veļai, kas ir izžuvusi un gludināma.

Megrē acīm redzami atslāba, ar lielāku tīksmi smēķēja pīpi, viņa skatiens kļuva možāks.

- Vārdu sakot, vienu dienu nedēļā vasarā un vienu dienu divās nedēļās ziemā Franss šeit bija viens.

- Visu dienu jau nē.

- Vai jūs devāties veļu mazgāt no rīta vai pēcpusdienā?

- Pēcpusdienā. Es mēģināju to darīt no rīta, bet kop šanās un virtuves dēļ tas bija grūti.

- Vai jums ir sava dzīvokļa atslēga?

- Protams.

- Vai jūs bieži to lietojāt?

- Ko jūs gribat sacīt?

- Vai jums, mājās pārnākot, bieži gadījās nesastapt vīru darbnīcā?

- Reti.

- Bet kādreiz tā ir gadījies?

- Laikam gan. Jā.,

- Vai nesen?

Viņai arī tas bija ienācis prātā, jo viņa vilcinājās.

- Tajā nedēļā, kad braucu uz Konkarno.

- Kura ir jūsu veļas diena?

- Pirmdiena.

- Vai viņš atgriezās ilgi pēc jums?

- Neilgi. Varbūt pēc stundas.

- Vai jūs viņam jautājāt, kur viņš bijis?

- Es nekad viņam neko nejautāju. Viņš ir brīvs cilvēks. Man nepieklājas uzdot viņam jautājumus.

- Vai, jūsuprāt, viņš atstāja šo kvartālu? Vai jūs nesākāt bažīties?

- Es stāvēju durvis, kad viņš atgriezās. Es viņu redzēju izkāpjam no autobusa uz Franka Buržuā ielas stūra.

- Vai no centra vai Bastilijas puses?

- No centra.

- Cik varu spriest pēc šis fotogrāfijas, abi brāļi ir vienāda auguma?

- Jā. Alfrēds izskatās vājāks, jo viņam ir kalsnāka seja, bet īstenībā ķermenis ir muskuļaināks. Pēc sejas viņi nav līdzīgi, vienīgi mati abiem sarkani. Turpretī no muguras līdzība ir pārsteidzoša, un man pat ir gadījies viņus sajaukt.

- Tad, kad redzējāt Alfrēdu, - kā viņš bija ģērbies?

- Es jau teicu - kā kuro reizi.

- Kā jums šķiet - vai viņam ir gadījies aizņemties naudu no brāļa?

- Es par to esmu domājusi, bet man tas neliekas ticami. Vismaz manā klātbūtnē tas nav noticis.

- Vai pēdējā apmeklējuma laikā viņam nebija mugurā zils uzvalks?

Viņa paskatījās komisāram acis. Viņa saprata.

- Esmu gandrīz pārliecināta, ka viņam mugurā bija tumšs uzvalks, bet drīzāk pelēks nekā zils. Ja cilvēks dzīvo mākslīgā apgaismojumā, viņš nepievērš uzmanību krāsām.

- Kā jūs ar vīru izlietojāt naudu?

- Kādu naudu?

- Vai viņš jums katru nedēļu deva saimniecības naudu?

- Nē. Kad man naudas vairs nebija, es to paprasīju.

- Un viņš nekad/heiebilda.

Viņa mazliet piesarka.

- Viņš bija izklaidīgs. Viņam vienmēr likās, ka nupat man ir naudu devis. Tad viņš izbrīnījies sacīja:

-Vēl!

- Un jūsu personiskajām vajadzībām, tērpiem, cepurēm?

- Ziniet, es tērēju tik maz!

Viņa savukārt uzdeva jautājumus, it kā jau sen būtu gaidījusi šo brīdi.

- Klausieties, inspektora kungs, es neesmu sevišķi gudra, bet pārlieku dumja arī nē. Jūs mani iztaujājat, jūsu inspektori mani iztaujā, tāpat žurnālisti, nemaz jau nerunājot par pārtikas tirgotājiem un kaimiņiem. Kāds septiņpadsmit gadus vecs jauneklītis, kas tēlo privātdetektīvu, mani pat apturēja uz ielas un nolasīja no piezīmju grāmatiņas iepriekš sagatavotus jautājumus.

Pirmām kārtām, atbildiet man vaļsirdīgi: vai jūs ticat, ka Franss ir vainīgs?

- Kādā ziņā vainīgs?

- Jūs labi zināt: nogalinājis cilvēku un tā līķi sadedzinājis kurtuvē.

Megrē vilcinājās. Viņš būtu varējis pasacīt vienalga ko, bet gribēja būt patiess.

- Es nezinu.

- Kāpēc tādā gadījumā viņu tur cietumā?

- Pirmām kārtām, tas atkarīgs nevis no manis, bet no miertiesneša. Otrām kārtām, nedrīkst aizmirst, ka visi lietiskie pierādījumi ir pret viņu.

- Zobi! - viņa ironiski noteica.

- Un galvenais - asins traipi uz zilā uzvalka. Un neaizmirstiet pazudušo koferi.

- Kuru es nekad neesmu redzējusi!

- Tam nav nozīmes. Citi to ir redzējuši, vismaz viens mans inspektors. Un vēl kaut ko nozīmē fakts, ka jūs tieši tajā laikā tikāt izsaukta uz provinci ar nepatiesu telegrammu. Tagad, starp mums runājot, es piemetināšu, ka gadījumā, ja tas būtu atkarīgs no manis, man labāk patiktu, ja jūsu vīrs būtu brīvībā, bet es tomēr bez apdoma negribētu viņu atlaist - viņa paša labā. Jūs taču redzējāt, kas vakar notika?

- Jā. Tieši par to es domāju.

- Vai nu viņš ir vainīgs vai nevainīgs, šķiet, ir cilvēki, kuriem viņš liekas apgrūtinošs.

- Kāpēc jūs man atnesāt viņa brāļa fotogrāfiju?

- Tāpēc ka, pretēji jūsu spriedumam, viņš ir diezgan bīstams ļaundaris.

- Vai viņš kādu nogalinājis?

- Tas neliekas ticami. Tādi cilvēki reti nogalina. Bet viņu meklē trīs vai četru valstu policija, un viņš jau vairāk nekā piecpadsmit gadu pārtiek no zādzībām un blēdībām. Vai jūs par to brīnāties?

-Nē.

- Vai jūs par to jau bijāt domājusi?

- Kad Franss man sacīja, ka viņa brālis ir nelaimīgs, man šķita, ka viņš nelieto vārdu nelaimīgs tā parastajā nozīmē. Vai jūs domājat, ka Alfrēds spētu nolaupīt bērnu?

- Es jums vēlreiz atbildēšu, ka nezinu. Jā, vai jūs jau esat dzirdējusi runājam par grāfieni Paneti?

- Kas tā tāda?

- Ļoti bagāta ietāliete, kas dzīvoja “Kleridžā”.

- Vai viņa arī nogalināta?

- Iespējams, kaut gan tikpat iespējams, ka gluži vienkārši pavada karnevāla laiku Kannās vai Nicā. To es šo

vakar zināšu. Es gribētu vēlreiz ieskatīties jūsu vīra rēķinu grāmatās.

- Nāciet. Man bija pilna galva jautājumu, ko gribēju jums uzdot, bet tagad nekas vairs nenāk prātā. Es par tiem domāju, kad jūsu te nav. Man vajadzētu tos pierakstīt kā tam jaunajam cilvēkam, kurš tēlo detektīvu.

Viņa palaida Megrē sev pa priekšu kāpnēs, piegāja pie plaukta un paņēma lielu, melnu grāmatu, ko policija bija izpētījusi piecas vai sešas reizes.

Pašās grāmatas beigās bija grāmatsējēja veco un jauno klientu alfabētiskais saraksts. Tur nebija nedz Paneti, nedz Krinkera vārda.

Stevelsam bija sīks, saraustīts rokraksts, burti it kā auļoja, viņš dīvaini rakstīja r un f.

- Vai jūs nekad neesat dzirdējusi Krinkera vārdu?

- Vismaz neatceros. Redziet, mēs pavadījām kopā visu dienu, bet es nedomāju, ka man būtu tiesības uzdot viņam jautājumus. Jūs, komisāra kungs, šķiet, reizēm aizmirstat, ka es neesmu tāda pati sieviete kā citas. Atcerieties, kur viņš mani atrada. Viņa rīcība man vienmēr ir likusies apbrīnojama. Un tagad, kad mēs tā sarunājamies, man piepe ši nāk prātā, ka viņš to varbūt izdarīja tāpēc, ka domāja par savu māti.

Megrē, it kā vairs neklausīdamies, lieliem soļiem piegāja pie durvīm, strauji tās atrāva un saķēra Alfonsi aiz kamieļvilnas mēteļa apkakles.

- Nāc šurp! Tu atkal sāc nedarbus. Vai tu esi nodomājis augām dienām ložņāt man pa pēdām?

Alfonsi mēģināja spuroties pretī, bet komisāra roka sažņaudza apkakli un sapurināja ekspolicistu kā lelli.

- Vai tu pateiksi, ko tu te dari?

- Es gaidu, kad jūs iesiet prom.

- Lai atkal uzmāktos šai sievietei.

- Tās ir manas tiesības. Ja viņa ir ar mieru mani pieņemt...

- Ko tu te meklē?

- Pajautājiet metram Liotāram!

- Liotārs vai ne, es tevi brīdinu: līdzko pamanīšu, ka tu man seko, es tevi likšu ieslodzīt par īpašu klaiņošanu, vai dzirdi?

Tie nebija tukši draudi. Megrē tīri labi zināja, ka sieviete, ar kuru Alfonsi dzīvoja, naktis lielākoties vadīja Mon-martras krodziņos un labprāt pavadīja uz viesnīcu caur-braucošus ārzemniekus.

Atgriežoties pie Femandas, Megrē izskatījās atvieglots, un pa logu varēja redzēt bijušo inspektoru aizšmaucam lietū uz Vogēzu laukuma pusi.

- Kādus jautājumus viņš jums uzdod?

- Vienmēr vienus un tos pašus. Viņš grib zināt, ko jūs man jautājat, ko esmu jums atbildējusi, par ko jūs interesējaties un kādus priekšmetus esat pētījis.

- Es ceru, ka tagad viņš jūs atstās mierā.

- Vai jums liekas, ka metrs Liotārs dara manam vīram ļaunu?

- Katrā ziņā pašreizējā stāvoklī mums tikai atliek ļaut viņam rīkoties.

Viņam vajadzēja kāpt atkal lejā, jo viņš bija aizmirsis uz virtuves galda Mosa fotogrāfiju. Megrē nevis gāja uz Orfēvras krastmalu, bet šķērsoja ielu un iegāja kurpnieka b<xlītē.

Tas jau deviņos no rīta bija iztukšojis dažu glāzi un oda pēc baltvīna.

- Nu, komisāra kungs, darbiņa netrūkst, vai ne?

Abas darbnīcas bija tieši pretī viena otrai. Gan kurpnieks, gan grāmatsējējs, acis paceļot, nevarēja viens otru neredzēt, abi bija noliekušies katrs pār savu darbu, viņus

šķīra tikai ielas platums.

- Vai jūs atceraties kādus grāmatsējēja klientus?

- Dažus atceros gan.

- Un šo?

Viņš pabāza kurpniekam zem deguna fotogrāfiju, bet Femanda no ielas otras puses viņus bažīgi vēroja.

- Es viņu saucu par klaunu.

- Kāpēc?

- Es nezinu. Man šķiet, ka viņam ir tāds ģīmis kā klaunam.

Piepeši viņš pakasīja pakausi un izskatījās, ka viņš kaut ko patīkamu atklājis.

- Klausieties, izmaksājiet man glāzi vīna, manuprāt, man ir ko jums pateikt par jūsu naudu. Labi, ka jūs man parādījāt to portretu. Es jums ieteicos par klaunu, un šis vārds man piepeši atgādināja koferi. Kāpēc? Nu kā tad! l āpēc, ka klauni mēdz iziet arēnā ar koferi rokā.

- Tie drīzāk ir Augustiņi.

- Augustiņi vai klauni - viens pīpis. Vai iesim izdzert kādu glāzi?

- Pēc tam.

- Vai jūs man neuzticaties? Jums nav taisnība. Es vien-nēr runāju skaidru patiesību kā zeltu. Vārdu sakot, jūsu neklētais tips noteikti ir cilvēks ar koferi.

- Kāds cilvēks ar koferi?

- Jūs taču netēlosiet man lielo viltnieku? Vai tad es ivīzes nelasu? Nu, un par ko sākumā avīzes rakstīja? Vai ad pie manis nenāca un nejautāja, vai neesmu manījis ^ransu, viņa sievu vai vēl kādu izejam no darbnīcas ar :oferi rokā?

- Un jūs redzējāt, kā cilvēks, kas redzams fotogrāfijā, ziet no turienes ar koferi?

- Tajā dienā nē. Katrā ziņā tas man neuzkrita. Bet es

domāju par citām reizēm.

- Vai viņš nāca bieži?

- Jā, bieži.

- Piemēram, reizi nedēļā? Vai reizi divās nedēļās?

- Iespējams. Es negribu neko izgudrot, jo zinu, kādu pirti man sakurs advokāti, kad lieta nonāks zvērināto tiesā. Es saku - viņš nāca bieži.

- No rītiem? Pēcpusdienās?

- Es atbildu: pēcpusdienās. Un vai zināt, kāpēc? Jo es atceros, ka lampas bija iedegtas, tātad vakarpusē. Viņš vienmēr ieradās ar mazu koferīti rokā.

- Brūnu?

- Droši vien. Vai tad lielākā daļa koferu nav brūni? Viņš apsēdās darbnīcas stūrī, pagaidīja, kad darbs būs pabeigts, un aizgāja ar visu koferi.

- Vai tas turpinājās ilgi?

- Droši vien vairāk nekā stundu. Reizēm man radās iespaids, ka viņš paliek visu pēcpusdienu.

- Vai viņš ieradās noteiktās dienās?

- To arī es nezinu.

- Padomājiet, pirms atbildat. Vai jūs šo cilvēku esat redzējis darbnīcā kopā ar Stevelsa kundzi?

- Kopā ar Femandu? Pagaidiet. To es nevaru atcerēties. Katrā ziņā vienreiz abi vīrieši aizgāja reizē, un Franss savu bodīti aizslēdza.

- Vai tas bija nesen?

- Man jāpadomā. Kad mēs iesim kaut ko iedzert?

Megrē nekas cits neatlika kā iet uz “Lielo Tirēnu'', kur

kurpnieks uzvedās kā īsts uzvarētājs.

- Divus markas vīnus. Maksā komisārs!

Viņš izdzēra trīs glāzes pēc kārtas, atsāka stāstu par klaunu, līdz Megrē izdevās tikt no viņa vaļā. Kad komisārs gāja garām grāmatsējēja darbnīcai, Femanda nolūkojās viņā pārmetoši.

Bet viņam vajadzēja padarīt darbu līdz galam. Viņš iegāja vārtnieces istabā, kur viņa mizoja kartupeļus.

- Raugi, jūs atkal esat pie mums, - viņa sacīja skarbā balsī, jo bija aizvainota, ka tik ilgi aizmirsta.

- Vai jūs pazīstat šo cilvēku?

Viņa piegāja pie atvilktnes un paņēma brilles.

- Es nezinu, kā viņu sauc, ja jūs to gribat man jautāt, bet esmu viņu redzējusi. Vai kurpnieks jums visu neizstāstīja?

Viņa jutās greizsirdīga, ka citi iztaujāti pirms viņas.

- Vai jūs bieži viņu redzējāt?

- Esmu viņu redzējusi, un tas ir viss, ko zinu.

- Vai viņš bija grāmatsējēja klients?

- Jādomā, jo viņš bieži iegriezās viņa darbnīcā.

- Vai citā sakarībā viņš te nav bijis?

- Manuprāt, viņš kādreiz ir pie viņiem ēdis vakariņas, bet es saviem īrniekiem neuzmācos!

Rakstāmlietu veikals ielas pretējā pusē, kartonāžas darbnīca, lietussargu pārdevēja - vārdu sakot, parastā rutīna, visu laiku - viens un tas pats jautājums, viens un tas pats žests, portrets, ko cilvēki nopietni aplūko. Daži vilcinās. Citi šo cilvēku ir redzējuši, bet nevar atcerēties, kur un kādos apstākļos.

Pirms Megrē atstāja kvartālu, viņam ienāca prātā vēlreiz iegriezties “Vogēzti tabakas bārā”.

- Vai jūs šo vīru esat redzējis, saimniek?

Vīna tirgotājs nevilcinājās.

- Vīrs ar koferi! - viņš sacīja.

- Paskaidrojiet tuvāk.

- Es nezinu, ko viņš pārdod, bet, manuprāt, viņš staigā pa dzīvokļiem, kaut ko tirgodams. Viņš te iegriezās diezgan bieži un aizvien mazliet pēc pusdienām. Viņš vienādiņ ņēma višī ūdeni ar zemeņu sīrupu un teica, ka viņam ir kuņģa čūla.

- Vai viņš te uzkavējās ilgi?

- Reizēm stundas ceturksni, reizēm ilgāk. Redziet, viņš vienmēr apsēdās šajā vietā pie loga.

No turienes varēja vērot Tirēna ielas stūri!

- Šķiet, viņš gaidīja norunāto laiku, kad satikties ar kādu klientu. Reiz samērā nesen viņš nosēdēja gandrīz stundu un beigās palūdza telefona žetonu.

- Vai nezināt, kam viņš zvanīja?

- Nē. Atgriezies viņš tūlīt gāja prom.

- Kādā virzienā?

- Es neievēroju.

Kad ienāca kāds reportieris, saimnieks pusbalsī jautāja Megrē:

- Vai par to var runāt?

Komisārs paraustīja plecus. Tagad, kad kurpnieks bija lietas kursā, vairs nebija nekādas nozīmes mēģināt kaut ko noslēpt.

- Kā vēlaties.

Kad viņš nonāca Likā kabinetā, brigadieris cīnījās ar diviem telefoniem, un komisāram bija labu brīdi jāpagaida.

- Es joprojām dzenos pakaļ grāfienei, - Likā, sviedrus slaucīdams, nopūtās. - Guļamvagonu sabiedrība, kura viņu pazīst labi, savās dzelzceļa līnijās grāfieni nav redzējusi vairākus mēnešus. Esmu sazvanījies ar gandrīz visām Kannu, Nicas, Antibas un Vilfranšas lepnākajām viesnīcām. Nekā. Esmu runājis arī ar kazino, kur viņa tāpat nav ne kāju spērusi. Lapuāns, kurš prot angliski, patlaban zvana uz Skotlendjardu, un es nezinu, kurš nodarbojas ar Itāliju.

Pirms Megrē gāja pie tiesneša Dosēna, viņš iegriezās

pie Mērsa atdot nevajadzīgās fotogrāfijas.

- Vai nekādu rezultātu nav? - nabaga Mērss jautāja.

- Viens no trijiem, un tas nav slikti, atliek vienīgi sameklēt abus pārējos, bet iespējams, ka tie nekad nav bijuši antropometrijā.

Pusdienlaikā grāfienes Paneti pēdas joprojām nebija atrastas, un pie Megrē kabineta durvīm gaidīja divi ļoti satraukti itāliešu žurnālisti.

7. nodaļa Megrē svētdiena

Megrē kundze jutās diezgan pārsteigta, kad sestdienā ap trim viņas vīrs piezvanīja un pajautāja, vai vakariņas jau vārās.

- Vēl nē. Kāpēc? Ko tu teici? Es, protams, gribu. Ja vien esi pārliecināts, ka būsi brīvs. Pavisam droši? Norunāts. Es apģērbšos. Būšu. Jā, pie pulksteņa. Nē, man desiņas nepasūti, bet es laprāt ēstu Lotringas pīrāgu. Ko? Vai tu nejoko? Vai tu, Megrē, runā nopietni? Vai es gribu? Tas ir pārāk skaisti, lai būtu patiesi, un es jau paredzu, ka tu pēc stundas man piezvanīsi atkal, lai pateiktu, ka neatgriezīsies nedz vakariņās, nedz nakšņot. Beidzot! Es tomēr posīšos.

Un tā tajā sestdienā Rišāra Lenuāra bulvāra dzīvoklis >maržoja nevis pēc ēdiena, bet pēc vannas, odekolona un nazliet saldena parfīma, ko Megrē kundze taupīja ievēro-amiem gadījumiem.

Megrē ieradās uz satikšanos gandrīz norunātajā laikā ingjēnas ielas elzasiešu restorānā, kur Megrē pāris reizēm akariņoja, un atslābinājies, tāds, it kā domātu par to pašu. »ar ko domā citi cilvēki, ēda skābētus kāpostus, kas viņam ī garšoja.

- Vai tu esi izraudzījies kinoteātri?

Jo tieši tas Megrē kundzi padarīja tik neticīgu, kad viņa nesen sarunājās pa telefonu, - viņš uzaicināja sievu pavadīt vakaru kinoteātri, kādu viņa pati izvēlēsies.

Viņi aizgāju uz “Paramount” Itāliešu bulvāri, un komisārs nekurnēdams izstāvēja biļešu rindu, pa ceļam iztīrīdams pīpi milzīgā spļaujamtraukā.

Viņi dzirdēja elektriskās ērģeles, redzēja orķestri uz platformas iznirstam no bedres, bet priekškars pa to laiku pārvērtās par tādu kā sintētisku saulrietu. Tikai pēc multiplikācijas filmām Megrē kundze saprata, kāpēc vīrs nācis uz kino. Tikko bija rādīti drīzumā demonstrējamas filmas fragmenti, tad - īsas reklāmfilmiņas, kas ieteica saldas brokastis un mēbeles uz nomaksu.

“Policijas prefektūra mums ziņo... ”

Tā bija pirmā reize, kad viņa redzēja tādu sludinājumu uz ekrāna, un tūlīt pat tika parādītas Alfrēda Mosa fotogrāfijas - pretskatā un profilā, un nosauktas raksturīgās pazīmes.

“Ikviens, kas redzējis šo cilvēku divu pēdējo mēnešu laikā, tiek lūgts steidzami zvanīt uz... ”

- Vai tāpēc tu mani aicināji? - Megrē kundze jautāja, kad bija uz ielas un viņi daļu mājupceļa gāja kājām, lai paelpotu svaigu gaisu.

- Ne tikai tāpēc. Turklāt tā nav mana ideja. Prefektam tā jau sen ir piedāvāta, bet mums nav bijis vajadzības to izmantot. Mērss ir ievērojis, ka avīzēs publicētajām fotogrāfijām vienmēr ir slikta kvalitāte, ka tās ir vairāk vai mazāk izkropļotas - tur vainīgas klišejas un iespiešana. Turpretī

filmas kadrs, seju palielinot, izceļ katru tās īpatnību un atstāj jo lielāku iespaidu.

- Lai nu kā, man no tā atlēcis labums. Cik ilgu laiku mēs neko tādu neesam piedzīvojuši?

- Vai nebūs kādas trīs nedēļas? - viņš jautāja, sirsnīgi ticēdams saviem vārdiem.

- Tieši divarpus mēneši!

Viņi joka pēc mazliet paķīvējās. Un, tā kā no rīta spidē-ja saule un laiks atkal bija brīnišķīgi pavasarīgs, Megrē vannas istabā dungoja. Viņš nogāja kājām visu ceļu lidz Orfēvras krastmalai pa tukšām ielām, un atkal ar prieku ieraudzīja kriminālpolicijas platos gaiteņus ar tukšo kabinetu atvērtajām durvīm.

Likā tikko bija atnācis. Bija Toranss, tāpat kā Žanvjē; jaunais Lapuāns arī nekavējās ierasties, bet, tā kā bija svēt-liena, visiem šķita, ka viņi strādā kā amatieri. Varbūt arī tāpēc, ka bija svētdiena, viņi atstāja durvis starp kabi ietiem vaļā, un laiku pa laikam mūzikas vietā skanēja tu /ējo baznīcu zvani.

Jaunas ziņas atnesa vienīgi Lapuāns. Iepriekšējā vakarā )irms promiešanas Megrē viņam bija jautājis:

- Kur īsti dzīvo jaunais žurnālists, kas aplido tavu mā-1U?

- Viņš to vairs nedara. Jūs runājat par Antuānu Bizāru.

- Vai viņi saķildojušies?

- Es nezinu. Varbūt viņam bail no manis?

- Es gribētu uzzināt viņa adresi.

- Es to nezinu. Es zinu, kur viņš visbiežāk ēd, un man ķiet, ka māsa zina vairāk. Es apjautāšos redakcijā.

Atnākot viņš pasniedza Megrē papīra lapiņu. Tā bija īinētā adrese - Provansas ielā, tajā pašā mājā, kur dzīvoja ilips Liotārs.

- Labi, draudziņ. Paldies, - komisārs teica, neko vairāk

nepiebilzdams.

Ja būtu mazliet siltāks, viņš novilktu svārkus, lai paliktu vienos kreklos, kā dara cilvēki, kas svētdienās kaut ko meistaro, jo viņam gribējās tieši meistarot. Visas pīpes bija sarindotas uz rakstāmgalda, un viņš izvilka no kabatas lielu piezīmju grāmatiņu melnos vākos, kurā vienmēr visu pierakstīja, bet kuru tikpat kā neizmantoja.

Divas vai trīs reizes viņš bija iemetis papīrkurvī lielas loksnes, uz kurām bija kaut ko švīkājis. Sākumā viņš ievilka ailes, tad mainīja nodomu.

Galu galā darbs sāka veikties.

"Ceturtdien, 15. februārī. - Grāfiene Paneti kopā ar istabeni Gloriju Loti atstāj “Kleridžu” sava znota Krinkera šokolādes krāsas kreislerā. ”

Datumu pateica dienas portjē. Par auto ziņas sniedza viesnīcas automašīnu pārzinis, kurš pasacīja arī, ka grāfiene un istabene aizbraukušas septiņos vakarā. Viņš piemetināja, ka vecā dāma izskatījusies norūpējusies un ka znots viņu steidzinājis, it kā viņi varētu nokavēt vilcienu vai svarīgu satikšanos.

Grāfienes pēdas joprojām nebija uzietas. Viņš gāja par to pārliecināties Likā kabinetā - Likā joprojām saņēma ziņas no visām malām.

Itāliešu žurnālisti iepriekšējā dienā no kriminālpolicijas bija ieguvuši maz ziņu, toties varēja šo to pastāstīt, jo pazina grāfieni Paneti. Viņas vienīgās meitas Bellas laulības bija sacēlušas lielu troksni Itālijā, jo meitene, nesaņēmusi mātes piekrišanu, bija aizbēgusi no mājām, lai apprecētos Montekarlo.

Kopš tā laika bija pagājuši pieci gadi, un abas sievietes vairs nav satikušās.

- Ja Krinkers ir Parīzē, - itāliešu žurnālisti teica, - tad droši vien tāpēc, lai vēlreiz mēģinātu tuvināties grāfienei.

“Piektdien, 16. februāri. - Glorija Loti ar grāfienes balto cepuri galvā dodas uz Konkamo, no kuras nosūta telegrammu Femandai Stevelsai un no kuras pārrodas tajā pašā vakarā, ne ar vienu nesatikusies. ”

Malā Megrē kā spēlēdamies uzzīmēja sieviešu cepuri ar mazu plīvuriti.

“Sestdien, 17. februāri. - Pusdienlaikā Femanda atstāj Tirēna ielu un dodas uz Konkamo. Vīrs viņu uz staciju nepavada. Ap četriem kāds klients ierodas pēc pasūtīta darba un atrod Stevelsu darbnīcā, kur nekā neparasta nepamana. Jautāts par koferi, atbild, ka tādu nav redzējis.

Astoņos un dažās minūtēs trīs personas, starp tām Alfrēds Moss un acīmredzot tas, kurš Lepika ielā pierakstījies kā Levins,.ar taksometru aizbrauc no Senlazāra stacijas uz Tirēna ielas un Franka Buržuā ielas stūri.

Vārtniece mazliet pirms deviņiem dzird, kā pie Stevelsa durvīm klauvē. Viņai šķiet, ka trīs vīrieši ieiet darbnīcā. ”

Malā ar sarkanu zīmuli viņš uzrakstīja: “Vai trešais būtu Krinkers?”

“Svētdien, 18. februārī. - Kurtuve, kas pēdējā laikā netika lietota, visu nakti kuras, un Fransam Stevelsam vismaz piecas reizes jāiziet pagalmā, lai aiznestu pelnus uz atkritumu tvertni.

Begēna jaunkundzi, piektā stāva īmieci, apgrūtina dūmi, “kuriem ir dīvaina smaka ”. ”

“Pirmdien, 19. februāri. - Kurtuves skurstenis vēl aizvien kūp. Grāmatsējējs darbnīcā joprojām ir viens. ”

“Otrdien, 20. februāri. - Ķriminālpolicija saņem anonīmu ziņojumu, ka grāmatsējēja kurtuvē sadedzināts līķis. Femanda atgriežas no Konkamo. ”

“Trešdien, 21. februārī. - Lapuāna apmeklējums Tirāna ielā. Darbnīcā zem galda viņš redz koferi, kura rokturis sasiets ar auklu. Lapuāns atstāj darbnīcu ap divpadsmitiem. Pusdieno kopā ar māsu un izstāsta tai par izmeklējamo lietu. Vai Lapuāna jaunkundze satika savu pielūdzēju

- Antuānu Bizāru, kas dzīvo tajā pašā mājā, kur dzīvo advokāts bez darba Liotārs? Vai viņa tam zvana?

Pēcpusdienā pirms pieciem advokāts aiziet uz Tirāna ielb it kā pasūtīt grāmatzīmi.

Kad Likā piecos ierodas pārmeklēt darbnīcu un dzīvokli, koferis ir pazudis.

Stevelsa pratināšana kriminālpolicijā. Rīta pusē viņš izvēlas par advokātu metru Liotāru. ”

Megrē devās mazā pastaigā, iemeta skatienu piezīmēs, ko pierakstīja inspektori, kas sēdēja pie telefoniem. Vēl nebija laiks palūgt, lai uznes alu, un viņš apmierinājās ar to, ka piebāza vēl vienu pīpi.

“Ceturtdien, 22. februārī.

Piektdien, 23. februārī.

Sestdien.

Vesels stabiņš datumu, kuros nav atklāts nekas vērā liekams, vienīgi tas, ka izmeklēšana mīņājas uz vietas, avīzes trako un Liotārs, nikns kā sīks plušķis, uzbrūk policijai vispār un Megrē jo sevišķi. Stabiņš pa labi paliek tukšs līdz

“svētdienai, 10. manam. - Kāds, kas nosauc sevi par Levinu, noīrē istabu viesnīcā “Jaukā mājvieta’’ Lepika ielā, kur apmetas kopā ar divus gadus vecu puisēnu. ”

“Glorija Loti, kas uzdodas par aukli, nodarbojas ar bērnu, kuru ik ritu ved uz Antverpenes laukumu pastaigā, kamēr Levins guļ.

Viņa nenakšņo viesnīcā, viņa no turienes iet prom ļoti vēlu, kad pārrodas Levins. ”

“Pirmdien, 11. martā. - Tas pats. ”

“Otrdien, 12. martā. - Pusdesmit. Glorija un bērns kā parasti iziet no viesnīcas “Jaukā mājvieta”. Desmit un piecpadsmit minūtes: Moss ierodas viesnīcā un jautā pēc Levina. Tas uzreiz sasaiņo mantas un kāpj lejā, kamēr Moss paliek viens pats istabā.

Bez piecām vienpadsmit: Glorija pamana Levinu un uzreiz atstāj bēmu, kas paliek Megrē kundzes uzraudzībā.

Mazliet pēc vienpadsmitiem viņa kopā ar pavadoni ieiet “Jaukajā mājvietā”. Viņi satiek Mosu un vairāk nekā stundu strīdas. Moss aiziet pirmais. Divpadsmitos četrdesmit piecās minūtēs Glorija un Levins iziet no viesnīcas, Glorija viena pati iekāpj taksometrā.

Viņa pabrauc garām Antverpenes skvēram un paņem bēmu.

Viņa liek sevi aizvest līdz Neijī vārtiem, tad liek braukt uz Senlazāra staciju un piepeši aptur mašīnu Sentogistēna laukumā, kur iekāpj citā taksometrā. No tā viņa - joprojām kopā ar zēnu - izkāpj Monmartras priekšpilsētas un Lielo

bulvāru stūrī. ”

Loksne izskatījās interesanta, jo Megrē to izrotāja ar zīmējumiem, kas atgādināja bērna zīmējumus.

Uz otras loksnes viņš uzrakstīja datumus, kad kurai personai pazaudētas pēdas.

“Grāfiene Paneti - 16. februāri. ”

v

“Kleridžas" automašīnu pārzinis to bija redzējis pēdējais - iekāpjam znota šokolādes krāsas kreislerā.

“Krinkers?”

Megrē vilcinājās rakstīt datumu - sestdien, 17. feb ruāri, jo nebija nekādu pierādījumu, ka viņš ir trešais vīrietis, kurš ar taksometru aizbraucis uz Tirēna ielas stūri.

Ja tas nav viņš, viņa pēdas pazūd reizē ar vecās dāmas pēdām.

“Alfrēds Moss - otrdien. 12. martā. ”

Viņš bija pirmais, kas ap pusdienlaiku atstāja viesnīcu

“Jaukā mājvieta. ’’

“Levins - otrdien, 12. martā. ”

Pusstundu vēlāk nekā iepriekšējais - kad bija iesēdinājis taksometrā Gloriju.

“Glorija un bērns - tas pats datums."

Pēc divām stundām Monmartras krustojuma pūlī.

Bija svētdiena, 17. marts. Kopš 12. marta nekas jauns nebija atrasts. Tikai turpinājās izmeklēšana. Vai, pareizāk sakot, bija jāpieraksta vēl viens datums, ko viņš pievienoja stabiņam:

“Piektdien, 15. martā. - Kāds metro vagonā mēģina (?) iebērt indi Fransam Stevelsam sagatavotajā ēdienā. ”

Bet tas joprojām palika neskaidrs. Eksperti nebija atklājuši ne pēdas no indes. Femanda pēdējā laikā bija tik nervoza, ka viegli varēja noturēt kāda pasažiera neveiklību par aizdomīgu rīcību.

Ketrā ziņā šajā gadījumā neuzpeldēja Moss, jo to viņa būtu pazinusi.

Levins?

Bet ja nu katliņā gribēja ielikt nevis indi, bet zīmīti?

Megrē, kuram sejā iespīdēja saules stars, acis miegdams, vēl šo to uzzīmēja, tad gāja skatīties uz liellaivu karavānu, kas slīdēja pa Sēnu, uz Senmišela tiltu, pa kuru pastaigājās svētdienīgi saposušās ģimenes.

Megrē kundze droši vien bija atkal aizgājusi gulēt, kā reizēm mēdza svētdienās darīt, - tikai tāpēc, lai vairāk izbaudītu svētdienu, jo aizmigt viņa vairs nespēja.

- Žanvjē! Kā būtu, ja pasūtītu alu?

Zanvjē piezvanīja uz Dofina kafejnīcu, kuras saimnieks gluži dabiski pajautāja:

- Un sviestmaizes?

No biklas telefona sarunas Megrē uzzināja, ka akurātais tiesnesis Dosēns arī ir savā kabinetā - arī viņš, tāpat kā komisārs, gribēja ar skaidru galvu apsvērt lietas gaitu un izmeklēšanas rezultātus.

- Vai jums joprojām nekas nav zināms par auto?

Bija uzjautrinoši domāt, ka skaistajā svētdienā, kas cigareti zobos, izdarot autopsijas visneparastākajās vietās un pat reizēm novelkam cimdus, lai uzēstu kādu sviestmaizi.

- Vai jūs, leitnant, varētu aizgādāt līķi uz žandarmēriju?

- Mani ļaudis to izdarīs. Citi lai paiet nost! Un bērni! Kas ļauj bērniem te nākt klāt?

Megrē apskatīja auto, kad viņu parāva aiz piedurknes veca sieviete, kura lepni sacīja:

- Tā biju es, kas to atrada!

- Vai jūs esat atraitne Ebāra?

- Ibāra, kungs. Tā māja, ko redzat aiz ošiem, ir mana.

- Pastāstiet, ko jūs redzējāt!

- Ja saka patiesību, es neredzēju nekā, bet es dzirdēju. Es nācu mājās pa strūd/.inieku ceļu. Tas ir tas, uz kura mēs stāvam.

- Vai jūs bijāt daudz dzērusi?

- Tieši divas vai trīs mazas glāzītes.

- Kur jūs bijāt?

- Piecdesmit metru no šejienes, tālāk, uz mājas pusi. Es dzirdēju, ka no lielceļa brauc šurp auto un nospriedu, ka tie droši vien ir malu zvejnieki. Jo priekš mīlētājiem bija par daudz auksti, turklāt vēl lija. Pagriežoties atpakaļ, es tik vien redzēju kā starmešu ugunis.

Es nevarēju paredzēt, ka pienāks diena, kad tas būs svarīgi, vai saprotat? Es gāju tikai uz priekšu, un man likās, ka auto apstājas.

- Vai tāpēc, ka nedzirdējāt vairs motora rūkoņu?

-Jā.

- Vai bijāt pagriezusi ceļam muguru?

- Jā. Pēc tam atkal izdzirdu motoru un nodomāju, ka mašīna griežas riņķī. Bet tā vis nebija! Tūlīt pēc tam atskanēja skaļš plunkšķis, un, kad paskatījos atpakaļ, auto vairs nebija.

- Vai jūs kliedzienus nedzirdējāt?

-Nē.

- Vai jūs negājāt atpakaļ?

- Vai tad man vajadzēja iet? Ko es tur viena pati būtu darījusi? Es biju uztraukusies. Es nodomāju, ka nabaga cilvēki ir noslīkuši, un skrēju mājās iekampt kādu malku, lai atgūtos.

- Vai jūs nepalikāt upes malā?

- Nē, kungs.

- Vai pēc plunkšķa jūs vairāk neko nedzirdējāt?

- Man likās, ka dzirdu tādus kā soļus, bet tūlīt nosprie du, ka tas būs izbiedēts trusis.

- Un tas ir viss?

- Vai jums šķiet, ka vēl nepietiek? Ja manī būtu klausījušies, nevis turējuši mani par traku veceni, dāma jau sen būtu izvilkta no ūdens. Vai jūs viņu redzējāt?

Megrē, riebumā saviebies, iedomājās vecu sievieti vērojam otru vecu un jau satrūdējušu sievieti.

Vai vecā aptvēra, ka viņa ir dzīva, tikai pateicoties brīnumam? Ja viņa aiz ziņkārības tajā vakarā būtu gājusi atpakaļ, viņa droši vien būtu sekojusi Marnā pirmajai.

- Vai žurnālisti nenāks?

Viņa gaidīja žurnālistus, lai redzētu savu portretu avīzēs.

Dubļiem notašķījies, Lapuāns izlīda no kreislera, kuru bija pētījis.

- Es tur nekā neatradu, - viņš teica. - Darbarīki ir savā vietā bagāžniekā kopā ar rezerves riepu. Tur nav nedz bagāžas, nedz rokassomiņas. Ir tikai sievietes kurpe, kas iesprūdusi sēdekļa spraugā, un priekšējā paneļa skapītī -šie cimdi un kabatas baterija.

Cūkādas cimdi, cik vēl varēja spriest, bija piederējuši vīrietim.

- Steidzies uz staciju. Kāds tajā vakarā droši vien iekāpa vilcienā. Ja vien pilsētā nav taksometru. Tu mani atradīsi žandarmērijā.

Viņš uzskatīja par labāku gaidīt pagalmā, smēķējot pīpi, kamēr doktors Pols, iekārtojies garāžā, pabeidza darbu.

8. nodaļa Ģimene ar rotaļlietām

- Vai jūs, Megrē kungs, jūtaties vīlies?

Jaunais inspektors Lapuāns labprāt būtu saucis komisāru par priekšnieku, kā sauca Likā, Toranss un lielākā daļa brigādes, bet viņš jutās pārāk jauns; viņam šķita, ka tā ir privilēģija, kas jānopelna tāpat, kā nopelna zīmotnes.

Viņš tikko bija aizvedis doktoru Polu uz mājām un atgriezās Orfēvras krastmalā, Parīzē, kas viņam pēc Laņī tumsas un dubļiem šķita jo mirdzošāka. No Senmišela tilta Megrē varēja redzēt gaismu pats sava kabineta logā.

- Es neesmu vīlies. Es nemaz negaidīju, ka stacijas kalpotāji atcerēsies pasažierus, kuriem pirms mēneša izkniebuši biļetēs caurumus.

- Man gribētos zināt, par ko jūs domājat.

Komisārs atbildēja kā pašu par sevi saprotamu:

- Par koferi.

- Es jums zvēru, ka tas bija darbnīcā, kad pirmoreiz iegāju pie grāmatsējēja.

- Es par to nešaubos.

- Un esmu pilnīgi pārliecināts, ka tas nav tas pats koferis, kuru pagrabtelpās pēcpusdienā atrada brigadieris Likā.

- Arī par to es nešaubos. Atstāj mašīnu pagalmā un kāp augšā.

Spriežot pēc dažu dežurantu pacilātības, bija jaunumi, un Likā, izdzirdis Megrē ienākam, ātri atvēra sava kabineta durvis.

- Ziņas par Mosu, priekšniek. Nupat bija atnākusi meitene kopā ar tēvu. Viņi gribēja runāt tieši ar jums, bet. kad bija gaidījuši gandrīz divas stundas, viņi nolēma pateikt mafi, ko gribēja sacīt. Meiča ir gadus sešpadsmit vai septiņpadsmit veca glīta, apaļa un sārta meitene, kas skatās cilvēkiem tieši acīs. Tēvs ir tēlnieks, kas, ja nemaldos, savulaik dabūjis Romas prēmiju. Vēl ir otra meita, vecāka, un māte. Viņi dzīvo Pastēra bulvārī, kur izgatavo rotaļlietas. Vai nu es ļoti maldos, vai ari jaunkundze pavada tēvu tāpēc, lai neļautu viņam pa ceļam dzert, šķiet, tas ir viņa galvenais netikums. Viņš valkā lielu, melnu platmali un lentē sasietu kaklasaiti. Tieši pie viņiem pēdējos mēnešus dzīvojis Moss, kas saucies par Pētersu.

- Vai viņš tur vēl ir?

- Ja viņš tur būtu, es jau būtu aizsūtījis inspektorus, lai viņu apcietina, vai arī būtu gājis pats. Viņš šo ģimeni atstājis divpadsmitajā martā.

- Citiem vārdiem, tajā pašā dienā, kad Levins, Glorija un bērns pazuda ielas drūzmā pēc notikuma Antverpenes skvērā. * -

- Viņš nav pateicis, ka ies prom. Viņš no rīta izgājis no mājas kā parasti un kopš tā laika nav dzīvoklī atgriezies. Manuprāt, jūs gribēsiet nopratināt viņus pats. Jā, un vēl kas - Filips Liotārs ir jau zvanījis divas reizes.

- Ko viņam vajag?

- Parunāt ar jums. Viņš lūdza, lai gadījumā, ja jūs atgriezīsieties pirms vienpadsmitiem vakarā, jūs piezvanāt uz “Nēģera kausu".

Tā bija alus zāle Bonnuvelas bulvāri, kuru Megrē pazina.

- Dod man “Kausu”!

Viņam atbildēja kasiere. Viņa lika pasaukt advokātu.

- Vai tas esat jūs, komisār? Es pieņemu, ka jums ir ļoti daudz darba. Vai jūs viņu atradāt?

-Ko?

- Mosu. Šopēcpusdien biju kino un sapratu. Vai jums neliekas, ka mums abiem būtu noderīga oficiāla saruna divatā?

Tas bija kā aklai vistai grauds. Pavisam nesen, mašīnā Megrē domāja par koferi. Un brīdī, kad Liotārs runāja, La-puāns ienāca kabinetā.

- Vai esat kopā ar draugiem? - komisārs jautāja Liotā-rain.

- Tam nav nozīmes. Līdzko jūs atnāksiet, es no viņiem šķiršos.

- Vai tā ir jūsu draudzene?

-Jā.

- Un vairāk neviena nav?

- Kāds, kas jums lāgā nepatīk, tikai es nesaprotu, kāpēc, un kas par to ļoti bēdājas.

Tas bija Alfonsi. Acīmredzot viņi atkal bija četratā -abi vīrieši un viņu mīļākās.

- Vai jums pietiks pacietības, ja es ieradīšos pavēlu?

- Es jūs gaidīšu tik ilgi, cik gribēsiet. Ir svētdiena.

- Sakiet Alfonsi, ka es gribētu satikt viņu arī.

- Viņš būs laimīgs.

- Uz drīzu redzēšanos.

Viņš aizvēra abas sava kabineta durvis, likdams Lapuā-nam uzkavēties - tas aiz smalkjūtības gribēja iet prom.

- Panāc šurp. Apsēdies. Tu gribi taisīt karjeru policijā, vai ne?

- Es to vēlos vairāk par visu pasaulē.

- Tu izdarīji muļķību, pārāk daudz runādams pirmajā

dienā, un tai radās sekas, kuras tu vēl pat neapjaut.

- Es jums lūdzu piedošanu. Es tā uzticējos savai māsai.

- Vai gribi izmēģināt kaut ko grūtu? Vienu mirkli. Nesteidzies atbildēt. Runa nav par spožu varonību, par kuru tevi slavēs avīzēs. Tieši pretēji. Ja tev izdosies, par to zināsim tikai mēs abi. Ja piedzīvosi neveiksmi, es būšu spiests tevi noliegt un apgalvot, ka esi pārcenties un rīkojies uz savu roku.

- Saprotu.

- Tu nekā nesaproti, bet tas nekas. Ja es pats mēģinātu darīt to, ko uzticu tev, un iekristu, uzbruktu visai policijai. Tu pie mums vēl esi pietiekami jauns un nepieredzējis, lai neveiksmes gadījumā būtu runa par tevi vien.

Lapuāns aiz nepacietības dīdījās.

- Metrs Liotārs un Alfonsi šobrīd ir “Nēģera kausā”, kur viņi mani gaida.

- Vai jūs iesiet pie viņiem?

- Tūlīt vēl nē. Es vispirms gribu iegriezties Pastēra bulvārī un esmu pārliecināts, ka viņi nekustēsies ārā no alus zāles, kamēr es aiziešu. Pieņemsim, ka būšu pie viņiem ne agrāk kā pēc stundas. Pulkstenis ir deviņi. Vai zini, kur Beržēra ielā dzīvo advokāts? Tas ir ceturtajā stāvā pa kreisi. Tā kā tajā namā dzīvo zināms skaits sievišķīšu, vārtniece droši vien pārāk stingri neskatās uz nācējiem un gājējiem.

-Vai jūs gribat, lai...

- Jā. Tu esi mācīts atslēgt durvis. Tas nekas, ja tu atstāsi pēdas. Gluži pretēji. Nav nekādas vajadzības kaut ko meklēt atvilktnēs un papīros. Tev jāpārliecinās tikai par vienu - ka kofera tur nav.

- Man tas nebija ienācis prātā.

- Labi. Iespējams - un droši vien tā ari būs, jo Liotārs ir piesardzigs cilvēks, - ka kofera tur nav. Tāpēc tev nevajag velti zaudēt laiku. No Beržēra ielas tu aizskriesi uz Duē ielu, kur Alfonsi “Centrālā Masīva viesnīcā’’ dzīvo trīsdesmit trešajā istabā.

- Es zinu.

- Tu rīkosies tāpat. Koferis. Nekas cits. Tu man piezvanīsi, līdzko būsi beidzis.

- Vai es drīkstu iet?

- Vispirms izej gaitenī. Es aizslēgšu savas durvis, un tu pamēģināsi tās atslēgt. Rīki ir pie Likā.

Lapuāns ar uzdevumu tika galā tīri labi un pēc dažām minūtēm laimīgs aizdrāzās.

Megrē iegāja pie inspektoriem.

- Vai tu, Žanvjē, esi brīvs?

Telefoni joprojām zvanīja, bet vēlās stundas dēļ vairs ne tik bieži.

- Es palīdzu Likā, bet...

Viņi abi kāpa lejā, un šoreiz pie kriminālpolicijas mazā auto stūres sēdās Žanvjē. Pēc stundas ceturkšņa viņi sasniedza Pastēra bulvāra vismierīgāko un vissliktāk apgaismoto daļu. kas skaista svētdienas vakara mierā atgādināja jauku mazpilsētu.

- Nāc man līdzi.

Viņi apjautājās pēc tēlnieka, kas saucās Groso, un viņus sūtīja uz septīto stāvu. Nams bija vecs, bet ļoti cienīgs, tajā droši vien dzīvoja sīki ierēdņi. Kad viņi klauvēja pie septītā stāva dzīvokļa durvīm, aiz tām piepeši apklusa strīdīgas balsis un durvis atvēra jauna apaļvaidze, kas uzreiz pakāpās sānis.

- Vai jūs nesen bijāt manā kabinetā?

- Tā bija mana māsa. Vai esat komisārs Megrē? Nāciet iekšā. Neskatieties uz nekārtību. Mēs tikai nupat beidzām vakariņas.

Viņa ieveda policistus plašā darbnīcā ar slīpiem, daļēji stiklotiem griestiem, aiz kuriem varēja redzēt zvaigznes. Uz gara, nekrāsota galda vēl bija desas un aizsākta vina pudele, otra meitene, kas šķita pirmās dvīņumāsa, ātri sakārtoja matus, bet cilvēks samta svārkos pārspīlēti svinīgi gāja viņiem pretī.

- Esiet sveicināts manā pieticīgajā mājoklī, Megrē kungs! Es ceru, ka jūs mani pagodināsiet un saskandināsiet.

Kopš iziešanas no kriminālpolicijas ēkas vecais tēlnieks laikam bija atradis iespēju iedzert kaut ko stiprāku par galda vīnu, jo viņš runāja ar grūtībām un gāja nedrošiem soļiem.

- Nepievērsiet uzmanību, - viena no meitām iejaucās.

- Viņš atkal ir neiespējamā stāvoklī.

Viņa to sacīja bez rūgtuma un uzmeta tēvam laipnu, gandrīz mātišķu skatienu.

Plašās telpas tumšākajos stūros varēja nojaust skulptūras, un uzreiz kļuva skaidrs, ka tās tur stāv jau ilgi.

Tas, kas bija jaunāks, kas nodarbināja patlaban, bija koka rotaļlietu detaļas, ar kurām bija apkrautas mēbeles un kuras izgaroja telpā tīkamu svaiga koka smaržu.

- Ja cilvēks un viņa ģimene vairs nevar dzīvot no mākslas, nav ko kaunēties iegūt dienišķās maizes riecienu no amatniecības, vai ne? - Groso deklamēja.

Parādījās Groso kundze - viņa droši vien bija dzirdē jusi zvanām pie durvīm un aizgājusi saposties. Tā bija kalsna, skumīga sieviete mūžam bažīgu skatienu, kura droši vien nemitīgi paredzēja visādas nelaimes.

- Kāpēc tu nepiedāvā krēslu komisāram un šim kungam, Helēna?

- Komisārs tāpat zina, ka var justies pie mums kā mājās, māt. Vai ne, Megrē kungs?

- Vai tu neko nepiedāvāji?

- Vai vēlaties glāzi vīna? Tēva dēļ mēs neko citu mājās neturam.

Šķita, ka ģimeni vadīja viņa, vismaz viņa pārņēma savās rokās sarunas vadību.

Mēs vakar vakarā bijām aizgājuši uz kino un pazinām to, ko jūs meklējat. Viņš lika sevi saukt nevis par Mosu, bet par Pētersu. Mēs neaizgājām pie jums agrāk tāpēc, ka tēvs negribēja sagādāt viņam nepatikšanas, jo viņš ir bijis mūsu viesis un dažu labu reizi ēdis pie mūsu galda.

- Vai viņš te'dzīvoja ilgi?

- Apmēram gadu. Dzīvoklis aizņem visu stāvu. Mani vecāki te dzīvo vairāk nekā trīsdesmit gadus, un mēs ar māsu te esam dzimušas. Te ir ne tikai darbnīca un virtuve, bet arī trīs guļamistabas. Pagājušajā gadā krīzes dēļ ar rotaļlietām daudz nevarējām nopelnīt, tāpēc nolēmām ņemt īrnieku. Ielikām avīzē sludinājumu.

Un tā mēs iepazināmies ar Pētersa kungu.

- Kādu arodu viņš teicās strādājam?

- Viņš sacīja, ka pārstāv lielu angļu manufaktūras uzņēmumu, ka viņam ir savi klienti, tāpēc viņam nebija sevišķi daudz jābraukā. Reizēm viņš pavadīja visu dienu mājās un, kreklos izmeties, nāca mums palīgā. Mēs visi izgatavojam rotaļlietas pēc tēva maketiem. Pagājušajos Ziemassvētkos dabūjām pasūtījumu no veikala “Pavasaris” un strādājām dienu un nakti.

Groso tik žēlīgi skatījās uz pustukšo pudeli, ka Megrē viņam sacīja:

- Ielejiet man arī pusglāzi vīna, lai varu ar jums saskandināt.

Viņš saņēma pateicības pilnu skatienu, bet meitene turpināja, nepārtraucot uzmanīt tēvu, lai redzētu, vai viņš sev neielej pārāk daudz:

- Viņš parasti gāja ārā no mājas vakarpusē un reizēm

pārnāca ļoti vēlu. Reizēm viņš ņēma līdzi paraugu koferi.

- Vai viņš mantas atstājis te?

- Viņš atstājis lielu lādi.

- Bet koferi nē?

- Nē. Tiešām, Olga, vai viņš aiziedams paņēma līdzi koferi?

- Nē. Viņš to neatnesa, kad pēdējoreiz aizgāja un to aiznesa.

- Kas tas bija par cilvēku?

- Viņš bija mierīgs, ļoti sirsnīgs, varbūt mazliet skumjš. Reizēm viņš stundām ilgi palika, ieslēdzies savā istabā, tā ka galu galā gājām apjautāties, vai viņš nav saslimis. Citreiz viņš ēda brokastis kopā ar mums un visu dienu mums palīdzēja.

Dažkārt viņš pazuda uz vairākām dienām un brīdināja, lai neuztraucamies.

- Kā jūs viņu saucāt?

- Par Žana kungu. Viņš mūs sauca kristāmvārdos, izņemot, protams, māti. Reizēm viņš mums nesa šokolādi un mazas dāvanas.

- Un nekad - vērtīgas dāvanas?

- Tādas mēs nebūtu pieņēmuši.

- Vai viesi pie viņa nenāca?

- Nekad neviens te nav bijis. Viņš nesaņēma arī vēstules. Tā kā brīnījos, ka tirdzniecības pārstāvis nesaņem vēstules, viņš sacīja, ka viņam ir līdzstrādnieks ar kantori pilsētā un vēstules sūta uz turieni.

- Vai viņš nekad jums nelikās dīvains?

Tad viņa pārlaida skatienu telpai un nomurmināja:

- Kā te kāds var likties dīvains!

- Uz jūsu veselību, Megrē kungs, lai veicas izmeklēšana! Kā redzat, es neesmu nekas ne vien mākslā, bet ari pats savā ģimenē. Es neprotestēju. Es nesaku neko. Viņas

ii ļoti jaukas, bet cilvēkam, kurš...

Ļauj runāt komisāram, tēt.

- Vai redzat?

Vai jūs nezināt, kad jūsu īrnieks pēdējoreiz aizgāja ar koferi?

Atbildēja Olga, vecākā māsa:

Pēdējā sestdienā pirms...

Viņa aprāvās, it kā nezinātu, vai vajag turpināt.

Pirms kā?

Jaunākā atkal pārņēma sarunas vadību.

Nesarksti, Olga. Mēs vienmēr zobojām manu vecāko masu, kura bija Žana kungā mazliet ieķērusies. Viņš nebija viņas gados un nebija skaists, bet...

- Un tu?

- Lai jau paliek. Vienu sestdienu ap sešiem viņš aizgā-iu ar visu koferi, un mēs par to brīnījāmies, jo parasti viņš ta gāja pirmdienās.

- Pirmdienās pēc pusdienām?

- Jā. Mēs negaidījām viņa atgriešanos, jo domājām, ka viņš brauc kaut kur pavadīt nedēļas nogali, un zobojāmies par Olgu, kura izskatījās noskumusi.

- Tā nav taisnība.

- Mēs nezinām, kad viņš atgriezās. Parasti mēs dzirdējām, kad viņš atver durvis. Svētdienas rītā domājām, ka dzīvoklis ir tukšs un runājām tieši par viņu, kad viņš savārdzis iznāca no savas istabas un lūdza, lai tēvs aizdod pudeli degvīna. Viņš sacīja, ka ir saaukstējies. Viņš dalu dienas palika gultā. Olga, kas uzkopa viņa istabu, pamanīja, ka kofera nav. Un viņa pamanīja vēl kaut ko, vismaz tā viņa apgalvo.

- Es par to esmu pārliecināta.

- Iespējams. Tu viņu vēroji ciešāk nekā mēs.

- Es esmu pārliecināta, ka viņam nebija mugurā viņa paša uzvalks. Ari tas bija zils, bet nepiederēja viņam, un, kad viņš to uzvilka, es redzēju, ka plecos tas ir mazliet par platu.

- Vai viņš par to neko neteica?

- Nē. Mēs par to arī nekā neieminējāmies. Tas bija toreiz, kad viņš sūdzējās, ka saslimis ar gripu un veselu nedēļu neizgāja no mājas.

- Vai viņš avīzes lasīja?

- Rīta avīzi un vakara avīzi - tāpat kā mēs.

- Vai jūs neko neparastu nepamanījāt?

- Nē. Vienīgi to, ka viņš uzreiz gāja un ieslēdzās savā istabā, līdzko kāds klauvēja pie durvīm.

- Kad viņš atkal sāka iet ārā no mājas?

- Apmēram pēc nedēļas. Pēdējoreiz viņš te pārgulēja nakti no vienpadsmitā uz divpadsmito martu. To viegli pasacīt, jo no tās dienas viņa istabā nav noplēstas kalendāra lapiņas.

- Ko mums darīt, komisāra kungs? - māte bažīgi jautāja. - Vai jums šķiet, ka viņš pastrādājis kādu noziegumu?

- Es nezinu, kundze.

-Ja jau policija viņu meklē...

- Vai ļausiet ieskatīties viņa istabā?

Tā bija gaiteņa galā. Plaša, vienkārša telpa, bet tīra, ar ievaskotām mēbelēm un Mikelandželo darbu reprodukcijām pie sienām. Kaktā pa labi stāvēja milzīga, melna, ar virvi apsieta lāde, kādu ir simtiem.

- Vai tu vari to atvērt, Žanvjē?

- Vai man jāiet ārā? - meitene jautāja.

Megrē nedomāja, ka tas būtu nepieciešams. Žanvjē bija grūtāk atraisīt virvi nekā tikt galā ar atslēgu, kas bija no visparastākajām. Istabā uzvēdīja stipra naftalīna smarža, un uz gultas krāvās liels daudzums uzvalku, kurpju un veļas.

Tā izskatījās pēc aktiera garderobes, tik dažādi pēc kvalitātes un izcelsmes bija apģērbi. Fraka un smokings bija slavena Londonas meistara šūti, cita fraka bija darināta Milānā.

Tur bija arī balta audekla uzvalki, kādus valkā galvenokārt karstās zemēs, diezgan uzkrītošas drānas un ari tādas, kādas varētu valkāt bankas kasieris, un visiem uzvalkiem bija piemērotas kurpes, taisītas Parīzē, Nicā, Briselē, Roterdamā vai Berlīnē.

Beidzot, pašā apakšā no pārējā ar brūnu papīru atdalītas, atradās klauna skrandas, ko meitene apskatīja ar vēl lielāku izbrīnu nekā pārējo.

- Vai viņš ir aktieris?

- Savā ziņā jā.

Nekā cita zīmīga istabā nebija. Zilo uzvalku, par kuru tikko bija runa, istabā neatrada, jo tas Pētersam-Mosam bija mugurā, kad viņš aizgāja; varbūt viņš to valkāja joprojām.

Atvilktnēs bija visādi sīki priekšmeti, cigarešu etvijas, kabatas portfeļi, aproču pogas un stīvinātās apkaklītes, atslēgas, salauzta pīpe, bet neviena papīra, nevienas adrešu grāmatiņas.

- Es jums pateicos, jaunkundz. Jūs darījāt gudri, mūs brīdinot, un esmu pārliecināts, ka jums neradīsies nekādas nepatikšanas. Jums laikam gan nav telefona?

- Pirms dažiem gadiem bija, bet...

Klusā balsī viņa turpināja:

- Tēvs vienmēr nav bijis tāds. Tāpēc mēs nespējam uz viņu dusmoties. Senāk viņš nedzēra nemaz. Pēc tam viņš satika biedrus no Mākslas akadēmijas, kas bija gandrīz tādā pašā stāvoklī kā viņš, un pasāka tikties ar viņiem mazā Senžermēna kvartāla kafejnīcā. Tas viņam nāca par ļaunu.

Darbnīcā bija nodalījums ar vairākām mašīnām, ar kurām zāģēt, slīpēt un ēvelēt koka detaļas, no kurām daudzas bija mazmazītiņas un no kurām darināja brīnišķīgas rotaļlietas.

- Paņem mazliet koka putekļu turziņā, Žanvjē.

Tas sagādās prieku Mērsam. Bija ērmoti domāt, ka galu galā tik un tā atrastu šo darbnīcu Pastēra bulvāra nama pašos bēniņos - tam pietiktu ar Mērsa analīzēm. Tas prasītu nedēļām laika, varbūt paietu pat mēneši, bet pie tā nonāktu tik un tā.

Pulkstenis bija desmit. Vīna pudele bija tukša, un Groso piedāvājās kungus pavadīt līdz izejas durvīm, kas viņam netika atļauts.

- Es droši vien atgriezīšos.

- Un viņš?

- Es par to brīnītos. Katrā ziņā es nedomāju, ka jums kaut kādā veidā vajadzētu no viņa baidīties.

- Uz kurieni man jūs aizvest, priekšniek?- Žanvjē jautāja, apsēdies pie mašīnas stūres.

- Uz Bonnuvelas bulvāri. Nepiebrauc pārāk tuvu pie alus bāra “Nēģera kauss”. Tu mani pagaidīsi.

Tā bija viena no lielajām alus zālēm ar skābiem kāpostiem un desiņām, kur sestdienas un svētdienas vakaros uz paaugstinājuma spēlēja četri izsalkuši muzikanti. Megrē uzreiz pamanīja abus pārus, kas bija apsēdušies netālu no ieejas, pamanīja ari, ka dāmas pasūtījušas zaļo piparmētru liķieri.

Alfonsi piecēlās pirmais - diezgan nobažījies, kā cilvēks, kas baidās saņemt spērienu pa sēžamvienu, turpretī advokāts - smaidīgs un pašapzinīgs sniedza rūpīgi koptu roku.

- Vai iepazīstināt jūs ar dāmām?

To viņš izdarīja ar augstprātīgu laipnību.

- Vai vēlaties brītiņu pasēdēt pie šī galda, vai arī jums labāk patiktu uzreiz iekārtoties kādā stūrīti?

- Ja vien Alfonsi pakavēs laiku dāmām un mani sagaidīs, man labāk patiktu jau tūlīt dzirdēt, ko gribat man sacīt.

Brīvs galdiņš atradās blakus kasei. Bāra viesi bija galvenokārt apkārtnes tirgotāji, kas, tāpat kā Megrē iepriekšējā vakarā, uzaicinājuši ģimeni vakariņās uz restorānu. Bija arī pastāvīgie apmeklētāji, vecpuiši vai neveiksmīgi vīri, kuri spēlēja kārtis vai šahu.

- Ko pasūtīsiet? Alu? Vienu alu un vienu konjaku ar ūdeni, viesmīl!

Kopš kāda laika Liotārs droši vien apmeklēja galvenokārt Operas laukuma un Elizejas lauku bārus, bet vēl varēja manīt, ka šī kvartāla krodziņos viņš jūtas labāk, jo var noraudzīties cilvēkos ar pārākuma apziņu.

- Vai sludinājumam ir rezultāti?

- Vai jūs, metr Liotār, esat mani uzaicinājis, lai iztaujātu?

- Varbūt tāpēc, lai noslēgtu mieru. Ko jūs par to domājat? Iespējams, ka esmu bijis pret jums mazliet par daudz ass. Neaizmirstiet, ka mēs stāvam katrs savā pusē barjerai. Jūsu amats liek manu klientu apsūdzēt, mans - viņu glābt.

- Pat kļūstot par viņa līdzzinātāju?

Sitiens trāpīja mērķī. Jaunais advokāts ar garajām, šaurajām nāsīm vairākas reizes pamirkšķināja acis.

- Es nezinu, ko jūs gribat ar to pateikt. Bet, ja jums tā patīk labāk, es ķeršos vērsim pie ragiem. Apstākļi ir iegrozījušies tā, komisār, ka jūs man varat nodarīt lielu ļaunumu un pat aizkavēt vai sagraut karjeru, ko visi uzskata par spoži uzsāktu.

- Par to es nešaubos.

- Paldies. Kārtības padome dažos noteikumos ir visai stingra, un man jāatzīstas, ka, steidzoties sasniegt mērķi,

es neesmu tos vienmēr ievērojis.

Megrē dzēra savu alu pavisam nevainīgu seju, skatīdamies kasierē, kura būtu varējusi viņu noturēt par stūra bodītes cepurnieku.

- Es gaidu, Liotāra kungs.

- Es ceru, ka jūs man palīdzēsiet, jo jūs ļoti labi zināt, ko es domāju.

Megrē joprojām ne acu nepamirkšķināja.

- Redziet, komisāra kungs, es piederu pie nabadzīgām, ļoti nabadzīgām aprindām...

- Pie grāfiem de Liotāriem?

- Es teicu - pie nabadzīgām, nevis zemām. Man bija ļoti grūti samaksāt par savām studijām, un mācību laikā esmu strādājis visādus darbus. Esmu pat bijis vietu ierādītājs Lielo bulvāru kinoteātrī.

- Par to varu jūs apsveikt.

- Vēl pirms mēneša es nevarēju katru dienu kārtīgi paēst. Es, tāpat kā visi kolēģi manā vecumā, gaidīju lietu, kas ļautu mani pamanīt.

- Jūs to atradāt.

- Es to atradu. Un pie tā es gribēju nonākt. Piektdien Dosena kunga kabinetā jūs izrunājāt dažus vārdus, kas pamudināja mani domāt, ka jūs par to zināt daudz un ka jūs nevilcinādamies to izmantosiet pret mani.

- Pret jums?

- Pret manu klientu, ja jums tā patīk labāk.

- Es nesaprotu.

Viņš pats pasūtīja vēl vienu kausu, jo reti kad bija dzēris tik labu alu, it īpaši tāpēc, ka tas bija krass pretstats tēlnieka remdenajam vīnam. Viņš joprojām skatījās uz kasieri, it kā priecātos, ka viņa tik ļoti līdzinās senāko kafejnīcu kasierēm ar kuplajām, korsetes paceltajām krūtīm, melna zīda blūzi, ko rotāja kameja, un uz augšu

sasukātiem matiem.

- Ko jūs teicāt?

- Kā vēlaties. Jūs gribat, lai es runāju viens pats un jūs paliekat izdevīgākajās pozīcijās. Esmu pieļāvis profesionālu kļūdu, lūgdams Fransu Stevelsu.

- Vai tikai vienu?

- Es tiku brīdināts visparastākajā veidā un ceru, ka nevienam manis dēļ neradīsies nepatikšanas. Man ir diezgan cieša draudzība ar kādu Antuānu Bizāru, mēs dzīvojam vienā namā. Mēs abi esam cīnījušies ar postu. Mums ir gadījies dalīties maltītē, kas sastāv no sardīņu kārbas vai gabala kamembera. Bizārs nesen sāka regulāri strādāt kādā avīzē. Viņam ir draudzene.

- Viena mana inspektora māsa.

- Nu redzat, ka jūs zināt.

- Man gribas, lai jūs to pasakāt.

- Strādādams avīzē, kur viņam jādod informācija par sabrauktiem suņiem un tamlīdzīgi, Bizārs šo to uzzina agrāk nekā lasītāji...

- Piemēram, noziegumus.

- Kā vēlaties. Viņš ir paradis man piezvanīt.

- Lai jums rastos iespēja piedāvāt savus pakalpojumus?

- Jūs, Megrē kungs, esat nežēlīgs uzvarētājs.

- Turpiniet.

Komisārs joprojām skatījās uz kasieri, aizvien pārliecinādamies, ka Alfonsi kavē laiku abām sievietēm.

- Man pateica, ka policija nodarbojas ar kādu grāmatsējēju Tirēnas ielā.

- Divdesmit pirmajā februārī agrā pēcpusdienā.

- Tā ir. Es aizgāju uz turieni un tiešām runāju par grāmatzīmi, pirms ķēros pie svarīgāka jautājuma.

- Pie kurtuves.

- Tas ir viss. Es sacīju Stevelsam, ka gadījumā, ja

viņam radīsies nepatikšanas, es priecāšos, ja varēšu viņu aizstāvēt. To visu jūs zināt. Un šīvakara saruna, kas, es ceru, paliks tikai privāta, vajadzīga ne tik daudz man, kā manam klientam. Tas, kas man sagādās nepatikšanas, atsauksies arī uz viņu. Tā tas ir, Megrē kungs. Jāizlemj jums. Mani rit no rīta var atstādināt no lietas. Jums tikai jāaiziet pie advokātu kolēģijas vecākā un jāpasaka, ko jūs zināt.

- Vai jūs ilgi bijāt pie grāmatsējēja?

- Ne vairāk kā stundas ceturksni.

- Vai satikāt viņa sievu?

- Manuprāt, vienu mirkli viņa pabāza galvu no kāpņu šahtas.

- Vai Stevelss jums atzinās?

- Nē. Es varu dot jums godavārdu.

- Vēl vienu jautājumu, metr. Cik sen jūsu dienestā ir Alfonsi?

- Viņš nav manā dienestā. Viņam ir privātpolicijas aģentūra.

- Kurā viņš ir vienīgais kalpotājs!

- Tas uz mani neattiecas. Lai kaut cik veiksmīgi aizstāvētu klientu, man vajadzīgas ziņas, kuras es nevaru pats savākt, nezaudējot cieņu.

- Galvenokārt jums vajag diendienā zināt, kas zināms man.

- Vai tad tas neatbilst kara likumiem?

Iezvanījās telefons, kasiere paņēma klausuli un atbildēja:

- Vienu mirklīti. Es nezinu. Es paskatīšos.

Un, kad viņa atvēra muti, lai kaut ko teiktu viesmīlim, komisārs piecēlās:

- Vai jautā pēc manis?

- Kā jūs sauc?

- Megrē.

- Vai gribat, lai savienoju ar kabīni?

- Nav vērts. Man jārunā tikai dažas sekundes.

Zvanīja Lapuāns, ko viņš gaidīja. Jaunā inspektora

balss satraukumā drebēja.

- Vai tas esat jūs, komisāra kungs? Man tas ir!

-Kur?

- Pie advokāta es neatradu neko, tur mani gandrīz pārsteidza vārtniece. Kā jūs man teicāt, es devos uz Duē ielu. Tur visi iet iekšā un nāk ārā, kā iedomājas. Tas bija viegli. Man nebija grūti atvērt durvis. Koferis bija zem gultas. Ko lai es tagad daru?

- Kur tu esi?

- Tabakas bodītē uz Duē ielas stūra.

- Ņem taksometru un brauc uz policiju. Es tur būšu.

- Labi, priekšniek. Vai esat apmierināts.

Sajūsmas un lepnuma nests, viņš pirmoreiz atļāvās izrunāt to vārdu... Taču viņš vēl nebija īsti mierīgs.

- Tu esi labi strādājis.

Advokāts bažīgi vēroja Megrē. Komisārs atgriezās savā vietā, atviegloti nopūzdamies, atslīga uz dīvāniņa un pamāja viesmīlim.

- Vēl vienu alu. Varbūt būs labi, ja kungam pasniegsiet konjaku.

- Bet...

- Esi rāms, draudziņ.

Ar šo vārdu pietika, lai advokāts palēktos.

- Redziet, es jūsu sakarā negrasos iet uz kārtības padomi. Es iešu pie republikas prokurora. Rīt no rīta, šķiet, es pieprasīšu divus apcietināšanas orderus - uz jūsu un uz Alfonsi vārda.

- Vai jūs jokojat?

- Diezin cik dabū par zagtu mantu slēpšanu slepkavības lietā? Jāpaskatās kodeksā. Es padomāšu. Vai maksāsiet jūs?

Jau piecēlies, viņš noliecās pie Liotāra pleca un klusām, konfidenciāli sacīja:

- Man koferis ir rokā....

9. nodaļa Djepas momentuzņēmums

Tikai ap pusdesmitiem Megrē piezvanīja uz tiesneša kabinetu un sacīja rakstvedim:

- Pajautājiet, lūdzu, Dosēna kungam, vai viņš varētu mani pieņemt.

- Viņš ir te.

- Vai ir kas jauns? - tiesnesis jautāja. - Es gribēju teikt

- vēl kas, par ko neraksta šīrīta prese.

Viņš bija ļoti satraukts. Avīzes plaši klāstīja par šokolādes krāsas auto un vecās sievietes līķa atrašanu Laņī.

- Ir gan. Es tūlīt aiziešu pie jums un izstāstīšu.

Bet pēc tam, līdzko komisārs gāja uz sava kabineta durvju pusi, kaut kas viņu vienmēr aizkavēja - vai nu zvanīja telefons, vai ieradās kāds inspektors, kuram bija kaut kas ziņojams. Tiesnesis smalkjūtīgi piezvanīja vēlreiz un jautāja Likā:

- Vai komisārs joprojām ir savā kabinetā?

- Jā. Vai gribat, lai iedodu viņam klausuli?

- Nē. Jādomā, ka viņš ir aizņemts. Droši vien viņš pēc brīža ienāks pie manis.

Ceturksni pāri desmitiem Dosēna kungs beidzot nolē ma paaicināt Megrē pie telefona.

- Piedodiet, ka jūs traucēju. Es varu iedomāties, ka esat pārlieku aizņemts. Bet esmu licis atvest vienpadsmitos Fransu Stevelsu, un es negribētu uzsākt pratināšanu, pirms

neesmu aprunājies ar jums.

- Vai jums nebūtu nekas pretī, ja pratināšana pārvērstos par konfrontāciju?

- Ar ko?

- Jādomā, ka ar viņa sievu. Ja esat ar mieru, es likšu kādam inspektoram viņu atvest.

- Vai jūs gribat viņu izsaukt pēc visiem noteikumiem?

- Tas nebūs vajdzīgs.

Dosēna kungs gaidīja vēl garas desmit minūtes, izlikdamies. ka studē kādu lietu. Beidzot pie durvīm pieklauvēja, viņš gandrīz jau metās nācējam pretī un ieraudzīja durvīs Megrē ar koferi rokā.

- Vai jūs braucat prom?

Pēc komisāra smaida viņš noprata patiesību un, nespēdams ticēt savām acīm, nomurmināja:

- Koferis?

- Varu jums apgalvot, ka tas ir smags.

- Tātad mums tomēr bija taisnība?

Viņš juta noveļamies smagu nastu no pleciem. Filipa Liotāra nerimstošā kampaņa bija viņā radījusi šaubas, jo galu galā viņš bija tas, kas uzņēmās atbildību paturēt Ste-velsu cietumā.

- Vai viņš vainīgs?

- Pietiekami, lai viņu dažus gadus paturētu kroņa namā.

Kopš iepriekšējā vakara Megrē zināja, kas glabājas koferī, bet viņš to atk'il izkravāja ar tādu pašu prieku, ar kādu bērns apskata Ziemsvētku dāvanu.

Brūnais koferis, kura rokturis bija sasiets ar auklu, bija tik smags tāpēc, ka tajā glabājās metāla gabali, kas zināmā mērā atgādināja grāmatsējēja dzelžus, bet īstenībā bija dažādu valstu zīmogi.

Tur bija, piemēram. Savienoto Valstu un visu Dienvidamerikas republiku valsts zīmogi.

Bija ari gumijas spiedogi, kādus lieto mērijās un administrācijā - un tas viss bija tikpat rūpīgi sakārtots kā ceļojoša tirdzniecības aģenta preču paraugi.

- Tas ir Stevelsa darbs, - Metrē paskaidroja. - Viņa brālis Alfrēds viņu apgādāja ar paraugiem un tīrām pasēm. Tās, cik es varu spriest, nav viltotas, tās ir nozagtas konsulātos.

- Vai viņš jau sen nodarbojas ar šim nelikumībām?

- Es nedomāju vis. Spriežot pēc bankas rēķina - nepilnus divus gadus. Šorīt es tiešām apzvanīju lielāko daļu Parīzes banku, un daļēji tāpēc nevarēju atnākt pie jums agrāk.

- Stevelsam bija rēķins Galvenās sabiedrības bankā Sentantuāna ielā, vai ne?

- Vēl viens rēķins viņam ir amerikāņu bankā Vando-mas laukumā, vēl viens - angļu bankā bulvārī. Līdz šim esam atraduši piecus dažādus rēķinus. Tas sākās pirms diviem gadiem un sakrīt ar laiku, kad viņa brālis atkal apmetās Parīzē.

Lija. Laiks bija apmācies un silts. Megrē sēdēja pie loga un smēķēja pīpi.

- Redziet, tiesneša kungs, Alfrēds Moss nepieder pie profesionāliem noziedzniekiem. Tiem parasti ir viena specialitāte, un viņi piekopj galvenokārt to. Es nekad neesmu redzējis kabatzagli, kas pārvērstos par laupītāju, nedz ari laupītāju, kurš vilto čekus vai metas zagšanā amerikāņu gaumē.

Alfrēds Moss pirmām kārtām ir klauns, akrobāts.

Viņš kļuvis par noziedznieku kritiena seku dēļ. Vai nu es ļoti maldos, vai arī viņa pirmā zādzība notika nejauši, kad viņš, izmantojot valodu zināšanas, sāka strādāt par tulku lielā Londonas viesnīcā. Viņam radās izdevība nozagt dārglietas, un viņš to izdarīja.

No tām viņš zināmu laiku varēja dzīvot. Ilgi viņam nepietika, jo viņam bija netikums, par kuru arī uzzināju šorīt no viņa rajona derību slēgšanas aģentūras, - viņš spēlēja hipodromos.

Kā jau amatieris, viņš nepalika pie viena veida zādzībām, viņš gribēja izmēģināt visu ko.

Viņš to darīja neparasti veikli un veiksmīgi, jo nekad nav ticis notiesāts.

Viņš ir piedzīvojis gan kāpienus, gan kritienus. Zādzībām amerikāņu gaumē sekoja čeku viltošana.

Viņš novecoja, viņš apdedzinājās lielākajā daļā galvaspilsētu, lielajās viesnīcās, kur bija paradis darboties, tika ierakstīts melnajos sarakstos.

- Un tad viņš atcerējās savu brāli?

- Jā. Nu jau divus gadus zelta kontrabanda, kas bija viņa iepriekšējais veikals, vairs neko neienesa. Turpretī viltotas pases, it sevišķi Amerikas pases, sāka maksāt astronomiskas summas. Viņš nosprieda, ka grāmatsējējs, kas ar dzelzi prata iespiest vapeņus, tīri labi tiks galā arī ar valstu ģerboņiem.

- Man jābrinās, ka Stevelss, kam nebija nekādas vajadzības, pieņēma piedāvājumu. Vai ari viņam ir vēl kāda slēpta dzīve, ko mēs neesam atklājuši.

- Viņam nebija dubultas dzīves. Trūkums, īsts posts, kādu viņš pazina bērnībā un pusaudža gados, veido divu tipu cilvēkus: izšķērdētājus un sīkstuļus. Biežāk veidojas sīkstuļi, un tie tik ļoti baidās no trūkuma, kas varētu atgriezties, ka ir spējīgi uz visu, lai tikai nodrošinātos pret to.

Vai nu es ļoti maldos, vai Stevelsa gadījums ir tieši tāds. Par to cita starpā liecina arī banku saraksts, kurās viņš naudu noguldījis. Esmu pārliecināts, ka tā viņš nevis slēpa savu mantu, jo viņam ne prātā nenāca, ka viņš varētu iekrist, bet gan baidījās no bankām, no nacionalizācijas, no devalvācijas un noguldīja nelielas summas dažādās iestādēs.

- Man likās, ka viņš gandrīz ne uz mirkli neatstāja sievu.

- Tā ir taisnība. Tā bija viņa, kas reizēm atstāja vīru, un man pagāja labs laiks, iekams to atklāju. Katru pirmdienas pēcpusdienu viņa devās uz Vergalantas veļas mazgātavu. Gandrīz katru pirmdienu Moss ieradās ar savu koferi un, ja bija atnācis par agru, “Vogēzu tabakas bārā” gaidīja, kad svaine aizies.

Abiem brāļiem bija laiks strādāt visu pēcpusdienu. Darbarīki un kompromitējošie dokumenti nekad nepalika Tirena ielā. Moss tos nesa projām.

Dažu pirmdienu Stevelsam vēl atlika laika aizsteigties uz kādu no savām bankām un noguldīt naudu.

- Es nesaprotu, kāds tam visam sakars ar jaunu sievieti un puisēnu, ar grāfieni Paneti vai...

- Pie tā es vēl nonākšu, tiesneša kungs. Ja es vispirms runāju par koferi, tad tāpēc, ka tas no paša sākuma mani urdīja visvairāk. Kopš zinu par Mosa eksistenci un nojaušu, ar ko viņš nodarbojas, mani tirda cits jautājums.

Kāpēc otrdien, 12. martā, kad visa kompānija šķita mierīga, piepeši sākās neparasti drudžaina rosīšanās un visi izklīda ?

Es runāju par Antverpenes skvēra notikumu, kuram mana sieva nejauši bija lieciniece.

Vēl iepriekšējā dienā Moss mierīgi dzīvoja savā mēbelētajā istabā Pastēra bulvārī.

Levins un bērns mita viesnīcā “Jaukā mājvieta”, kur

(ilori ja ieradās katru dienu, lai izvestu bērnu pastaigāties.

Taču tajā otrdienā ap desmitiem no rīta Moss iegāja "Jaukajā mājvietā”, kur - droši vien aiz piesardzības nekad nebija spēris kāju.

Levins uzreiz sapakoja koferus un metās uz Antver-penes laukumu, pasauca Gloriju, kas pameta bērnu un viņam sekoja.

Pēcpusdienā visi pazuda bēz pēdām.

Kas notika 12. marta rītā?

Mosam neviens nepiezvanīja, jo mājā, kur viņš dzīvoja, iclefona nebija.

Es un mani inspektori tajā brīdī neizdarījām neko tādu, kas varētu izbiedēt bandu, par kuras eksistenci nekā nezi nājām.

Un Franss Stevelss bija Santē cietumā.

Tomēr kaut kas notika.

Tikai vakar vakarā, kad atgriezos mājās, es pilnīgi nesuši uzzināju atbildi uz šo jautājumu.

Dosēna kungs bija tik atvieglots, uzzinājis, ka cilvēks, ko viņš licis apcietināt, nav nevainīgs, ka klausījās smaidīdams, it kā viņam stāstītu kaut ko uzjautrinošu.

- Sieva visu vakaru bija mani gaidījusi un pa to laiku nodevusies vaļaspriekam, ko viņa laiku pa laikam piekopj. Viņa burtnīcās uzglabā avīžu rakstus, kuros ir runa par mani, un jo sevišķi cītīgi to dara, kopš kāds atvaļināts kriminālpolicijas priekšnieks ir publicējis savas atmiņas.

“Iespējams, ka ari tu rakstīsi atmiņas, kad būsi pensijā un mēs dzīvosim laukos,” viņa atbild, kad zobojos par viņas aizraušanos.

Lai nu kā, bet, kad vakarā pārrados mājās, viņai uz galda bija līme un šķēres. Atpūšoties es reizēm pametu skatienu pāri sievas plecam un ieraudzīju uz kāda izgriezuma, ko viņa patlaban līmēja burtnīcā, fotogrāfiju, kuru biju aizmirsis.

“To uzņēma kāds jauns normandiešu fotogrāfs pirms trim gadiem, kad dažas dienas pavadījām Djepā un viņš mūs abus pārsteidza uz ģimenes pansijas sliekšņa.”

Es visvairāk brīnījos par to, ka momentuzņēmumu ieraudzīju ilustrēta žurnāla lappusē.

“Vai tu neesi lasījis? Raksts parādījās nesen - četras lappuses par tavas karjeras sākumu un par darba metodēm.”

Tur bija arī citas fotogrāfijas, kur esmu redzams ar garām ūsām, kad biju kāda policijas komisariāta sekretārs.

“Kad tas publicēts?”

“Raksts? Pagājušajā nedēļā. Man nebija laika tev to parādīt. Tad tevis gandrīz nekad nebija mājās.”

Vārdu sakot, Dosēna kungs, raksts hodrukāts kādā Parīzes nedēļas žumālā un nonācis pārdošanā otrdienā -12. februāra rītā.

Es uzreiz aizsūtīju inspektoru pie cilvēkiem, pie kuriem Moss toreiz vēl dzivoja, un mums apliecināja, ka jaunākā meita uznesusi dzīvoklī žurnālu reizē ar pienu - ap pusdeviņiem, un ka Moss to brokastodams šķirstījis.

No tā brīža viss kļuva skaidrs. Tas izskaidro pat Glorijas ilgo uzturēšanos Antverpenes skvērā.

Pēc divām slepkavībām un Stevelsa apcietināšanas banda izklīda un noslēpās. Levins droši vien jau vairākkārt bija mainījis viesnīcas, pirms apmetās Lepika ielā. Aiz piesardzības viņš ārpus mājas nerādījās kopā ar Gloriju, un viņi pat izvairījās gulēt vienā vietā.

Moss droši vien katru ritu dfevās uzzināt jaunumus uz Antverpenes laukumu, kur viņam pietika apsēsties uz sola gala.

Jo, ziniet, mana sieva ari ir tris vai četras reizes sēdējusi uz tā paša sola, gaidīdama laiku, kad vajadzēs iet zobārsta kabinetā. Abas sievietes iepazinušās un tērzējušas. Moss droši vien redzējis Megrē kundzi, kurai nav pievērsis nekādu uzmanību.

Iedomājieties, kā viņš jutās, atklājot, ka dāma, kas sēž uz sola, nav nekas cits kā sieva komisāram, kuram uzdota i/.meklēšana!

Viņš nespēja noticēt, ka tā ir nejaušība, vai ne? Viņš j'.luži dabiski nosprieda, ka mēs esam viņiem uz pēdām un ka esmu uzdevis sievai šo smalko izmeklēšanas daļu.

Viņš metās uz Lepika ielu un brīdināja Levinu, kas aizskrēja brīdināt Gloriju.

- Kāpēc viņi strīdējās?

- Varbūt bērna dēļ? Varbūt Levins nevēlējās, ka Glori-ja iet tam pakaļ, jo viņu var apcietināt? Viņa gribēja bērnu paņemt, bet ievēroja vislielāko piesardzību.

Tas mani mudina pieņemt, ka tad, kad viņus atradīsim, viņi nebūs kopā. Viņi uzskata, ka mēs pazīstam Gloriju un /enu, turpetī nekā nezinām par Levinu. Tas droši vien aizbraucis uz vienu pusi, Moss - uz otru.

- Vai jūs domājat, ka izdosies viņus aizturēt?

- Varbūt rit, varbūt - pēc gada. Jūs jau zināt, kā tas notiek.

- Jūs joprojām man neesat pateicis, kur atradāt koferi.

- Varbūt jums labāk patiks nezināt, kā mēs to dabūjām rokā? Es tiešām biju spiests izmantot ne sevišķi likumīgus paņēmienus, par kuriem uzņemos visu atbildību, bet kurus jūs nevarat uzskatīt par labiem.

Ziniet vienīgi, ka Stevelsu no kompromitējošā kofera atbrīvoja Liotārs.

Kaut kāda iemesla dēļ naktī no sestdienas uz svētdienu Moss koferi aiznesa uz Tirēna ielu un tur atstāja.

Franss Stevelss to gluži vienkārši pastūma zem darbnīcas galda, domādams, ka tas nevienu neinteresēs.

Divdesmit pirmajā februārī Lapuāns ar kaut kādu ieganstu ieradās apskatīt dzīvokli un darbnīcu.

Ņemiet vērā, ka Stevelss nevarēja atrast brāli vai kādu citu no bandas, lai pasacītu, kas notiek. Man par to ir savs spriedums.

Viņš droši vien prātoja, kā atbrīvoties no kofera un, domājams, nolēma sagaidīt nakti, lai ar to nodarbotos, bet tad ieradās Liotārs, par kuru viņš nekad neko nebija dzirdējis.

- Kā Liotārs uzzināja, kas notiek?

- Informācijas noplūde manā dienestā.

- Vai kāds no jūsu inspektoriem?

- Es uz viņu nedusmojos, un grūti iedomāties, ka kaut kas līdzīgs varētu atkārtoties. Lai nu kā, bet Liotārs piedāvāja savus pakalpojumus un pat mazliet vairāk par to, ko var gaidīt no advokātu kolēģijas locekļa, jo viņš aiznesa koferi.

- Vai jūs to atradāt pie viņa?

- Pie Alfonsi, kuram tas bija nodots.

- Redziet nu, kur mēs esam...

- Nekur mēs neesam. Es gribu sacīt, ka mēs neko nezinām par galveno - par divām slepkavībām. Kāds cilvēks nogalināts Tirēna ielā un pirms tam grāfiene Paneti nogalināta savā mašīnā, bet nezinām, kur tas noticis. Jūs droši vien esat saņēmis doktora Pola ziņojumu, doktors vecās kundzes galvaskausā atradis lodi.

Taču no Itālijas esmu saņēmis ziņu, ka pirms vairāk nekā gada Krinkeri Šveicē šķīruši laulību, jo Itālijā šķiršanās nav iespējama. Grāfienes Paneti meita atguvusi brīvību, lai apprecētos ar amerikāni, kopā ar kuru viņa patlaban dzīvo Teksasā.

- Vai viņa nav samierinājusies ar māti?

- Nepavisam. Tā dusmojusies uz meitu vairāk kā jebkad. Krinkers ir ungārs no labas, bet nabadzīgas ģimenes. Daļu ziemas viņš pavadījis Montekarlo, neveiksmīgi izmēģinādams spēles laimi.

Viņš nonācis Parīzē tris nedēļas pirms bijušās sievasmātes nāves un dzīvojis “Komodorā ”, pēc tam mazā viesnīciņā Komartēna ielā.

- Cik ilgi Glorija Loti strādāja pie vecās dāmas?

- Piecus vai sešus mēnešus. Tas nav īsti noskaidrots.

Gaitenī atskanēja troksnis, un ziņnesis pieteica apsūdzēto.

- Vai lai es viņam to visu pasaku? - jautāja Dosēna kungs, kuru atkal nomāca lielā atbildība.

- Viens no diviem: vai nu viņš sāks runāt, vai arī turpinās klusēt. Man manā mūžā ir bijusi darīšana ar dažiem flāmiem, un esmu sapratis, ka viņus grūti iekustināt. Ja viņš klusēs, mums ar viņu būs vēl jānoņemas vairākas nedēļas vai pat ilgāk. Tiešām, vajadzētu pagaidīt, līdz mēs atradīsim vienu no četrām personām, kas paslēpušās Dievs vien zina kādā alā.

- Četrām?

- Moss, Levins, sieviete un bērns, un varbūt tieši bērns mums dos vislielāko izdevību.

- Ja vien viņi no tā nav atbrīvojušies.

- Ja Glorija ir devusies zēnam pakaļ, lai, riskēdama ar brīvību, saņemtu to no manas sievas rokām, tas nozīmē, ka viņa tam pieķērusies.

- Vai jūs domājat, ka tas ir viņas dēls?

- Esmu par to pārliecināts. Ir maldīgi domāt, ka ļaundari nav cilvēki tāpat kā visi citi, kam var būt bērni un kas spēj tos mīlēt.

- Vai tas būtu Levina dēls?

- Domājams.

Dosēns pieceldamies pasmaidīja - reizē viltīgi un pazemīgi.

- Tagad būtu īstais laiks pratināšanai ar blēdībām, vai ne? Nelaimīgā kārtā man tās īpaši nepadodas.

- Ja vēlaties, es mēģināšu runāt ar Liotāru.

- Lai viņš dod pļadomu klientam runāt?

- Pašreizējā situācijā tas ir viņu abu interesēs.

- Vai man viņus tūlīt vēl neaicināt?

- Pēc mirklīša.

Megrē izgāja no tiesneša kabineta un sirsnīgi teica cilvēkam, kas sēdēja pa labi uz laika gaitā nospodrināta sola:

- Labdien, Stevels!

Tieši tajā brīdī gaitenī parādījās Žanvjē kopā ar ļoti saviļņotu Femandu. Inspektors vilcinājās dot atļauju sievai apsēsties blakus vīram.

- Jums pietiks laika parunāties, - Megrē viņiem teica. Tiesnesis vēl nebija īsti sagatavojies.

Viņš pamāja Liotāram, lai tas seko, un viņi pusbalsī sarunājās, staigādami pa pelēcīgo koridoru, kur gandrīz pie visām durvīm stāvēja žandarmi. Saruna ilga tikko piecas minūtes.

- Kad gribēsiet nākt iekšā, jums tikai jāpieklauvē.

Megrē pie Dosēna iegāja viens, atstādams sarunājamies

Liotāru, Stevelsu un Femandu.

- Kāds ir rezultāts?

- To mēs tūlīt redzēsim. Es jums uzcepšu jauku ziņojumu, kurā, īpaši neuzsverot, pieminēšu ari koferi.

- Tas nav īsti pēc noteikumiem, vai ne?

- Vai jūs gribat notvert slepkavas?

- Es jūs saprotu, Megrē. Bet mans tēvs un vectēvs bija zvērināto tiesas ierēdņi, un es ceru, ka arī es tur nonākšu.

Viņš nosarka, ar nepacietību un bailēm gaidīdams, kad

pieklauvēs pie durvīm.

Beidzot tās atvērās.

- Vai Stevelsa kundzi ari man uzreiz aicināt iekšā? -advokāts jautāja.

Femanda bija noraudājusies un turēja rokā mutautu. Viņa uzreiz palūkojās apkārt, meklēdama Megrē, un u/meta tam izmisuma pilnu skatienu, it kā cerēdama, ka viņš visu var nokārtot.

Turpetī Stevelss nebija mainījies. Viņš joprojām izskaujas reizē rāms un ietiepīgs un paklausīgi apsēdās uz krēsla, ko viņam norādīja.

Kad rakstvedis gribēja apsēsties savā vietā, Dosēna kungs sacīja:

- Tūlīt. Es jūs paaicināšu, līdzko nopratināšana kļūs oficiāla. Vai neiebilstat, Liotāra kungs?

- Es jums pilnīgi piekrītu un pateicos.

Kājās stāvēja vairs vienīgi Megrē, kas bija piegājis pie loga, pa kuru ritēja lietus lāses. Sēna bija tikpat pelēka kā debesis; liellaivas, jumti un ietves slapji spīdēja.

Tad tiesnesis Dosēns, divas vai trīs reizes nokremšļojies, stomīgi sacīja:

- Manuprāt, Stevels, dažus jautājumus jums gribēs uzdot komisārs.

Megrē, kurš patlaban aizsmēķēja pīpi, vajadzēja vien pagriezties atpakaļ, pūloties apslēpt uzjautrinājumu.

- Es pieņemu, - viņš teica, joprojām kājās stāvēdams, it kā tēlotu skolmeistaru, - ka jūsu aizstāvis dažos vārdos jums ir izskaidrojis stāvokli? Mēs zinām, ar ko esat nodarbojies jūs un jūsu brālis. Iespējams, ka attiecībā uz jums mums citas sūdzības nebūs jāizvirza.

Tiešām, tas nav jūsu uzvalks, uz kura ir asiņu traipi, tas pieder jūsu brālim, kurš to atstājis pie jums un uzģērbis jūsu drēbes.

- Ari mans brālis nav nevienu noslepkavojis.

- Iespējams. Vai gribat, lai uzdodu jums jautājumus, vai ari jūs pats pastāstīsiet, ko zināt?

Tagad viņam sabiedrotais bija ne tikai Liotārs, arī Fer-nanda ar skatienu mudināja vīru runāt.

- Uzdodiet jautājumus. Tad jau redzēs, vai es varēšu atbildēt.

Viņš noslaucīja biezos briļļu stiklus un sāka gaidīt, plecos sagumis, galvu mazliet noliecis uz priekšu, it kā tā būtu pārāk smaga.

- Kad jūs uzzinājāt, ka grāfiene Paneti ir nogalināta?

- Naktī no sestdienas uz svētdienu.

- Jūs gribējāt sacīt, ka tas bija naktī, kad Moss, Levins un trešā persona, kas droši vien bija Krinkers, ieradās pie jums.

-Jā.

- Vai tas bijāt jūs, kas iedomājās sūtīt telegrammu, lai dabūtu prom sievu?

- Es to pat nezināju.

Tas bija iespējams. Alfrēds Moss pietiekami labi pazina mājas paradumus un laulātā pāra dzīves kārtību.

- Tad iznāk, ka deviņos vakarā, kad pieklauvēja pie jūsu mājas durvīm, jūs nezinājāt, kas īsti notiek?

- Jā. Es pat negribēju viņus laist iekšā. Es pagrabstāvā mierīgi lasīju.

- Ko brālis jums teica?

- Ka vienam no viņa biedriem tajā pašā vakarā vajadzīga pase, ka viņš paņēmis līdzi visu nepieciešamo un ka man uzreiz jāķeras pie darba.

- Vai tā bija pirmā reize, kad viņš aizveda pie jums svešus cilvēkus?

- Viņš zināja, ka man nepatīk satikties ar cilvēkiem.

- Bet jūs taču sapratāt, ka viņam ir līdzzinātāji?

- Viņš sacīja, ka strādā kopā ar cilvēku, kas saucas par Švarcu.

- Vai tas ir tas pats, kurš Lepika ielā uzdevās par Levi-nu? Diezgan tukls, ļoti tumšmatains cilvēks?

- Jā. Tādā laikā es nevarēju strādāt darbnīcā, jo kaimiņi brīnītos.

- Un kas bija trešā persona?

- Es viņu nepazinu.

- Vai viņam bija ārzemnieka akcents?

- Jā. Viņš bija ungārs. Viņš izskatījās nobažījies un gribēja ātrāk tikt prom, viņš nelikās mierā, jautādams, vai ar viltoto pasi viņam neradīsies nepatikšanas.

- Uz kurieni viņš grasījās braukt?

- Uz Savienotajām Valstīm. Tās ir visgrūtāk viltojamās pases, jo ir speciālas zīmes, par kurām vienojas konsuli un imigrācijas dienests.

- Vai jūs ķērāties pie darba?

- Man neiznāca laika.

- Kas notika?

- Švarcs apstaigāja dzīvokli, it kā gribētu pārliecināties, ka mūs neviens nevar pārsteigt. Piepeši, kad biju pagriezis viņam muguru, - es biju noliecies pār koferi, kas stāvēja uz krēsla - izdzirdu šāviena troksni un ieraudzīju ungāru saļimstam.

- Vai šāvējs bija Švarcs?

-Jā.

- Vai jūsu brālis izskatījās pārsteigts?

Stevelss it kā sastomījās.

-Jā.

- Kas notika pēc tam?

- Švarcs mums paziņoja, ka tas bijis vienīgais iespējamais atrisinājums un ka viņš neko citu nav varējis darīt. Viņš apgalvoja, ka Krinkers galīgi zaudējis apvaldu un

katrā ziņā tiktu apcietināts. Un, ja viņu arestētu, viņš runātu.

“Es kļūdījos, uzskatot viņu par vīrieti,” Švarcs piemetināja.

Pēc tam viņš jautāja, kur ir kurtuve.

- Vai viņš zināja, ka jūsu dzīvoklī tā ir?

- Laikam gan.

Nebija šaubu - to viņš zināja no Mosa, tāpat kā varēja nešaubīties, ka Franss negrib liecināt pret brāli.

- Viņš pavēlēja Alfrēdam iekurt uguni un palūdza, lai iedodu viņam labi asus rīkus.

“Mēs visi esam vienā ķēpā, dārgie. Ja es to muļķi nebūtu nošāvis, nepaietu ne nedēļa, kad mūs visus apcietinātu. Neviens viņu nav redzējis kopā ar mums. Nav ģimenes, kas viņu meklētu. Lai viņš pazūd, un mums būs miers.”

Tas nebija brīdis, kad varētu jautāt, kuram ienāca prātā līķi sadalīt.

- Vai viņš jums stāstīja par vecās dāmas nāvi?

-Jā.

- Vai jūs tikko bijāt ar viņu iepazinies?

- Es nebiju ne ar vienu no viņiem saticies kopš notikuma ar auto.

Stevelss kļuva noslēgtāks, bet Femandas skatiens klīda no vīra sejas uz Megrē seju un atpakaļ.

- Runā, Frans! Tie ir viņi, kas tevi ievilka noziegumā un kas paši noslēpās. Kāpēc tev vajadzētu klusēt?

Metrs Liotārs piemetināja:

- Es kā aizstāvis varu teikt, ka visu pasacīt ir ne tikai jūsu pienākums, bet arī jūsu glābiņš. Manuprāt, tiesa ņems vērā jūsu vaļsirdību.

Franss pavērās viņā lielām, mulsām acīm un mazliet paraustīja plecus.

- Viņi pavadīja pie manis daļu nakts, - viņš beidzot

sacīja. - Tas turpinājās ļoti ilgi.

Femandai sametās nelabi, un viņa pacēla pie mutes ka-batdrānu. f

- Švarcam jeb Levinam, lai kā viņu sauc, mēteļa kabatā bija pudele degvīna, un brālis ļoti daudz dzēra. Kādā brīdī Švarcs nikni viņam uzbrēca: “Tā ir jau otrā reize, kad tu mani tā iznes cauri!”

Tad Alfrēds man izstāstīja notikumu ar veco dāmu.

- Vienu mirklīti, - Megrē viņu pārtrauca. - Ko īsti jūs zināt par Švarcu?

- Tas ir cilvēks, kura uzdevumā mans brālis strādāja. To viņš man teica vairākas reizes. Viņaprāt, tas ir ļoti spēcīgs, bet bīstams cilvēks. Viņam ir bērns no ļoti glītas meičas, kādas itālietes, kopā ar kuru viņš lielākoties dzīvo.

- Vai tā ir Glorija?

- Jā. Švarcs strādāja galvenokārt lielās viesnīcās. Viņš bija noskatījis ļoti bagātu un ekscentrisku sievieti, no kuras cerēja iegūt daudz naudas, un panāca, ka Glorija sāka pie viņas strādāt.

- Un Krinkers?

- Viņu es īstenībā esmu redzējis tikai mirušu, jo šāviens atskanēja ļoti drīz pēc tam, kad viņš ienāca manā dzīvoklī. Bija lietas, ko es sapratu tikai pēc tam, kad par to notikumu domāju.

- Piemēram?

- Ka Švarcs savu rīcību bija ļoti rūpīgi sagatavojis. Viņš gribēja novākt Krinkeru un bija atradis iespēju, kā to izdarīt, ne ar ko neriskējot. Nākot pie manis, viņš zināja, kas notiks. Viņš bija licis Glorijai braukt uz Konkarno un nosūtīt telegrammu Femandai.

- Un vecā dāma?

- Es šajā notikumā nebiju iejaukts. Es vienīgi zinu, ka pēc laulības šķiršanas Krinkers, kurš bija apmeties Zilajā krastā, mēģinājis viņai tuvoties. Pēdējā laikā viņam tas izdevies, un viņa reizēm iedevusi Krinkeram nelielas summas. Tās acumirkli izkusušas, jo viņš paradis dzīvot ar plašu vērienu. Viņš gribējis dabūt pietiekami daudz naudas, lai aizbrauktu uz Savienotajām Valstīm.

- Vai viņš vēl mīlēja sievu?

- To es nezinu. Viņš iepazinās ar Švarcu vai, pareizāk sakot, tas, Glorijas uzvedināts, iekārtojās tā, ka sastapa Krinkeru bārā, un viņi vairāk vai mazāk sadraudzējās.

- Vai to visu viņi jums izstāstīja Krinkera nāves un kurtuves kurināšanas naktī?

- Mums bija jāgaida stundām ilgi, līdz...

- Skaidrs.

- Man nepateica, vai tā bijusi Krinkera ideja, vai arī to ierosinājis Švarcs. Šķiet, vecajai dāmai bijis paradums ceļojumos ņemt līdzi lādīti, kurā bijušas dārglietas milzu vērtībā.

Bijis arī gadalaiks, kad viņa parasti devusies uz Zilo krastu. Galvenais bijis viņu pierunāt, lai viņa turp brauc Krinkera mašīnā.

Bijis nolemts, ka noteiktā vietā uz ceļa mašīnai uzbruks un nolaupīs lādīti.

Krinkers domājis, ka tam jānotiek bez asinsizliešanas. Viņš spriedis, ka ne ar ko neriskē, jo bijis mašīnā kopā ar kādreizējo sievasmāti.

Kaut kāda iemesla dēļ Švarcs tomēr šāvis, un, manuprāt, viņš tā rīkojies tīšām, jo tādējādi padarījis abus atkarīgus no sevis.

- Vai jūsu brāli arī?

-Jā.

- Uzbrukums noticis uz Fontenblo ceļa, pēc tam viņi aizbraukuši līdz Laņī. lai atbrīvotos no mašīnas. Švarcs kādreiz tajā apvidū dzīvojis un to pazinis. Ko vēl jūs

vēlaties zināt?

- Kur ir dārglietas?

- Viņi tiešām atraduši lādīti, bet dārglietas tajā nav bi-liišas. Acīmredzot grāfiene tomēr nav viņiem uzticējusies, (llorija, kas viņu pavadīja, arī nekā nav zinājusi. Varbūt grāfiene dārglietas nolikusi bankā?

- Un tad Krinkers zaudēja savaldīšanos.

- Viņš gribējis uzreiz drāzties pāri robežai pats ar saviem dokumentiem, bet Švarcs apgalvojis, ka tā viņš sevi pazudinās. Krinkers vairs negulējis un daudz dzēris. Galu galā viņš pilnīgi kritis panikā, un Švarcs nolēmis, ka vienīgais līdzeklis, kā atgūt mieru, ir atbrīvoties no viņa. Viņu atveda pie manis, apgalvojot, ka es viņam izgatavošu viltotu pasi.

- Kā tas gadījās, ka jūsu brāļa uzvalks...

- Es saprotu. Pienāca brīdis, kad Alfrēds paklupa tieši lajā vietā, kur...

- Un tad jūs viņam iedevāt savu zilo uzvalku un paturējāt viņa drēbes, ko gatavojāties nākamajā dienā iztīrīt?

Fernandai acīmredzot galva bija pilna asiņainu ainu. Viņa lūkojās vīrā, it kā būtu to pirmoreiz ieraudzījusi, droši vien pūlēdamās viņu iztēloties tādu, kāds viņš bija dienas un naktis, ko pavadīja pagrabstāvā un darbnīcā viens pats.

Megrē redzēja, ka Fernanda dreb, bet pēc mirkļa viņa vilcinādamās pastiepa roku, kuru uzlika uz grāmatsējēja lielās plaukstas.

- Varbūt centrālcietumā viņiem ir grāmatsējēju darbnīca, - viņa nomurmināja, pūlēdamās pasmaidīt.

* * *

Levins, kurš nebija nedz Levins, nedz Švarcs, bet gan

Sarkistjans un kuru meklēja trīs valstu policija, tika apcietināts pēc mēneša mazā ciemā Orleānas apkaimē, kur viņš pavadīja laiku makšķerēdams.

Pēc divām dienām slēgtā Orleānas namā atrada Gloriju Loti, un viņa atsacījās atklāt, kā sauc zemniekus, kuriem viņa uzticējusi dēlu.

Kas attiecas uz Alfrēdu Mosu, viņa pazīmes palika policijas biļetenos četrus gadus.

Kādu nakti pakārās noplucis klauns, kas kopā ar mazu cirka trupu pa ziemeļu ceļiem klejoja no ciema uz ciemu, un, pētot viņa koferi atrastos dokumentus, žandarmērija uzzināja, kas viņš īsti bijis.

Grāfienes Paneti dārglietas nebija atstājušas “Kleri-džu”, tās bija ieslēgtas vienā no glabātuvē atstātajiem koferiem, un Tirēnas ielas kurpnieks, pat pārdzēries līdz nāvei, nekad neatzinās, ka uzrakstījis anonīmo ziņojumu.

1949. gada 22. decembri

Megrē atzīšanās

/.,

1. nodaļa Pardona kundzes rīsa pīrāgs

Kalpone tikko bija nolikusi apaļā galda vidū rīsa pīrāgu, un Megrē bija jāpiepūlas, lai izskatītos reizē pārsteigts un svētlaimīgs, kamēr Pardona kudze nosarkdama pameta viņam šķelmīgu skatienu.

Tas bija ceturtais risa pīrāgs četros gados, kopš Megrē paris bija paradis reizi mēnesī vakariņot pie Pardoniem, kuri tāpat ar divu nedēļu atstarpi vakariņoja Rišāra l.enuāra bulvārī, kur Megrē kundze savukārt uzņēma ciemiņus ar vislielāko viesmīlību.

Piektajā vai sestajā mēnesī Pardona kundze pasniedza risa pīrāgu. Megrē to lika uz šķīvja pa divi lāgi, teikdams, ka šis kārums viņam atgādina bērnību un ka tik gardu pīrāgu viņš nav ēdis četrdesmit gadus, kas bija taisnība.

Kopš tā laika ik vakariņas pie Pardoniem viņu jaunajā dzīvoklī Voltēra bulvāri beidzās ar vienām tām pašām saldajām uzkodām, kuras uzsvēra ciemošanās mierīgo un mazliet blāvo raksturu.

Tā kā nedz Megrē, nedz viņa sievai Parīzē nebija tuvinieku, viņi nepazina vakarus, ko noteiktās dienās pavada māsu vai svaiņu sabiedrībā, tāpēc vakariņas kopā ar Pardoniem viņiem atgādināja viesošanos pie krustmātēm un tēvočiem bērnībā.

Tajā vakarā Pardonu meita Alīse, kuru viņi bija pazinuši kā liceja audzēkni un kura pirms gada bija apprecējusies, kopā ar vīru ari piedalījās vakariņās. Viņa bija stāvoklī septītajā mēnesī, ar rūsganiem plankumiem uz sejas, it īpaši uz deguna un zem acīm, un jaunais vīrs uzmanīja viņas diētu.

Megrē jau grasījās vēlreiz sacīt, cik mājasmātes rīsa pīrāgs ir brinumgards, kad telefons iezvanījās trešo reizi

kopš vakariņu sākuma. Pie tā bija pierasts. Viņi jau gandrīz vai slēdza derības, vai doktoram izdosies tikt līdz desertam, pacientu neiztraucētam.

Aparāts stāvēja uz konsoles, virs kuras bija pakārts spogulis. Pardons salveti rokā paņēma klausuli.

- Hallo! Te doktors Pardons...

Visi klusēja, uz viņu skatīdamies, un piepeši atskanēja spalga balss, no kuras klausule drebēja. Vārdus spēja uztvert vienīgi ārsts. Citi saklausīja tikai skaņas, kas cita citai sekoja tā, it kā spēlētu skaņu plati nepiemēroti lielā ātrumā.

Megrē tomēr sarauca uzacis, jo viņš redzēja drauga seju kļūstam nopietnu, tajā iegūla rūpju izteiksme.

- Jā... Es jūs dzirdu, Krīgera kundze... Jā...

Sievieti, kura runāja klausulē, nevajadzēja uzmundrināt. Skaņas sekoja skaņām, un tie, kam klausule nebija pie auss, dzirdēja nesaprotamu, bet sasprindzinājuma pilnu litāniju.

Pardona sejā atspoguļojās vesela mēma drāma visās niansēs. Kvartāla ārsts, kas pirms īsa brīža brīvs un smaidīgs uzjautrinājās par pīrāga ainu, tagad šķita ļoti tālu no rāmi pilsoniskās ēdamistabas.

Pardona kudze uzmeta skatienu Megrē, it kā sacīdama: “Redziet nu! Atkal vakariņas, kas būs jāpabeidz bez viņa...”

Viņa kļūdījās. Balss skanēja joprojām. Ārsts jutās aizvien nelaimīgāks.

-Jā... tiešām... Mēģiniet nolikt viņus gulēt...

Varēja just, ka viņš ir zaudējis dūšu un nekā nespēj līdzēt.

- Es zinu. Es zinu... Es nevaru izdarīt neko vairāk kā

jūs...

Neviens neēda. Istabā neviens arī nerunāja.

- Vai saprotat, ka tā būsiet jūs, kas, ja tā turpināsies...

Viņš nopūtās, pārlaida delnu pār pieri. Četrdesmit

piecu gadu vecumā viņš bija gandrīz plikgalvis.

Galu galā viņš nopūtās, it kā padotos neizturamam spiedienam, un nogurušā balsi teica:

- Nu, tad iedodiet viņam rozā tabletīti... Nē... Vienu pašu!... Ja pēc pusstundas tā neiedarbosies...

Visiem šķita, ka sajūt runātājas atvieglojumu.

- Es no mājām neiziešu... Arlabvakaru, Krīgera kundze...

Viņš nolika klausuli, apsēdās pie galda, un neviens viņam neko nejautāja. Bija vajadzīgas vairākas minūtes, lai atsāktu pārtraukto sarunu. Pardons domās kavējās citur. Vakars turpinājās ierastajā gaitā. Visi piecēlās no galda, lai iedzertu kafiju viesistabā, kur uz galda raiboja žurnāli, jo (ā bija istaba, kur pieņemšanas stundās gaidīja pacienti.

Abi logi stāvēja vaļā. Bija maijs. Vakars bija silts, un Parīzes gaiss, par spīti autobusiem un automobiļiem, smaržoja pēc pavasara. Apkārtējo namu iedzīvotāji pastaigājās pa Voltēra bulvāri un uz kafejnīcas terases ielas pretējā pusē varēja redzēt divus vīriešus vienos kreklos.

Kad kafija bija ielieta tasēs, sievietes kā parasti paņēma adīkļus un iekārtojās savā stūrī. Pardons un Megrē sēdēja pie loga, bet Alises jaunais vīrs lāgā nezināja, kurai grupai piebiedroties, un galu galā apsēdās blakus sievai.

Bija jau izlemts, ka Megrē kundze būs bērna krustmāte, un viņa gaidāmajam mazulim adīja jaciņu.

Pardons aizsmēķēja cigāru. Megrē piebāza plpi.Viņiem nebija sevišķas vēlēšanās runāt, un diezgan ilgs laiks pagāja klusējot, tikai klausoties sieviešu kluso tērzēšanu.

Beidzot ārsts it kā pie sevis nomurmināja:

- Šis atkal ir viens tāds vakars, kad man gribētos, kaut es būtu izraudzījies citu arodu.

Megrē neuzmācās, nemudināja izkratīt sirdi. Viņam Pardons bija ļoti simpātisks. Viņš ārstu uzskatīja par vīrieti šī vārda visīstākajā nozīmē.

Doktors uzmeta ātru skatienu pulkstenim.

- Tas var turpināties trīs vai četras stundas, bet viņa var man piezvanīt kuru katru bridi...

Viņš turpināja, neklāstīdams sīkumus, runāja tā, ka vajadzēja saprast no pusvārdiem:

- Sīks drēbnieks, Polijas ebrejs, kas dzīvo Popenkūra ielā virs ārstniecības zāļu veikaliņa... Pieci bērni, no kuriem vecākajam ir deviņi gadi, un sieva gaida sesto...

Viņš neviļus paskatījās uz savas meitas vēderu.

- No medicīnas viedokļa viņš ir neglābjams, un kopš piecām nedēļām nespēj vien nomirt... Esmu darījis visu, lai pierunātu viņu iet slimnīcā... Līdzko es izrunāju šo vārdu, viņš zaudē apvaldu, piesauc tuviniekus par lieciniekiem, raud, vaid, lūdzas, lai neļauj aizvest viņu ar varu...

t

Pardons bez kādas baudas smēķēja vienīgo cigāru dienā.

- Viņi dzīvo divās istabās... Bērni klaigā... Sieva ir novesta līdz pēdējai robežai... Man īstenībā vajadzētu ārstēt viņu, bet, kamēr tas turpinās, esmu bezspēcīgs... Es pirms pusdienām biju pie viņiem aizgājis... Vīram iešļircināju, sievai iedevu nomierinošu tableti... Ne uz vienu, ne otru tas vairs neiedarbojas... Kamēr mēs ēdām, viņš bija atsācis vaidēt, pēc tam aiz sāpēm kliegt, un sieva to vairs nespēj izturēt...

Megrē sūca pīpi un nomurmināja:

- Man šķiet, ka es saprotu.

- Legāli, kā ārsts es viņam nedrīkstu parakstīt vēl vienu devu... Šis nav pirmais tāds zvans... Lidz šim man ir izdevies viņu pārliecināt...

Viņš pavērās komisārā, it kā lūgtu viņa izpratni.

Iedomājieties sevi manā vietā...

Viņš atkal paskatījās pulksteni. Cik ilgi slimais vēl

cīnīsies?

Vakars bija maigs, tas noskaņoja uz atslābināšanos. Viesistabas stūri turpinājās sieviešu sačukstēšanās, adām-.«latas ritmiski džinkstēja.

Megrē kā stomīdamies sacīja:

- Protams, tas nav gluži tas pats... Bet man arī dažkārt

ir gribējies, kaut es būtu izvēlējies citu arodu...

Tā nebija īsta saruna, kurā loģiski mijas jautājumi un atbildes. Brīžiem iestājās klusums, vīrieši gausi smēķēja, labākās dūmi laiski kāpa no komisāra pīpes.

- Kopš neilga laika mums policijā vairs nav tādas varas ka senāk un līdz ar to nav arī vairs tādas atbildības.

Viņš domāja skaļā balsī un jutās ļoti tuvs Pardonam, un šī izjūta bija abpusēja.

- Savas karjeras laikā esmu piedzīvojis mūsu pilnvaru pakāpenisku samazināšanos par labu tiesu ierēdņiem... Es nezinu, vai tas ir labi vai slikti... Katrā ziņā mums nekad nav bijis jātiesā... Tiesai un zvērinātajiem ir jāizlemj, vai cilvēks ir vainīgs vai nē un kādā mērā viņš uzskatāms par atbildīgu...

Viņš runāja noteiktā nolūkā, jo juta, ka draugs ir sasprindzis, ka domās viņš ir citur - Popenkūra ielā, divās istabās, kur mirst poļu drēbnieks.

- Un tomēr arī pašreizējā tiesu sistēmā, kad mēs vairs esam tikai miertiesas un miertiesneša palīgi, joprojām ir tāds mirklis, kad mums jāpieņem lēmums, no kura vēlāk daudz kas atkarīgs... Jo galu galā atkarībā no izmeklēšanas, no pierādījumiem, ko esam savākuši, ierēdņi un vēlāk arī zvērinātie spriež tiesu...

Jau tas vien, ka cilvēku uzskata par aizdomās turamu,

ka viņu aicina uz Orfēvras krastmalu, iztaujā par viņu ģimenes locekļus, draugus, vārtnieci un kaimiņus, var mainīt visu viņa dzīvi...

Nu bija Pardona reize nomurmināt:

- Es saprotu.

- Vai šis cilvēks būtu spējīgs pastrādāt noziegu/nu? Lai nu kā, bet gandrīz vienmēr šis jautājums pirmajiem ir jāuzdod mums. Lietisko pierādījumu bieži vien nav, vai arī tie ir nepārliecinoši...

Zvanīja telefons. Šķita, ka Pardonam bail pacelt klausuli, un atbildēja viņa meita.

- Jā, kungs... Nē, kungs... Nē... Jūs esat kļūdījies...

Viņa smaidīdama paskaidroja:

- Atkal Vērti deju grīda...

Tā bija Šemēnvertas deju grīda, kuras numurs bija līdzīgs Pardonu tālruņa numuram.

Megrē pusbalsī atsāka:

- Vai cilvēks, kas stāv mūsu priekšā un izskatās gluži normāls, spētu nogalināt?... Vai saprotat, ko gribu sacīt, Pardon? Protams, runa nav par to, ka vajadzētu izlemt, vai viņš ir vainīgs vai nav. Tā nav kriminālpolicijas darīšana. Un tomēr mums tik un tā ir jāizspriež, vai iespējams, ka... Tas tomēr nozīmē savā ziņā spriest tiesu. Man tas iedveš šausmas... Ja es par to iedomātos, kad sāku strādāt policijā. es neesmu pārliecināts, vai...

Sekoja ilga klusēšana. Viņš iztukšoja pīpi un izvilka no kabatas citu, ko lēnām piebāza, it kā glāstīdams tās kātu.

- Es atceros kādu lietu, ko vajadzēja izmeklēt samērā nesen... Vai jūs sekojāt Žosē lietai?

- Vārds man kaut ko atgādina...

- Par to daudz rakstīja avīzēs, bet patiesība, ja pieņemam, ka patiesība ir viena, nekad nav pateikta...

Tas bija neparasti, ka viņš runā par lietu, kuru pats

izmeklējis. Reizēm Orfēvras krastmalā viņš lietpratēju vidū pieminēja kādu slavenu gadijumu, grūtu izmeklēšanu, bet aizvien tikai dažos vārdos.

- Es atkal atceros Žosē pirmās pratināšanas beigās, jo tas ir bridis, kad man vajadzēja uzdot sev jautājumu... Man gribētos iedot jums izlasīt pārskatu, lai zinātu, ko domājat jūs... Tikai tas cilvēks nebūs divas stundas bijis jūsu acu priekšā... Jūs nebūsiet dzirdējis viņa balsi, vērojis sejas izteiksmi...

* * *

Tas notika Orfēvras krastmalā Megrē kabinetā kādā otrdienā - viņš atcerējās dienu - ap trijiem pēcpusdienā. Un arī toreiz bija pavasaris - aprīļa beigas vai maija sākums.

Tajā rītā, ierodoties Orfēvras krastmalā, komisārs neko nezināja par lietu, un tikai ap desmitiem viņu vispirms bridināja Otejas policijas komisārs un pēc tam - miertiesnesis Komeljo.

Tajā dienā valdīja zināms sajukums. Otejas komisariāts apgalvoja, ka brīdinājis kriminālpoliciju jau naktī uz rīta pusi, bet kaut kāda iemesla dēļ ziņojums, šķiet, nebija sasniedzis mērķi.

Pulkstenis jau bija vienpadsmit, kad Megrē izkāpa no mašīnas Lopēra ielā divus vai trīs simtus metru no Otejas baznīcas, un viņš bija pats pēdējais. Bija sapulcējušies žurnālisti un fotogrāfi, ko ielenca kāds simts ziņkārīgo, kurus kārtībnieki turēja pienācīgajā attālumā. Miertiesas locekļi jau bija uz vietas, un pēc piecām minūtēm ieradās Juridiskās identifikācijas pārvaldes vīri.

Divpadsmitos un desmit minūtēs komisārs iesauca savā kabinetā Adriānu Žosē, gadus četrdesmit vecu glītu vīrieti,

kas tik tikko sāka apvelties un izskatījās elegants, kaut nebija skuvies un uzvalks bija mazliet saburzīts.

- Lūdzu, nāciet iekšā... Apsēdieties...

Viņš atvēra kabineta durvis, lai pasauktu jauno inspektoru Lapuānu.

- Ņem piezīmju bloku un zīmuli...

Kabinetā plūsmoja saules gaisma, un pa atvērtajiem logiem ieplūda Parīzes trokšņi. Lapuāns, kurš saprata, ka vajadzēs stenografēt pratināšanu, iekārtojās pie galda stūra. Megrē piebāza pīpi, brīdi nolūkojās, kā pa Sēnu uz augšu slīd liellaivu karavāna un kāds cilvēks vienā no baržām ļaujas straumei.

- Man, Žosē kungs, ir jāpieraksta atbildes, ko jūs būsiet tik laipns un man dosiet, un es atvainojos... Vai neesat pārāk noguris?

Cilvēks noliedzoši papurināja galvu un mazliet rūgti pasmaidīja. Viņš nakti nebija gulējis, un viņu jau bija ilgi pratinājusi Otejas policija.

Megrē nevēlējās lasīt protokolu, jo gribēja vispirms pats rast kaut kādu iespaidu.

- Sāksim ar visparastākajiem jautājumiem, noskaidrosim personību... Vārds, uzvārds, vecums, profesija...

- Adriāns Žosē, četrdesmit gadu, dzimis Setā, Ero departamentā...

- Vai studējāt Parīzē?

- Monpeljē.

Vajadzēja to zināt, lai saklausītu viņa valodā dienvid-niecisku pieskaņu.

- Jūsu tēvs?

- Skolotājs. Viņš miris pirms desmit gadiem.

- Vai māte vēl dzīva?

- Jā. Viņa joprojām dzīvo tajā pašā mazajā mājiņā Setā.

-Jūs laikam esat farmaceits?

- Es pabeidzu farmācijas studijas, tad gadu studēju medicīnu. Šis studijas es neturpināju.

- Kāpēc?

Viņš vilcinājās, un Megrē saprata, ka tam par iemeslu ir sava veida godīgums. Varēja just, ka viņš pūlas atbildēt precīzi, pilnīgi patiesi, vismaz pagaidām.

- Bez šaubām, iemesli bija vairāki. Visskaidrāk saskatāmais ir tas, ka man bija draudzene, kas sekoja vecākiem uz Parīzi.

- Vai jūs ar viņu apprecējāties?

- Nē. Patiesību sakot, mūsu attiecības izbeidzās pēc dažiem mēnešiem... Turklāt man šķita, ka man nav ārsta dvēseles... Mani vecāki nebija bagāti... Viņiem vajadzēja upurēties, lai maksātu par manām studijām... Ja es kļūtu par ārstu, man būtu ļoti grūti uzsākt praksi...

Viņš bija tik noguris, ka tikai ar piespiešanos spēja sakarīgi domāt, un reizēm viņš pavērās Megrē, it kā gribētu pārliecināties, kādu iespaidu uz komisāru atstāj.

- Vai tas ir svarīgi?

- Viss var būtu svarīgi.

- Es saprotu... Es neesmu pārliecināts, vai mani ir noteikts aicinājums... Man stāstīja par karjeru, kas paveras laboratorijās... Lielākajai daļai farmaceitisko uzņēmumu ir savas pētniecības laboratorijas... Kad nonācu Parīzē ar farmaceita diplomu kabatā, es mēģināju atrast tādu vietu...

- Bez panākumiem?

- Viss, ko atradu, bija pirmais aizstājēja darbs farmācijā, tad otrais...

Bija karsti. No karstuma cieta arī Megrē, kas staigāja pa kabinetu šurpu turpu, reizēm apstādamies pie loga.

- Vai Otejā jums šos jautājumus uzdeva?

- Nē. Tādus nē. Es saprotu - jūs gribat atklāt, kas es

tāds esmu... Kā redzat, es pūlos jums atbildēt vaļsirdīgi... Patiesību sakot, es neuzskatu sevi nedz par labāku, nedz sliktāku kā citi cilvēki...

Viņam vajadzēja noslaucīt sviedrus.

- Vai jums slāpst?

- Varbūt...

Megrē atvēra inspektoru istabas durvis.

- Žanvjē! Vai jūs varat mums pasūtīt kaut ko dzeramu?

Un Žosē viņš jautāja:

- Vai alu?

- Kā vēlaties.

- Vai gribat ēst?

Atbildi negaidīdams, viņš sacīja Žanvjē:

- Alu un sviestmaizes.

Žosē skumji pasmaidīja.

- Es to esmu lasījis... - viņš nomurmināja.

- Ko jūs esat lasījis?

- Alus, sviestmaizes... Komisārs un inspektori, kas cits citu nomaina un nepārtrauc pratināšanu... Tas kļūst zināms atklātībai, vai ne?... Man gan neienāca prātā, ka pienāks diena...

Viņam bija skaistas rokas, kas reizēm atklāja viņa nervozitāti.

- Cilvēks zina, kad viņš te ienāk, bet...

- Esiet mierīgs, Žosē kungs. Varu jums apgalvot, ka man nav par jums nekāda iepriekš pieņemta sprieduma...

- Otejas komisariātā inspektoram tāds bija.

- Vai viņš pret jums bija bargs?

- Viņš pret mani izturējās diezgan nežēlīgi, lietoja vārdus, kas... Nu, galu galā, kas zina, vai viņa vietā...

- Atgriezīsimies pie jūsu karjeras sākumiem Parīzē. Cik ilgs laiks pagāja, pirms jūs iepzināties ar to, kura vēlāk kļuva par jūsu sievu?

Apmēram gads... Es viņu satiku, kad man bija divdesmit pieci gadi un es strādāju kādā angļu aptiekā Sento-nore priekšpilsētā...

Vai viņa bija kliente?

- Jā.

Kā viņu sauca pirms laulībām?

Fontāna... Kristīne Fontāna... Bet viņa vēl saucās pirmā vīra uzvārdā, kurš bija miris pirms dažiem mēne-iem... Louvels... No angļu alus darītāju aprindām... Jūs droši vien esat šo vārdu lasījis uz pudelēm...

Tātad viņa jau dažus mēnešus bija atraitne, un cik viņa bija veca?

Viņai bija divdesmit deviņi gadi.

Vai bērnu nebija?

-Nē.

- Vai bagāta?

- Noteikti. Tā bija viena no labākajām Sentonorē l>iiekšpilsētas grezno veikalu klientēm...

- Vai jūs kļuvāt par viņas mīļāko?

- Viņas dzīvesveids bija ļoti brīvs.

- Vai arī tolaik, kad vīrs bija dzīvs?

Man bija pamats tā domāt.

- No kādām aprindām viņa nāca?

- No pilsoniskām aprindām... Ne visai bagātām, bet lurigām... Viņa bija pavadījusi bērnību sešpadsmitajā rajonā, un viņas tēvs bija vairāku administrācijas padomju priekšsēdētājs.

- Un jūs viņā iemīlējāties.

- Jā, ļoti drīz.

- Vai jūs bijāt sarāvis attiecības ar savu draudzeni no Monpeljē laikiem?

- Pirms vairākiem mēnešiem.

- Vai starp Kristīni Louvelu un jums uzreiz radās

jautājums par laulībam?

Viņš bridi vilcinājās.

-Nē.

Pie durvīm klauvēja. Tas bija Dofina kafejnīcas viesmīlis, kas atnesa alu un sviestmaizes. Tā varēja pratināšanu uz bridi pārtraukt. Žosē neēda, viņš tikai izdzēra puspudeli alus, bet Megrē turpināja staigāt pa kabinetu, ēzdams sviestmaizi.

- Vai jūs varat man pastāstīt, kā tas notika?

- Es mēģināšu. Tas nav viegli. Ir pagājuši piecpadsmit gadi. Tagad saprotu, ka toreiz biju jauns. Tagad, no tālienes raugoties, dzīve šķiet citāda, manuprāt, toreiz nekas nelikās tik svarīgs kā šodien.

Es maz pelnīju. Es dzīvoju mēbelētā istabā pie Tēmas laukuma un ēdu restorānā ar noteiktām cenām, ja neiztiku ar radziņiem vien... Es vairāk iztērēju apģērbam nekā uzturam...

Viņam joprojām patika labi ģērbties, un viņa uzvalku bija piegriezis viens no labākajiem Parīzes drēbniekiem, krekls un kurpes bija darināti pēc mēra.

- Kristīne dzīvoja citā pasaulē, ko ~s nepazinu un kas mani žilbināja... Es vēl biju provinciālis, nenozīmīga skolotāja dēls, un Monpeljē turējos kopā ar studentiem, kuri nebija bagātāki par mani...

- Vai viņa jūs iepazīstināja ar saviem draugiem un draudzenēm?

- Daudz vēlāk... Mūsu attiecībās bija kāds aspekts, ko es sapratu tikai vēlāk...

- Piemēram?

- Labprāt mēdz runāt par lietišķiem vīriešiem, rūpniekiem vai finansistiem, kuri atļaujas piedzīvojumu ar kādu pārdevēju vai tērpu demonstrētāju... Tas zināmā mērā bija viņas gadījums, tikai pretējā nozīmē... Viņa norunāja satikšanos ar farmaceita palīgu bez naudas un bez pieredzes... Viņa gribēja zināt, kur es dzīvoju, un tas bija mē-Mēto istabu namā ar fajansa flīzēm izliktu kāpņu telpu un trokšņiem, kas skanēja cauri sienām... Viņu tas sajūsmināji... Svētdienās viņa mani ar mašīnu veda uz kādu lauku viesnīcu...

Viņa balss bija kļuvusi dobjāka, reizē tajā jautās gan ilgas, gan dusmas.

- Sākumā es arī domāju, ka tas būs piedzīvojums, kas ilgi neturpināsies.

- Vai bijāt iemīlējies?

-Tāds es kļuvu.

- Greizsirdīgs?

- Tieši ar to viss sākās. Viņa man stāstīja par saviem draugiem un pat mīļākajiem. Viņa uzjautrinājās, klāstot sīkumus... Sākumā es klusēju... Pēc tam kādā greizsirdības lēkmē es nosaucu viņu visādos vārdos un galu galā viņai iesitu. Es biju pārliecināts, ka viņa zobojas par mani un, atstājot manu dzelzs gultu, stāsta citiem par manu neveiklību un vientiesību... Tā mēs strīdējāmies vairākas reizes... Veselu mēnesi ar viņu nesatikos...

- Un viņa atkal atgriezās?

- Vai nu viņa, vai es. Vienmēr jau viens no diviem lūdz piedošanu... Mēs tiešām viens otru mīlējām, komisāra kungs...

- Kurš ierunājās par precēšanos?

- Es vairs nezinu. Tik tiešām, to nav iespējams pasacīt. Mēs reizēm tīšām viens otru sāpinājām... Reizēm viņa trijos no rīta iereibusi nāca pie manām durvīm un klauvēja... Ja es sabozos un uzreiz neatbildēju, kaimiņi sūdzējās par troksni... Es nevaru saskaitīt reizes, kad mani draudēja izmest pa durvīm... Tāpat arī aptiekā, jo dažu rītu es nokavējos un ne vienmēr biju labi izgulējies...

- Vai viņa daudz dzēra?

- Dzērām mēs abi... Es nezinu, kāpēc... Tas bija it kā neviļus... Tas mūs jo vairāk iejūsmināja... Galu galā mēs pamanījām, ka es nespēju bez viņas iztikt un ka viņa nespēj iztikt bez manis...

- Kur viņa tajā laikā dzīvoja?

- Tajā mājā, ko jūs redzējāt, - Lopēra ielā... Kādu nakti krodziņā pulkstenis bija divi vai trīs rīta pusē, kad mēs ielūkojāmies viens otram acīs un, piepeši atskurbuši, sākām nopietni domāt, ko mums vajadzētu darīt.

- Vai jūs neatceraties, kurš šo jautājumu uzdeva?

- Varat man ticēt - neatceros. Pirmo reizi precēšanās tika pieminēta kā pa jokam, vismaz ne īsti nopietni. Pēc tik ilga laika ir grūti pasacīt, kā īsti bija.

- Vai viņa bija piecus gadus vecāka par jums?

- Un viņai bija arī daži miljoni vairāk nekā man, jā. Kļuvis par viņas vīru, es nevarēju pavadīt savas dienas aiz aptiekas letes... Viņa pazina kādu Virjē, kuram vecāki ne-1 sen bija atdevuši diezgan necilu farmaceitisko produktu ļ uzņēmumu. Virjē nebija farmaceits... Trīsdesmit piecu gadu vecumā viņš dzīvi dalīja starp “Fokē”, "Maksimu” un Dovilas kazino... Kristīne ieguldīja naudu Virjē sabiedrībā, un es kļuvu par tās direktoru...

- Vārdu sakot, tā jūs īstenojāt savu godkārīgo vēlēšanos?

- Tiesa, tāds iespaids var rasties. Kad tā raugās uz notikumu gaitu, rodas iespaids, it kā es ik posmu būtu ļ iepriekš sagatavojis un skaidri zinājis, kas man jādara. Taču varu apgalvot, ka nekā tāda nebija.

Es apprecēju Kristīni tāpēc, ka viņu kaislīgi mīlēju un, ! ja man vajadzētu no viņas šķirties, es noteikti būtu izdarījis pašnāvību... Viņa no savas puses lūdza mani dzīvot ar viņu legāli...

Viņai jau sen vairs nebija dēku, un viņa savukārt rei-/ein kļuva greizsirdīga uz aptiekas klientēm un nāca mani tur izspiegot...

Bija radusies iespēja iegūt stāvokli, kas atbilda viņas clzives stilam... Uzņēmumā ieguldītā nauda palika uz viņas vārda, un mēs apprecējāmies, paturot dalītu mantu...

Bija cilvēki, kas mani noturēja par žigolo, un jaunajā vidē, kur man vajadzēja turpmāk dzīvot, daži mani neuz-ņema sirsnīgi...

- Vai jūs kopā bijāt laimīgi?

- Es pieņemu. Es daudz strādāju. Laboratorijas, kuras savulaik bija pavisam maznozīmīgas, tagad pieder pie (otrām lielākajām Parīzē. Mēs daudz arī gājām sabiedrībā, lapēc manās dienās un naktīs nepalika nekādu tukšumu...

- Vai ēst negribat?

- Es neesmu izsalcis. Ja atļausiet, izdzeršu vēl vienu glāzi alus.

- Vai pagājušajā naktī bijāt piedzēries?

- Šajā sakarā mani šorīt pratināja visvairāk. Bez šau-l>am, kādā brīdī es tāds biju, un tomēr es atceros visu...

- Es negribēju lasīt liecības, ko bijāt devis Otejā un kas man te ir...

Megrē nevērīga pašķirstīja protoklu.

- Vai ir kādi labojumi, ko jūs tajās gribētu izdarīt?

- Es runāju taisnību, varbūt mazliet par daudz uzstājīgi inspektora attieksmes dēļ... No pirmajiem jautājumiem es sapratu, ka viņš mani uzskata par slepkavu... Vēlāk, kad Lopēra ielā ieradās miertiesas locekļi, man šķita, ka viņi domā tāpat...

Viņš bridi klusēja.

- Es viņus saprotu... Man nevajadzēja tā niknoties.

Megrē, nemēģinādams uzstāt, nomurmināja:

- Tātad jūs neesat nogalinājis savu sievu?

Un Žosē papurināja galvu. Viņš vairs nikni neprotestēja. Viņš izskatījās noguris, dūšu zaudējis.

- Es zinu, ka to būs grūti izskaidrot...

- Vai jūs gribētu atpūsties?

Žosē vilcinājās. Uz krēsla sēdēdams, viņš mazliet! grīļojās.

- Labāk jau turpināsim... Vai atļausiet man piecelties un pastaigāt?

Ari viņam gribējās pieiet pie loga, paskatīties, kā ārā spīd saule, palūkoties pasaulē, kas turpināja ikdienas dzīvi.

Vēl vakar viņš piederēja pie šis pasaules. Megrē domīgi vēroja viņu. Lapuāns, zīmuli rokā, gaidīja.

* * *

Tagad mājīgajā Voltēra bulvāra viesistabā, kur valdīja gandrīz pārlieku dziļš, gandrīz smacējošs miers un sievietes adīdamas joprojām tērzēja, doktors Pardons ieklausījās katrā Megrē vārdā.

Tomēr komisārs juta, ka joprojām pastāv neredzama saite starp viņa sarunas biedru un telefonu uz konsoles, starp ārstu un poļu drēbnieku, kurš starp pieciem bērniem un histērisko sievu izcīnīja savu pēdējo cīņu.

Garām brauca autobuss, apstājās, atkal uzņēma gaitu, kad tajā bija iekāpušas divas ēnas, un kāds dzērājs strei- j puļoja gar māju sienām, nepārtraukdams dungot.

2. nodaļa Kolenkūra ielas ģerānijas

- Augstā debess, - Alise, strauji pieceldamās, piepeši iesaucās. - Es aizmirsu liķierus!

Viņa bija pilnīgi pārvērtusies. Agrā jaunībā viņa pie-

dalījās šādās vakariņās, kuras droši vien uzskatīja par garlaicīgām. Pirmajos laulību mēnešos viņu redzēja tikai vienu vai divas reizes - viņa atnāca, lai parādītos jaunajā sievas lomā, kas visumā vērta viņu līdztiesīgu mātei.

Kopš Alīse gaidīja ģimenes pieaugumu, viņa bieži atgriezās Voltēra bulvārī, kur labprāt tēloja mājasmāti uq^ piepeši sāka piešķirt sīkām mājas rūpēm pat lielāku nozīmi nekā viņas māte.

Viņas vīrs, nesen studijas beidzis veterinārārsts, pielēca kājās no krēsla, lika sievai atkal apsēsties un devās uz ēdamistabu pēc armaņaka vīriešiem un kāda holandiešu liķiera sievietēm - tādu varēja nobaudīt vienīgi Pardonu mājā.

Kā lielākā daļa ārstu uzgaidāmo telpu, salons bija slikti apgaismots, mēbeles neizteiksmīgas un nobružātas. Megrē un Pardons, kas bija pagriezušies uz vaļējā loga pusi, galvenokārt redzēja asās gaismas bulvārī, kur lapotnes sāka drebēt. Vai šī dreboņa vēstīja lietus gāzi?

- Vai vēlaties armaņaku, komisār?

Megrē izklaidīgi uzsmaidīja jaunajam cilvēkam, jo, kaut arī apzinājās, kur atrodas, domās viņš joprojām kavējās savā kabinetā, kur neaizmirstamajā pratināšanas otrdienā bagātīgi iespīdēja saule.

Viņš šķita smagnējāks nekā vakariņu laikā, viņā bija tas pats nopietnais smagums, kas jautās doktorā. Viņi ar Pardonu vienmēr bija sapratušies no pusvārdiem, kaut arī iepazinās ļoti vēlu, kad gan viens, gan otrs jau bija nogājuši lielu daļu sava karjeras ceļa. Kopš pirmās dienas starp viņiem valdīja uzticēšanās, un viņi izjuta viens pret otru cieņu.

Vai tam par pamatu nebija viņiem abiem piemītošā godprātība ne tikai attiecībā pret citiem cilvēkiem, bet ari pret sevi? Viņi nemānījās, nemēģināja izskaistināt

īstenību, godīgi raudzījās paši sev sejā.

Un, ja tajā vakarā Megrē piepeši sāka runāt, tad mazāk tāpēc, lai novērstu savu draugu no grūtām domām, bet galvenokārt tāpēc, ka doktora telefonsaruna viņā bija pamodinājusi jūtas, kuras lielā mērā līdzinājās tām, kādas mocīja jPardonu.

Runa nebija par vainas kompleksu, turklāt Megrē tādi vārdi bija pretīgi. Nebija runa arī par sirdsapziņas pārmetumiem.

Gan viens, gan otrs sava aroda dēļ - un arodu viņi paši bija izvēlējušies - reizēm bija spiesti izdarīt izvēli, un šī izvēle izšķīra cita cilvēka likteni, Pardona gadījumā - cilvēka dzīvību vai nāvi.

Viņu stājā nebija nekā romantiska. Nebija nedz nomāktības, nedz sašutuma. Tikai zināma skumīga nopietnība.

Jaunais Birārs vilcinājās apsēsties pie viņiem. Viņam gribējās zināt, par ko abi vīrieši pusbalsī sarunājas, bet, apzinoties, ka viņš vēl nepieder pie šī klana. Birārs atgriezās savā vietā blakus sievai.

- Mēs kabinetā bijām trīs - jaunais Lapuāns, kas sarunu stenografēja un reizēm uzmeta man kādu skatienu, Adriāns Žosē - te stāvus, te sēdus uz krēsla, un es, kas visbiežāk stāvēju ar muguru pret atvērto logu.

Es sapratu, cik apsūdzētais ir noguris. Viņš nebija gulējis. Viņš bija daudz dzēris - vispirms jau iepriekšējās dienas vakarā, pēc tam no jauna - nakts vidū. Es jutu, kā viņu viļņiem pārņem nogurums, kā reizēm uznāk īsti reiboņi, un dažkārt viņa mazliet duļķainais skatiens kļuva stings, neizteiksmīgs, it kā, slīkstot pagurumā, viņš pūlētos iznirt virspusē.

Jādomā, ka pirmajā pratināšanā, kas ilga vairāk nekā trīs stundas, viņš cieta nežēlīgas mokas.

Taču es paliku stingrs gan aiz pienākuma, gan viņa dēļ.

No vienas puses, man nebija tiesības atstāt novārtā izdevību iegūt atzīšanos, ja viņam bija kaut kas, ko atzīties. No otras puses, viņa nervi bija tādā stāvoklī, ka viņš nespētu aizmigt bez nomierinošas injekcijas.

Viņam bija nepieciešams runāt, runāt uzreiz, un, ja es viņu būtu aizsūtījis uz iepriekšējo ieslodzījumu, viņš būtu^„ turpinājis runāt pats ar sevi.

Reportieri un fotogrāfi gaidīja gaitenī, kur dzirdēju balsis un smieklus.

Tajā laikā pēcpusdienas avīzes tikko bija iznākušas, un es biju pārliecināts, ka tās vēstīja par noziegumu, ka Žosē fotogrāfijas, uzņemtas no rīta Lopēra ielā, grezno visu laikrakstu pirmās lappuses.

Nepagāja ilgs laiks, kad man piezvanīja tiesnesis Komeljo, kurš vienmēr grib panākt ātru atrisinājumu visās viņam uzticētajās lietās.

- Vai Žosē ir pie jums.

-Jā.

- Vai viņš atzīstas?

Žosē skatījās mani, noprazdams, ka runa ir par viņu.

- Esmu pārāk aizņemts,- es sacīju, neko neprecizēdams.

- Vai viņš liedzas?

- Es nezinu.

- Lieciet viņam saprast, ka viņa paša interesēs...

- Es mēģināšu.

Komeljo nav ļauns. Viņu mēdz dēvēt par manu personisko ienaidnieku, jo mēs reizēm esam sadūrušies.

Īstenībā tā nav viņa vaina. Tas pamatojas uz viņa priekšstatu par savu lomu un tātad savu pienākumu. Viņaprāt, viņam maksā algu par to, lai viņš sargātu sabiedrību, tāpēc viņš uzskata par nepieciešamu būt nežēlīgam pret visu, kas apdraud pastāvošo kārtību. Es ne-

domāju, ka viņš kaut reizi ir šaubījies. Viņš drošu prātu atšķir ļaunos no labajiem un nespēj iedomāties, ka cilvēki varētu atrasties starp šīm divām nometnēm.

Ja es viņam atzītos, ka man vēl nav nekāda sprieduma, viņš man neticētu vai arī apsūdzētu par paviršību pienākumu pildīšanā.

Un tomēr pēc stundu un arī pēc divas stundas ilgas pratināšanas es nespēju atbildēt uz jautājumu, ko Žosē tpan laiku pa laikam uzdeva, uzmezdams lūdzošu skatienu: “Sakiet, vai jūs man ticat?”

Iepriekšējā dienā es viņu nepazinu. Es nekad neko par viņu nebiju dzirdējis. Ja viņa vārds man nebija pavisam svešs, tad tikai tāpēc, ka esmu lietojis medikamentus, uz kuru kārbiņām rakstīts: “Žosē un Virjē”.

Dīvainā kārtā es nekad nebiju spēris kāju Lopēra ielā, kuru no rīta ieraudzīju ar zināmu izbrīnu.

Kvartālā ap Otejas baznīcu reti tiek pastrādāti noziegumi. Un Lopēra ielā, kas nekur neved, kas drīzāk ir privāts ceļš nekā īsta iela, ir tikai kādas divdesmit mājas, kuras tikpat labi varētu atrasties kādas mazpilsētiņas pastaigu alejas malā.

Tā ir tikai pāris soļu no Šardona Lagaša ielas, un tomēr šķiet, ka Parīzes trokšņi ir ļoti tālu. Blakus ielas nevis atgādina izcilus Republikas darbiniekus, bet gan rakstniekus: Bualo iela, Teofīla Gotjē iela, Lekonta de Lisla iela... ,*•

Mafi gribējās atgriezties mājā, kas atšķīrās no visām ' citām ielā uzceltajām, tā sastāvēja gandrīz vienīgi no stikla un negaidītiem stūriem - tā bija būvēta 1925. gada dekoratīvajā stilā.

Tur man viss bija svešs - dekorācijas, krāsas, mēbeles, istabu izvietojums, un man būtu grūti pasacīt, kāds bijis tās iemītnieku dzīvesveids.

Cilvēks manā priekšā cīnījās pret nogurumu un paģirām, un tomēr viņa bažīgais un reizē liktenim padevīgais skatiens jautāja: “Sakiet, vai jūs man ticat?”

Otejas inspektors viņam neticēja un, šķiet, izturējās pret viņu bez saudzības.

Kādā brīdī man vajadzēja atvērt durvis un apklusināt reportierus, kuri gaitenī pārāk trokšņoja...

* * *

Žosē otro un trešo reizi atsacījās no sviestmaizes, ko viņam piedāvāja Šķiet, viņš gribēja turpināt, kamēr vien vēl spēj, lai tas maksātu ko maksādams, jo paredzēja, ka spēki var atslābt kuru katru bridi.

Un varbūt viņa rīcību noteica ne tikai tas, ka sarunas biedrs bija diviziona komisārs, cilvēks, kurš varēja ietekmēt viņa likteni.

Viņam bija nepieciešams pārliecināt, pārliecināt vienalga kuru cilvēku, ne tikai sevi.

- Vai jūs ar sievu bijāt laimīgi?

Ko gan Megrē, ko Pardons būtu varējuši atbildēt uz tādu pašu jautājumu?

Ari Žosē vilcinājās.

- Manuprāt, bija posmi, kad mēs abi jutāmies ļoti laimīgi... Sevišķi, kad bijām vieni... Sevišķi - naktī... Mēs bijām īsti mīlētāji... Vai saprotat, ko gribu pateikt? Un, ja mēs būtu biežāk bijuši vieni...

Viņš tik ļoti būtu gribējis būt patiess!

- Es nezinu, vai jūs pazīstat to vidi... Es, pirms tajā iekļuvu, ari to nepazinu... Turpretī Kristīne tajā bija dzīvojusi kopš dzimšanas... Viņai tā bija nepieciešama... Viņai bija daudz draugu... Viņa izdomāja nezin cik obligātu pienākumu... Līdzko Kristīne mirkli palika vienatnē, viņa ņēma telefona klausuli... Bija pusdienas, kokteiļi, vakariņas, ģenerālmēģinājumi un naktsmaltītes krodziņos... Simtiem cilvēku mēs saucām kristāmvārdā un mūždien satikām vienās un tajās pašās vietās...

Esmu pārliecināts, ka viņa mani mīlēja... Bez šaubām, savā ziņā viņa mani mīlēja joprojām...

- Un jūs? - Megrē jautāja.

- Es ajī. Tam neticētu. Pat draugi, kuri mūs pazina, pieņēma pretējo. Un tomēr tas, kas mūs vienoja, bija stiprāks par to, ko parasti sauc par mīlestību.

Mīlētāji mēs bijām vairs tikai retos gadījumos...

- Kopš kāda laika?

- Dažus gadus... Četrus vai piecus... Es nevaru skaidri pateikt... Es pat nevarētu pasacīt, kā īsti tas notika...

- Vai jūs strīdējāties?

- Jā un*nē. Atkarībā no tā, kādu jēgu šiem vārdiem piešķir. Mēs viens otru pārāk labi pazinām. Nebija vairs iespējamas nekādas ilūzijas, tāpat arī krāpšana. Galu galā mēs kļuvām nežēlīgi...

- Pret ko nežēlīgi?

- Pret visiem sīkajiem trūkumiem, pret mazajām vājībām, kādas piemīt katram. Sākumā tās nepamana vai ari, ja atklāj, pūlas uz tām raudzīties no tāda viedokļa, ka tās kļūst valdzinošas...

- Vai tās pārvērš par tikumiem?

- Teiksim, ka partneris tā kļūst cilvēciskāks, vieglāk ievainojams, tā ka rodas vēlēšanās to aizsargāt un lolot... Redziet, visanvpamatā, bez šaubām, ir fakts, ka es nebiju sagatavots tādai dzīvei...

Vai zināt mūsu kantori Marso avēnijā? Mums ir arī laboratorijas Senmandē, tāpat arī Šveicē un Beļģijā... Tās bija un joprojām ir daļa manas dzīves, visstabilākā daļa... Jūs man nupat jautājāt, vai biju laimīgs. Tur, vadot uzņēmumu, kas ar katru dienu vairāk uzplauka, es izjutu zināmu pilnesfibu... Tad piepeši iezvanījās telefons... Kristīne nolika man kaut kur satikšanos...

- Vai attiecībā pret viņu naudas dēļ jums bija pakļautības iespaids?

- Man tā neliekas. Cilvēki iedomājās un droši vien domā joprojām, ka esmu apprecējies naudas dēļ.

- Vai tā nav? Vai naudai nebija nekādas nozīmes?

- Varu zvērēt.

- Vai uzņēmums palika uz sievas vārda.

- Nelaimīgā kārtā tā nebija. Viņa paturēja ievērojamu daļu, bet gandrīz tikpat liela daļa pirms sešiem gadiem tika atzīta par manu.

- Pēc jūsu prasības?

- Pēc Kristīnes prasības. Tikai ņemiet vērā, ka viņas uztverē runa nebija par manu nopelnu atzīšanu, viņa gribēja izvairīties no daļas nodokļu, nepārdodot akcijas kādam trešajam. Diemžēl es nespēju to pierādīt, un tas pavēršas pret mani... Tāpat kā fakts, ka Kristīne ir atstājusi testamentu man par labu... Es to neesmu lasījis... Es to neesmu redzējis... Es nezinu, kur tas atrodas... Viņa man to pateica kādā vakarā, kad viņu mocīja splīns un viņai šķita, ka ir saslimusi ar vēzi...

- Vai viņai bija laba veselība?

Viņš vilcinājās, joprojām izskatījās pēc cilvēka, kas grib runāt tikai patiesību un vēlas lietot vārdus to īstajā nozīmē.

- Viņai nebija nedz vēzis, nedz sirdskaite, nedz ari kāda cita slimība, par kurām diendienā raksta avīzēs un kuru dziedināšanai ielās vāc ziedojumus... Pēc manām domām, viņa tik un tā bija ļoti slima... Pēdējā laikā viņa pie īsti skaidra prāta bija vairs tikai dažas stundas dienā un reizēm divas vai trīs dienas pavadīja, ieslēgusies savā istabā...

- Vai jūs negulējāt vienā telpā?

- Mums gadiem ilgi bija viena guļamistaba... Pēc tam es pārvācos uz blakusistabu, jo agri cēlos un viņa tāpēc pamodās.

- Vai viņa dzēra daudz?

- Ja jūs iztaujāsiet viņas draugus, ko jūs noteikti darīsiet, viņi atbildēs, ka Kristīne nav dzērusi vairāk kā daudzi no viņiem... Viņi Kristīni redzēja tikai sabiedrībā, vai saprotat?^ Viņi nezināja, ka pirms divu vai trīs stundu ilgas uzturēšanās ārpus mājas viņa bija pavadījusi vairākas stundas gultā un ka nākamajā dienā viņai, tikko pamostoties, bija vajadzīgs alkohols, vai arī viņa lietoja zāles...

- Vai jūs nedzerat?

Žosē paraustīja plecus, it kā sacītu - Megrē pietiek uz viņu paskatīties, lai zinātu atbildi.

- Tomēr mazāk nekā viņa. Citādi laboratorijas jau sen vairs nepastāvētu. Bet man ir gadījies iereibt un izturēties kā iedzērušam, tā ka tie paši draugi jums apgalvos, ka esmu dzēris vairāk nekā viņa. Galvenokrāt tāpēc, ka tādos gadījumos es kļuvu gandrīz agresīvs. Ja cilvēks nav piedzīvojis to pašu, kā viņš var saprast?

- Es pūlos, - Megrē nopūtās.

Un piepeši pajautāja:

- Vai jums ir mīļākā?

- Te nu mēs atkal esam! To man jau šorīt jautāja, un, kad es atbildēju, inspektors izskatījās tik uzvarošs kā cilvēks, kas beidzot ir atklājis patiesību.

- Cik ilgi?

-Vienu gadu.

- Tātad labu laiku pēc tam, kad atslāba jūsu attiecības ar sievu, kuras, kā jūs teicāt, sabojājās pirms pieciem vai sešiem gadiem?

- Daudz vēlāk, jā, un tam nav nekāda sakara. Senāk man bija dēkas tāpat kā kuram katram citam, lielākoties īsas.

- Bet kopš gada jūs esat iemīlējies?

- Man negribētos lietot to pašu vārdu, ko lietoju, runājot par attiecībām ar Kristīni, bet kā citādi lai to pasaka?

- Kas viņa ir?

- Mana sekretāre. Kad pateicu to inspektoram, viņš izskatījās tāds, it kā to jau būtu gaidījis un pats būtu sajūsmā par savu gaišredzību. Vai tad nav tā, ka iemīlēšanās sekretārē ir tik parasta, ka par to bieži jokojas... Un tomēr...

Glāzēs vairs nebija alus. Lielākā daļa cilvēku, kurus nupat varēja redzēt staigājam pa tiltu un krastmalu, bija atgriezušies kantoros un veikalos, kur atsākās darbs.

- Viņu sauc par Aneti Dišē, viņai ir divdesmit gadu, un viņas tēvs ir kancelejas priekšnieks Fontenēlekontas apakšprefektūrā. Šobrīd viņš ir Parīzē, un es brīnītos, ja viņš neierastos pie jums, līdzko iznāks avīzes.

- Lai jūs apsūdzētu?

- Iespējams. Es nezinu. Tajā brīdī, kad noticis kaut kas tāds, kad cilvēks ir aizgājis nāvē grūti izprotamos apstākļos, viss kļūst ļoti sarežģīts. Vai saprotat, ko gribu teikt? Nekas vairs nav dabisks, acīm redzams vai parasts. Ikviena rīcība, ik vārds iegūst nozīmi, kas vēršas pret jums. Es jums apgalvoju, ka esmu skaidrā prātā. Man būtu vajadzīgs laiks, lai sakārtotu domas, bet tagad es negribētu, ja jau jūs zināt, slēpt neko, un es visiem spēkiem pūlēšos palīdzēt, lai jūs varētu atklāt patiesību...

Anete pusgadu strādāja Marso avēnijā, un es viņu pat nepamanīju, jo Žila kungs, personāla priekšnieks, viņu bija norīkojis ekspedīcijas dienestā, kas atrodas citā stāvā nekā mans kabinets un kur es reti iegriežos. Kādu pēcpusdienu mana sekretāre sasirga un, tā kā man vajadzēja diktēt svarīgu ziņojumu, atsūtīja viņu. Mēs strādājām līdz vienpadsmitiem vakarā tukšās telpās, un, tā kā man bija neērti, ka viņa nav varējusi paēst vakariņas, es aizvedu viņu uz tuvējo restorānu kaut ko iekost.

Es varētu sacīt, ka tas ir viss... Man drīz būs pāri četrdesmit gadiem, un viņai ir divdesmit. Viņa atgādina dažas jaunas meitenes, ko esmu saticis Setā un Monpeljē. Es ilgi vilcinājos... Vispirms liku viņu pārcelt uz blakus kabinetu, kur varēju viņu novērot... Es ievācu ziņas par viņu... Man sacīja, ka viņa ir prātīga, ka sākumā dzīvojusi pie radinieces Lamarka ielā, pēc tam, ar to sastrīdējusies, noīrējusi mazu dzīvoklīti Kolenkūra ielā...

Protams, tas ir smieklīgi! Un tomēr es gāju pastaigāties pa Kolenkūra ielu un ieraudzīju ģerāniju podus piektā stāva logā.

Gandrīz trīs mēnešus nenotika nekas. Pēc tam mēs iekārtojām Filiāli Briselē un es uz turieni aizsūtīju savu sekretāri un viņas vietā pieņēmu Aneti.

- Vai jūsu sieva to zināja?

- Es viņai neko neslēpu. Viņa man arī.

- Vai viņai bija mīļākie?

- Ja es atbildēšu, man pārmetīs, ka aizstāvēdamies es neesmu kautrējies nomelnot viņas piemiņu... Nomirstot cilvēki kļūst svēti...

- Kā viņa reaģēja?

- Kristīne? Sākumā viņa nereaģēja nekā, tikai nolūkojās manī mazliet līdzjūtīgi.

“Nabaga Adrian, tiktāl nu tu esi... ”

Viņa man apjautjās, kā mazā jūtas - tā viņa Aneti sauca.

‘‘Vai viņa vēl nav stāvoklī? Ko tu darīsi, kad tas notiks? Vai pieprasīsi šķiršanos?”

Uzacis saraucis, Megrē sāka skatīties sarunas biedrā uzmanīgāk.

- Vai Anete ir stāvoklī? - viņš jautāja.

- Nē! Vismaz to būtu viegli konstatēt.

- Vai viņa joprojām dzīvo Kolenkūra ielā?

- Viņa nekādi nav mainījusi dzīvesveidu. Es neesmu viņai iekārtojis dzīvokli, neesmu viņai pircis nedz mašīnu, nedz dārglietas, nedz kažoku... Uz palodzes joprojām zied ģerānijas... Istabā ir riekstkoka skapis ar spoguli - tāds pats, kāds piederēja maniem vecākiem, un virtuve ir reizē arī ēdamistaba...

Viņa lūpa drebēja, it kā viņš būtu metis izaicinājumu.

- Vai jūs nevēlējāties to mainīt?

-Nē.

- Vai jūs bieži pavadījāt naktis Kolenkūra ielā?

- Vienu vai divas reizes nedēļā.

- Vai jūs varat iespējami precīzi aprakstīt vakardienu un pagājušo nakti?

- No kura brīža sākt?

- No rīta...

Megrē pagriezās pret Lapuānu, it kā ieteikdams rūpīgi pierakstīt, kā apsūdzētais pavadījis laiku.

- Es piecēlos pusastoņos kā parasti un izgāju verandā vingrot.

- Vai tas notika Lopēra ielā?

-Jā.

- Ko jūs darījāt iepriekšējā vakarā?

- Mēs ar Kristīni bijām uz “Liecinieku" pirmizrādi Madlēnas teātrī un pēc tam ēdām naktsmaltīti kādā krodziņā Pigala laukumā.

- Vai jūs nestrīdējāties?

- Nē. Man nākamajā dienā bija gaidāms daudz darba. Mēs esam nolēmuši mainīt vairāku mūsu ražojumu iesaiņojumu, un prezentācijas jautājumam bija milzīgi liela nozīme noietā.

- Cikos iepriekšējā naktī aizgājāt gulēt?

- Ap diviem naktī.

- Vai jūsu sieva aizgāja gulēt tajā pašā laikā?

- Nē. Es viņu atstāju Monmartrā kopā ar draugiem, ko bijām tur sastapuši.

- Kā viņus sauc?

- Žublēni. Gastons Žublēns ir advokāts. Viņi dzīvo Vašingtona ielā.

- Vai zināt, cikos jūsu sieva pārnāca?

- Nē. Man ir ciešs miegs.

- Vai jūs dzērāt?

- Dažas glāzes šampanieša. Es biju pie pilnas saprašanas, tikai mani nodarbināja nākamās dienas pienākumi.

- Vai no rīta jūs iegājāt sievas guļamistabā?

- Es pavēru durvis un redzēju, ka viņa ir aizmigusi.

- Vai jūs viņu nepamodinājāt?

-Nē.

- Kāpēc jūs pavērāt durvis?

- Lai pārliecinātos, ka viņa atnākusi mājās.

- Vai gadījās arī tā, ka viņa neapāmāca?

-Reizēm.

- Vai viņa bija viena?

- Cik man zināms, viņa nekad nevienu nav vedusi mājās.

- Cik kalpotāju jums ir?

- Tādai mājai kā mūsējā - ļoti maz. Tiesa, mēs reti kad ēdām mājās. Virtuvene Sirāna kundze, kas drīzāk ir hause-keeper, kā saka angļi, nenakšņo Lopēra ielā, viņa dzīvo kopā ar dēlu Žavela kvartālā otrpus Mirabo tiltam. Viņas dēlam droši vien ir gadu trīsdesmit, viņš nav precējies, ir slimīgs un strādā metro.

Zem mūsu jumta nakšņo tikai istabene, spāniete vārdā Karlota.

- Kas jums gatavo brokastis?

- Karlota. Sirāna kundze ierodas tikai tad, kad es jau pošos prom.

- Vai vakarrīt viss norisinājās kā parasti?

- Jā... Es domāju... Es nevaru atcerēties neko neparastu. Es novannojos, apģērbos, nokāpu lejā iekost un, kad iekāpu mašīnā, kas naktī vienmēr stāv durvju priekšā, pamanīju Sirāna kundzi, kura iegriezās gar ielas stūri ar pārtikas somu rokā, jo viņa pa ceļam iepērkas...

- Vai jums ir viena pati mašīna?

- Divas... Es personiski lietoju divvietīgu angļu mašīnu, jo man ļoti patīk sporta automobiļi... Kristīne brauc ar amerikāņu mašīnu...

- Vai jūsu sievas mašīna bija ielas' malā?

- Jā. Lopēra iela ir mierīga, tur reti kāds brauc un ērti var atstāt mašīnu trotuāra malā.

- Vai jūs tūlīt devāties uz Marso avēniju?

Žosē nosarka un tikko manāmi paraustīja plecus.

- Nē! Un arī tas, protams, pavērsīsies pret mani. Es iegriezos Kolenkūra ielā pie Anetes.

- Vai jūs uz turieni braucāt katru ritu?

- Gandrīz. Manai mašīnai ir nolaižams jumts. Ir tīrais prieks rīta agrumā tā braukt cauri Parīzei...

- Vai jūs kantori ieradāties kopā ar sekretāri?

- Ilgu laiku es viņu izlaidu no mašīnas pie tuvākās metro stacijas. Kalpotāji bija mūs redzējuši. Galu galā visi zināja, un tad man šķita, ka labāk spēlēt ar atklātām kārtīm, un laikam man tas sagādāja zināmu prieku, ka neko neslēpu, ka izaicināju sabiedrisko domu. Ziniet, mani šausmināja smīni, sačukstēšanās, sazvērnieciski skatieni. Tā kā mūsu sakarā nebija nekā netīra, es nesapratu, kāpēc...

Viņš gaidīja uzslavu, un komisārs palika nesatricināms.

Tā bija viņa loma.

Laiks bija tāds pats kā iepriekšējā dienā, brīnumains pavasara rīts, un mazā sporta mašīna veikli brauca no Monmartras puses garām Monso parka žogam ar zeltītiem režģu galiem, šķērsojis Ternu laukumu, apmetot loku Triumfa arkai, kad vēl mundru cilvēku pūlis steidzas uz darbu.

- Visu rītu strīdējos ar dienestu priekšniekiem, it sevišķi ar noieta nodaļas priekšnieku...

- Anetes klātbūtnē?

- Viņas darba vieta ir manā kabinetā.

Noteikti - ar augstiem logiem elegantās avēnijas pusē, kur gar ietvēm stāv grezni automobiļi.

- Vai jūs kopā ar viņu pusdienojāt?

- Nē. Es biju uzaicinājis uz “Berkliju” ievērojamu klientu no Anglijas, kurš bija tikko atnācis.

- Vai nebijāt painteresējies, kā jūtas jūsu sieva?

- Es viņai zvanīju pustrijos, kad atgriezos kantorī.

- Vai viņa bija piecēlusies?

- Viņa modās. Viņa man sacīja, ka dosies kaut ko nopirkt un vakariņas ēdīs kopā ar draudzeni.

- Vai viņa minēja tās vārdu?

- Domāju, ka nē. Tad es atcerētos. Tā kā tas notika bieži, es nepievērsu uzmanību, un mēs atsākām pusdienlaikā pārtraukto apspriedi.

- Vai pēcpusdienā negadījās nekas neparasts?

- Tas nebija neparasts, bet tam bija sava nozīme... Ap četriem es aizsūtīju vienu no mūsu motociklistiem uz Madlēnas veikalu nopirkt uzkodas, langustu, krievu salātus un augļus... Vēl es ieteicu nopirkt divas kārbiņas agro ķiršu, ja tie jau būs veikalā... Viņš to visu ielika manā mašīnā... Sešos mani līdzstrādnieki bija aizgājuši, tāpat kā lielākā daļa kalpotāju... Ceturksni pāri sešiem Žila kungs,

visvecākais uzņēmuma darbinieks, ienāca apjautāties, vai man viņš vairs nav vajadzīgs, un ari aizgāja...

- Un jūsu kompanjons Virjē kungs?

- Viņš no kantora bija aizgājis piecos... Par spīti cienījamajam vecumam, viņš ir un paliek amatieris, un viņa loma ir galvenokārt reprezentēšanās... Lielākoties tas ir viņš, kas uzaicina mūsu ārzemju partnerus un lielos klientus no provinces pusdienās vai vakariņās...

- Vai viņš piedalījās pusdienās ar angli?

- Jā. Viņš piedalās ari kongresos...

- Vai kantorī bijāt palicis viens ar savu sekretāri?

- Protams, vēl bija vārtnieks. Mēs tā darām bieži. Mēs izgājām no nama, un, kad iekāpām mašīnā, es nolēmu izmantot jauko laiku un aizbraukt iedzert aperitīvu ārpus pilsētas... Mašīnas vadīšana mani nomierina... īsā laikā nonācām Ševrēzas ielejā un iedzērām kādu glāzi lauku viesnīcā.

- Vai jūs ar Aneti nekad neēdāt vakariņas restorānā?

- Reti. Sākumā es izvairījos to darīt tāpēc, ka vairāk vai mazāk slēpu šo sakaru. Vēlāk man iepatikās mūsu mazās vakariņas Kolenkūra ielas dzīvoklītī...

- Ar ģerānijām uz palodzes.

Žosē šķita aizvainots.

- Vai jums par to jāsmaida? - viņš mazliet agresīvi jautāja.

-Nē.

- Vai jūs nesaprotat?

- Man šķiet, ka saprotu.

- Pat langustam vajadzētu jums palīdzēt saprast... Manā ģimenē, kad biju bērns, langustu ēda tikai augstos svētkos... Anetes vecāku mājā bija tāpat... Kad rīkojām mazās vakariņas, mēs meklējām ēdienus, kas mums bija nesasniedzami jaunībā... Patiesību sakot, es viņai pasniedzu gan vienu dāvanu tādā pašā garā - ledusskapi, kas galīgi neiederējās nemodernajā dzīvoklī un deva mums iespēju turēt baltvīnu vēsumā un reizēm atkorķēt kādu šampanieša pudeli... Vai jūs nezobojaties par mani?

Megrē ar mājienu viņu nomierināja. Smaidīja Lapuāns, kuram Žosē stāsts modināja nesenas atmiņas.

- Kolenkūra ielā nonācām mazliet pirms astoņiem. Man te vēl kaut kas jāpasaka iekavās. Vārtniece, kas pret Aneti sākumā, kad es vēl nebiju parādījies mājā, izturējās mātišķi, vēlāk viņu nevarēja ciest, meta pakaļ rupjības un man nikni uzgrieza muguru... Mēs pagājām garām logam, aiz kura visa ģimene sēdēja pie galda, un es varētu zvērēt, ka viņa noskatījās uz mums ar ļaunu smaidu...

Tas mani diezgan stipri pārsteidza, tā ka es gandrīz griezos atpakaļ, gribēdams pajautāt, kas viņā izraisījis tādas gaviles...

Es to neizdarīju, bet atbildi saņēmām pēc pusstundas... Dzīvoklītī es novilku svārkus un, kamēr Anete pārģērbās, uzklāju galdu... Es neslēpjos... Arī tas man patika, ļāva justies jaunākam... Viņa ar mani sarunājās no blakus istabas, un es reizēm pametu skatienu pa durvju spraugu...

Viņai ir ļoti svaigs, ļoti skaidrs, nomierinošs augums...

Es vēlētos, lai tas viss būtu norisinājies publiski... Ja vien atrastos kāds, kas man tic...

Viņš aiz noguruma aizvēra acis, un Megrē gāja paņemt glāzi ūdens, gudrodams, vai tajā ieliet mazliet konjaka, ku ru viņš vienmēr turēja krājumā.

Vēl bija par agru. Viņš baidījās izraisīt mākslīgu satraukumu.

- Tajā brīdī, kad sēdāmies pie galda atvērta loga priekšā, Anete sāka ausīties, un tiešām - mazliet vēlāk arī es dzirdēju soļus kāpnēs. Tas nebija nekas sevišķs, jo namam bija seši stāvi un katrā - trīs dzīvokļi, tātad virs mūsu

galvas bija vēl trīs mitekļi.

Kāpēc viņa piepši jutās neērti par to, ka viņai mugurā bija tikai zila atlasa peņuārs? Soļi apstājās mūsu kāpņu laukumiņā. Pie durvīm neklauvēja, bet kāda balss teica:

- Es zinu, ka tu tur esi. Atver!

Tas bija tēvs. Kopš mēs ar Aneti bijām pazīstami, viņš nebija ieradies Parīzē. Es nekad nebiju viņu redzējis. Viņa man viņu aprakstīja kā melanholisku, bargu un noslēgtu cilvēku. Pirms vairākiem gadiem palicis atraitnis, viņš dzīvoja viens, noslēdzies sevī, neatļaudamies ne mazāko izklaidēšanos.

- Vienu mirkli, tēt!

Viņai neatlika laika pārģērbties. Es neiedomājos uzvilkt žaketi. Viņa atvēra durvis. Viņš uzreiz sameklēja ar skatienu mani, un viņa acis zem sirmajām uzacīm bija bargas.

- Vai tas ir tavs priekšnieks? - viņš jautāja meitai.

- Jā, Žosē kungs.

Viņa skatiens apstājās pie galda, pie langusta sarkanā plankuma un reinvīna pudeles.

- Tieši tā ir, kā man teica, - viņš apsēzdamies nomurmināja.

Viņš nebija noņēmis cepuri. Viņš ar riebumu noskatīja mani no galvas līdz kājām.

- Jādomā, ka skapī ir jūsu pidžama un rīta čības?

Viņš nekļūdījās, un es nosarku. Ja viņš ieietu vannas

istabā, viņš tur atrastu skuvekli, otu, zobu suku un zobu pastu, pie kuras esmu pieradis.

Anete, kas stāvēja kājās un nebija iedrošinājusies pacelt uz viņu skatienu, piepeši pavērās tēvā un pamanīja, ka viņš ļoti dīvaini elš, it kā kāpiens pa trepēm būtu viņu nomocījis. Viņš arī ērmoti līgojās.

- Vai tu, tēt, esi dzēris? - viņa iesaucās.

Viņš nekad nedzēra. Bez šaubām, viņš pa dienu jau bija iegriezies Kolenkūra ielā un bija sarunājies ar vārtnieci. Varbūt tā viņam bija aizrakstījusi un visu izstāstījusi?

Vai viņš gaidīdams nebija apsēdies mazajā bārā ielas otrā pusē, no kura redzēja, kā ienākam mājā?

Viņš bija dzēris, lai iedūšinātos. Tas bija cilvēks pelēcīgu sejaskrāsu, pārāk platu uzvalku, varbūt senāk viņš bijis resns.

- Tātad tā bija taisnība...

Viņš mūs nopētīja - te vienu, te otru, gudroja, ko lai pasaka, droši vien jutās tikpat neērti kā mēs.

Beidzot viņš pagriezās uz manu pusi un pajautāja reizē draudīgi un nokaunējies:

- Ko jūs domājat darīt?

3. nodaļa Vārtniece, kas vēlas redzēt savu portretu avīzē

Visu šo pratināšanas daļu Megrē bija koncentrējis divdesmit vai trīsdesmit jautājumos un atbildēs, kuri viņam bija gluži kā orientieri. Viņš reti runāja ilgi un raiti. Viņa sarunas ar doktoru Pardonu bieži pārtrauca klusuma brīži, kad viņš lēni sūca pīpi, it kā ļaujot teikumu saturam iegūt apveidus. Viņš zināja, ka vārdiem viņa drauga uztverē ir tāda pati jēga kā viņa izpratnē, ka tie atbalsojas tāpat.

- Tā bija tik banāla situācija, ka šķiet temats nodrāztām asprātībām. Tādā pašā stāvoklī noteikti ir desmitiem tūkstošu cilvēku Parīzē vien. Lielākajai daļai no viņiem dzīve šā vai tā nokārtojas. Ja no drāmas neizdodas izvairīties, tā izpaužas ģimenes ķildā, mīlnieku lēmumā šķirties vai reizēm šķiršanās prāvā.

Cilvēks viņa priekšā kabinetā, kur smaržoja pēc pavasara un tabakas, nikni cīnījās, lai dzīve turpinātos, un laiku pa laikam uzmeta pētīgu mirkli komisāram, lai saprastu, vai vēl atlikusi kāda iespēja.

Aina ar trim personām Kolenkūra ielas dzīvoklī bija reizē dramatiska un drūmi bezjēdzīga. Tāds nopietnības un komisma, traģikas un groteskas sajaukums ir grūti izsakāms, to ir pat grūti vēlāk aptvert, un Megrē saprata, kāpēc Žosē tik izmisīgi meklēja vārdus, kuri nekad neapmierina cilvēkus, kas tos izrunā.

- Es, komisāra kungs, esmu pārliecināts, ka Anetes tēvs ir godīgs cilvēks. Un tomēr... Viņš nedzer, kā es jums jau teicu... Kopš sievas nāves viņa dzīve ir askētiska... Viņš izskatās pēc cilvēka, kas pats sevi lēnām sagrauž... Es nezinu... Tas ir pieņēmums... Varbūt viņu moka sirdsapziņas pārmetumi tāpēc, ka viņš sievu nav darījis laimīgāku?

Bet vakar, gaidīdams, kad mēs ieradīsimies Kolenkūra ielā, viņš bija izdzēris dažas glāzes... Viņš sēdēja bārā, vienīgajā vietā, no kuras varēja vērot namu... Viņš gluži neviļus pasūtīja dzērienu, lai uztaisītu dūšu, un turpināja, pats neapzinādamies, ko dara...

Kad viņš nostājās man pretī, viņš nebija zaudējis paškontroli, bet strīdēties ar viņu nebūtu iespējams.

Ko es varēju atbildēt uz viņa jautājumu?

Joprojām drūms, manī cieši vērdamies, viņš atkārtoja: "Ko jūs domājat darīt?"

Un es, kas pirms pāris mirkļiem sev nepārmetu neko, es, kas tā lepojos ar mūsu mīlestību, ka nespēju pretoties kārdinājumam to rādīt visai pasaulei, piepeši jutos vainīgs.

Mēs tikko bijām sākuši ēst. Es atkal pamanīju langusta sarkano plankumu un ģerāniju sarkanumu, Aneti, kas turēja uz krūtīm ciet savu zilo peņuāru un neraudāja.

No sirds aizkustināts, es nomurmināju:

“Es jums apgalvoju, Dišē kungs.

Viņš turpinaja:

"Es ceru, ka jūs sapratāt, ka viņa bija īsta jauna meitene?"

Es nepamanīju, cik jocīgi šādi vārdi skan tēva mutē. Turklāt tā nebija patiesība. Anete vairs nebija jaunava, kad es viņu sastapu, un nemēģināja man spēlēt teātri.

Visdīvainākais ir tas, ka viņa zaudēja jaunavību netieši sava tēva dēļ. Vientulīgais mizantrops apbrīnoja tikai vienu cilvēku savā vecumā, juta padevīgu draudzību pret viņu, bija radījis tādu kā viņa kultu, un tas bija viņa tiešais priekšnieks.

Anete sākumā strādāja par mašīnrakstītāju šīs personas kantorī, un tēvs ar to lepojās tāpat, kā daži citi lepojas, ka ziedojuši dzimtenei dēlu.

Tas ir muļķīgi, vai ne? Ar šo cilvēku Anete pirmo reizi piedzīvoja mīlestību, tiesa, viņa mazspējas dēļ nepilnīgu, un pārcēlās uz Parīzi tāpēc, ka viņu nomāca atmiņas par šo notikumu un bailes, ka tas var atkārtoties.

Man nebija dūšas tēvam to stāstīt. Es klusēju un meklēju vārdus.

Mans sarunas biedrs stīvu mēli neatlaidās:

“Vai sievu esat brīdinājis?"

Es atbildēju apstiprinoši, neko neapsvērdams un nedomādams par sekām.

“Vai viņa ir ar mieru šķirties?"

Atzīstos, ka vēlreiz atbildēju apstiprinoši.

Megrē vērās viņā smagu skatienu un uzdeva jautājumu:

- Vai jūs tiešām nekad nedomājāt par laulības šķiršanu?

- Es nezinu... Jūs gribat zināt taisnību, vai ne? Varbūt man tas ir ienācis prātā, bet ne sevišķi skaidri... Es biju laimīgs... Pieņemsim, ka man pietika ar maziem priekiem, lai uzskatītu sevi par laimīgu cilvēku, un man pietrūka

vīrišķības, lai...

Viņš joprojām pūlējās būt patiess, bet, tā kā meklēja neiespējamu precizitāti, zaudēja dūšu.

- Vārdu sakot, jums nebija nekāda iemesla kaut ko situācijā mainīt?

- Tas bija sarežģītāk... Ar Kristīni es arī biju piedzīvojis kādu posmu... nu, teiksim, citādu posmu. . Vienu no tiem posmiem, kad dzīve maina krāsu... Vai saprotat? Pēc tam mazpamazītiņām atklājās patiesība... Es redzēju piedzimstam citu sievieti... Es par to nedusmojos... Es sapratu, ka tas bijis neizbēgami... Tas biju es, kas nebija atklājis patiesību uzreiz...

Šī otra sieviete, par ko Kristīne ir pārtapusi manu acu priekšā, ari ir aizkustinoša, varbūt aizkustinošāka par pirmo. .. Tikai viņa neiedveš nedz degsmi, nedz jūsmu... Cilvēks nonāk citā pasaulē...

Viņš pārlaida plaukstu pār pieri - šo kustību viņš atkārtoja aizvien biežāk ūn biežāk.

- Man tā gribētos, lai jūs man noticat! Es pūlos panākt, lai jūs man noticat... Anete ir citāda, nekā bija Kristīne... Es arī... Un es vairs neesmu tik jauns... Es biju laimīgs, saņemot to, ko viņa man deva, negribot zināt itin neko vairāk... Jums mans viedoklis droši vien šķiet egoistisks un varbūt pat cinisks?

- Jums nebija vēlēšanās padarīt Aneti par savu sievu un atkārtot iepriekšējo pieredzi... Un tomēr jūs teicāt tēvam...

- Es īsti skaidri neatceros vārdus, ko izrunāju... Viņa priekšā man bija kauns.... Es jutos vainīgs... Turklāt gribēju izvairīties no scēnas... Es zvērēju, ka mīlu Aneti, tas tiesa... Es solīju viņu apprecēt, līdzko būs iespējams...

- Vai jūs lietojāt tieši šos vārdus?

- Iespējams... Katrā ziņā es runāju pieteikami dedzīgi.

lai aizkustinātu Dišē... Radās jautājums par laiku, ko aizņems formalitātes... Lai pabeigtu stāstu par Kolenkūra ielu, es jums pastāstīšu kādu sīkumu, kas bija sevišķi smieklīgs... Beigās es jutos tik lielā mērā znots, ka atkorķēju šampanieša pudeli, ko mēs vienmēr turējām ledus skapī, un mēs saskandinājām...

Kad izgāju no mājas, bija satumsis.... Es iekāpu savā mašīnā un kādu laiku braukāju pa ielām uz labu laimi...

Es vairs nezināju, vai biju rīkojies pareizi vai nepareizi. Man bija tāda sajūta, it kā es būtu nodevis Kristīni... Es nekad neesmu bijis spējīgs nogalināt kādu dzīvnieku... Tomēr reiz pie draugiem laukos man palūdza nocirst galvu vistai, un es neiedrošinājos parādīt tādu mazdūšību un atteikties... Visi skatījās uz mani... Man vajadzēja atsākt pa divi lāgi, un man šķita, ka izpildu nāvessodu...

Un tas bija gandrīz tas pats, ko nupat biju izdarījis... Tikai tāpēc, ka viens iereibis vīrietis bija man notēlojis apvainotu tēvu, es biju noliedzis piecpadsmit kopdzīves gadus ar Kristīni, es biju apsolījis, zvērējis viņu ziedot...

Es savukārt sāku dzert pirmajā krodziņā, kas pagadījās ceļā... Tas nebija tālu no Republikas laukuma, kur es pēc tam attapos, pats brīnīdamies, kā esmu tur nonācis... Pēc tam devos uz Elizeja$ laukiem... Citā bārā... Tur iztukšoju trīs vai četras glāzes citu pēc citas, mēģinādams iztēloties, ko sacīšu sievai...

Es sastādīju teikumus, kurus izmēģinādams izrunāju pusbalsī...

Piepeši viņš uzmeta Megrē lūdzošu mirkli.

- Es lūdzu jums piedošanu. Tā droši vien nemēdz darīt... Bet vai jums nav kaut kas dzerams?... Līdz šim brīdim es izturēju... Bet tas ir fiziski nepieciešami, vai saprotat?... Kad iepriekšējā dienā pārāk daudz dzerts...

Un Megrē atvēra skapi, paņēma konjaka pudeli un ielēja Žosē glāzi.

- Paldies... Man joprojām kauns par savu izturēšanos... Tas turpinās kopš vakarvakara, kopš tās groteskās scēnas, bet ne jau tādu iemeslu dēļ, kā cilvēki iedomājas...

Es neesmu nogalinājis Kristīni... Man kaut kas tāds neienāca prātā nevienu mirkli,.. Es meklēju visvisādus atrisinājumus, tas tiesa, neticamus atrisinājumus, jo biju savukārt piedzēries... Pat ja man būtu nodoms viņu nonāvēt, es fiziski to nespētu...

* * *

Pie Pardoniem telefons joprojām klusēja. Tātad drēb-nieciņš joprojān nebija miris, un viņa sieva joprojām gaidīja, bet bēmi droši vien bija aizmiguši.

- Tajā brīdī, - Megrē sacīja, - es nodomāju, ka vēl ir laiks...

Viņš nepateica, kam ir laiks.

- Es pūlējos tikt skaidrībā, apsverot par un pret. Telefons iezvanījās... Tas bija Žanvjē, kas mani aicināja uz inspektoru istabu. Es atvainojos un izgāju...

Žanvjē gribēja man parādīt jaunu pēcpusdienas avīzes izdevumu, kura drukas krāsa vēl nebija īsti nožuvusi. Virsraksts trekniem burtiem vēstīja:

“Adriana Žosē dubultā dzīve.

Nikna scēna Kolenkūra ietā”.

- Vai citās avīzēs arī ir informācija?

- Nē. Tikai šajā.

- Piezvani uz redakciju un uzzini, kur viņi to ņēmuši.

Gaidīdams Megrē lasīja rakstu.

"Mums ir iespējams dot zināmu ieskatu Adriana Žosē privātajā dzīvē - tā paša Žosē, kura sieva nogalināta pagājušajā naktī savā Otejas savrupnamā, kā jau esam ziņojuši.

Kaut arī laulātā pāra draugi uzskatīja viņus par ļoti sati cīgiem, farmācijas produktu fabrikants apmēram gadu īstenībā dzīvoja dubultu dzīvi.

Būdams savas sekretāres - divdesmit gadus vecās Anetes D. - mīļākais, viņš iekārtoja jauno sievieti dzīvoklī Kolenkūra ielā, kur ar savu grezno sporta mašīnu brauca viņai pakaļ katru rītu un uz kuru veda gandrīz katru vakaru.

Divas vai trīs reizes nedēļā Adrians Žosē vakariņoja pie mīļākās un bieži vien pavadīja tur ari nakti.

Vakar Kolenkūra ielā notika dramatisks starpgadījums. Jaunās meitenes tēvs, godājams Fontenēlekontas ierēdnis, negaidīti ieradās apciemot meitu un atrada pāri, kura intīmās attiecības neradīja nekādas šaubas.

Abi vīrieši nikni sastrīdējās. Par nelaimi, mums neizdevās sameklēt D. kungu, kurš šorīt atstājis galvaspilsētu, bet Kolenkūra ielas notikumi, bez šaubām, ir saistāmi ar traģēdiju, kas mazliet vēlāk norisinājās Otejas savrupnamā. ”

Žanvjē nolika klausuli.

- Es nevarēju sazvanīt reportieri, jo viņa šobrīd nav redakcijā...

- Viņš droši vien ir te un kopā ar citiem gaida koridorā.

- Iespējams... Persona, kas man atbildēja, negribēja neko sacīt... Vispirms viņa minēja kādu anonīmu telefona zvanu, kas redakcijā atskanējis uzreiz pēc tam, kad pa radio ziņots par noziegumu... Galu galā es sapratu, ka runa ir par vārtnieci...

Pirms pusstundas Žosē vēl bija izdevība aizstāvēties labākos apstākļos. Viņš nebija apsūdzēts. Kaut arī viņu varēja uzskatīt par aizdomās turamu, pret viņu nebija neviena lietiska pierādījuma.

Komeljo savā kabinetā gaidīja pratināšanas rezultātus, un, ja ari viņam ļoti gribējās drīzāk paziņot vainīgā vārdu, viņš tomēr nepieņemtu lēmumu pretēji komisāra ieskatiem.

Vārtniece, kas vēlējās ieraudzīt savu portretu avīzē, piepeši bija mainījusi situāciju.

Publikai Žosē kopš tā brīža bija cilvēks, kas dzīvo dubultu dzīvi, un pat tūkstošiem vīriešu, kuri bija tādā pašā situācijā, nespēja nepieņemt, ka tas ir viņa sievas nāves iemesls.

Tas bija tik neapšaubāmi, ka Megrē jau caur durvīm dzirdēja savā kabinetā zvanām telefonu. Kad viņš iegāja, Lapuāns, kas bija paņēmis klausuli, sacīja:

- Viņš ienāca, tiesneša kungs... Es dodu klausuli viņam...

Protams, Komeljo!

- Vai jūs, Megrē, lasījāt?

- Es to zināju, - viņš paskarbi atbildēja.

Žosē nevarēja nezināt, ka runa ir par viņu, un pūlējās saprast.

- Vai jūs devāt informāciju avizei? Vai vārtniece jums to pastāstīja?

- Nē. To man pateica viņš.

- No brīvas gribas?

-Jā.

- Vai viņš tiešām vakar ir saticis meitenes tēvu?

- Tiešām.

- Vai jums neliekas, ka tādā gadījumā...

- Es nezinu, tiesneša kungs. Pratināšana turpinās.

- Vai tā vēl būs ilga?

- To nav iespējams pateikt.

- Dariet man zināmu, cik vien ātri iespējams, un nedodiet nekādu informāciju presei, iekams neesat runājis ar mani.

-To es jums apsolu.

Vai viņam vajadzēja par notikušo teikt Zosē? Vai tā būtu godīgāk? Šī telefonsaruna viņu satrauca.

- Es pieņemu, ka tiesnesis...

- Viņš neko nedarīs, iekams nebūs runājis ar mani... Apsēdieties... Papūlieties saglabāt mieru... Man vēl jums jāuzdod vairāki jautājumi....

- Nupat ir kaut kas noticis, vai ne?

-Jā.

- Man par ļaunu?

- Diezgan... Es jums to drīz pateikšu... Cik tālu mēs tikām? Jūs bijāt kādā Etuālas laukuma bārā... Tas viss tiks pārbaudīts, ne tikai tāpēc, lai pārliecinātos par jūsu vārdu patiesīgumu, bet tā ir parasts... Vai jūs zināt, kā bāru sauc?

- “Selekt”... Žans, bārmenis, mani pazīst jau sen...

- Cik bija pulkstenis?

- Es neskatījos ne savā rokaspulkstenī, nedz bāra sienas pulkstenī, bet man šķiet, ka varēja būt pusdesmit...

- Vai jūs ar kādu sarunājāties?

- Ar bārmeni.

- Vai jūs ieminējāties par savām nepatikšanām?

- Nē... Viņš to noprata pēc tā, kā es dzēru, jo parasti tā nedzeru... Viņš man teica kaut ko tādā garā: “Vai jums neveicas, Žosē kungs?”

Un es laikam atbildēju: “Lāgā neveicas vis... ”

- Tātad jūs bijāt pie skaidras saprašanas?

- Es zināju, kur atrodos, ko daru, kur esmu atstājis

mašīnu... Mazliet vēlāk es apstājos pie sarkanās gaismas... Vai to var saukt par pilnu saprašanu? Un tomēr īstenība bija izkropļota... Jau tas vien, ka es sūdzējos, ka pats sevi žēloju, kas nav manā dabā...

Un tomēr viņš bija vāja rakstura cilvēks, viņa dzīvesstāsts par to liecināja bagātīgā mērā, un tikpat skaidri tas bija lasāms viņa sejā, viņa stājā.

- Es sev atkārtoju: “Kāpēc es?”

Man bija tāds iespaids, it kā es būtu upuris, it kā būtu iekļuvis slazdos. Es pat sāku turēt aizdomās Aneti, ka viņa brīdinājusi tēvu, uzaicinājusi viņu uz Parīzi, lai izraisītu scēnu un piespiestu mani pie sienas...

Citreiz es pārmetu Kristīnei... Visi iedomājas, ka par saviem panākumiem un par to, ka esmu kļuvis par diezgan ievērojamu personu, esmu pateicību parādā viņai. Varbūt tā ir taisnība... Nav iespējams pateikt, kāda citādos apstākļos būtu mana karjera...

Bet arī tā bija viņa, kas mani iegrūda man svešā pasaulē, kur es nekad nejutos īsti labi... Vienīgi kantorī es...

Viņš papurināja galvu.

- Kad nebūšu tik noguris, mēģināšu to visu savilkt kopā... Kristīne man daudz iemācīja... Viņā ir daudz ļoti laba un ļoti slikta... Viņa nav laimīga un nekad nav bijusi laimīga... Es gandrīz piemetināju, ka viņa tāda nekad nebūs... Kā redzat, es nespēju sevi pārliecināt, ka viņa mirusi... Vai tas vien jau nav pierādījums, ka man ar to nav nekāda sakara?

Megrē pieredze liecināja, ka tas nav nekāds pierādījums.

- Vai no “Selekt”jūs braucāt mājās?

-Jā.

- Kādā nolūkā?

- Runāt ar Kristīni, viņai visu izstāstīt, aprunāties ar

viņu, ko darīt.

- Vai tajā brīdī jums šķita, ka laulības šķiršana ir iespē jama?

- Tā man likās visvienkāršākā izeja, bet...

-Bet?

- Bet es sapratu, ka būs grūti panākt, lai sieva piekrīt šai domai... Lai to saprastu, jums būtu vajadzējis pazīt viņu, un pat draugi viņu pazina tikai pavirši... Tiesa, mūsu attiecības vairs nebija tādas kā senāk... Mēs vairs nebijām mīlētāji, es jums jau teicu... Reizēm gadījās, ka mēs saskrējāmies un varbūt pat viens otru ienīdām... Un tomēr es biju vienīgais, kas viņu pazina, un viņa to zinā ja... Tikai manā tuvumā viņa varēja būt viņa pati... Es viņu netiesāju... Vai tad manis viņai nepietrūktu? Viņa tik ļoti baidījās palikt viena! Tieši šo baiļu dēļ viņa tā cieti no vecuma tuvošanās, jo viņas uztverē vecums un vientulība bija sinonīmi...

“Kamēr man būs nauda, es vienmēr varēšu nopirkt sev biedrus, vai ne?”

To viņa runāja it kā jokojot, kaut gan tās bija viņas vispatiesākās domas.

Un kā lai es viņai uzreiz pasaku, ka domāju viņu atstāt...

- Un tomēr jūs bijāt izlēmis to darīt?

- Jā... Ne jau gluži... Ne tik stingri... Es viņai būtu izstāstījis, kas notika Kolenkūra ielā, un būtu lūdzis padomu...

- Vai jūs bieži lūdzāt viņai padomu?

-Jā.

- Ari darba jautājumos?

- Svarīgos jautājumos - vienmēr.

- Kā jums liekas, vai jums gribējās darīt viņai zināmas savas attiecības ar Aneti tikai godīguma dēļ?

Viņš domāja, patiesi pārsteigts par jautājumu.

- Es saprotu, ko jūs man gribat teikt... Pirmām kārtām, mums bija gadu starpība... Kad es viņu satiku, es ļoti slikti pazinu Parizi un redzēju tajā tikai to, kas pieejams nabadzīgam studentam... Viņa man iemācīja visu par zināmu dzīvesveidu, par zināmu sabiedrību...

- Kas notika, kad nokļuvāt Lopēra ielā?

- Es gudroju, vai Kristīne varētu būt pārnākusi. Tas bija maz ticams, un es pieņēmu, ka man viņu vajadzēs zināmu laiku gaidīt. Šī doma mani nomierināja, jo man vajadzēja saņemties...

- Un turpināt dzeršanu?

- Kā vēlaties. Ja cilvēks ir sācis, viņam šķiet, ka nākamā glāze dos vīrišķību. Es ieraudzīju kadiljaku durvju priekšā.

- Un gaismu mājā?

- Es to pamanīju vienīgi Karlotas istabā pašā augšstāvā. Es pats atslēdzu durvis.

- Vai jūs aizšāvāt bultu?

- Es jau gaidīju šo jautājumu, jo tādu aizvien uzdod, bet es to itin nemaz neatceros.

- Vai joprojām nezināt, cikos tas notika?

- Zinu. Es paskatījos halles sienas pulkstenī. Bija bez piecām desmit.

- Vai jūs nebrīnījāties, ka sieva atgriezusies tik agri?

- Nē. Viņa nekad nav dzīvojusi pēc noteiktiem likumiem, un ir grūti paredzēt, ko viņa nolems darīt.

Viņš joprojām runāja par sievu tagadnē, it kā viņa vēl būtu dzīva.

- Vai jūs izstaigājāt māju? - Megrē savukārt jautāja.

Megrē to bija apskatījis tikai pavirši, jo mājā bija miertiesas locekļi, doktors Pols, kvartāla komisārs un septiņi vai astoņi Juridiskās identifikācijas pārvaldes speciālisti.

- Man vajadzēs tur vēlriez iegriezties, - viņš nomurmināja.

- Pirmajā stāvā jūs ieraudzīsiet bāru...

Viss pirmais stāvs īstenībā bija viena vienīga telpa ar sienu fragmentiem un kaktiem negaidītās vietās, un Megrē atcerējās, ka tur tiešām bija gandrīz tikpat liels bārs kā Elizejas laukos.

- Es sev ielēju glāzi viskija... Mana sieva to vien dzer... Saļimu atzveltnī un gribēju kādu brīdi atvilkt elpu.

- Vai lampas iededzāt?

- Iekšā ejot, es apgaismoju halli, bet tūlīt uguni nodzēsu. Logiem nav aizvirtņu. Laterna, kas atrodas desmit metru attālumā no mājas, iespīdināja telpā pietiekami daudz gaismas... Turklāt bija gandrīz pilnmēness... Atceros, es tajā labu laiku vēros un pat piesaucu to par liecinieku...

Es piecēlos, lai ielietu vēl vienu glāzi... Mūsu glāzes ir ļolti lielas... Ejot atpakaļ uz atzveltni ar glāzi rokā, es turpināju domāt...

Tādos apstākļos, komisāra kungs, es aizmigu.

Šīrīta inspektors man neticēja, ieteica mainīt aizstāvēšanās sistēmu un, kad paliku pie sava, noskaitās.

Un tomēr tā ir taisnība. Ja traģēdija norisinājās, kamēr biju aizmidzis, es nekā nedzirdēju... Es neko arī nesapņoju... Es neatceros neko, tikai pilnīgu tukšumu, citu vārdu tam nevaru atrast.

Mani pamodināja sāpes sānos, es biju neērti sagriezies...

Pagāja kāds laiks, kamēr atguvos un piecēlos...

- Vai jutāties iereibis?

- Es nespēju to apgalvot... Tagad man tas liekas kā murgs... Es iededzu gaismu, izdzēru glāzi ūdens, kad biju brīdi svārstījies, vai ieliet vēl alkoholu... Beidzot devos

augšā pa trepēm...

- Vai domājāt modināt sievu un runāt ar viņu par savu stāvokli?

Viņš neatbildēja, izbrīnījies pavērās komisārā, it kā izsakot viņam pārmetumu. Šķiet, viņš sacīja: “Un jūs man to jautājat?”

Un Megrē, mazliet aizkaitināts, nomurmināja:

-Turpiniet.

- Es iegāju savā istabā, kur iededzu elektrību, un ieraudzīju sevi spogulī. Man sāpēja galva. Man riebās mana bārda, kas bija ataugusi, aiztūkušās acis.

Neko nedomādams, atvēru Kristīnes istabas durvis... Tad ieraudzīju viņu tādu, kādu jūs viņu šorīt redzējāt...

Ķermenis bija pa pusei izvēlies no gultas, galva karājās virs asinīm notraipīta kažokādas paklājiņa, tad vēl asinīm notraipīti palagi un atlasa sega...

Doktors Pols ātras apskates gaitā - pratināšanas laikā viņš izdarīja autopsiju - bija saskaitījis divdesmit vienu brūci, kas radītas, kā kriminālisti mēdz teikt, ar asu instrumentu.

Tas tiešām bija tik ass un ar to kāds bija rīkojies tik spēcīgi, ka galva bija gandrīz nogriezta.

Megrē kabinetā brīdi valdīja klusums. Šķita neticami, ka ārā dzīve turpinās parastajā ritmā, ka saule ir priecīga gaiss - mīlīgs. Zem Senmišela tilta divi klaidoņi, ar avīzi apseguši seju, gulēja dziļā miegā, trokšņu netraucēti. Un divi mīlētāji, sēdēdami uz akmens mūra, karināja kājas virs ūdens, kurā atspoguļojās viņu stāvi.

- Papūlieties neaizmirst nevienu sīkumu.

Žosē piekrītoši pamāja.

- Vai iededzāt gaismu sievas istabā?

- Man nepietika dūšas.

- Vai piegājāt viņai klāt?

- Es viņu pietiekami labi redzēju pa gabalu.

- Vai nepārliecinājāties, vai viņa mirusi?

- Tas bija skaidri redzams.

- Kāda bija jūsu pirmā reakcija?

- Zvanīt... Es piegāju pie telefona un pat paņēmu klausuli...

- Kam jūs grasījāties zvanīt?

- Es nezināju... Policija man sākumā neienāca prātā... Es drīzāk domāju par mūsu ārstu, doktoru Badelu, kas ir arī draugs...

- Kāpēc jūs viņu nesaucāt?

Viņš kā nopūzdamies atkārtoja:

- Es nezinu...

Galvu roķās atspiedis, viņš vai nu domāja, vai lieliski spēlēja teātri.

- Manuprāt es nespēju piezvanīt tāpēc, ka nespēju izrunāt vārdus... Ko lai es būtu teicis? “Nupat nogalināta Kristīne... Nāciet... "Tad man uzdotu jautājumus... Policija iebruktu mājā... Es nespēju stāties tai pretī... Man šķita - ja man kaut mazliet pieskarsies, es sabrukšu...

- Jūs mājā nebijāt viens... Istabene gulēja augšstāvā...

- Jā. Visa mana rīcība ir neloģiska, un tomēr ir jātic, ka tā izriet no kaut kādas loģikas, jo es tā rīkojos un nebiju traks...

Un vēl man bija jāskrien uz vannas istabu vemt... Tas bija tikpat kā nāves brīdis... Noliecies pār izlietni, es domāju... Es domāju, ka neviens man neticēs, ka mani apcietinās, pratinās, ieslodzīs cietumā...

Un es biju tā noguris!... Ja es spētu iegūt kaut vai dažas stundas, dažas dienas... Runa nebija par bēgšanu, bet par atkāpšanos... Varbūt to sauc par paniku?... Vai neviens nekad jums nav kaut ko tādu teicis?

Žosē nezināja, ka daudzi citi bija sēdējuši šajā pašā kabinetā tikpat noguruši, tikpat apmulsuši un pamazītēm šķetinājuši savu melu vai nevienam neatklājamu patiesību pavedienu.

- ... Es nomazgāju seju aukstā ūdenī... Es vēlreiz paskatījos spogulī... Tad nobraucīju vaidus un sāku skūties.

- Kāpēc jūs sākāt tieši skūties?

- Es domāju ātri, varbūt ne īsti korekti, un es mēģināju piespiesties, lai nesajuktu domas, kas nāca prātā cita pēc citas.

Es nolēmu braukt prom. Nevis mašīnā, jo tad mani varētu pārāk ātri notvert, turklāt man nebija dūšas stundām ilgi vadīt auto. Visvienkāršākais bija Orlī iekāpt lidmašīnā

- vienalga, kādā. Darba darīšanās man bieži vajadzēja ceļot, reizēm negaidīti, un manā pasē vienmēr bija zināms skaits vīzu...

Es rēķināju, cik ilgs laiks man vajadzīgs, lai nonāktu Orlī... Man nebija kabatā naudas, varbūt tikai kādi divdesmit vai trīsdesmit tūkstoši franku, un sievas istabā arī droši vien nebija nekā, jo mēs parasti par visu maksājām ar čekiem... Tas radīja sarežģījumus...

Tāda gudrošana man liedza domāt par to, kas noticis ar Kristīni... Prāts ķērās pie sīkumiem... Un viena tāda sīkuma dēļ es skuvos... Orlī muitnieki mani pazīst... Zinot, ka es pievēršu lielu uzmanību ārienei, viņi noteikti brīnītos, ka dodos ceļā neskuvies...

Man vajadzēja iekļūt kantorī Marso avēnijā... Ja arī seifā lielas bagātības nav, biju pārliecināts, ka tur atradīšu dažus simtus tūkstošu franku...

Man bija vajadzīgs koferis, kaut vai tikai izskata pēc, un es tajā iemetu vienu uzvalku, veļu, tualetes priekšmetus... Es iedomājos par saviem pulksteņiem... Man to ir četri, un tie ir diezgan vērtīgi... Par tiem es iegūtu naudu.

ja tās man pietrūktu...

Pulksteņi man pamudināja atcerēties sievas dārglietas... Nebija iespējams paredzēt, kas notiks... Varbūt lidmašīna mani aizvedis uz otru Eiropas malu vai uz Dienvidameriku. .. Es vēl nezināju, vai Aneti ņemšu līdzi...

- Vai jums ienāca prātā doma ņemt viņu līdzi?

- Laikam gan... Daļēji tāpēc, lai es nebūtu viens... Un arī aiz pienākuma...

- Ne aiz mīlestības?

- Es nedomāju vis. Es atbildu vaļsirdīgi. Mūsu mīlestība bija...

Viņš aprāvās.

- Mūsu mīlestība ir kaut kas pilnīgi noteikts: viņas klātbūtne manā kabinetā, ceļš, ko mēs kopā veicam katru ritu no Kolenkūra ielas līdz Marso avēnijai, mūsu vakariņas mazajā dzīvoklīti... Es neredzu Aneti kopā ar sevi Briselē, Londonā vai, piemēram, Buenosairesā...

- Un tomēr jūs domājāt, ka vedīsiet viņu līdzi?

- Varbūt tāpēc, ka biju devis solījumu viņas tēvam... Pēc tam es nobijos, ka viņš varbūt palicis pa nakti Kolenkūra ielā... Ko viņam sacīt, ja es nakts vidū atradīšos aci pret aci ar viņu?

- Vai jūs paņēmāt sievas dārglietas?

- Daļu, tās, kuras viņa glabāja tualetes galdā, tas ir, tās, kuras viņa tikko bija valkājusi...

- Vai neko citu jūs nedarījāt?

Viņš vilcinādamies nolieca galvu.

- Nē... Neko citu neatceros... Es nodzēsu uguni... Es klusām nokāpu pa trepēm... Es vēl vilcinājos, domādams, vai ieliet glāzi alkohola, jo man niķojās kuņģis, bet es noturējos.

- Vai iekāpāt savā mašīnā?

- Es nospriedu, ka tas nebūs prātīgi... Karlota varētu dzirdēt motora rūkoņu, un, ja nu viņa nokāptu otrajā stāvā?. .. Pie Otejas baznīcas ir taksometru stāvvieta, un es devos turp...

Viņš pakampa tukšo glāzi, pasniedza to Megrē un bikli jautāja:

- Vai jūs būtu tik laipns?

4. nodaļa Adriāna Žosē nakts turpinājums

Kādu dienu, kad runāja par slavenajām pratināšanām ar viltībām un trīskārtīgajām amerikāņu policijas pratināšanām, Megrē teica, ka no aizdomās turētajiem vislielākās izredzes izkļūt no ķezas ir muļķiem. Kāda žurnālista saklausīta, Megrē asprātība iekļuva presē un ik pa brīdim tika dažādos variantos atkārtota.

Tas, ko komisārs gribēja pateikt un ko viņš īstenībā domāja joprojām, bija tas, ka truliķis dabiski ir aizdomu pilns, vienmēr aizstāvēšanās pozīcijā, ka viņš atbild iespējami skopi, nepūlēdamies domāt, lai atbildes izklausītos ticamas, un tāpēc, ja beigās nonāk pretrunā pats ar saviem izteikumiem, viņš neļaujas sevi ietekmēt un nikni paliek pie sava.

Turpretī gudrs cilvēks jūt nepieciešamību izskaidrot, izkliedēt sarunas biedra aizdomas. Pūlēdamies pārliecināt, viņš runā vairāk nekā vajag, lai atbildētu uz jautājumu, izklāsta pārāk daudz sīkumu un, pūlēdamies izveidot sakarīgu sistēmu, galu galā pats iekrīt.

Un tā, kad loģika sašķobās, viņš tikai retu reizi nesamulst un, kaunēdamies pats no sevis, parasti uzskata par labāku atzīties.

Adriāns Žosē runāja vairāk, nekā bija vajadzīgs, lai atbildētu uz jautājumiem, viņš uztraucies pūlējās izskaidrot

šķietami nesakarīgu rīcību.

Viņš ne tikai pieņēma šo nesakarību, bet uzsvēra to, reizēm it kā skaļā balsī meklēdams pamatojumu.

Vai nu viņš bija vainīgs vai nevainīgs, viņš pietiekami labi pārzināja izmeklēšanas mehānismu, lai būtu pārliecināts: ja tā sākusies, tik un tā nāks gaismā katrs viņa nakts solis, katra visnenozīmīgākā rīcība.

Viņš tik dedzīgi pūlējās pateikt visu, ka divas vai trīs reizes Megrē gandrīz gribēja pārtraukt viņa runu, kas atgādināja grēksūdzi, jo komisāram šķita, ka tā ir pāragra.

Jo īsto brīdi Megrē parasti izraudzījās pats. Viņam patika iepriekš iegūt skaidrāku un personiskāku priekšstatu par lietu. Tajā rītā viņš tik tikko bija ieskatījies Lopēra ielas namā, galīgi nekā nezināja par tās iemītniekiem un gandrīz nekā - par noziegumu.

Viņš vēl nebija pratinājis nevienu - nedz spānieti istabeni, nedz Sirāna kundzi, virtuveni, kuras dēls strādāja metro un kura ik vakaru atgriezās Žavela ielā.

Viņam nebija nekāda priekšstata par kaimiņiem, viņš nebija redzējis nedz Aneti Dišē, nedz arī viņas tēvu, kurš bija ieradies no Fontenēlekontas pēc vairāk vai mazāk noslēpumaina aicinājuma. Un vēl vajadzēja noskaidrot Marso avēnijas Žosē un Virjē farmaceitisko produktu uzņēmumu stāvokli, tikt skaidrībā par Žosē draugiem, kas bija vairāk vai mazāk svarīgas personas.

Doktors Pols bija beidzis autopsiju un droši vien brīnījās, kāpēc komisārs nezvana kā parasti - viņam aizvien pietrūka pacietības sagaidīt rakstisko ziņojumu. Un arī augšstāvā Juridiskās identifikācijas pārvaldē strādāja pie rita pusē iegūtajiem lietiskajiem pierādījumiem.

Toranss, Likā un desmit inspektori varbūt veica parastos darbus, un Orfēvras krastmalas kabinetos padaban nopratināja Karlotu un citus mazāk svarīgus lieciniekus.

Megrē būtu varējis pārtraukt pratināšanu, lai noskaidrotu jaunumus, un pat Lapuāns, joprojām noliecies pār stenogrāfijas bloku, brīnījās, cik pacietīgi viņš klausās, nemēģinot Žosē samulsināt.

Jautājumi, kurus komisārs uzdeva, reti bija tehniskas dabas un bieži šķita tikai netieši saistīti ar nakts notikumu.

- Sakiet, Žosē kungs, vai Marso laboratorijā vai Sen-mandē laboratorijās reizēm nav nepieciešams kādu kalpotāju vai strādnieci atlaist no darba?

- Tas gadās katrā uzņēmumā.

- Jūs darījāt to pats.

- Nē... Es to atstāju Žila kunga ziņā...

- Vai jums kādreiz gadījās komerciālas grūtības?

- Arī tas ir neizbēgami. Pirms trim gadiem, piemēram, tika paziņots, ka viens no mūsu produktiem nav īsti tīrs un ka tāpēc radušies sarežģījumi...

- Kas ar to nodarbojās?

- Žila kungs.

- Kā es sapratu, viņš ir personāla šefs nevis komercdirektors. .. Tad liktos...

Megrē aprāvās un, bridi padomājis, piemetināja:

- Jūs nelabprāt sakāt cilvēkiem kaut ko nepatīkamu, vai ne? Es pamanīju, ka Kolenkūra ielā, sastapies ar Dišē kungu, jūs viņam apsolījāt vienalga ko, pat laulības šķiršanu, solījāt precēt viņa meita, lai tikai nevajadzētu izskaidroties pēc būtības.

Kad atklājāt, ka jūsu sieva ir mirusi, jūs nepiegājāt viņai klāt un pat neiededzāt uguni. Jūsu pirmā doma bija bēgt...

Žosē sēdēja noliektu galvu.

- Tā ir taisnība... Mani pārņēma panika, citu vārdu es nevaru atrast.

- Vai iekāpāt taksometrā pie Otejas baznīcas?

- Jā. Pelēkā 403, kuras šoferim bija dienvidnieka akcents...

- Vai likāt braukt uz Marso avēniju?

-Jā.

- Cik bija pulkstenis?

- Es nezinu.

- Jūs droši vien braucāt garām vairākiem apgaismotiem ielas pulksteņiem. Jūs bijāt nolēmis kāpt lidmašīnā. Jūs taču zinājāt vairāku lidmašīnu atiešanas laiku. Laiks jums bija ļoti svarīgs.

- Es to visu saprotu, bet nespēju atrast izskaidrojumu. Nekas nenorisinās tā, kā, vēsu prātu domājot, vajadzētu norisināties.

- Vai Marso avēnijā jūs likāt taksometram gaidīt?

- Es negribēju pievērst uzmanību. Es samaksāju par braucienu un šķērsoju trotuāru. Kādu bridi, rakņājoties pa kabatām, man šķita, ka esmu aizmirsis atslēgu.

- Vai tas jūs nobiedēja?

- Nē. Man bija nodoms braukt prom, bet es padevos liktenim. Turklāt atslēgu atradu kabatā, kurā to parasti neglabāju. Es iegāju kantori.

- Vai jūs nevarējāt pamodināt vārtnieku?

- Tādā gadījumā es viņam sacītu, ka man vajadzīgi dokumenti darba ceļojumam, kurā doties esmu izlēmis pēdējā brīdī. Par to es īpaši neprātoju.

- Vai viņš dzirdēja, ka gājāt garām?

- Nē. Es iegāju savā kabinetā. Es atvēru seifu, paņēmu četrsimt piecdesmit tūkstošus franku, kas tur bija, un prātoju, kur tos likt - gadījumam, ja mani pārmeklētu muitā. Es par to daudz nedomāju, jo muitā nekad neesmu pārmeklēts... Apsēdies parastajā vietā, es minūtes desmit sēdēju nekustēdamies un skatījos apkārt.

' - Vai tad jūs izlēmāt nebraukt prom?

- Es jutos pārāk noguris. Man vairs nebija dūšas...

- Kam jums bija vajadzīga dūša?

- Aizbraukt uz Orlī, nopirkt biļeti, gaidīt, uzrādīt pasi, baidīties...

- Baidīties, ka jūs apcietinās?

- Ka mani pratinās. Es visu laiku domāju par Karlotu, kas varbūt nokāpusi otrajā stāvā. Pat tad, ja es izkāptu no lidmašīnas ārzemju lidlaukā, mani varētu iztaujāt. Labākajā gadījumā tas nozīmēja sākt jaunu dzīvi bez neviena paša...

- Vai atlikāt naudu atpakaļ seifā?

-Jā.

- Ko jūs darījāt pēc tam?

- Mani traucēja koferis. Man gribējās dzert. Tā bija uzmācīga ideja. Es biju pārliecināts, ka mazliet alkohola, kaut iepriekš tas man bija tik maz ko devis, palīdzēs atgūt aukstasinību. Man vajadzēja iet līdz Etuālas laukumam, lai atrastu taksometru. Es sacīju: “Vispirms apstājieties pie kada bāra...”

Mašīnai bija jānobrauc tikai kādi divsimt metri. Es at-slaju koferi pie ieejas un, pats to nepamanīdams, iegāju iestādē, kur notika striptīza izrāde. Es atsacījos sekot zāles pārzinim pie galdiņa. Apstājies pie bāra, pasūtīju viskiju. Kada bārdāma mani lūdza pasūtīt viņai ko dzeramu, un, lai no viņas atbrīvotos, es pamāju, lai meičai ielej.

Cita sieviete uz deju grīdas ģērba nost melnu veļu, pamazām atsegdama ļoti baltu miesu.

Es izdzēru divas glāzes. Es samaksāju. Izgāju ārā un atradu savu taksometru.

“Uz kādu staciju?” šoferis man jautāja.

“Uz Oteju... Brauciet pa Šardona Lagaša ielu. Es pateikšu, kur apturēt.”

Kofera dēļ mani mocīja vainas apziņa. Es liku taksometram apstāties simt piecdesmit metru no savas mājas un, pirms gāju iekšā, pārliecinājos, ka tur nedeg gaisma. Es nedzirdēju nekādu troksni. Es iededzu tikai pilnīgi nepieciešamas lampas un noliku atpakaļ sievas rotas, kā ari savus apģērbus un tualetes piederumus. Es pieņemu, ka uz tualetes galdiņa un rotām atradīs manu pirkstu nospiedumus, ja tas jau nav izdarīts.

- Tātad jūs vēlreiz iegājāt istabā?

- Tas bija nepieciešami.

- Vai jūs neskatījāties?

-Nē.

- Vai joprojām nedomājāt, ka vajadzētu zvanīt policijai?

- Es atkal devu sev laiku atpūsties...

- Ko jūs darījāt pēc tam?

- Es izgāju no mājas un staigāju pa ielām.

- Kādā virzienā?

Žosē vilcinājās, un Megrē, viņu vērodams, sarauca uzacis un mazliet nepacietīgi uzstāja:

- Runa ir par jums labi pazīstamu kvartālu, kur jūs dzīvojat piecpadsmit gadu. Pat tad, ja bijāt domās nogrimis vai uztraukts, jums vajadzēja pazīt dažas vietas, kurām gājāt garām...

- Es skaidri atceros Mirabo tiltu, kur biju nonācis, lāgā nezinādams, pa kādu ceļu.

-Vai jūs pārgājāt pāri Sēnai?

- Līdz galam nē.... Es stāvēju, atspiedies ar elkoņiem pret margām tilta vidū, un skatījos, kā plūst Sēna...

- Par ko jūs domājāt?

- Par to, ka mani droši vien apcietinās, ka nedēļām un varbūt pat mēnešiem ilgi man vajadzēs cīnīties ar visādiem mokošiem un kaitinošiem sarežģījumiem...

- Vai gājāt atpakaļ?

- Jā. Man pat būtu gribējies iedzert vēl kādu glāzi, pirms gāju uz komisariātu, bet kvartālā neviens bistro vairs nebija atvērts. Es gandrīz atkal paņēmu taksometru.

- Vai Anetei Dišē ir telefons?

- Es liku viņai ievilkt.

- Vai jums nevienu brīdi neienāca prātā viņai piezvanīt un pastāstīt par notikušo?

Viņš domāja.

- Varbūt. Es vairs nezinu. Katrā ziņā es to neizdarīju.

- Vai jūs nevienu pašu reizi nemēģinājāt iedomāties, kas būtu varējis nogalināt jūsu sievu?

- Es galvenokārt domāju par to, ka es būšu tas, kuru apsūdzēs.

- Spriežot pēc ziņojumiem, kas man te ir priekšā, pulksten trijos trīsdesmit minūtēs jūs esat ieradies Otejas komisariātā uz Ekselmana bulvāra un Šardona Lagaša ielas stūra. Jūs pasniedzāt dežūrbrigadierim savu vizītkarti un teicāt, ka vēlaties runāt personiski ar komisāru. Jums atbildēja, ka nakts vidū tas nav iespējams, un jūs aizveda uz inspektora Žaneta kabinetu.

- Viņš man neapteica savu vārdu.

- Sākumā inspektors jūs ātrumā iztaujāja un, kad jūs atdevāt viņam atslēgu, aizsūtīja mašīnu uz Lopēra ielu... Te man ir sīkāki paziņojumi, ko jūs sniedzāt pēc tam... Es tos neesmu lasījis... Vai tie ir patiesi?

- Es pieņemu... Kabinetā bija ļoti karsti... Es piepeši jutos galīgi pārguris, un man nāca miegs... un jautājumi, ko inspektors man uzdeva - te brutāli, te ironiski -, mani kaitināja...

- Šķiet, jūs tiešām esat gulējis divas stundas.

- Es nezinu, cik ilgi tas bija.

- Vai jums nekas nav piebilstams?

- Es nezinu... Varbūt vēlāk man vēl kas ienāks prā-

tā?... Es esmu pārguris... Man šķiet, ka viss vēršas pret mani, ka man nekad neizdosies iestāstīt patiesību... Es neesmu nogalinājis Kristīni... Es vienmēr esmu pūlējies nenodarīt ļaunu nevienam... Vai jūs man ticat?

- Man nav nekāda sprieduma... Vai tu nodrukāsi pro tokolu, Lapuān?

Un Žosē viņš teica:

- Tas prasīs diezgan daudz laika... Kad jums atnesīs tekstu, izlasiet to un parakstiet...

Viņš iegāja blakus kabinetā un aizsūtīja Žanvjē savā vietā.

Pratināšana bija ilgusi trīs stundas.

* * *

Tā kā komisārs apklusa un nenoteikti vērās Voltēra bulvāra ugunīs, viņš izdzirda, ka sieva klusām ieklepojas, paskatījās un ieraudzīja, ka viņa neuzkrītoši dod zīmi.

Viņa Megrē atgādināja vēlo stundu. Alīse atvadījās no mātes, jo viņai kopā ar vīru bija jāatgriežas Mezonlaforā, kur viņi dzīvoja. Pardons noskūpstīja meitu uz pieres.

- Ar labu nakti!

Tieši tajā brīdī, kad jaunie sasniedza durvis, iezvanījās telefons, un varētu zvērēt, ka tā skaņa bija griezīgāka nekā parasti. Pardona sieva skatījās uz vīru, kas lēnām gāja pie aparāta.

- Doktors Pardons...

Tā bija Krīgera kundze, kuras balss vairs nebija tik augsta un vibrējoša kā nesen. Tagad pa gabalu klausulē tikko bija saklausāma murmināšana.

- Nē jel, - Pardons klusām sacīja. - Jums nav nekā, ko sev pārmest... Tā nav jūsu vaina, es jums varu galvot... Vai bērni vēl nomodā?... Vai jums nav kāda kaimiņiene.

kam viņus uzticēt? Klausieties, es būšu pie jums, vēlākais, pēc pusstundas...

Viņš vēl brītiņu klausījās, reizēm kaut ko nomurminādams.

- Jā, jā, noteikti... Jūs darījāt visu, kas bija jūsu spēkos... Es ar to nodarbošos... Jā... Jā... Uz drīzu redzēšanos...

Viņš nolika klausuli un nopūtās. Megrē bija piecēlies. Megrē kundze salocīja adīkli un uzvilka pavasara mēteli.

- Vai viņš miris?

- Pirms dažām minūtēm... Man steidzami jāiet uz turieni.. .Palīdzība nepieciešama viņai...

Viņi reizē kāpa lejā pa trepēm. Ārsta mašīna stāvēja ietves malā.

- Vai negribat, lai aizvedu jūs mājās?

- Paldies... Mēs labāk mazliet pastaigāsimies...

Tas piederēja pie tradīcijas. Megrē kundze ar ierastu kustību ieķērās vīram elkonī, un mierīgajā vakarā viņi lēnām gāja pa tukšo trotuāru.

- Vai tu stāstīji par Žosē lietu?

-Jā.

- Vai paspēji to izstāstīt līdz galam?

- Nē. Par to parunāsim citreiz.

- Tu darīji visu, kas tavos spēkos...

- Tāpat kā Pardons šovakar... Kā drēbnieka sieva...

Viņa ciešāk saspieda vīra elkoni.

- Tā nav tava vaina...

- Es zinu...

Bija arī dažas lietas, kuras viņam nepatika atcerēties, un dīvainā kārtā tieši tās, kuras viņš bija ņēmis vistuvāk pie sirds.

Pardonam ebreju drēbnieks no Popenkūra ielas sākumā bija svešinieks, tāds pats pacients kā citi. Tagad, dzirdējis griezīgu balsi telefona klausulē ģimenes vakariņu beigās, pieņēmis lēmumu, izteicis dažus vārdus nogurušā balsī, viņa draugs šo gadījumu vairs nekad neaizmirsīs - Megrē par to bija pārliecināts.

Žosē arī kādu laiku aizņēma daudz vietas Megrē parastajā darbā.

Kamēr Lapuāns ar mašīnu pārrakstīja stenografētos teikumus, kabinetos šur un tur zvanīja telefoni, žurnālisti un fotogrāfi nepacietīgi gaidīja, Megrē sakumpis un norūpējies staigāja pa kriminālpoliciju šurpu turpu.

Kā jau gaidījis, viņš atrada spānieti istabeni vienā no tālākajiem kabinetiem aci pret aci ar resno Toransu. Tā bija gadus trīsdesmit veca sieviete, diezgan glīta, urbīgu skatienu un cieši sakniebtām, plānām lūpām.

Megrē bridi viņu pētīja no galvas līdz kājām, tad jautāja Toransam:

- Ko viņa saka?

- Viņa nekā nezina. Viņa gulējusi, kad viņu pamodinājusi Otejas policija, kas otrajā stāvā stipri trokšņojusi.

- Cikos pānadās viņas saimniece?

- Viņa nezina.

- Vai viņa nebija mājās?

- Man bija atļauts iziet, - jaunā sieviete iejaucās.

Viņai neko nejautāja, un viņa niknojās, manīdama, ka

to neuzskata par kaut cik vērā ņemamu.

- Viņai bija satikšanās ar mīļāko Sēnas krastmalā, -Toranss paskaidroja.

- Cikos?

- Pusdeviņos.

- Kad viņa atgriezās?

- Vienpadsmitos vakarā.

- Vai viņa mājā gaismu neredzēja?

- Viņa domā, ka nav redzējusi.

- Es nedomāju, es saku!

Viņa runāja ar stipru akcentu.

- Vai jūs negājāt cauri pirmā stāva lielajai istabai?

- Nē. Es iegāju pa virtuves durvīm.

- Vai mājas priekšā stāvēja mašīnas?

- Es pamanīju kundzes mašīnu.

- Un kunga mašīnu?

- Es nepievērsu uzmanību.

- Vai jums nav paradums, mājās pārnākot, pārliecināties, ka jūsu pakalpojumi nav vajadzīgi?

- Nē. Vakarā man nav nekādas daļas gar viņu iešanu un nākšanu.

- Vai jūs troksni nedzirdējāt?

- Es jau teicu.

- Vai aizmigāt tūlīt?

- Līdzko biju sagatavojusies naktij.

Megrē norūca Toransam:

- Pasauciet pielūdzēju. Pārbaudiet.

Karolas vilšanās pilnais skatiens sekoja komisāram līdz pat durvīm.

Inspektoru istabā viņš noņēma telefona klausuli.

- Palūdziet doktoru Polu. Varbūt viņš ir tiesu medicīnas isnstitūtā... Ja nē, zvaniet viņam uz mājām...

Viņam vajadzēja gaidīt vairākas minūtes.

- Te Megrē. Vai ir kas jauns?

Viņš automātiski rakstīja piezīmes, ar kurām mazliet vēlāk viņam nekas nebūs darāms, jo būs saņemts pilns ziņojums.

Brūce kaklā bija viena no pirmajām saņemtajām un ar to pietika, lai nāve iestātos ne vēlāk kā pēc minūtes. Tātad slepkava bija niknumā dūris jau noasiņojušā ķermenī...

Asinīs bija tāds alkohola daudzums, ka, pēc tiesu ārsta domām, varēja apgalvot - Kristīne Zosē uzbrukuma brīdī

bijusi piedzērusies.

Viņa nebija ēdusi vakariņas. Kuņģī nebija pusgremota ēdiena.

Aknas uzrādīja ievērojamus darbības traucējumus.

Runājot par nāves iestāšanās laiku, doktors Pols svārstījās, nosakot to posmā no desmitiem vakarā līdz vieniem naktī.

- Vai precīzākam būt nav iespējams?

- Pagaidām nē. Vēl kaut kas tāds, kas jūs varbūt interesēs. Sievietei ne agrāk kā dažas stundas pirms nāves bijušas seksuālas attiecības.

- Vai tas varētu būt noticis pusstundu pirms nāves?

- Tas nav neiespējami.

- Desmit minūtes?

- Zinātniski uz to es nevaru atbildēt.

- Es jums pateicos, doktor.

- Ko viņš saka?

- Kurš?

- Vīrs.

- Ka viņš nav vainīgs.

- Vai jūs ticat?

- Es nezinu.

Zvanīja cits telefons. Inspektors māja Megrē, ka aicina viņu.

- Vai tas esat jūs, komisār? Te Komeljo. Vai pratināšana beigusies?

- Pirms brītiņa.

- Es gribētu ar jums parunāt.

- Es iešu.

Viņš grasījās iet ārā no istabas, kad satraukts ienāca Bonfiss.

- Es nupat klauvēju pie jūsu kabineta durvīm... Es nāku no turienes... Es pavadīju divas stundas kopā ar Sirā-na kundzi, viņu pratinot un rūpīgi vēlreiz apskatot māju... Man ir jaunumi.

- Kādi?

- Vai Žosē atzinās?

-Nē.

- Vai par dunci viņš jums teica?

- Kādu dunci?

- Mēs ar Sirāna kudzi apskatījāam Žosē guļamistabu, kad pamanīju, ka viņa kaut ko meklē un izskatās pārsteigta. .. Man bija grūti pierunāt, lai viņa pasaka, ko domā, jo man šķita, ka viņai kungs paticis labāk nekā kundze, par kuru viņa nav visai augstās domās... Galu galā viņa nomurmināja: “Vācu duncis...”

Runa ir par īpašās vienības kaujinieku dunci, kādu daži glabā par piemiņu no kara laikiem.

Megrē šķita pārsteigts.

- Vai Žosē kara laikā bijis īpašajā vienībā?

- Nē. Viņš kara laikā vispār nav bijis armijā. Tas ir bijis kāds no viņa kantora, kāds Žila kungs, kas to atnesis un viņam uzdāvinājis.

- Un ko Žosē ar to darījis?

- Neko. Ierocis stāvējis uz maza rakstāmgalda guļamistabā, un droši vien ar to griezti papīri. Tas ir pazudis.

- Vai sen?

- Šorīt... Sirāna kundze to apgalvo pilnīgi noteikti... Viņa ir tā, kas apkopj kunga istabu, turpretī spāniete nodarbojas ar Žosē kundzes istabu un lietām...

- Vai visu pārmeklējāt?

- Es izokšķerēju māju no pagraba līdz bēniņiem, tos ieskaitot.

Megrē jau grasījās ieiet savā kabinetā un uzdot Žosē jautājumu. To viņš neizdarīja tikai tāpēc, ka viņu gaidīja tiesnesis Komeljo, un Komeljo nebija patīkams kolēģis.

turklāt vajadzēja padomāt.

Viņš atvēra stiklotās durvis, kas savienoja kriminālpoliciju un Tiesu pili, gāja pa vairākiem gaiteņiem un pieklauvēja pie kabineta durvīm - šo kabinetu viņš pazina ļoti labi.

- Apsēdieties, Megrē.

Pēcpusdienas avīzes bija izklātas uz rakstāmgalda, tajās bija virsraksti lieliem burtiem un fotogrāfijas.

- Vai jūs lasījāt?

-Jā.

- Vai viņš tomēr liedzas?

-Jā.

- Un tomēr viņš atzīstas, ka scēna Kolenkūra ielā dažas stundas pirms sievas nāves notikusi?

- Viņš man to izstāstīja pats pēc savas gribas.

- Viņš acīmredzot domā, ka tā ir sagadīšanās?

Komeljo kā parasti uztraucās, ūsas viņam drebēja.

- Astoņos vakarā tēvs viņu atrod kopā ar divdesmit gadus veco meitu, kuru Zosē padarījis par savu mīļāko... Abi vīrieši sastrīdas, tēvs prasa situāciju labot...

Megrē noguris nopūtās:

- Zosē apsolīja šķirties no sievas.

- Un precēt meitu?

-Jā.

- Tādā gadījumā viņam pirmām kārtām būtu jāatsakās no bagātības un stāvokļa sabiedrībā...

- Tā īsti nav. Kopš dažiem gadiem Žosē ir piederējusi trešā daļa farmācijas uzņēmuma.

- Vai jūs domājat, ka sieva būtu piekritusi laulības šķiršanai?

- Es neko nedomāju, tiesneša kungs.

- Kur viņš ir?

- Manā kabinetā. Viens no maniem inspektoriem patla-ban pārraksta pratināšanas protokolu. Žosē to izlasīs un parakstīs...

- Un pēc tam? Ko jūs domājat ar viņu darīt?

Komeljo juta komisāra pretestību, un tā viņam laupīja

pacietību.

- Es jau paredzu, jūs prasīsiet, lai atlaižu viņu brīvībā, piedāvāsiet paturēt viņu inspektoru uzraudzībā, cerēdams, ka viņš sevi tā vai citādi nodos...

-Nē.

Noliegums tiesu ierēdni apmulsināja.

- Vai jūs viņu uzskatāt par vainīgu?

- Es nezinu.

- Klausieties, Megrē... Ja nu kāda lieta reiz ir bijusi skaidra, tad tā ir šī... Man zvanīja četri vai pieci draugi, kas pazinuši gan viņu, gan sievu...

- Viņi ir pret?

- Viņi vienmēr ir uzskatījuši Žosē par to, kas viņš ir.

- Par ko?

- Par godkārīgu cilvēku, kas nemēdz mocīties ar sirds apziņas pārmetumiem un ir izmantojis Kristīnes mīlestību... Tikai tad, kad viņa sākusi novecot un apvīst, viņam bijusi vajadzīga jaunāka mīļākā, un viņš nav svārstījies...

- Es jums atsūtīšu pratināšanas protokolu, līdzko tas būs gatavs.

- Un līdz tam?

- Es paturu Žosē savā kabinetā. Izšķirsiet jūs.

- Neviens nesaprastu manu rīcību, ja es viņu atlaistu brīvībā, Megrē.

- Iespējams.

- Neviens, dzirdiet - neviens neticētu viņa nevainībai. Es, protams, izlasīšu jūsu dokumentu, pirms parakstīšu orderi par viņa paturēšanu iepriekšējā ieslodzījumā, bet tagad jau varu sacīt, ka mans lēmums ir pieņemts...

Viņam nepatika komisāra sejas izteiksme. Viņš sauca Megrē atpakaļ.

- Vai jums ir kāds pamatojums viņam par labu?

Megrē izvairījās no atbildes. Viņam tās nebija. Žosē

tikai bija sacījis, ka nav nogalinājis sievu.

Varbūt vēl tas, ka viss šķita pārāk vienkāršs, pārāk skaidrs?

Viņš atgriezās savā kabinetā, kur Žanvjē pamāja uz krēslā aizmiguša cilvēka pusi.

Megrē apsēdās savā vietā, padarbojās ap pīpēm, izvēlējās vienu, ko aizsmēķēja, kad Žosē atvēra acis un klusēdams raudzījās viņā.

- Vai jūs gribētu vēl pagulēt?

- Nē. Es lūdzu piedošanu. Vai jūs jau sen te esat?

- Kādu brīdi.

- Vai runājāt ar miertiesnesi?

- Es nāku no viņa.

- Vai mani apcietinās?

- Man tā liekas.

- Vai tas bija neizbēgami?

- Vai jūs pazīstat kādu labu advokātu?

- Starp maniem draugiem ir vairāki advokāti. Bet es domāju, vai nebūtu labāk izvēlēties kādu man pilnīgi svešu.

- Sakiet, Žosē...

Tas nodrebēja, juzdams, ka šiem vienkāršajiem vārdiem sekos kaut kas nepatīkams.

-Jā?

- Kur jūs noslēpāt dunci?

Žosē mirkli vilcinājās.

- Es rīkojos muļķīgi... Man vajadzēja jums pateikt...

- Jūs to iemetāt Sēnā no Mirabo tilta, vai ne?

- Vai tas atrasts'.''

- Vēl nē. Rīt no rīta ūdenslīdēji to meklēs un galu galā tik un tā atradīs.

Žosē klusēja.

- Vai jūs nogalinājāt Kristīni?

-Nē.

- Un tomēr jūs papūlējāties aiziet līdz Mirabo tiltam un iemest savu nazi Sēnā.

- Neviens man neticētu, pat jūs nē.

Vārdi "pat jūs nē”bija Megrē pagodinoši.

- Pasakiet man taisnību.

- Tas bija brīdī, kad atgriezos, lai noliktu vietā koferi... Ieraudzīju savā istabā dunci...

- Vai tas bija asiņains?

- Nē. Tajā brīdī es domāju, ko teikšu policijai. Es jau sapratu, ka mans stāsts liksies neticams... Lai ari es līķim biju tikai uzmetis acis, man nebija šaubu, ka noziegums pastrādāts ar dunci...

Kad ieraudzīju savu dunci uz rakstāmgalda, es nodomāju, ka policija uzreiz sāks salīdzināt...

- Bet ja uz tā nebija asiņu!

- Ja es būtu nogalinājis un ja tas būtu asiņains, vai tad es nebūtu papūlējies ieroci notīrīt? Es-nedomāju vairāk kā tad, kad kravāju koferi, nolēmis aizlidot... Nazis dažu soļu attālumā no līķa man likās aizdomas modinošs, un es to ai/.nesu prom. To pateica Karlota, vai ne? Viņa nekad nav varējusi mani ciest...

Pateica Sirāna kundze.

Par to man mazliet jābrinās... Bet man jau vajadzēja lo gaidīt... Tagad es laikam vairs nevaru paļauties ne uz vienu...

1.apuāns ienāca kabinetā, nesdams mašīnraksta lapas, ko nolika priekšniekam uz rakstāmgalda. Vienu eksemplāru Megrē pasniedza Žosē un sāka pārlasīt protokolu.

- Rītrītam dabū vienu ūdenslīdēju... Ar saules lēktu pie Mirabo tilta...

Pēc stundas fotogrāfi beidzot varēja nofotografēt Ad-riānu Žosē, kas izgāja no Megrē kabineta rokudzelžos.

Tieši reportieru un fotogrāfu dēļ Komeljo bija piepra sījis rokudzelžus.

5. nodaļa Doktora Liorani stūrgalvīgā klusēšana

Dažas šīs krimināllietas epizodes iespiedušās Megrē atmiņā dziļāk nekā pārējās, un vēl pēc vairākiem gadiem viņš sajuta Kolenkūra ielas lietus gāzes garšu un smaržu tikpat asi kā bērnības atmiņu smaržu.

Bija pusseptiņi vakarā, un, kad sāka līt, virs jumtiem jau apsarkusī saule nepaslēpās un debesu mala kvēloja joprojām; vietumis logi liesmoja, un viens pats pērļu pelēks mākonis ar mazliet tumšāku vidu un mirdzošām malām slīdēja pāri kvartālam viegls kā gaisa balons.

Visā Parīzē nelija, un Megrē kundze apgalvoja vīram, ka Rišāra Lenuāra bulvāri nav nokritusi ne lāse.

Pilieni bija caurspīdīgāki un vieglāki nekā parasti, un sākumā tie veidoja lielus, melnus apļus uz putekļainā bruģa, kur cits pēc cita sašķīda.

Galvu paceļot, komisārs ieraudzīja četrus ģerāniju podus uz atvērta loga palodzes, un uz plaksta uzkrita tik liela lāse, ka gandrīz nodarīja sāpes.

Atvērtais logs mudināja domāt, ka Anete jau ir atnākusi, un viņš iegāja namā, pagāja garām vārtnieces logam un veltīgi meklēja liftu. Viņš jau devās augšup pa kāpnēm, kad nelaipna balss viņam uzsauca:

- Uz kurieni jūs ejat?

Viņš ieraudzīja savā priekšā vārtnieci, kura nepavisam

nelīdzinājās tai, kādu viņš bija iedomājies pēc Žosē stāstiem. Viņa iztēlē tā bija paveca, nolaidīga sieva. Bet īstenībā vārtniece bija patīkama izskata gadus trīsdesmit veca vēl pavisam pievilcīga sieviete

Vienīgi balss skanēja rupji un ķildīgi.

- Pie Dišē jaunkundzes, - viņš pieklājīgi atbildēja.

- Viņa nav vēl atgriezusies.

Vēlāk viņš atcerējās, ka tieši tajā brīdī viņš sev jautāja, kāpēc daži cilvēki šķiet nepatīkami tāpat vien, bez acīm redzama iemesla.

- Vai tad viņa šajā laikā nemēdz nākt mājās?

- Viņa nāk un iet, kā pašai patīk.

- Vai tā bijāt jūs, kas zvanīja avīzes redakcijai?

Viņa stāvēja stiklotajās durvīs, neaicinādama komisāru iekšā.

- Un kas par to? - viņa izaicinoši atbildēja.

- Es esmu no policijas.

- Es zinu. Es jūs pazinu. Jūs mani ar to neiespaidosiet.

- Vai vakar Dišē kungs, kad te ieradās pie savas meitas, jums pateica, kā viņu sauc?

- Viņš pat ienāca pie manis, un kādu stundas ceturksni mēs patērzējām.

- Tātad pirmoreiz viņš te ieradās, kad meitas nebija mājās? Droši vien pēcpusdienā?

- Ap pieciem.

- Vai tā bijāt jūs, kas rakstījāt uz Fontenē?

- Ja es to būtu darījusi, es tikai būtu izpildījusi savu pienākumu, un gar to nevienam nebūtu nekādas daļas. Bet es tā nebiju. Tā bija viņas krustmāte.

- Vai jūs pazīstat viņas krustmāti?

- Mēs iepērkamies vienos veikalos.

- Vai jūs viņai stāstījāt par krustmeitas dzīvesveidu?

- Viņa jau pati nojauta, kas te notiek.

- Vai viņa jums sacīja, ka rakstīs?

- Mēs par to runājām.

- Vai tad, kad ieradās Dišē kungs, jūs ar viņu runājāt par Žosē kungu?

- Es atbildēju uz viņa jautājumiem un ieteicu atnākt vēlāk, pēc septiņiem.

- Vai jūs meiteni nebrīdinājāt, kad viņa atnāca?

- Man par to nemaksā.

- Vai Dišē kungs bija ļoti noskaities?

- Nabaga cilvēks nespēja tam noticēt.

- Vai mazliet pēc viņas ierašanās jūs uzkāpāt augšā, lai uzzinātu, kas notiek?

- Es uznesu vēstuli sestajā stāvā.

- Vai jūs apstājāties piektā stāva kāpņu laukumiņā?

- Iespējams, ka es bridi atpūtos. Ko jūs no manis gribat izdabūt?

- Jūs stāstījāt par niknu ķildu.

- Kam?

- Reportierim.

- Avīzes raksta, ko grib. Re, tur jau jūsu jaunkundze nāk!

Namā ienāca nevis viena, bet divas sievietes, viņas devās uz kāpnēm, nepametot uz vārtnieci un Megrē ne skatienu. Pirmā bija ļoti jauna gaišmate, ģērbusies tumšzilā kostīmā un gaišā cepurē. Otrai, kalsnākai un skarbākai, varēja būt trīsdesmit pieci gadi, un viņa gāja kā vīrietis.

- Man šķita, ka jūs esat ieradies ar viņu parunāties...

Megrē savaldīja dusmas, jo pilnīgi nepamatotais ļaunums viņu dziļi aizskāra.

- Varat neuztraukties, es ar viņu runāšu. Iespējams, ka iegriezīšos vēlreiz pie jums arī.

Viņš pats uz sevi dusmojās par šo draudu, kurā bija daudz bērnišķības. Pirms komisārs kāpa augšā, viņš savukārt pagaidīja, kad durvis atvērsies un aizvērsies.

Ceturtajā stāvā viņš brīdi apstājās atvilkt elpu un mazliet vēlāk klauvēja pie durvīm. Viņš dzirdēja sačukstēšanos, pēc tam soļus. Durvis pavēra nevis Anete, bet viņas biedrene.

- Kas tur ir?

- Komisārs Megrē no kriminālpolicijas.

- Anete, policija!

Anete bija istabā, iespējams, viņa vilka nost salijušo kostīmu.

- Es tūlīt nāku.

Viss šķita mānīgs. Ģerānijas tiešām bija savā vietā, bet tas bija vienīgais sīkums, kas atbilda komisāra radītajam tēlam. Dzīvoklis bija banāls, tajā nejuta neko personisku. Izdaudzinātajai virtuvei un reizē ēdamistabai, kur tika ēstas mazās pusdienas, bija nespodri pelēkas sienas un lētas, parastas mēbeles.

Anete nepārģērbās, viņa tikai pavirši sasukājās. Arī viņa radīja vilšanās iespaidu. Tiesa, viņa bija svaiga kā jau divdesmit gadu vecumā, bet banāla, ar zilām, izvelbtām acīm. Viņa komisāram atgādināja fotogrāfijas, kādas mēdz izlikt provinces fotogrāfu skatlogos, un viņš varētu zvērēt, ka četrdesmit gadu vecumā viņa būs resna sieva skarbu muti.

- Es atvainojos, jaunkundz...

Draudzene ar nožēlu gāja uz durvju pusi.

- Nu, es tevi atstāšu...

- Kāpēc? Tu te neesi lieka.

Un Megrē viņa sacīja:

- Tā ir Žanīna, kas arī strādā Marso avēnijā. Viņa bija tik laipna un mani pavadīja... Apsēdieties, komisār...

Viņam būtu grūti pasacīt, kāpēc viņš jūtas neapmierināts. Viņš mazliet dusmojās uz Žosē, kas bija tā idealizējis

šo skuķi, kura, kaut ari acis bija apsarkušas, nepavisam nelikās satraukta.

- Vai viņu apcietināja? - viņa jautāja, gluži automātiski kārtodama kaut kādus priekšmetus savā tuvumā.

- Miertiesnesis šopēcpusdien parakstija iepriekšējā apcietinājuma orderi.

- Kā viņš to uzņēma?

Un Žanīna viņai deva padomu:

- Labāk ļauj runāt komisāram.

Runa nebija par oficiālu nopratināšanu, un Komeljo būtu pārskaities, ja uzzinātu par Megrē rīcību.

- Cikos jūs uzzinājāt par notikušo traģēdiju?

- Tad, kad grasījāmies iet ārā no kantora, lai paēstu pusdienas. Vienam no darbiniekiem bija portatīvais radio. Viņš pastāstīja citiem, kas noticis, un Žanīna jaunumu pateica man.

- Vai jūs kā parasti gājāt pusdienās?

- Ko citu lai es būtu darījusi?

- Viņa negribēja ēst, komisāra kungs. Man vajadzēja viņu drošināt. Viņa visu laiku raudāja.

- Vai jūsu tēvs joprojām ir Parīzē?

- Viņš aizbrauca šorīt deviņos. Viņš gribēja atgriezties Fontenē šodien, jo bija paņēmis tikai divas brīvas dienas, un rīt viņam atkal jābūt darbā prefektūrā.

- Vai viņš apmetās viesnīcā?

- Jā. Pie stacijas. Es nezinu, kādā.

- Vai vakar viņš pēc tam te palika vēl ilgi?

- Apmēram stundu. Viņš bija noguris.

- Vai Žosē viņam apsolīja šķirties no sievas un precēt jūs?

Viņa nosarka un paskatījās draudzenē, it kā lūgtu padomu.

- Vai to jums sacīja Adriāns?

- Vai viņš to dari ja?

- Par to bija runa.

- Vai tas bija noteikts solījums?

- Man tā šķiet.

- Vai pirms tam jūs cerējāt, ka viņš reiz jūs apprecēs?

- Es par to nedomāju.

- Vai viņš ar jums nerunāja par nākotni?

- Nē... Neko noteiktu nerunāja.

- Vai jūs bijāt laimīga?

- Viņš pret mani bija ļoti sirsnīgs un uzmanīgs.

Megrē neiedrošinājās jautāt, vai Anete viņu mīlējusi, jo

baidījās vilties vēlreiz, un Anete viņam jautāja:

- Vai domājat, ka viņu notiesās?

- Vai jūs ticat, ka viņš nogalinājis savu sievu?

Viņa nosarka, atkal paskatījās uz draudzeni, it kā meklētu palīdzību.

- Es nezinu... Tas, ko raksta avīzes un ziņo pa radio...

- Jūs viņu labi pazīstat. Vai, jūsuprāt, viņš spētu nogalināt savu sievu?

Viņa neatbildēja uz jautājumu, bet nomurmināja:

- Vai vēl kādu tur aizdomās?

- Vai jūsu tēvs pret viņu bija ļoti bargs?

- Tēvs bija bēdīgs, pat nomākts. Viņš nespēja iedomāties, ka ar mani var kaut kas tāds atgadīties. Viņa uztverē es joprojām esmu maza meitene...

- Vai viņš Žosē draudēja?

- Nē. Viņš nav tāds cilvēks, kurš kādam draudētu. Viņš tikai jautāja, ko Adrians domā darīt, un Adriāns uzreiz sāka runāt par laulības šķiršanu.

- Vai viņi nestrīdējās, nepacēla balsi?

- Noteikti nē. Es nezinu, kā tas iznāca, bet beigās mēs visi trīs dzērām šampanieti. Tēvs šķita nomierinājies. Viņa acīs bija pat tāds kā prieks, ko es reti esmu redzējusi.

- Un pēc Adriāna aiziešanas?

- Mēs sarunājāmies par kāzām. Tēvs nožēloja, ka ceremonija nevar notikt Fontenē un baltā tērpā, jo ļaudis tenko.

- Vai viņš turpināja dzert?

- Viņš iztukšoja pudeli, ko nebijām pabeiguši, kad Adriāns aizgāja.

Draudzene viņu uzmanīja, lai neļautu pateikt kaut ko par daudz.

- Vai jūs viņu pavadījāt uz viesnīcu?

- Es piedāvāju. Viņš negribēja.

- Vai tēvs jums nelikās nervozs, citāds nekā parasti?

-Nē.

- Ja nemaldos, viņš ir nedzērājs. Vai Fontenē esat redzējusi viņu dzeram?

- Nekad. Vienīgi pie galda atšķaidītu vīnu. Ja viņam vajadzēja iet uz kafejnīcu ar kādu satikties, viņš pasūtīja minerālūdeni.

- Un tomēr vakar, pirms viņš jūs pārsteidza, viņš bija dzēris.

- Neatbildi neapdomājusies, - Žanīna visgudri pamāci-

ja-

- Ko tad lai es saku?

- Patiesību. - Megrē atbildēja.

- Man šķiet, viņš gaidīdams bija pāris glāzes iedzēris.

- Vai jums nešķita, ka viņš runā ar zināmām grūtībām?

- Viņš runāja kā stostīdamies... Tas mani pārsteidza... Tomēr viņš saprata, ko runā un ko dara...

- Vai jūs nepiezvanījāt uz viesnīcu, lai uzzinātu, vai viņš tur nonācis bez starpgadījumiem?

- Nē. Kāpēc lai es to darītu?

- Un vai viņš ari jums nepiezvanīja, lai atvadītos?

- Nē. Mēs nekad viens otram nezvanām. Mums nav tāda paraduma. Fontenē mūsu mājā nav telefona...

Megrē uzskatīja par labāku neturpināt.

- Es pateicos, jaunkundz.

- Ko viņš saka? - Anete atkal sāka bažīties.

- Vai Žosē?

-Jā.

- Viņš apgalvo, ka nav sievu nogalinājis.

- Vai jūs viņam ticat?

- Es nezinu.

- Kā viņš jūtas? Vai viņam kaut kā netrūkst? Vai viņš nav pārāk zaudējis dūšu?

Neviens vārds nebija īstais, tie bija pārāk nabadzīgi, neatbilda notikumu nopietnībai.

- Vai viņš nelūdza satikšanos ar mani?

- Tas vairs nav atkarīgs no manis, to nosaka tiesnesis.

- Vai viņš jums nelūdza kaut ko man pasacīt?

- Viņš nezināja, ka nākšu piejums.

- Mani jau laikam izsauks uz pratināšanu?

- Iespējams. Ari tas ir atkarīgs no miertiesneša.

- Vai es varu turpināt darbu kantori?

- Es nevaru iedomāties iemeslu, kas to liegtu.

Labāk bija iet prom. Ejot cauri vārtu velvei, Megrē redzēja vārtnieci, kura ēda, sēdēdama pretī vīram, kurš bija vienos kreklos, un uzmeta komisāram ironisku skatienu.

Varbūt komisāram bija tāds garastāvoklis, ka viņš gan lietas, gan cilvēkus redzēja nelabvēlīgā gaismā. Viņš šķērsoja ielu, iegāja mazā bārā, kur četri pastāvīgie apmeklētāji spēlēja beloti, bet divi citi, atbalstījās ies ar elkoņiem pret leti, pļāpāja ar saimnieku.

Viņš nezināja, ko dzert, pasūtīja pirmo aperitīvu, kura etiķeti ieraudzīja, un diezgan ilgi sadrūmis stāvēja gandriz tajā pašā vietā, kur Anetes tēvs droši vien gaidīja iepriekšējā dienā.

Galvu noliecot, viņš redzēja visu pretējās mājas fasādi un četrus ģerāniju podus logā. Žanīna, no loga atkāpusies, pamanīja viņu pārejam pāri ielai un teica to savai draudzenei, kuru nevarēja redzēt.

- Vakar jums te bija klients, kas palika ilgi, vai ne?

Krodziņa saimnieks paņēma avīzi un rādīja ar pirkstu

uz rakstu par Žosē lietu.

- Vai jūs runājat par tēvu?

Un, pret citiem pagriezies, sacīja:

- Tas ir jocīgi, bet es uzreiz nojautu kaut ko nelabu. Pirmām kārtām - viņš nebija no cilvēkiem, kas stāv vairāk nekā stundu pie letes. Viņš man pasūtīja minerālūdeni, un, kad es jau ņēmu pudeli, viņš pārdomāja. “Labāk dodiet man...” viņš skatījās uz pudelēm, nezinādams, ko izvēlēties, “... glāzi alkohola... vienalga, kāda... ”

Reti gadās, kad aperitīva stundā kāds pasūta degvīnu. "Varbūtkonjaku? Vaikavladosu?”- “Labi, kalvadosu...”

Iedzēris viņš sāka klepot. Viegli varēja noprast, ka pie tāda dzēriena viņš nav pieradis. Viņš visu laiku skatījās uz pretējās mājas durvīm, tad uz metro izeju mazliet tālāk. Pāris reizes redzēju, kā viņam kustas lūpas, it kā viņš runātu pats ar sevi.

Bistro saimnieks, uzacis saraucis, aprāvās.

- Vai jūs neesat komisārs Megrē?

Un, tā kā Megrē neprotestēja, turpināja:

- Iedomājieties tikai, tas ir slavenais Megrē... Nu, un vai tas aptieķnieks ir atzinies? Es to jau sen biju pama-nijis... Auto dēļ... Šinī kvartālā nav daudz sporta mašīnu...

Visbiežāk es viņu redzēju no rītiem, kad viņš brauca pakaļ meitēnam... Viņš piebrauca mašīnu ielas malā tieši pretī durvīm un skatījās gaisā... Jaunkundze pie loga pamāja ar roku un pēc brīža apsēdās viņam blakus...

- Cik glāzes kalvadosa jūs vakar ielējāt savam klientam?

- Četras... Ik reizi, kad viņš pasūtīja jaunu, viņš izskatījās nokaunējies, it kā baidītos, ka viņu noturēs par dzērāju...

- Vai vēlāk viņš te vairs neiegriezās?

- Es viņu vairs neesmu redzējis... No rīta pamanīju jaunkundzi, kura. labu brīdi gaidījusi mājas priekšā, galu galā viena pati gāja uz metro...

Megrē samaksāja un devās uz Klišī laukuma pusi, raudzīdamies pēc brīva taksometra, ko atrada brīdī, kad gāja gar Monmartras kapsētu.

- Uz Rišāra Lenuāra Bulvāri...

Tajā vakarā viņam nekas cits nebija darāms. Viņš paēda vakariņas divatā ar sievu, kurai neko nestāstīja un kura, pazīdama viņa mainīgo garastāvokli, rūpīgi izvairījās no jautājumiem.

Izmeklēšana neatkarīgi ņo viņa gāja savu gaitu, policijas mašīna darbojās, un nākamajā dienā komisārs uz sava rakstāmgalda atradīs zināmu skaitu ziņojumu.

Šajā lietā viņš pretēji paradumam bez īpaša iemesla vāca pats savu dosjē.

Laika jautājumam vajadzēja iegūt sevišķi svarīgu nozīmi, un viņš pūlējās stundu pa stundai izsekot notikumu gaitai.

Tā kā noziegumu atklāja no rīta, pareizāk sakot, nakts otrajā pusē, rīta laikraksti nevarēja par to neko ziņot, un pirmais par Lopēra ielas traģēdiju pavēstīja radio.

Pārraides laikā žurnālisti jau bija sapulcējušies pie Zosē nama Otejā, kur ieradās miertiesas locekļi.

Starp divpadsmitiem un vieniem pirmie pēcpusdienas izdevumi par notikumu rakstīja diezgan īsi.

Viena vienīga dienas avīze, kuras redakcijai bija piezvanījusi vārtniece, trešajā izdevumā aprakstīja Dišē ciemošanos pie meitas un viņa satikšanos ar Anetes mīļāko.

Pa to laiku kancelejas priekšnieks vilcienā brauca uz Fontenēlekontu, un jaunākās ziņas viņu nevarēja sasniegt.

Vēlāk atrada vismaz vienu viņu ceļabiedru - labības tirgotāju no Nioras apkaimes. Abi vīrieši nebija pazīstami. Izbraucot no Parīzes, kupeja bija pilna, bet no Puatjē tajā palika viņi divi vien.

- Man šķita, ka pēc izskata viņu pazīstu. Nespēdams atcerēties, kur esmu viņu saticis, es tomēr viņu neuzkrītoši sveicināju. Viņš izbrīnījies un tā kā aizdomīgi pavērās manī un atzvēlās sēdekļa stūrī.

Izskatījās, ka viņš jūtas neomulīgi. Viņa plaksti bija iekaisuši kā cilvēkam, kas nav gulējis. Puatjē viņš iegāja bufetē, nopirka pudeli višī un kāri izdzēra.

- Vai viņš lasīja?

- Nē. Viņš izklaidīgi vēroja ainavu. Reizēm viņš aizvēra acis un galu galā aizmiga... Mājās pārbraucis, es piepeši atcerējos, kur esmu viņu redzējis - Fontenē apakš-prefektūrā, kur man ir bijis jāiet parakstīt dokumentus.

Megrē, kas bija devies ceļā tikai tāpēc, lai satiktu labības tirgotāju - tas saucās Lusto -, pūlējās no viņa uzzināt ko vairāk, it kā viņam būtu kāds nodoms, ko viņš neatklāja.

- Vai ievērojāt viņa apģērbu?

- Es nevarētu jums pasacīt, kādā krāsā tas bija; bet tas bija tumšs un ne sevišķi labi piegriezts.

- Vai tas nebija saburzīts kā cilvēkam, kas nakti pavadījis ārpus mājas?

- Es neievēroju... Es skatījos galvenokārt sejā... Pagaidiet! Tīkliņā virs kofera bija gabardīna mētelis....

Pagāja labs laiciņš, iekams atrada viesnīcu, kur Anetes tēvs bija apmeties - “Reinas un Puatjē viesnīcu ” netālu no Austerlicas stacijas.

Tas bija otrās šķiras iestādījums - slikti apgaismots un skumīgs, bet cienījams, kur apmetās galvenokārt pastāvīgie klienti. Martēns Dišē tur bija apmeties vairākas reizes. Priekšpēdējo reizi viņš tur bijis pirms diviem gadiem, kad atvedis meitu uz Parīzi.

- Viņš dzīvoja piecdesmit trešajā istabā... Viesnīcā viņš neieturēja nevienu maltīti... Viņš ieradās otrdien ar vilcienu, kas pienāk piecas pāri piecpadsmitiem, un izgāja gandri/, tūlīt, līdzko aizpildīja kartīti, un paziņoja, ka paliks tikai vienu nakti.

- Cikos viņš pārnāca vakar vakarā?

Te radās grūtības. Naktssargs, kas kabinetā gulēja saliekamajā gultā, bija čehs, kurš tik tikko prata franciski un kurš turklāt divreiz bija ievietots Svētās Annas klīnikā. Dišē vārds viņam neko neatgādināja, arī apraksts nē. Kad ar viņu runāja par piecdesmit trešo istabu, viņš skatījās uz atslēgu pakaramo un kasīja galvu.

- Cilvēki nāk... Cilvēki iet... Cilvēki atgriežas... Atkal iet prom... - viņš izmisis murmināja.

- Cikos jūs likāties gulēt?

- Pirms pusnakts nē... Es vienmēr aizslēdzu durvis un apguļos divpadsmitos.... Tāds ir rīkojums...

- Vai neatceraties - vai klients no piecdesmit trešās istabas bija atgriezies?

Nabaga vīrs pūlējās, cik spēja, bet daudz viņš nespēja. Viņš nestrādāja viesnīcā pirms diviem gadiem, kad Dišē tur bija apmeties pēdējoreiz.

Viņam parādīja fotogrāfiju.

- Kas tas tāds? - viņš jautāja, uztraukdamies un gribēdams iztapt taujātājiem.

Megrē savā neatlaidībā gāja izjautāt abus 53. istabas kaimiņus. Viens no tiem dzīvoja Marseļā, un tam varēja piezvanīt.

- Es nekā nezinu. Es atgriezos vienpadsmitos un neko nedzirdēju.

- Vai bijāt viens?

- Protams.

Cilvēks bija precējies. Viņš bija ieradies Parīzē bez sievas. Un tāpēc varēja droši spriest, ka nakti viņš nav pavadījis viens.

51. istabā bija apmeties beļģis, kas Francijai tikai brauca cauri, un viņa pēdas nebija iespējams sadzīt.

Bet no rīta bez ceturkšņa astoņos Dišē katrā ziņā bija savā istabā un piezvanīja, lai pasūtītu brokastis. Kalpotājs neko neparastu nebija pamanījis, ja nu vienīgi to, ka klients pasūtījis trīskāršu kafiju.

- Viņš izskatījās noguris...

Tas bija visai nenoteikti. Nebija iespējams piespiest viņu pasacīt ko vairāk. Pusdeviņos, vannu nelietojis, Dišē nokāpis lejā un samaksājis rēķinu kasierim, kuru pazinis.

- Viņš bija tāds pats kā parasti. Es viņu jautru nekad neesmu redzējis. Viņš atstāja slima cilvēka iespaidu. Reizēm viņš sastinga, it kā ieklausītos sirdsdarbībā. Es pazinu vienu citu - labu klientu, kurš te apmetās katru mēnesi. Viņš izskatījās tāds pats un tāpat ķēra pie sirds, un vienu rītu viņš pakrita uz trepēm un nomira, nepaspējis nevienu pasaukt...

Dišē bija iekāpis savā vilcienā. Viņš tur sēdēja pretī labības tirgotājam tad, kad Megrē Orfēvras krastmalā pratināja Žosē.

Tajā pašā laikā kāds rīta avīzes reportieris, aizdrāzies uz Kolenkūra ielu, piezvanīja Fontenēlekontas korespondentam.

Vārtniece nebija Megrē neko teikusi par žurnālistu, kuram viņa bija iedevusi Anetes tēva adresi.

Visi sīkie fakti cits ar citu savijās, un bija vajadzīgs laiks un pacietība, lai no tiem izveidotu kaut cik loģisku ainu.

Kad vilciens pēcpusdienā pieturēja Fontenēlekontas stacijā, Martēns Dišē joprojām neko nezināja. Pilsētas iedzīvotāji ari nē, jo radio vēl nebija nosaucis viņu līdzpilsoņa vārdu, un tikai neticama nojauta spētu saistīt viņu apakšprefektūras kancelejas priekšnieku ar Lopēra ielas traģēdiju.

Lietas kursā bija vienīgi avīzes korespondents. Viņš brīdināja fotogrāfu. Abi gaidīja uz perona, un, kad Dišē kāpa ārā no vagona, viņi to pārsteidza ar magnēzija zibsni.

- Vai neiebildīsiet, Dišē kungs?

Dišē, galīgi apmulsis, mirkšķināja acis.

- Domājams, jūs vēl nezināt jaunumus?

Reportieris nesvārstīdamies apgalvoja: kancelejas

priekšnieks izskatījies pēc cilvēka, kurš galīgi nesaprot notiekošo. Koferi rokā un lietusmēteli uz rokas, viņš devies uz izejas pusi, pasniedzis dzelzceļniekam biļeti, tas viņu sveicinājis, pielikdams pirkstus pie cepures. Fotogrāfs izdarījis vēl vienu uzņēmumu. Reportieris no Anetes tēva nav atkāpies.

Viņi abi karstā saulē devās lejup pa Republikas ielu.

- Pagājušajā naktī nogalināta Žosē kundze...

Žurnālistam, vārdā Pekēram, bija lelles seja, apaļi vaigi

un tādas pašas zilas, izvelbtas acis kā Anetei. Viņa mati bija sarkani, uzvalks nevīžīgs, un viņš smēķēja pārāk lielu pīpi, lai izskatītos cienīgāks.

Megrē iztaujāja arī viņu “Pasta kafejnīcas” dibentelpā pie pamesta biljarda galda.

- Kāda bija viņa reakcija?

- Viņš apstājās un skatījās man acīs kā cilvēks, kurš

nojauš slazdus.

- Kāpēc slazdus?

- Fontenē neviens vēl nezināja, ka viņa meitai ir sakars. Viņš droši vien pieņēma, ka esmu to uzzinājis un gribu panākt, lai viņš man ko izstāsta.

- Ko viņš teica?

- Pēc briža viņš skarbā balsi atbildēja: “Es nepazīstu Žosē kundzi.”

Tad es pastāstīju to, ko mana avīze bija uzzinājusi, un par visiem lietas apstākļiem. Es vēl pateicu to, ko tikko biju uzzinājis pa telefonu: “Viena vakara avīze jau raksta par jūsu sarunu ar meitu un Adriānu Žosē Kolenkūra ielā...”

Megrē jautāja:

- Vai jūs viņu labi pazināt?

- Tāpat kā visi Fontenē... Es viņu biju redzējis prefektūrā un uz ielas...

- Vai viņš reizēm uz ielas apstājās?

- Droši vien pie skatlogiem.

- Vai viņš bija slims?

- Es nezinu. Viņš dzīvoja viens, negāja uz kafejnīcām un runāja maz.

- Vai jūs dabūjāt cerēto interviju?

- Viņš turpināja ceļu klusēdams. Es viņam uzdevu jautājumus, kādi ienāca prātā: “Vai jūs ticat, ka Žosē nogalinājis sievu? Vai viņš tiešām gatavojās precēties ar jūsu meitu?"

Viņš bija īgns un manī neklausījās. Divas vai trīs reizes tikai norūca: “Мал nekas nav jums sakāms. ” - “Bet jūs taču satikāt Adrianu Žosē?” - ‘‘Man nekas nav sakāms. ”

Mēs nonācām pie tilta. Viņš pagriezās pa kreisi uz krastmalu, kur dzīvo mazā ķieģeļu mājiņā, kuru apkopj kalpone. Es nofotografēju mājiņu, jo avīzēm nekad nav par daudz fotogrāfiju.

- Vai kalpone viņu gaidīja?

- Nē. Viņa strādā Dišē tikai no rītiem.

- Kas viņam gatavoja ēst?

- Pusdienas viņš parasti ēda “Trīs baložos”. Vakarā gatavoja maltīti pats.

- Vai viņš nekur negāja izklaidēties?

- Reti. Vienreiz nedēļā uz kino.

- Viens?

- Vienmēr.

- Vai tajā vakarā un naktī neviens neko nav dzirdējis?

- Nē. Tikai kāds motociklists, kas braucis garām vienos naktī, pamanījis gaismu logā. No rīta, kad kalpone ķērās pie darba, lampa dega joprojām.

Martēns Dišē nebija nedz izģērbies, nedz ēdis. Viņa mājā nebija nekādas nekārtības.

Cik varēja spriest par viņa rīcību, Dišē bija paņēmis no kādas atvilktnes ēdamistabā fotogrāfiju albumu. Pirmajās lappusēs bija ielīmēti nodzeltējuši viņa vecāku un sievas portreti, viņa paša ģīmetnes artilērista formas tērpā - no karadienesta laikiem, kāzu uzņēmums, Anete dažu mēnešu vecumā uz lāčādas, pēc tam viņa piecu un desmit gadu vecumā, pirmās komūnijas dienā, beidzot - skolnieču grupā pie mūķenēm, kur viņa bija izglītojusies.

Šajā lappusē atvērtais albums bija nolikts uz apaļa galdiņa blakus atzveltnim.

Cik ilgi Dišē bija tā sēdējis, pirms pieņēmis lēmumu? Viņš droši vien aizgāja uz guļamistabu otrajā stāvā, lai paņemtu revolveri no naktsgaldiņa atvilktnes, kuru bija atstājis vaļā.

Tad viņš bija nokāpis lejā, atkal apsēdies atzveltnī un iešāvis galvā lodi.

No rīta avīzes trekniem burtiem vēstīja:

“Žosē lietā - otrs upuris”.

Lasītāji to uztvēra apmēram tā, it kā Žosē būtu nogalinājis Anetes tēvu pats savām rokām.

Rakstīja par kancelejas priekšnieka atraitnību, par viņa cienījamo un vientuļo dzīvi, par mīlestību uz vienīgo meitu, par triecienu, ko viņš saņēmis, ieiedams Kolenkūra ielas dzīvoklī un uzzinādams par Anetes sakaru ar priekšnieku.

Žosē tas nozīmēja gandriz drošu notiesāšanu. Pat Komel-jo, kuram vajadzētu raudzīties uz faktiem no tīri profesionāla viedokļa, bija gluži satraucies, kad zvanīja Megrē.

- Vai lasījāt?

Tas bija ceturtdienas rītā. Komisārs, kas tikko bija iegājis savā kabinetā, bija izlasījis avīzes, stāvēdams uz autobusa platformas.

- Es ceru, ka Žosē ir izvēlējies advokātu, jo man ir nodoms viņu šorīt izsaukt pie sevis un izmeklēt lietu nekavējoties. .. Publika nesapratīs, ja mēs vilcināsimies...

Tas nozīmēja, ka Megrē nekas vairs nav sakāms. Miertiesnesis pārņēma lietu savās rokās, un teorētiski no tā brīža komisārs darbojās vairs tikai viņa uzdevumā.

Varbūt viņš vairs neredzēs Žosē - vienīgi zvērināto tiesā. Un no pratināšanas viņš uzzinās vienīgi to, ko ierēdnim labpatiksies pasacīt.

Tajā dienā viņš nebrauca uz Nioru un Fontenē, jo Komeljo to noteikti uzzinātu un bargi sauktu Megrē pie kārtības. Noteikumi viņam liedza pat visnevainīgāko darbošanos ārpus Parīzes.

Pat pirmoreiz zvanot doktoram Liorānam, kas dzīvoja Fontenēlakontā Rablē ielā un ko viņš šajā pilsētā savulaik bija saticis, viņš rīkojās nelikumīgi.

- Te Megrē... Vai jūs mani atceraties, doktor?

Viņam atbildēja salti, apdomīgi, un viņš uzreiz jutās

nemierīgs.

- Es atļaušos gluži personiski jums palūgt mazu informāciju.

- Es klausos.

- Es gudroju, vai Martēns Dišē nejauši nav bijis jūsu pacients.

Klusums.

- Es pieņemu, ka tā jūs neatklātu profesijas noslēpumu...

- Viņš reizēm ir bijis pie manis.

- Vai viņam bija nopietna kaite?

- Man ļoti žēl, bet es nevaru jums atbildēt.

- Vienu mirklīti, doktor... Nedusmojieties, ka esmu tik uzstājīgs... Varbūt runa ir par kāda cilvēku dzīvību... Esmu uzzinājis, ka Dišē ir gadījies gan uz ielas, gan citās vietās piepeši apstāties, it kā viņam būtu stenokardija...

- Vai to jums teica ārsts?

- Tas nav ārsts.

- Tādā gadījumā tas ir dīks izdomājums.

- Vai jūs varat pasacīt, vai viņa dzīvībai draudēja briesmas?

- Es jums itin neko nevaru pasacīt. Komisār, man ļoti žēl, bet mani gaida kāds desmits pacientu...

Ar tikpat maziem panākumiem viņš runāja ar ārstu, kad slepus no Komeljo un pat no kriminālpolicijas aizbrauca uz Nioru un Fontenē.

6. nodaļa Bezmiega mocītais vecais vīrs

Pavasaris reti kad ir bijis tik starojošs kā togad, un avīzes sacenzdamās ziņoja par karstuma un sausuma rekordiem. Reti kad Orfēvras krastmalā Megrē bija redzēts tik drūms un aizdomīgs, tā ka cilvēki, kuri nebija lietas

kursā, bažīgi apjautājās par Megrē kundzes veselību.

Komeljo bija pārņēmis iniciatīvu, burtiski piemērodams likumu un zināmā mērā it kā slēpdams Žosē, ar kuru komisārs vairs nevarēja ne vārdu pārmīt.

Gandrīz katru dienu farmaceitisko produktu fabrikantu ieveda augstā tiesas ierēdņa kabinetā, kur viņu gaidīja advokāts metrs Lenēns.

Tā bija slikta izvēle, Megrē būtu Žosē no tās atrunājis. Lenēns bija viena no trim vai četrām advokatūras zvaigznēm, specializējies skaļos tiesas procesos, un, līdzko viņš uzņēmās kādu skandalozu lietu, avīzēs par viņu rakstīja tikpat daudz kā par kādu kinozvaigzni.

Reportieri gaidīja viņa ikdienas paziņojumus, viņa asprātīgos izteikumus, kas bija vairāk vai mazāk nežēlīgi, un divu vai trīs attaisnošanas gadījumu dēļ, kurus uzskatīja par neiespējamiem, viņu sauca par bezcerīgo gadījumu advokātu.

Pēc tādām pratināšanām Megrē saņēma negaidītus Komeljo rīkojumus, kas visbiežāk netika paskaidroti: sameklēt kādu liecinieku, kaut ko pārbaudīt, un tie bija jo apnicīgāki tāpēc, ka šķita gandrīz nemaz nesaistīti ar Lopēra ielā pastrādāto noziegumu.

Komeljo rīcību nenoteica personisks naids, kaut arī viņš nekad nebija īsti uzticējies komisāram un viņa metodēm; tam par pamatu bija milzīgā atšķirība viņu viedokļos.

Vai galu galā pamats nebija sabiedrības šķiru jautājums? Ierēdnis pasaulē, kura attīstījās, bija palicis noteikta slāņa cilvēks. Viņa vectēvs bija Trešās palātas priekšsēdētājs Parīzē, un viņa tēvs - Valsts padomes loceklis, bet viens no viņa tēvočiem pārstāvēja Franciju Helsinkos.

Viņš pats bija gatavojies darbam finansu inspekcijā un tikai pēc tam, kad izkrita eksāmenā, izvēlējies maģis-tratūru.

Viņš bija savas pasaules cilvēks, savu paradumu, dzīves kārtības un pat savas valodas vergs.

Varētu domāt, ka Tiesu pilī gūtā ikdienas pieredze mainīs viņa skatījumu uz cilvēci, tomēr tā nenotika, un galu galā noteicošais vienmēr palika viņa vides viedoklis.

Viņa uztverē Žosē bija aizdomīgs tips, varbūt pat jau dzimis vainīgs. Vai tad viņš ar nelikumīgu sakaru un nepiedienīgu apprecēšanos nebija ieblēdījies vidē, kas nebija viņam piemērota? Sakars ar Aneti un solījums to precēt tikai nostiprināja šo spriedumu.

Turpretī meitenes tēvs Martēns Dišē, kas drīzāk bija gatavs nonāvēties nekā piedzīvot negodu, nelokāmā Komeljo acīs un saskaņā ar tradīciju bija īsts godīga kalpotāja, pieticīga un neuzbāzīga cilvēka prototips, kurš nepārstāja skumt par sievas nāvi.

Faktu, ka Kolenkūra ielas scēnas vakarā viņš bija atļāvies dzert, Komeljo atmeta kā nenozīmīgu, turpretī komisāra uztverē tam bija liels svars.

Megrē bija gatavs zvērēt, ka Anetes tēvs ir jau 'sen slims, ka viņu moka kāda nedziedināma kaite.

Un vai viņa cienīgumam pamatā nebija galvenokārt iedomība?

Viņš atgriezās Fontenē savārdzis, īstenībā mazliet kaunēdamies par savu izturēšanos iepriekšējā vakarā, un atrada nevis mieru un klusumu, bet jau uz stacijas perona sadūrās ar žurnālistu un fotogrāfu.

Tas nedeva mieru Megrē tāpat kā doktora Liorāna izturēšanās. Viņš apņēmās pie tā atgriezties, tikt par šo jautājumu skaidrībā, kaut arī rokas viņam bija sasietas.

Viņa ļaudis bija Parīzē nostaigājuši kilometriem lielus attālumus, lai izdarītu pārbaudes, un Megrē bija sastādījis Žosē rīcības shēmu nozieguma naktī, vēl nezinādams, vai tai būs kāda nozīme.

Vienīgajā pratināšanā Orfēvras krastmalā Žosē apgalvoja, ka, atstājis Kolenkūra ielu ap pusdeviņiem, viņš uz labu laimi braukājis un pirmoreiz apstājies pie kāda iestādījuma Republikas laukumā.

Šis iestādījums tika atrasts - “Labais kauss” Tempļa bulvāri, kur viesmīlis viņu atcerējās. Tā kā viens no krodziņa klientiem ik vakaru ieradās tieši deviņos un vēl nebija atnācis, kad Žosē jau bija prom, varēja noteikt, ka Tempļa bulvārī viņš bijis laikā no bez ceturkšņa deviņiem līdz deviņiem.

Tas tātad atbilda patiesībai.

Kafejnīcā “Selekt” Elizejas laukos bija vēl vieglāk, jo bārmenis Žans farmaceitisko produktu fabrikantu pazina gadiem ilgi.

- Viņš ienāca deviņos divdesmit minūtēs un pasūtīja viskiju.

- Vai viņš to dzer parasti?

- Nē. Tas drīzāk ir cilvēks, kas dzer pa kausam šampanieša. Viņu ieraugot, es jau pastiepu roku pie spainīša, kur vienmēr vēsinās šampanieša pudele.

- Vai viņa rīcībā jūs nekas nepārsteidza?

- Viņš izdzēra glāzi vienā paņēmienā, pasniedza to, lai piepildu atkal, un nevis uzsāka sarunu, bet stīvi skatījās savā priekšā. Es viņam jautāju: “Vai lāgā neviecas, Žosē kungs?” - “Neveicas vis.” Viņš piemetināja dažus vārdus par nesagremojamu ēdienu, un es piedāvāju sodu.

Viņš no tās atteicās un izdzēra trešo glāzi, pirms aizgāja, joprojām izskatīdamies tikpat norūpējies.

Arī tas saskanēja.

Ja ticēja Žosē vārdiem, pēc tam viņš devās uz Lopēra ielu, kur bija ieradies desmitos un piecās minūtēs.

Toranss bija iztaujājis visus ielas iedzīvotājus. Lielākajai daļai namu tādā laikā aizvirtņi bija ciet. Kāds kaimiņš bija pārnācis mājās ceturksni pāri desmitiem un neko nebija pamanījis.

- Vai pie Žosē mājas bija mašīnas?

- Laikam gan.

- Lielā katrā ziņā. Un mazā?

- To es nevaru pasacīt.

- Vai redzējāt gaismu logos?

- Man šķiet, ka jā... Bet zvērēt es nevarētu.

Vienīgi pretējā nama īpašnieks bija kategorisks savos apgalvojumos, tik kategorisks, ka Toranss jautājumus atkārtoja trīs vai četras reizes un atbildes pierakstīja vārds vārdā.

Runa bija par kādu Fransuā Lalendu, koloniju ierēdni, kas jau sen bija aizgājis pensijā un kam bija septiņdesmit seši gadi. Viņš bija slimīgs, bieži mocījās ar drudža lēkmēm un vairs neatstāja māju, kur dzīvoja kopā ar melnādainu kalponi Žilī, kuru bija atvedis no Āfrikas.

Viņš apgalvoja, ka nav aizgājis gulēt pirms četriem no rīta, ka tā dara vienmēr un ka nakts pirmo pusi pavadījis atzveltnī pie loga.

Viņš šo krēslu parādīja Toransam - otrā stāva telpā, kas reizē bija guļamistaba, bibliotēka, viesistaba un pieliekamais - vienīgā visā mājā, kur tiešām dzīvoja un no kuras viņš tikpat kā neizkustējās, ja vien negāja uz vannas-istabu turpat blakus.

Tas bija nepacietīgs un dusmās ātrs cilvēks, kas necieta pretī runāšanu.

- Vai pazīstat kaimiņus no pretējā nama?

- Pēc izskata, inspektor, pēc izskata!

Viņš mēdza draudīgi smīnēt.

- Tiem ļaudīm patīk dzīvot visu acu priekšā, viņiem pat pietrūcis cieņas pierīkot logiem slēģus.

Un viņš lika saprast, ka zina daudz vairāk, nekā grib sacīt

- Tā ir ārprātīgo dzīve!

- Par kuru jūs runājat?

- Par abiem, tiklab par sievu, kā par vīru... Un kalpotāji nav vairāk vērti...

- Vai jūs redzējāt, kad Žosē otrdienas vakarā pārnāca?

- Kā tad es varēju neredzēt, ja sēdēju pie loga?

- Vai jūs neko citu nedarījāt kā vien skatījāties uz ielu?

- Es lasīju. No katra trokšņa es satrūkstos. Man riebjas troksnis, sevišķi automobiļu troksnis...

- Vai dzirdējāt, kā auto apstājas pie Žosē nama?

- Un es kā vienmēr salēcos. Es uzskatu troksni par personisku apvainojumu.

- Tātad jūs dzirdējāt piebraucam Žosē kunga automobili un pēc tam, protams, durvju noklaudzēšanu?

- Jā, jaunais cilvēk, noklaudzēšanu arī!

- Vai jūs paskatījāties ārā?

- Es paskatījos un redzēju, ka viņš ieiet savā mājā.

- Vai jums ir rokaspulkstenis?

- Nē. Pie sienas ir pulkstenis tieši pretī manam krēslam, kā jūs pats redzat. Tas steidzas vai atpaliek ne vairāk kā trīs minūtes mēnesī.

- Cik tas rādīja?

- Desmit četrdesmit piecas minūtes.

Toranss, kurš, tāpat kā visi Megrē līdzstrādnieki, bija lasījis nopratināšanas protokolu, neatlaidās.

- Vai esat pārliecināts, ka nebija desmit un piecas minūtes?

- Pilnīgi pārliecināts. Es esmu precīzs cilvēks. Es tāds

• esmu bijis visu mūžu.

- Vai jums nekad negadās vakarā vai naktī savā atzveltnī iesnausties?

Šoreiz Lalenda kungs pa īstam saskaitās, un lāga To-ransam tikai ar lielām pūlēm izdevās viņu nomierināt. Vecais vīrs nepieļāva nekādu pretirunāšanu, it sevišķi vēl attiecībā uz viņa miegu, jo viņš lepojās, ka ir cilvēks, kurš nekad neguļ.

- Vai jūs pazināt Žosē kungu?

- Kurš cits gan tas varēja būt?

- Es jums jautāju, vai jūs viņu pazināt.

- Protams.

- Vai saskatījāt viņa seju?

- Laterna nav tālu, turklāt spīdēja mēness.

- Vai tajā brīdī daži logi bija apgaismoti?

- Nē, inspektora kungs.

- Pat kalpones istabā nē?

- Kalpone bija aizgājusi gulēt jau pirms pusstundas.

- Kā jūs zināt?

- Tāpēc, ka es redzēju, kā viņa aizver logu, un tūlīt pēc tam nodzisa uguns.

- Cikos tas bija?

- Ceturksni pāri desmitiem.

- Vai Žosē kungs iededza gaismu pirmajā stāvā?

- Viņš to noteikti darīja.

- Vai jūs atceraties, ka pirmais stāvs apgaismojās, kad viņš iegāja iekšā?

- Pilnīgi skaidri.

- Un pēc tam?

- Pēc tam notika tas, kas parasti notiek. Pirmais stāvs atkal satumsa, un lampas iedegās otrajā stāvā.

- Kādā istabā?

Gan Žosē istabai, gan viņa sievas istabai logi bija ielas pusē, Žosē istabai - pa labi, Kristīnes istabai - pa kreisi.

- Abās.

- Vai jūs nevarējāt saskatīt neko, kas notika mājā?

- Nē. Tas mani neinteresē.

- Vai cauri aizkariem jūs varat redzēt?

- Vienīgi ēnu, ja kāds iet starp lampu un logu.

- Vai jūs ne mirkli neskatījāties?

- Es atsāku lasīšanu.

- Cik ilgi jūs lasījāt?

- Līdz izdzirdu pretējās mājas durvis atveramies un aizveramies.

- Cikos?

- Divpadsmitos un divdesmit minūtēs.

- Vai dzirdējāt ierūcamies mašīnu?

- Nē. Vīrietis kājām aizgāja Otejas baznīcas virzienā, rokā viņam bija koferis.

- Vai mājā gaismas vairs nebija?

-Nē.

Pēdējā posma laika sadalījums atkal bija tāds, kādu Žosē bija izklāstījis Megrē. Un no tā brīža liecību netrūka. Atrada taksometra 403 šoferi, kas stāvēja Otejas baznīcas priekšā, - kādu Briņalī.

- Klients pie manis pienāca pusvienos naktī. Es atzīmēju braucienu savā piezīmju grāmatiņā. Viņam rokā bija koferis, un es viņu aizvedu uz Marso avēniju.

- Kāds viņš bija?

- Liels un ļengans, pamatīgi oda pēc alkohola. Ieraudzījis koferi, es viņam jautāju, uz kādu staciju braukt.

Marso avēnijā Žosē samaksāja par braucienu un devās uz lielu savrupnamu, pie kura durvīm kreisajā pusē bija vara plāksne.

Atrada arī otro taksometru, kurā Žosē iekāpa, iznācis no kantora.

Kabarē, kurā viņš iegāja pusdivos naktī, bija mazs krodziņš, kas saucās "Stirnu dārzs”. Zāles pārzinis un bārmenis viņu atcerējās.

- Viņš negribēja sēsties pie galda. Viņš izskatījās pārsteigts, ka nonācis šādā vietā, un tāds kā mazliet apstulbis noskatījās, kā Ninuša zālē izģērbjas... Ninuša parādās pirmās izrādes beigās, tāpēc varam noteikt laiku... Viņš dzēra viskiju, un to izmaksāja Marinai, bārdāmai, nepievēršot viņai nekādu uzmanību...

Pa to laiku taksometra šoferim pie durvīm bija strīds ar Žosē taksometra vadītāju - pirmais sadarbojās ar zāles pārzini un gribēja svešo padzīt no kabarē durvju priekšas.

“Ej un pieprasi naudu, es uzņemšu tavu klientu, kad viņš iznāks ārā.”

Žosē iznāca ārā, līdz ar to strīds beidzās un taksometrs, kurā bija atstāts koferis, aizveda klientu uz Lopēra ielu. Kaut arī šoferis diezgan labi pazina rajonu, viņš ilgi bija maldījies, un Žosē vajadzējis parādīt viņam īsto ceļu.

- Kad viņš izkāpa, varēja būt bez ceturkšņa divi, varbūt bez desmit divi.

- Kāds viņš bija?

- Vēl vairāk piedzēries nekā tad, kad viņu uzņēmu.

Lalends, kādreizējais koloniju ierēdnis, šo ierašanos

apstiprināja. Lampas atkal bija iedegušās.

- Vai pirmajā stāvā?

- Noteikti. Pēc tam - otrajā.

- Vai abās istabās?

- Jā, un vēl - vannas istabā, kurai logā ir matstikla rūtis.

- Vai Žosē pēc tam izgāja atkal?

- Pustrijos, kad bija nodzēsis uguni.

- Vai viņš brauca ar mašīnu?

- Nē. Un šoreiz viņš gāja uz Šardona Lagaša ielas pusi, rokā viņam bija sainītis.

- Cik liels sainītis?

- Diezgan liels, vairāk garš nekā plats.

- Vai trīsdesmit, četrdesmit centimetru garš?

- Es teiktu - četrdesmit.

- Un platums?

- Teiksim - divdesmit.

- Vai jūs negājāt gulēt?

- Nē. Tieši trijos un četrdesmit piecās minūtēs es dzirdēju troksni - piebrauca policijas mašīna un kāds pusducis policistu izlēca uz ietves, pēc tam iegāja mājā.

- Cik es saprotu, jūs neatstājāt krēslu pie loga visu vakaru un visu nakti?

- Es piecēlos no tā tikai puspiecos, kad gāju gulēt.

- Vai pēc tam neko nedzirdējāt?

- Auto braukāja visu nakti.

Ari šajā gadījumā laiki sakrita, jo Zosē bija ieradies Otejas komisariātā pusčetros un mašīnu uz Lopēra ielu aizsūtīja pēc dažām minūtēm, kad viņš ziņojumu bija tikko iesācis.

Ziņojumu Megrē nosūtīja Komeljo. Mazliet vēlāk tiesnesis viņu ieaicināja savā kabinetā.

-Vai jūs izlasījāt?

- Protams.

- Vai jūs nekas nepārsteidza?

- Kāds sīkums. Es par to gribu ar jums parunāt mazliet vēlāk.

- Mani pārsteidz tas, ka Žosē lielākoties ir teicis patiesību gadījumos, kad runa nav par pašu noziegumu. Lielākajai daļai nakts laiki, ko viņš min, sakrīt ar liecinieku teikto.

Bet, kaut arī viņš apgalvo, ka atgriezies mājās visvēlākais desmitos un piecās minūtēs, Lalenda kungs redzējis viņu pārnākam desmitos un četrdesmit piecās.

Tātad viņš tajā brīdī nebija aizmidzis pirmā stāva telpā, kā pats apgalvo.

Desmitos četrdesmit piecās viņš staigāja pa otro stāvu, un gaisma bija iedegta abās guļamistabās.

Ņemiet vērā, ka laiks atbilst tam, kurā, pēc doktora Pola domām, varēja būt pastrādāts noziegums... Ko jūs par to sakāt?

- Es tikai gribētu pateikt šādu domu. Kā apgalvo Toranss, Lalenda kungs visu sarunas laiku nemitīgi smēķējis ļoti melnus cigārus, mazus itāliešu cigārus, ko tautā dēvē par zārku naglām.

- Es neredzu sakaru...

- Es pieņemu, ka viņš smēķējis arī naktī, sēdēdams savā krēslā. Tādā gadījumā var gandrīz droši apgalvot, ka viņam iegribējās dzert.

- Viņam dzēriens varēja būt pa rokai.

- Bez šaubām. Ziņojamā teikts, ka viņam ir septiņdesmit seši gadi.

Tiesnesis joprojām nesaprata.

- Es gudroju, - Megrē turpināja, - vai viņam ne reizi nebija vajadzības atvieglot pūsli. Veciem cilvēkiem lielākoties. ..

- Viņš apgalvo, ka nav piecēlies no krēsla, un viss liecina, ka viņš ir uzticēšanās cienīgs cilvēks...

- Un arī stūrgalvīgs cilvēks, kas vienmēr grib paturēt pēdējo vārdu.

- Viņš Žosē pazina tikai pēc izskata, un viņam nebija nekāda iemesla...

Megrē tomēr būtu gribējis aprunāties ar Lalenda kunga ārstu. Tā bija otrā reize, kad viņam radās vēlēšanās uzklausot tādu liecību.

- Jūs aizmirstat profesijas noslēpumu...

- Diemžēl es to neaizmirstu vis.

- Un jūs aizmirstat, ka Žosē turpretī bija iemesls melot.

Dišē pašnāvība Fontenēlekontā pilnīgi noteikti pavērsa

sabiedrības domu pret Adrianu Žosē. Avīzes par to rakstīja bagātīgi. Tika publicētas Anetes fotogrāfijas, kurās viņa bija redzama brīdī, kad raudādama kāpa vilcienā, lai brauktu uz Fontenē.

“Nabaga tētis! Ja es būtu zinājusi... ”

Tika intervēti apakšprefektūras ierēdņi un Fontenē-lekontas komersanti, kuri visi dziedāja kancelejas priekšniekam slavas dziesmas.

“Cienījams cilvēks, neparasti godprātīgs. Nebeigdams skumt par sievas nāvi, viņš nespēja izturēt negodu... ”

Uz reportieru jautājumiem Lenēna kungs atbildēja tā, it kā gatavotos neatvairāmam prettriecienam:

- Pagaidiet! Izmeklēšana ir vēl tikai sākusies!

- Vai jums ir kas jauns?

- Es to pietaupu savam draugam tiesnesim Komeljo!

Viņš pasludināja atmaskojumu dienu un stundu, viņš

kurināja ziņkāri, un, kad lika sprāgt bumbai, kā viņš pats to sauca. Tiesu pils gaiteņos bija tik daudz reportieru un fotogrāfu, ka vajadzēja aicināt papildu apsardzi.

Nenoteiktās gaidas turpinājās trīs stundas, kamēr miertiesneša kabinetā bija ieslēgušies četri cilvēki - Adriāns Žosē, kuru ierodoties daudz fotografēja, metrs Lenēns, kam bija tikpat spoži panākumi, Komeljo un viņa rakstvedis.

Megrē savā Orfēvras krastmalas kabinetā nodevās administratīviem pienākumiem.

Divas stundas pēc sēdes viņam atnesa avīzes, kurās bija aptuveni līdzīgi virsraksti:

"Žosē apsūdz!”

Apakšvirsraksti mainījās.

“Pie sienas piespiests, Žosē pāriet uzbrukumā”.

“Aizstāvība izmēģina bezcerīgu manevru”.

Komeljo kā parasti atsacījās sniegt jelkādus paziņoju mus un palika ieslēdzies savā kabinetā.

Lenēns - tāpat sekodams savam paradumam - ne tikai nolasīja žurnālistiem paziņojumu, bet sarīkoja tiesu pils gaiteņos, ko viņa klients tikko bija atstājis divu žandarmu pavadībā, īstu preses konferenci.

Paziņojums bija lakonisks.

“Līdz šim Adriāns Žosē, kuram grib inkriminēt sievas slepkavību, bruņnieciski klusēja par viņas privāto un slepeno dzīvi.

Brīdī, kad dosjē tūlīt tiks nosūtīts apsūdzības formulēšanai, viņš, advokāta pierunāts, l)eidzot bija ar mieru pacelt noslēpumu plīvura stūrīti, un tāpēc izmeklēšana iegūs jaunu virzienu.

Tagad atklāsies, ka ir vairākas personas, kuras var būt nogalinājušas Kristīni Žosē, par kuru līdz šim runāts tik maz, jo visi spēki ziedoti, lai pierādīm viņas vīra vainu. ”

Megrē būtu gribējies zināt, kas bija noticis pirms šī lēmuma pieņemšanas, uzzināt, par ko abi vīrieši - advokāts un viņa klients sarunājušies Santē cietuma kamerā.

Notikušais viņam mazliet atgādināja Kolenkūra ielas scēnu. Anetes tēvs ienāca un nepateica gandrīz neko. Viņš tikai pajautāja: “Ko jūs domājat darīt?”

Un Žosē, kas slēpās aiz Žila kunga muguras ik reizi, kad vajadzēja atlaist kādu kalpotāju, solīja šķirties no sievas, lai apprecētu viņa meitu.

Vai gan veikls un sirdsapziņas neapgrūtināts cilvēks.

kāds bija Lenēns, nevarēja viņu pamudināt pasacīt visu, ko vien pats vēlējās?

Reportieri, bez šaubām apšaudīja advokātu ar jautājumiem:

- Vai jūs gribat sacīt, ka Žosē kundzei bija mīļākais?

Advokāts noslēpumaini smaidīja.

- Nē, kungi. Mīļākais nē.

- Mīļākie?

- Tas būtu pārāk vienkārši un neko neizskaidrotu.

Neviens nekā nesaprata. Viņš zināja, ko dara.

- Žosē kundzei, redziet, bija aizbildināmie - un viņai bija tiesibas uz tiem. To jums apliecinās viņas draugi un draudzenes, un zināmās aprindās par šiem aizbildināmajiem runāja kā par viena vai cita īpašnieka sacīkšu zirgiem.

Viņš sirsnīgi skaidroja:

- Ļoti jauna viņa apprecējās ar plaši pazīstamu cilvēku

- seru Ostinu Louvelu, kas viņu izveidoja un izglītoja sa-biedrībs tikumos... Tā bija stipro pasaule, to, kuri tur savās'rokās grožus... Sākumā viņa, tāpat kā daudzas citas, bija tikai rota...

Saprotiēt mani pareizi: viņa nebija Ostins Louvels, viņa bija Louvela daiļā kundze, kuru viņš ģērba, kurai dāvināja rotas, ar kuru lepojās hipodroma tribīnēs, lielajās pirmizrādēs, krodziņos un salonos...

Nepilnu trīsdesmit gadu vecumā kļuvusi atraitne, viņa gribēja turpināt, tikai uz sava rēķina, ja varētu tā izteikties.

Viņa vairs negribēja būt otrais elements laulāto savienībā, ornamentālais, atkarīgais elements - viņa vēlējās būt noteicošā.

Tāpēc viņa nevis apprecējās ar cilvēku no savām aprindām, kas viņai būtu viegli izdarāms, bet sameklēja Žosē aiz aptiekas letes.

Viņa vēlējās savukārt valdīt, vēlējās iegūt cilvēku, kurš

būtu viņai blakus un būtu pateicību parādā par visu, būtu viņas rotaļlieta.

Bet nelaimīgā kārtā atklājās, ka jaunajam farmaceita palīgam ir stiprāka individualitāte, nekā viņai likās.

Viņš tik sekmīgi strādāja savā farmācijas nozarē, ka pats kļuva par personību.

Tas ir viss. Tā ir īstā traģēdija.

Sākot novecot, jūtot, ka tuvojas bridis, kad vairs negūs vīriešu apbrīnu...

- Piedodiet, - kāds žurnālists iejaucās. - Vai viņai jau bija mīļākie?

- Pieņemsim, ka viņa nedzīvoja pēc pilsoniskās morāles likumiem. Pienāca diena, kad viņa, nespēdama vairs valdīt pār vīru, gribēja valdīt pār citiem.

Tie ir tie, kurus es dēvēju par aizbildināmajiem, lietojot viņas pašas izraudzītu vārdu, kuro, šķiet, viņa izrunāja ar gandarījuma pilnu smaidu.

Viņu bija daudz. Pazīstama ir tikai daļa no viņiem. Noteikti bija vēl citi, kurus nezinām, bet kurus, es ceru, izmeklēšana ļaus atrast.

Lielākoties tie bija nepazīstami aktieri, gleznotāji, mūziķi, dziedātāji, kurus viņa satika Dievs vien zina kur un kurus vēlējās padarīt par slavenībām.

Es jums varētu nosaukt kādu valdzinošu dziedātāju, kas tagad ir diezgan pazīstams un kas par panākumiem var pateikties vienīgi tam, ka nejauši iepazinās ar Žosē kundzi garāžā, kur strādāja par mehāniķi.

Ja ari daži guva panākumus, atklājās, ka citiem nav talanta, un tos viņa pameta pēc dažām nedēļām vai dažiem mēnešiem.

Vai man vēl jāpiebilst, ka šie jaunie cilvēki ne vienmēr bija ar mieru atgriezties pelēkajā ikdienā?

Viņa tos bija iepazīstinājusi ar saviem draugiem kā nākamo skatuves, glezniecības vai kino cerību. Viņa bija tos pieklājīgi apģērbusi, iemitinājusi kārtīgos dzīvokļos; viņi bija dzīvojuši tuvībā ar viņu, viņas pavadonībā...

Un piepeši nākamajā dienā viņi vairs nebija nekas.

- Vai jūs varat nosaukt vārdus?

- Šīs pūles es atstāju miertiesnesim. Es viņam nodevu cilvēku sarakstu, starp kuriem droši vien ir arī krietni puiši. Mēs nevienu neapsūdzam. Mēs tikai sakām, ka zināmam skaitam cilvēku bija pamats dusmoties uz Kristīni Žosē...

- Vai ir runa par kādu īpaši?

- Bez šaubām, ir jāmeklē starp viņas pēdējiem aizbildināmajiem ...

Megrē par to bija domājis. Jau pašā sākumā viņam bija ienācis prātā, ka jāievāc ziņas par upura privāto dzīvi un cilvēkiem, ar ko tas saticies.

Līdz šim viņš vienmēr bija atsities kā pret sienu. Un arī šinī gadījumā, tāpat kā Komeljo gadījumā, tas bija šķiras vai varbūt pat kastas pašaizsardzības jautājums.

Kristīne dzīvoja vairāk ierobežotā pasaulē nekā tiesnesis Komeljo - nelielā cilvēku grupā, kuru vārdus lasa avīzēs, kuru rīcību apcer, par kuriem raksta fantastiskas lietas, bet par kuriem plašā publika īstenībā nezina gandrīz neko.

Megrē bija vēl tikai inspektors, kad šajā sakarā izteica asprātību, ko bieži atkārtoja Orfēvras krastmalas jaunatnācējiem. Kad viņam lika uzmanīt kādu baņķieri, kuru pēc dažiem mēnešiem apcietināja, viņš toreizējam priekšniekam teica:

- Lai saprastu viņa domāšanu, man vajadzētu kopā ar finansistiem ēst mīksti vārītas olas vai brokastu radziņus...

Vai gan katram sabiedrības slānim nebija sava valoda, savi tabu, sava iecietība?

Kad viņš jautāja:

- Ko jūs domājat par Žosē kundzi?

Viņam nemainīgi atbildēja:

- Par Kristīni? Kāda brīnišķīga sieviete!

Jo savās aprindās viņa ļoti maz bija Žosē, viņa bija Kristīne.

- Sieviete, kura interesējās par visu, aizrautīga, dzīvi mīloša.

- Un viņas vīrs?

- Lāga puisis...

Tas tika pateikts vēsākā tonī, kas nozīmēja, ka Žosē, par spīti komerciālajiem panākumiem, nekad nebija īsti iedzīvojies vidē, kurā apgrozījās viņa sieva.

Viņu pacieta, kā pacieš slavena cilvēka mīļāko vai sievu, klusībā sakot:

- Galu galā, ja viņam patīk...

Komeljo droši vien bija satracināts. Vēl niknāks viņš kļūs, kad būs izlasījis visas avīzes. Viņš bija savācis dosjē, ar kuru pats bija apmierināts, un tuvojās brīdis, kad vajadzēja to nodot apsūdzību palātā.

Un nu visa izmeklēšana bija jāsāk no gala. Nebija iespējams nelikties ne zinis par Lenēna apsūdzībām, un advokāts bija papūlējies tās izkladzināt, cik vien skaļi iespējams.

Tagad runa vairs nebija par vārtnieču, taksomeru šoferu un Lopēra ielas kaimiņu pratināšanu.

Tagad vajadzēja ķerties pie citām aprindām, iegūt liecības, vārdus, sastādīt jau slavenu kļuvušo aizbildināmo sarakstu, un droši vien Megrē vajadzēs pārbaudīt, kā tie pavadījuši laiku.

- Žosē, - kāds žurnālists sacīja, - apgalvo, ka ir aizmidzis pirmajā stāvā, sēdēdams atzveltni, kad pārradies mājās desmitos un piecās minūtēs. Kāds liecinieks, kura vārdiem var ticēt, kas dzīvo pretējā namā, apgalvo, ka Žosē pārnācis tikai desmitos četrdesmit piecās.

- Lai cik patiess grib būt liecinieks, viņš var maldīties,

- advokāts atcirta. - Lalenda kungs - jo runa ir par viņu -noteikti ir redzējis kādu cilvēku ieejam mājā desmitos četrdesmit piecās, kad mans klients bija aizmidzis...

- Un tas būtu slepkava?

- Iespējams.

- Un viņš būtu pagājis Žosē garām, to nepamanot?

- Pirmais stāvs nebija apgaismots. Jo vairāk es domāju, jo vairāk pārliecinos, ka nozieguma brīdī mājas priekšā bija nevis divas, bet trīs mašīnas. Es aizgāju uz turieni un pārliecinājos uz vietas. Es neiegāju Lalenda namā, kura kalpotāja pret mani izturējās ļoti nelaipni. Tomēr esmu pārliecināts, ka no cienījamā sirmgalvja loga var redzēt kadiljaku un mašīnu, kas piebraukta tam priekšā, bet ne auro, kas atrodas aiz kadiljaka. Es lūdzu, lai manu pieņēmumu pārbauda. Ja man taisnība, esmu gatavs apgalvot, ka bija trīs mašīnas...

Megrē kundze tajā vakarā bija ļoti uztraukusies. Viņa ilgi turējās, bet galu galā sāka aizrautīgi interesēties par lietu, par kuru runāja visos veikalos.

- Vai, tavuprāt, Lenēns dara pareizi, tā uzbrukdams?

-Nē.

- Vai Žosē ir nevainīgs?

Viņš neizteiksmīgi pavērās sievā.

- Piecdesmit pret simtu.

- Vai viņu notiesās?

- Iespējams, un tagad jo sevišķi.

- Vai tu nekā nevari darīt?

Megrē tikai paraustīja plecus.

7. nodaļa Žila kungs un priekšsēdētāja

Megrē nevarīgs noskatījās parādībā, ko bija jau vairākkārt novērojis un kas joprojām vēl atstāja uz viņu iespaidu. Viņa vecais biedrs Lombrass, municipālās policijas direktors, kas bija atbildīgs par sabiedrisko mieru, manifestācijām. pūļa rīcību, Parīzē iebraucot kā parasta privātpersona, labprāt apgalvoja, ka viņš gulējis uz nepareiziem sāniem, un pamodās nikns, gatavs izmantot izdevību un ļaut vaļu sliktajai omai.

Apmēram tāpat mēdz būt krimināllietās. Drausmīgos apstākļos aukstasinīgi pastrādāts noziegums var paslīdēt garām miertiesas uzmanībai gandrīz nepamanīts, pēc tam prāva norisinās vispārējas vienaldzības vai pat lēnprātības gaisotnē.

Un pēc tam bez saprotama iemesla diezgan banāls noziegums saceļ īstu sašutuma vētru.

Šajā gadījumā nebija organizētas kampaņas. Kulisēs, kā mēdz runāt tie, kas uzskata sevi par labi informētiem, neviens nevadīja kampaņu pret farmaceitu.

Tiesa, avīzes par lietu bija rakstījušas daudz un turpināja to darīt, bet avīzes ir tikai sabiedriskās domas spogulis un pasniedz lasītājiem to, ko tie prasa.

Kāpēc visi no pirmās dienas bija pret Zosē?

Kaut ko nozīmēja divdesmit viens dunča dūriens. Ja slepkava zaudē apvaldu un turpina durstīt līķi, tas liecina par mežonību, un tur, kur psihiatri saskatītu drīzāk nepieskaitāmību, publika turpretī redz vainu pastiprinošu apstākli.

No vairākām lietas personām Žosē uzreiz šķita antipātiskākais, zemiskākais, un tam varbūt varēja rast izskaidrojumu. No avīžu pārskatiem pat tie, kas viņu nekad nebija redzējuši, juta, ka tas ir vājš, gļēvs cilvēks, un mīkstmiesibu ir grūti piedot.

Cilvēkam nepiedod ari, ja viņš noliedz to, kas šķiet neapstrīdams, un visiem Žosē noziegums šķita acīmredzams.

Ja viņš būtu atzinies, ja būtu lūdzis žēlot savu kaislību, nomaldus, lūdzis piedošanu, lielākā daļa sliektos uz iecietību.

Viņš turpretī izvēlējās izaicināt loģiku, veselo saprātu, un tas bija kā uzbrukums publikas prāta spējām.

Jau otrdien pēc pratināšanas Megrē nojauta, ka tā būs. Komeljo reakcija bija zīmīga. Pirmie virsraksti un apakšvirsraksti avīzēs bija otra zīme.

Kopš tā laika antipātijas tikai pieauga, un reti varēja dzirdēt kādu apšaubām Žosē vainu vai meklējam ja ne attaisnojumu, tad vismaz vainu mīkstinošus apstākļus.

Martēna Dišē pašnāvība nelaimi vēl padziļināja, jo bijušo farmaceitu uzskatīja nevis par viena, bet divu nāves gadījumu vaininieku.

Un, beidzot, viņa advokāts metrs Lenēns ar saviem vētrainajiem paziņojumiem un uzbrukumiem tikai uzpūta naidu gaišās liesmās.

Tādos apstākļos bija grūti mierīgi pratināt lieciniekus. Pat visgodīgākie paši pret savu gribu atcerējās vienīgi to. kas aizdomās turētajam nāca par ļaunu.

Turklāt Žosē neveicās. Piemēram, jautājumā par dunci. Viņš paziņoja, ka iemetis to Sēnā Mirabo tilta vidū. Jau otrdien ūdenslīdējs stundām ilgi vandījās pa dūņām, un simtiem dīkdieņu, pret margām atspiedušies, viņu vēroja, un fotogrāfi, un pat televīzija iedarbināja kameras ik reizi, kad no ūdens iznira skafandra resnā galva.

■ Ik reizi ieniris, ūdenslīdējs atgriezās tukšām rokām, un nākamajā dienā viņš turpināja meklējumus ar tādiem

pašiem panākumiem.

Tiem, kas pazīst Sēnas dibenu, tas nebija nekāds pārsteigums. Pret tilta piloniem straume triecas ar lielu spēku un veido virpuļus, kas pat diezgan smagus priekšmetus var aiznest ievērojami tālu.

Citās vietās dūņas ir dziļas, un visāda veida atkritumi tajās iestieg ļoti pamatīgi.

Žosē nevarēja pilnīgi precīzi parādīt vietu, kur bija stāvējis, un tas bijās gluži normāli galīga apmulsuma stāvoklī, kādā viņš, kā pats apgalvoja, bijis.

Publikai tas nozīmēja, ka viņš melojis. Viņu apsūdzēja, ka viņš ieroci neizprotamu iemeslu dēļ noslēpis kur citur. Runa nebija par dunci vien. Lalenda kungs, bijušais koloniju ierēdnis, kura persona nekādi netika apšaubīta un būtu bīstami runāt par viņu kā par mazliet jukušu vai vismaz oriģinālu vecu vīru, bija aprakstījis diezgan apjomīgu saini, kura dimensijas stipri pārsniedza parasta īpašo uzdevumu vienību dunča izmērus.

Kas būtu varējis atrasties sainī, ko viņš pēc nozieguma aiznesa no mājas?

Pat kāds atklājums, kas mirkli šķita nākam par labu apcietinātajam un ko viņa advokāts neapdomīgi par ātru izvirzīja kā uzvaru, pavērsās pret viņu.

Juridiskās identifikācijas pārvalde bija atklājusi Lopēra ielas namā, ko futūristiskās arhitektūras dēļ dēvēja par stikla namu, zināmu skaitu pirkstu nospiedumu. Kategorijās sadalītus, šos nospiedumus salīdzināja ar Žosē, viņa sievas, abu kalpotāju un gāzes pārvaldes darbinieka pirkstu nospiedumiem - tas pirmdienas pēcpusdienā dažas stundas pirms nozieguma bija uzņēmis gāzes skaitītāja rādītājus.

Vieni pirkstu nospiedumi bija sveši. Tos atrada uz kāpņu margām un lielākā daudzumā - noslepkavotās un

viņas vīra guļamistabās.

Pirkstu nospiedumus bija atstājis vīrietis ar platu īkšķi, kurā bija ļoti raksturīga maza un apaļa rēta.

Sirāna kundze, kad viņu iztaujāja, apgalvoja, ka pēdējās dienās ciemiņus nav uzņēmusi nedz Žosē kundze, nedz viņas vīrs un ka neviens svešs cilvēks, cik viņai zināms, nav bijis guļamistabās.

Karlota, kas palika vakarā, kad virtuvene bija aizgājusi, apstiprināja viņas liecības.

Avīzēs šis fakts tika pasniegts tā:

"Vai noslēpumains apmeklētājs?”

Protams, Lenēns ap šo atklājumu sacēla lielu troksni, viņš par to runāja kā par iesākumu nopietniem meklējumiem. i

Viņaprāt, doktors Pols varēja kļūdīties. Advokāts apgalvoja, ka slepkavība varēja būt pastrādāta mazliet pirms desmitiem, tas ir, pirms Žosē ieradās Lopēra ielā.

Pat ja tiesu ārstam bija taisnība, tā nevarēja apgāzt pieņēmumu, ka svešinieks iegājis mājā, kamēr daudz dzērušais Žosē gulēja ciešā miegā atzveltnī pirmajā stāvā, kur nebija iedegta gaisma.

Lenēns panāca, ka tajā pašā laikā izdarīja eksperimentu notikuma vietā. Viņš apsēdās tur, kur bija sēdējis Kristīnes vīrs, un lūdza sešas personas, kas nezināja par viņa klātbūtni, iziet cauri telpai pa tumsu un uzkāpt pa trepēm. Viņu pamanīja tikai divi.

Pret to iebilda, ka nozieguma naktī mēness nebija tajā pašā ceturksnī un debesis bija skaidrākas.

Turklāt palika Lalenda paziņojums, kurā vecais vīrs atsacījās mainīt kaut vārdu.

Tapsētājs ieradās pie Megrē. Viņš bija lasījis avīzes un

uztraucies ieradās Orfēvras krastmalā, lai pateiktu, ko zina. Viņš parasti strādāja Žosē ģimenei. Pirms gadiem viņš bija pielicis aizkarus un pielīmējis tapetes. Pirms dažiem mēnešiem viņš bija nomainījis dažus aizkarus, starp citiem ari aizkarus Žosē kundzes guļamistabā, kura tika no jauna iekārtota.

- Liekas, kalpotājas aizmirsušas manu apmeklējumu, -viņš teica. - Viņas pieminējušas gāzes iestādes ierēdni, bet mani nē. Pirms trim dienām man jau vajadzēja iegriezties Lopēra ielā, jo Žosē kundze bija man ziņojusi, ka guļamistabas aizkaru auklas iesprūdušas. Tas gadās bieži. Pirmdien ap trijiem es gāju garām tam kvartālam un izmantoju gadījumu.

- Kas jūs redzēja?

- Sirāna kundze atvēra durvis. Viņa nekāpa man līdzi uz otro stāvu, jo viņai ļoti nepatīk kāpnes un viņa zina, ka es māju pazīstu.

- Vai jūs bijāt viens?

- Jā. Biedru atstāju citā mājā Versaļas avēnijā. Darbs aizņēma tikai dažas minūtes.

- Vai istabeni neredzējāt?

- Viņa mirkli ienāca istabā, kur es strādāju, un es viņu sveicināju.

Neviena no sievietēm, kad viņas iztaujāja, tapsētāju neatcerējās.

Megrē aizveda viņu uz Juridiskās identifikācijas pār- ' valdi. Tur paņēma viņa pirkstu nospiedumus, kas pilnīgi atbilda noslēpumainā apmeklētāja pirkstu nospiedumiem.

Nākamajā dienā tas atkal bija Megrē, kas saņēma anonīmu vēstuli, kura vēl vairāk sakāpināja publikas sašutumu, - no skolnieka burtnīcas izrautu lapu, kura bija salocīta četrām kārtām un ielikta lētā aploksnē, notrieptā ar kaut ko taukainu, it kā tā būtu rakstīta uz virtuves galda.

Uz pastmarkas bija astoņpadsmita rajona zīmogs - šaja rajonā dzīvoja Anete Dišē.

“Komisārs Megrē, kas sevi uzskata par tādu gudrinieku, darītu pareizi, ja ietu un Lepika ielā iztaujātu Hortenziju Maletjēru, kura ir neģēlīga eņģelīšu taisītāja un pie kuras mazā Dišē kopā ar savu mīļāko bija pirms trim mēnešiem. ”

Ņemot vērā izmeklēšanas gaitu, komisārs uzskatīja par labāku pats aiznest vēstulīti tiesnesim Komeljo.

- Izlasiet.

Tiesnesis to izlasīja divreiz.

- Vai jūs pārbaudījāt?

- Es negribēju rīkoties bez jūsu instrukcijām.

- Būtu labāk, ja jūs pats aizietu pie tās Hortenzijas Maletjēras. Vai viņa ir kartotēkā?

Megrē jau bija apskatījis tikumības policijas sarakstus.

- Reiz pirms desmit gadiem viņa apcietināta, bet nekas nav pierādīts.

Maletjēra dzīvoja Mulēndegaletas tuvumā veca īres nama sestajā stāvā. Viņai bija pāri par sešdesmit gadu, viņa slimoja ar tūsku un, apāvusies mīkstās čībās, pārvietojās tikai ar nūjas palīdzību. Viņas dzīvoklī valdīja pretīga smaka un lielā būrī loga tuvumā lēkāja desmit vai divpadsmit kanārijputniņi.

- Ko no manis grib policija? Es neko ļaunu neesmu izdarījusi. Es esmu nabaga veca sieva, kas nevienam vairs nekā neprasa...

Viņas mati bija sirmi, ļoti plāni, tiem cauri vīdēja galvas āda, seja bija blāva.

Megrē vispirms parādīja viņai Anetes fotogrāfiju.

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Avīzēs bija publicēts viņas portrets!

- Vai apmēram pirms trim mēnešiem viņa bija pie jums?

- Ko gan viņa pie manis darītu? Nu jau sen es vairs nelieku kārtis.

- Vai jūs arī kārtis likāt?

- Un kas par to? Katrs pelna, kā māk.

- Viņa bija stāvoklī un pēc jūsu iejaukšanās vairs nebija.

- Kas to izgudrojis? Tie ir salti meli!

Žanvjē, kas pavadīja priekšnieku, bija pavandījies atvilktnēs, neko neatrazdams, kā jau Megrē bija gaidījis.

- Mums ir svarīgi zināt patiesību. Viņa te nenāca viena. Viņu pavadīja vīrietis.

- Nu jau gadiem ilgi neviens vīrietis manā dzīvoklī nav ne kāju spēris.

Viņa turējās stingri. Viņa zināja, kas ir pratināšana. Mājas vārtniece, kuru izjautāja pēc tam, apgalvoja, ka nav redzējusi nedz Aneti, nedz Žosē.

- Vai Maletjēra kundze nav paradusi pieņemt jaunas sievietes?

- Savulaik, kad viņa lika kārtis, nāca gan jaunas, gan vecas, pat kungi nāca, kuri, šķiet, tādām lietām parasti netic, bet nu jau sen viņa šo amatu atmetusi...

Tas viss bija paredzams. Citādi bija ar Aneti, ko Megrē uzaicināja uz Orfēvras krastmalu. Komisārs sāka ar brutālu jautājumu:

- Kādā grūtniecības mēnesī jūs bijāt, kad gājāt pie Maletjēra kundzes Lepika ielā?

Vai Anete neprata melot? Vai viņa tika pārsteigta nesagatavojusies? Vai neapjēdza, kādas sekas būs atbildei?

Viņa nosarka, sāka skatīties apkārt, it kā palīdzību meklēdama, uzmeta bažīgu skatienu Lapuānam, kas atkal

tēloja stenogrāfu.

- Man laikam ir jāatbild?

- Būtu ieteicams.

- Otrajā mēnesi.

- Kas jums iedeva Lepika ielas adresi?

Megrē mazliet dusmojās bez saprotama iemesla, varbūt tāpēc, ka viņa padevās pārāk viegli. Vārtniece gan zināja spēles noteikumus. Tāpat ari vecā eņģelīšu taisītāja, un viņai, bez šaubām, bija visi iemesli to darīt.

• - Adriāns.

- Vai jūs viņam pateicāt, ka esat stāvoklī, un viņš sāka runāt par abortu?

- Gluži tā nebija... Es jau sešas nedēļas biju nobažījusies. un viņš visu laiku taujāja, kas man kaiš... Reiz viņš pat sūdzējās, ka es viņu vairs tā nemīlu... Kādu vakaru es jautāju, vai viņš nezina kādu vecmāti vai ārstu, kas būtu ar mieru...

- Vai viņš neiebilda?

- Viņš bija pārsteigts. Viņš man jautāja: “Vai tu esi pārliecināta?’’

Es atbildēju, ka jā, ka drīz tas kļūs redzams un ka kaut kas jādara.

- Vai viņš pazina Maletjēra kundzi?

- Nē. Man tā neliekas. Viņš mani lūdza dažas dienas pagaidīt un neko nedarīt, iekams viņš nebūs pieņēmis lēmumu.

- Kādu lēmumu?

- Es nezinu.

Žosē nebija bērnu no sievas. Vai viņu būtu aizkustinājusi doma, ka Anete varētu viņam dāvāt dēlu vai meitu?

Megrē būtu gribējis pats uz savu galvu viņu iztaujāt par šo jautājumu, bet visas pratināšanas tagad bija Komeljo

ziņā, un tas situāciju vērtēja no cita viedokļa.

- Vai jums šķiet, ka viņš mēģināja nokārtot tā, lai jūs bērnu varētu saglabāt?

- Es nezinu.

- Vai viņš ar jums par to runāja?

- Vienu nedēļu viņš bija maigāks, visvisādi izrādīja man uzmanību.

- Vai parasti viņš nebija maigs?

- Viņš bija jauks, iemīlējies, bet tas bija kas cits.

- Vai, jūsuprāt, viņš bija runājis ar sievu?

Viņa satrūkās.

- Ar savu sievu!

Varēja zvērēt, ka viņa baidījās no Kristīnes, pat mirušas Kristīnes.

- To viņš noteikti nebūtu darījis.

- Kāpēc?

- Es nezinu... Vīrietis neteiks sievai, ka viņš gaida bērnu no citas sievietes...

- Vai viņš no sievas baidījās?

- Viņš no viņas neslēpās... Kad es viņam ieteicu būt piesardzīgākam, piemēram, neparādīties kopā ar mani atklātībā dažos restorānos, viņš apgalvoja, ka viņa visu zina un ka tas nekas...

- Vai jūs noticējāt...

- Pa īstam nē. Man liekas, tas nav iespējams...

- Vai jums ir gadījies sastapties ar Kristīni Žosē?

- Vairākas reizes.

-Kur?

- Kabinetā.

- Vai jūs gribat sacīt - viņas vira kabinetā?

- Jā... Es arī tur strādāju... Kad viņa ieradās Marso avēnijā...

- Vai viņa to darīja bieži?

- Divas vai trīs reizes mēnesī.

- Vai viņa gāja pie vīra, gribēja to satikt?

- Nē. Galvenokārt pie Žila kunga. Viņa bija administrācijas padomes priekšsēdētāja...

- Vai viņa rosīgi piedalījās uzņēmuma darbā?

- Rosīgi nē... Tomēr viņa bija lietas kursā, lika rādīt rēķinus, izskaidrot dažas operācijas...

Tā bija tāda Kristīnes personības šķautne, par kuru vēl neviens nebija runājis.

- Jādomā, ka viņa uz jums skatījās ziņkārīgi?

- Sākumā jā. Pašu pirmo reizi viņa mani noskatījās no galvas līdz kājām, paraustīja plecus un tikko dzirdami sacīja vīram: “Tā nekas. ”

- Vai viņa jau zināja?

- Adriāns bija pateicis.

- Vai viņa nekad ar jums nesarunājās divatā? Vai jums neradās iespaids, ka viņa nojums baidās?

- No manis? Kāpēc lai viņa baidītos?

- Ja vīrs viņai pateiktu, ka jūs gaidāt bērnu...

- Tad tiešām būtu citādi, protams. Bet es ne par kādiem pasaules labumiem nepiekristu, ka viņš to saka. Un ne tikai viņas, bet ari citu dēļ...

- Jūsu kolēģu dēļ?

- Visu dēļ... Un arī tēva dēļ.

- Kas notika pēc nedēļas?

- Vienu ritu kabinetā, kad es šķiroju pastu, viņš ļoti ātri un klusām sacīja: “Man ir viena adrese. Šovakar sarunāta satikšanās.”

Tajā vakarā viņš no kantora neveda mani uzreiz uz Kolenkūra ielu, viņš aiz piesardzības atstāja mašīnu Klišī bulvārī, un mēs kājām gājām uz Lepika ielu.

- Vai jums neradās vēlēšanās mainīt uzskatus?

- Man bija bail no vecās sievas, bet es biju izlēmusi.

- Un viņš?

- Pēc brītiņa viņš gāja ārā gaidīt mani uz ielas.

Megrē nodeva ziņojumu Komeljo tādu, kāds tas bija.

Vai tiesneša kabinetā bija radusies informācijas noplūde? Komeljo nebija cilvēks, kas izplatītu šādu informāciju. Vai Lenēns, kuram to darīja zināmu kā advokātam, būtu bijis pļāpīgāks? Šīs lietas nonākšana atklātībā nebija viņa klienta interesēs, un, lai cik neveikls viņš bija, tādu muļķību droši vien nevarēja pastrādāt.

Visticamāk, ka persona, kas uzrakstīja anonīmo vēstuli, vīlusies, ka par šo lietu nekas nenāk atklātībā zināms, pati deva ziņas avīzēm. Un redakcijas bija pašas ķērušās pie izmeklēšanas.

Maletjēra kundze, kas joprojām liedzās, tika apcietināta, un arī šis notikums tika pasniegts pirmajās lappusēs.

Komeljo bija spiests apsūdzēt arī meiteni, tomēr atstājot viņu brīvībā.

“Žosē kopā ar mīļāko tiek apsūdzēti vēl vienā noziegumā. ”

Ja arī par Aneti runāja, tad tikai žēlojot, visu atbildības smagumu uzveļot mīļākajam.

Dienu no dienas ap viņu varēja manīt sabiezējam īstu naida atmosfēru. Pat viņa tuvākie draugi par Žosē runāja negribīgi un labprāt lika manīt, ka viņu attiecības ar apcietināto nav bijušas nekādas sirsnīgās.

“Es viņu pazinu tāpat kā visi.... Bet draudzējos galvenokārt ar Kristīni... Neparasta sieviete!”

Bez šaubām, neparasti vitāla. Un vēl?

“Viņšnebija tas vīrietis, kāds viņai būtu vajadzīgs.”

Ja uzdeva jautājumus, viņi nezināja pateikt, kāds vīrietis viņai būtu bijis vajadzīgs. Cik varēja spriest, viņa bija radīta, lai dzīvotu pati savu dzīvi pilnīgā neatkarībā.

“Kādu laiku tā bija lielā mīlestība... Neviens nevaiēja

saprast, kāpēc tā radusies, jo Žosē nepavisam nebija līdzīgs donam Žuanam... Turklāt viņš ir vāja rakstura cilvēks. .. ”

Nevienam neienāca prātā, ka Kristīne varētu šo vājo cilvēku nomākt.

“Vai viņa vīru vairs nemīlēja?”

“Vīni aizvien vairāk un vairāk dzīvoja katrs par sevi... It sevišķi pēc tam, kad viņam radās sakars ar to mašīnrakstītāju...”

“Vai viņa tādēļ cieta?”

“Bija grūti zināt, ko īsti Kristīne jūt... Viņa bija noslēgts cilvēks... ”

“Vai pat jautājumos, kas skar viņas mīļākos?”

Uz Megrē raudzījās pārmetoši, it kā viņš neievērotu spēles noteikumus.

“Viņai patika atbalstīt jaunos, vai ne?”

"Viņa bieži apmeklēja mākslinieku pasākumus...”

“Vai viņai bija savi kumeliņi, kā mēdz teikt?”

“ Viņai dažreiz gadījās palīdzēt kādam iesācējam...” “Vai jūs kādu varētu nosaukt vārdā?”

"Tas ir grūti... Viņai pietika takta nedarīt to uzkrītoši. .. Atceros, viņa palīdzēja kādam jaunam gleznotājam, ar kuru iepazinās viņa darbu pirmajā izstādē, galvenokārt tādējādi, ka veda pie viņa draugus un žurnālistus... ”

“Kā viņu sauc?”

“Es neatceros viņa vārdu... Laikam kāds itālietis... ” “Vai tas ir viss?”

Jo vairāk dienu pagāja, jo labāk bija noorganizēta pretošanās.

Metrs Lenēns savukārt, pēc bumbas, ko viņš tik skaļi bija uzspridzinājis, pūlējās sastādīt slaveno aizbildināmo sarakstu, kura eksistenci viņš jau bija pasludinājis. Megrē zināja, ka viņš ņem palīgos privātu policijas aģentūru, ko

vadīja kāds no viņa bijušajiem inspektoriem. Tas rīkojās veicīgāk un nekaunīgāk nekā kriminālpolicija, un tam visu laiku nesēdēja uz kakla Komeljo.

Par spīti visam, nekādas noteiktas ziņas neieguva. Komisāram piezvanīja, lai runātu ar viņu par kādu Donāru, kas kādreiz bijis Dovilas viesnīcas mednieks un tagad dziedāja Senžermēndeprē.

Kaut arī plašā publika viņu vēl nepazina, viņš sāka gūt popularitāti labā krasta krodziņos un gatavojās drīzumā debitēt “Bobino”mūzikhollā.

Megrē runāja ar viņu Ponjē ielas viesnīcas istabā. Tas bija liela auguma muskuļots pusis, diezgan neaptēsts, agresīvs kā daži jauni amerikāņu premjeri.

Divos pēcpusdienā viņš atvēra durvis, ģērbies saburzītā pidžamā, un no sievietes, kas veikli ietinās palagā, varēja redzēt tikai gaišos matus.

- Ak Megrē?

Viņš katru dienu gaidīja šo apmeklējumu. Viņš aizdedzināja cigareti un tēloja kino pārcilvēku.

- Es varētu liegt jums ienākt istabā, ja vien jums nav ordera Vai jums tas ir?

-Nē.

- Tad jums būtu vajadzējis mani uzaicināt uz savu kabinetu?

Megrē uzskatīja par labāku nestrīdēties par savas vizītes likumību.

- Es jūs uzreiz brīdinu, ka man nekas nav sakāms.

- Vai jūs pazināt Kristīni Žosē?

- Nu, un tad? Parīzē ir tūkstošiem cilvēku, kuri viņu pazina.

- Vai jūs pazināt viņu intīmi?

- Pirmkārt, tas uz jums neattiecas. Otrkārt, ja labi pameklēsiet, jūs atradīsiet vairākus dučus jaunu cilvēku, kuri

ar viņu ir gulējuši. Un, ja es saku, ka dučus...

- Kad jūs viņu satikāt pēdējoreiz?

- Droši vien pirms kāda gada. Un, ja gribat apgalvot, ka viņa bija tā, kas man pavēra karjeru, jūs maldāties. Jau toreiz, kad vēl biju Dovilā, mani pamanīja kāda Senžermē-nas pagraba īpašnieks un atstāja vizītkarti, lai Parīzē pie viņa iegriežos...

Sieviete gultā pavilka nost no sejas palagu un iedrošinājās uzmest komisāram ziņkāru skatienu.

- Nebaidies, kaķīt! Man nav ko bīties no šiem kungiem. Es varu pierādīt, ka naktī, kad Kristīnes kundze atstiepa kājas, es gluži mierīgi dzīvojos pa Marseļu, tur pat atradīs manu vārdu, ar lieliem burtiem ierakstītu Mirmara afišā...

- Vai jūs pazināt citus?

- Kādus citus?

- Citus Žosē kundzes draugus.

- Vai jūs varbūt iedomājaties, ka viņi nodibināja klubu vai ko tamlīdzīgu? Jā, kāpēc mēs nevalkājām pie krūtīm nozīmīti?

Viņš bija ar sevi apmierināts. Viņš pārsteidza savu draudzeni, kura smējās tā, ka augums zem palagiem raustījās.

- Vai tas ir viss, ar ko varu jums pakalpot? Nu, tad piedodiet, man ir kas labāks ko darīt... Vai ne, kaķīt?

Droši vien bija vēl citi, kuri nepavisam negribēja, lai atklātībā par viņiem zinātu. Gleznotājs, par kuru bija runa, patlaban dzīvoja Bretaņā, kur gleznoja jūras skatus, un nekas nerādīja, ka viņš būtu ieradies Parīzē nozieguma pastrādāšanas laikā.

Cita rakstura izmeklēšana, kurā iztaujāja taksometru šoferus, tāpat nedeva nekā. Tomēr reti gadās, ka pēc ilgāka vai īsāka laika neatrastos šoferis, kas veicis noteiktu reisu.

Vairāki inspektori savā starpā sadalīja taksometru sabiedrības, garāžas un sīkīpašnieku uzņēmumus.

Visiem jautāja, vai viņi nozieguma vakarā nav veduši kādu pasažieri uz Lopēra ielu, bet tas nedeva neko. Tik vien uzzināja, ka laulāts pāris, kas dzīvoja trīs māju attālumā no Žosē, atgriezies taksometrā no teātra mazliet pirms pusnakts.

Nedz šoferis, nedz pāris neatcerējās, vai tajā laikā stikla namā bijusi gaisma vai nē.

Vienīgais labums no taksometra iebraukšanas ielā šajā stundā bija tas, ka izbijušais koloniju ierēdnis, kas apgalvoja, ka nav palaidis garām neko, kas ielā noticis, nebija pieminējis šo mašīnu. Tomēr taksometrs divas vai trīs minūtes bija stāvējis, neizslēdzot motoru, jo klientam nav bijis sīknaudas, un viņš iegājis mājā to paņemt.

Tūkstošiem šoferu, it īpaši tiem, kas parasti stāvēja Kolenkūra ielas rajonā, rādīja Martēna Dišē fotogrāfiju.

Visi to jau bija redzējuši avīzēs. Kā apgalvoja Anete, tēvs no viņas aizgājis pusdesmitos vakarā. Šķiet, viņš nepārradās savā viesnīcā pie Austerlicas stacijas pirms pusnakts, un naktssargs vispār neatcerējās, vai viņš pārnācis. ^

Ko gan Fontenēlekontas kancelejas fmekšnieks pa to laiku darīja?

.Visu priekšā pavērās pilnīgs tukšums. Neviens šoferis neatcerējās, ka būtu viņu vedis, kaut ari viņa augums un seja bija raksturīgi un varēja palikt atmiņā.

Vai viņš nemēģināja atkal satikt Žosē, pieprasīt viņam paskaidrojumus, likt, lai vēlreiz apliecina solījumu?

Anete pieņēma, ka tas iespējams: viņš nebija gluži parastajā stāvoklī. Viņš, pieradis pie pilnīgas atturības, bija pārlieku daudz dzēris.

Scēna Kolenkūra ielā, kaut arī beidzās šķietamā

saskaņā, viņu droši vien tik un tā satricināja.

Tomēr šķita, ka neviens taksometrs viņu nav vedis nedz uz Lopēra ielu, nedz kur citur.

Arī metro stacijā viņu neviens nebija pamanījis, bet tas neko nepierādīja, jo braucēju ir daudz.

Vēl bija autobuss, kur viņš tāpat varēja palikt nepamanīts.

Vai viņš bija tāds cilvēks, kas varētu ne no šā, ne no tā ielauzties Žosē namā? Vai viņš nebūtu zvanījis? Vai viņš atrada durvis atvērtas?

Un kā lai pieņem, ka, nepazīdams apkārtni, viņš tumsā būtu šķērsojis salonu, uzkāpis pa trepēm un nonācis Kristīnes istabā?

Ja slepkava nebija vīrs, viņam rokā bija cimdi. Vai nu viņš bija paņēmis līdzi pamatīgu ieroci, ar kuru varēja atstāt tādas brūces, kādas aprakstīja doktors Pols, vai ari izmantojis īpašo uzdevumu vienības dunci, kas atradās Adriāna istabā.

Kurš, atskaitot tuvus draugus, varēja zināt, ka tur ir duncis? Turklāt vajadzēja pieņemt, ka, pastrādājis noziegumu, nepazīstamais ieroci notīrījis, neatstājot nekādas zīmes uz veļas, jo farmaceits uz dunča nebija pamanījis nekādas asiņu pēdas.

Publika labi zināja šīs pretrunas, jo žurnālisti prata rūpīgi un sīki izklāstīt visas iespējamās hipotēzes; viens pat bija divās slejās publicējis argumentus un pretargumentus.

Megrē pirmoreiz aizgāja uz Marso ielas kantori, kas atradās gadsimta beigu savrupmājā, kas bija pārveidota par biroju telpām.

Ja neskaita telefonistes un mazu istabiņu, kur apmek lētāji nodeva vizītkartes un izpildīja kartīti, pirmajā stāvā ar paneļiem apšūtām sienām un pārāk grezni izrotātiem

griestiem bija tikai ekspozīcijas telpas.

Vitrīnās varēja apskatīt Žosē un Virjē uzņēmuma produktus, un tur bija ari grezni ielogotas diagrammas un mediķu atsauksmes. Uz milzīgiem ozolkoka galdiem bija sakārtotas dažādas medicīniskas publikācijas, kas runāja par labu uzņēmuma produkcijai.

Šoreiz Megrē nāca satikties ar Žila kungu. Viņš jau bija uzzinājis, ka Žils ir nevis viņa kristāmvārds, bet uzvārds, tā ka tāda uzruna neliecina par familiaritāti.

Gaiša, gandrīz kaila istaba, kur strādāja divas stenogrā-fistes, šķīra viņa kabinetu no telpas, kas agrāk bija Žosē kabinets - nama plašākā telpa ar augstiem logiem, pa kuriem varēja redzēt avēnijas kokus.

Žila kungs bija sešdesmit piecus gadus vecs vīrietis ar cerainām uzacīm, ar tumšām spalvām, kas rēgojās no nāsīm un ausīm. Viņš mazliet atgādināja Martēnu Dišē, tikai mazāk padevīgu. Tāpat kā Dišē, viņš izskatījās tieši tāds, kādam, pēc vispārības sprieduma, jāizskatās uzticamam kalpotājam.

Tiešām, viņš uzņēmumā bija sācis strādāt daudz agrāk nekā Žosē, jau Virjē tēva laikā un, ja oficiāli skaitījās personāla šefs, īstenībā viņam bija tiesības uzraudzīt visus dienestus.

Megrē gribēja ar viņu parunāt par Kristīni.

- Neliecieties traucēties, Žila kungs. Es pie jums iegriezos tikai garāmejot un, patiesību sakot, īsti skaidri nemaz nezinu, ko gribētu jums jautāt... Es nejauši uzzināju, ka Dišē kundze bijusi jūsu administrācijas padomes priekšsēdētāja.

- Tā ir taisnība.

- Vai tas bija tikai goda tituls, vai arī viņa tiešām interesējās par uzņēmuma darbu?

Viņš uzreiz juta pretestību, ko sastapa visur. Vai krimināllietā nav svarīgi rīkoties ātri tieši tāpēc, lai izvairītos no tādas nostājas? Megrē kundze to zināja labāk nekā jebkurš cits, viņa bieži redzēja vīru pārnākam tikai rīta gaismiņā, ja viņš vairākas naktis nepalika ārpus mājas.

Avīzes lasot, cilvēki ātri veido spriedumu, un tad viņiem ir tieksme izkropļot patiesību, pat ja viņi domā, ka runā no tīras sirds.

Viņa tiešām interesējās par darbu uzņēmumā, kurā, starp citu, bija ieguldījusi lielus līdzekļus.

- Ja nemaldos, trešo daļu kapitāla?

- Jā, trešā daļa akciju piederēja viņai, otra trešdaļa palika Virjē kunga rokās un trešā pirms'dažiem gadiem bija uz viņas vīra vārda.

- Esmu dzirdējis, ka viņa pie jums iegriezusies divas vai trīs reizes mēnesī.

- Tas nebija sevišķi regulāri. Viņa te nāca ne tikai tāpēc, lai satiktu mani, bet lai satiktu administratoru un pie reizes rēķinvedības šefu.

- Vai viņa šajās lietās ko saprata?

- Viņai bija ļoti laba darījumu nojauta. Viņa spēlēja biržā pati uz sava rēķina un uz personāla rēķina, un es varu sacīt, ka viņa ir guvusi labus ienākumus.

- Kā jums šķiet, vai viņa neuzticējās sava vīra vadībai?

- Ne īpaši vīra vadībai. Viņa neuzticējās nevienam.

- Vai tāda nostāja neradīja viņai ienaidniekus?

- Visiem ir ienaidnieki.

- Vai viņai tādi bija ari uzņēmumā? Vai viņai ir gadījies būt pārāk bargai pret kādu personu?

Žila kungs pakasīja degunu, viņš izskatījās viltīgs, taču nepavisam ne apmulsis, drīzāk viņš vilcinājās.

- Vai jūs, komisār, kādreiz esat izpētījis liela uzņēmuma mehānismu un personālu? Tiklīdz ir zināms skaits ieinteresētu personu, dienestos, kas vairāk vai mazāk atklāti

sacenšas savā starpā, neizbēgami veidojas klani...

Tas pats notika Orfēvras krastmalā, Megrē to zināja pārāk labi.

- Vai šajā uzņēmumā bija klani?

- Jādomā, ka tie pastāv joprojām.

- Vai es varu jums pajautāt, pie kura piederat jūs?

Žila kungs sarauca uzacis, mazliet sadrūma un vērīgi

sāka pētīt cūkādas rakstāmgalda garnitūru.

- Es pilnā mērā biju padevīgs Žosē kundzei, - viņš beidzot sacīja kā cilvēks, kas apsvēris savus vārdus.

- Un viņas vīram?

Tad viņš piecēlās un gāja pārliecināties, vai neviens neklausās aiz durvīm.

8. nodaļa Megrē kundzes gailis vīna mērcē

Bija Megrē kārta uzņemt draugus Pardonus Rišāra Lenuāra bulvārī, un Megrē kundze visu dienu bija rosījusies pa virtuvi visvisādu trokšņu simfonijā, jo bija sākusies plaši atvērto logu sezona un Parīzes dzīve iespiedās dzīvoklī kopā ar gaisa strāvām.

Alise nebija atnākusi, un šoreiz telefona zvanu gaidīja viņas māte, jo jauno sievieti kuru katru brīdi varēja vest uz klīniku dzemdēt.

Kad vakariņas bija paēstas, galds novākts un kafija pasniegta, Megrē piedāvāja doktoram cigāru, bet abas sievietes sāka sačukstēties istabas stūrī, un tur šad tad varēja dzirdēt vārdus: “Es vienmēr gudroju, kā jūs to gatavojat.”

Runa bija par gaili vīna mērcē, ko pasniedza vakariņās. Pardona kundze turpināja:

- Tam ir smalka pēcgarša, tikko manāma, un tas ir visjaukākais, tikai es nevaru noteikt, kā jūs to panākat.

- Bet tas ir ļoti vienkārši... Vai tad jūs pēdējā bridi nepielejat glāzi konjaka?

- Konjaku vai armaņaku... Kas nu man gadās pie rokas...

- Nu, bet es, kaut ari tas nav receptē paredzēts, pieleju Elzasas plūmju degvīnu... Un tas ir viss noslēpums...

Maltītes laikā Megrē bija jautrā omā.

- Vai darba daudz? - Pardons jautāja.

- Daudz.

Tā bija taisnība, bet darbs bija patīkams.

- Es dzīvoju gluži kā cirkā!

Kādu laiku dzīvokļus aplaupīja tādā veidā, ka laupītājs varēja būt vienīgi profesionāls akrobāts, droši vien vīrietis vai sieviete, kas tēloja čūsku, tā ka Megrē un viņa līdzstrādnieki no rīta līdz vakaram dzīvoja cirka un mūzikhol-lu pasaulē, un Orfēvras krastmalā parādījās visdīvainākās personas.

Runa bija par jaunu noziedznieku, kas strādāja ar jaunām metodēm, kas atgadās retāk, nekā varētu domāt. Visu vajadzēja sākt no gala, un kriminālnoziegumu atklāšanas brigādē valdīja sevišķa pacilātība.

- Pagājušajā mēnesi jums nebija laika izstāstīt līdz galam Žosē lietu, - doktors Pardons nomurmināja, iekārtojies atzveltnī, konjaka glāzi pa tvērienam.

Viņš nekad neizdzēra vairāk kā vienu glāzi, bet izgaršoja mazītiņiem malciņiem, ko ilgi turēja uz mēles, lai dzērienu labāk izbaudītu.

Līdzko pieminēja Lopēra ielā pastrādāto noziegumu, komisāra sejas izteiksme mainījās.

- Es lāgā neatceros, kur paliku... No sākuma jau paredzēju, ka Komeljo man nedos iespēju vēlreiz satikt Žosē, un tieši tā ari bija... Viņš tik ļoti pārņēma to savā ziņā, ka varētu domāt - viņš ir greizsirdīgs...

Pratināšana notika viņa kabineta četrās sienās Orfēvras krastmalā, un mēs nezinājām vairāk par to, ko publicēja avīzes.

Gandrīz divus mēnešus desmit no maniem ļaudīm un reizēm pat vairāk nodarbojās ar nomācošu precizēšanu.

Mūsu izmeklēšana virzījās vairākos virzienos reizē. Pirmām kārtām - gluži tehniskā plāksnē, rekonstruējot katras personas laika izlietojumu nozieguma naktī, nezin cik reizes pārmeklējot Lopēra ielas namu, kur joprojām cerējām atrast kādu lietisko pierādījumu, kas mums palicis nepamanīts, ieskaitot slaveno speciālo vienību dunci.

Nezin cik reizes es pats nopratināju abas mājkalpotājas, tāpat arī veikalniekus un kaimiņus. Un mūsu darbu vēl vairāk sarežģīja daudzās anonīmās vai parakstītās vēstules, ko saņēmām, galvenokārt tās bija anonīmas, bet tās nevarējām atstāt bez ievērības.

Tas ir neizbēgami, ja kāda krimināllieta satraukusi sabiedrisko domu.

Trakie, pustrakie, cilvēki, kas gadiem ilgi nīst kaimiņus, vai ari cilvēki, kas gluži vienkārši iedomājas kaut ko zinām, vēršas pie policijas, kurai tad ir jāatšķir patiesais no melīgā.

Paslepus aizbraucu uz Fontenēlekontu, gandrīz vai aizblēdījos uz turieni, un nekā neieguvu - laikam jums to jau sacīju.

Redziet, Pardon, līdzko noziegums ir pastrādāts, nekas vairs nav vienkārši. Desmit vai divdesmit personu rīcība, kas pirms dažām stundām šķitusi gluži dabiska, piepeši kļūst vairāk vai mazāk aizdomīga.

Viss ir iespējams!

Nav pieņēmumu, kas jau iepriekš varētu būt vērtējami kā smieklīgi. Un nav arī nekļūdīgas metodes, kas ļautu pārliecināties par liecinieku labo gribu vai atmiņu.

Publika spriež neviļus, sentimentālu apsvērumu un elementāras loģikas mudināta.

Turpretī mūsu pienākums ir visu apšaubīt, meklēt citur, neatstāt novārtā nevienu hipotēzi...

Tātad vienā pusē - Lopēra iela, otrā - Marso avēnija.

Es nekā nesaprotu no farmaceitiskās rūpniecības un, lai tiktu kaut kādā galā, man vajadzēja iepazīties ar fabrikas mehānismu, ar laboratorijām, kur strādāja vairāk nekā trīssimt cilvēku.

Kā lai pēc dažām sarunām spriež par Žila kunga domāšanas veidu?

Marso avēnijā viņš nebija vienīgais, kuram bija svarīga loma. Bija vēl Virjē, uzņēmuma dibinātāja dēls, dažādu nodaļu vadītāji, tehniskie padomnieki, ārsti, farmaceiti, ķīmiķi...

Visi šie ļaudis bija sadalījušies divās galvenajās nometnēs, kuras visumā varētu nosaukt par veclaicīgajiem un modernajiem, vieni pieņēma vienīgi medikamentus, ko pārdod pret receptēm, otri deva priekšroku produkcijai, kas bija ienesīgāka, ko ieteica plašās reklāmas kampaņās avīzēs un pa radio...

Pardons nomurmināja:

- Šo jautājumu es kaut cik pārzinu.

- Šķiet, ka Žosē pamatos bija pirmo pusē, bet negribīgi ļāvis sevi ievilkt otrajā nometnē.

Tomēr reizēm viņš pretojās...

- Un viņa sieva?

- Viņa bija moderno priekšgalā... Viņas ietekmē pirms diviem mēnešiem atlaida kādu komercdirektoru, spēcīgu darbinieku, kuram bija plaša mediķu klientūra un kas bija nikns populāru medikamentu pretinieks...

Tas Marso avēnijā un Senmandē radīja intrigu atmosfēru, radīja neuzticību un, domājams, ari naidu... Bet man

tas neko nedeva...

Mēs nevarējām pamatīgi nopratināt visus lieciniekus reizē. Lielāko daļu inspektoru nodarbina kārtējās lietas pat tad, ja gadās kāda sensācija.

Reti kad biju tik skaudri izjutis mūsu vājumu. Brīdī, kad vajadzētu zināt visu par desmit vai pat trīsdesmit cilvēku dzīvi, par kuriem iepriekšējā dienā nezināju neko, manā rīcībā bija tikai daži darbinieki.

Viņiem lika iekļūt svešā vidē un smieklīgi īsā laikā spriest par to.

Jo kāda liecinieka, vārtnieces, taksometra šofera, kaimiņa vai garāmgājēja atbildei zvērināto tiesā var būt tikpat liela nozīme kā apsūdzētā noliegumiem un zvērestiem.

Divus mēnešus izjutu savu bezspēcību, tomēr neatlai-dos, joprojām cerēdams uz brinumu.

Adriāns Žosē turpināja liegties, kaut arī aizdomas pret viņu kļuva aizvien stiprākas. Viņa advokāts turpināja sniegt presei pārsteidzīgus paziņojumus.

Es saskaitīju piecdesmit trīs anonīmas vēstules, kas mūs aizveda visos Parīzes un priekšpilsētu kvartālos, turklāt vajadzēja sūtīt cilvēkus uz provinci.

Dažiem likās, ka viņi redzējuši Martēnu Dišē pa nakti, un bija pat kāda klaidone, kas apgalvoja, ka Anetes tēvs, galīgi piedzēries, pie Mirabo tilta izteicis viņai piedāvājumus.

Citi ziņoja par jaunekļiem, kas bijuši Kristīnes Žosē aizbildināmie.

Mēs izsekojām visas pēdas, pat tās, kas šķita pavisam neticamas, un ik vakaru es sūtīju ziņojumu tiesnesim Komeljo, kurš to pārlasīja, plecus raustīdams.

Starp jaunajiem cilvēkiem, par kuriem mums ziņoja, bija kāds, vārdā Popols. Anonīmajā vēstulē bija teikts:

“Jūs viņu atradīsiet “Mēness bārā”, kur viņu pazīst visi,

bet visi klusēs, jo viņiem tāpat nav tīra sirdsapziņa. ”

Autors deva precīzas detaļas, apgalvoja, ka Kristīnei Žosē paticis iejaukties padibenēs un ka viņa vairākkārt bijusi pie Popola mēbelētajās istabās pie Senmartēna kanāla.

“Viņa nopirka tam mašīnu, kas neliedza Popolam viņu vairākas reizes piekaut un šantažēt... ”

Megrē pats devās uz Šaronas ielu, un minētais bistro tiešām bija īsts padibeņu patvērums, bet šie puiši pamuka, līdzko viņš parādījās. Viņš iztaujāja saimnieku, viesmīli un turpmākajās dienās - pastāvīgos krodziņa apmeklētājus, kurus sameklēt nebija grūti.

“Popols? Kas tas tāds?"

To viņi jautāja pārlieku nevainīgā tonī. Ja viņiem ticētu, iznāktu, ka neviens nav pazinis Popolu, un komisārs neguva labākus panākumus mēbelētajās istabās kanāla tuvumā.

Automašīnu vadītāju apliecību nodaļā viņš neatrada neko sev noderīgu. Vairākiem, kas nesen iegādājušies attiecīgās markas auto, bija vārdā Pols. Dažus no tiem atrada, bet četri vai pieci nebija Parīzē.

Bet Kristīnes draugi un paziņas joprojām pieklājīgi klusēja. Kristīne bija valdzinoša sieviete, burvīga, mīļa, neparasts cilvēks...

Megrē kundze bija aizvedusi Pardona kundzi uz virtuvi, lai parādītu Dievs vien zina ko, pēc tam abas sievietes, lai netraucētu vīrus, iekārtojās ēdamistabā. Megrē, žaketi novilcis, smēķēja putu pīpi, ko viņš lietoja vienīgi dzīvoklī.

- Apsūdzība tika izvirzīta, un mēs Orfēvras krastmalā tikām pilnīgi atbruņoti. Vasarā mūs nodarbināja citas lietas. Avīzes ziņoja, ka Žosē nervu sistēmas traucējumu dēļ ievietots Santē cietuma slimnīcā, kur viņam ārstē kuņģa čūlu.

Daži par to pasmīnēja, jo tā jau ir tradīcija, ka zināmu aprindu cilvēki, līdzko nonāk cietumā, kļūst slimi.

Kad pēc pārtraukuma viņu redzējām zvērināto tiesas sēdē apsūdzēto kabīnē, sapratām, ka viņš nokrities svarā par kilogramiem divdesmit un ir pilnīgi pārvērties. Apģērbs karājās uz kārnā auguma, acis dobuļos iegrimušas, un, ja arī viņa advokāts pret publiku un lieciniekiem izturējās izaicinoši, viņam pašam, šķiet, bija pilnīgi vienalga, kas ap viņu notiek.

Es nedzirdēju, kā tiesas priekšsēdētājs apsūdzēto izjautāja, nedzirdēju arī Komeljo un Otejas policijas komisāra paziņojumus, jo atrados liecinieku zālē. Starp citiem es tur satiku Kolenkūra ielas nama vārtnieci, kas bija uzlikusi galvā sarkanu cepuri un izskatījās pašapzinīga un apmierināta, un Lalenda kungu, kādreizējo koloniju ierēdni, kura liecības apsūdzētajam bija visizšķirošākās un kurš, liekas, jutās neomulīgi. Man šķita, ka arī viņš ir novājējis. Viņš izskatījās tāds, it kā būtu uzmācīgas idejas varā, un brīdi domāju, vai tikai viņš tiesas sēdē nemainīs sākotnējo liecību.

Lai nu kā, es ari iemūrēju savu ķieģeli gudrās apsūdzības celtnē.

Es biju tikai instruments. Es varēju pateikt vienīgi to, ko biju redzējis, ko biju dzirdējis, un manas domas nevienam nebija vajadzīgas.

Pārējo laiku abas dienas es pavadīju zālē, un Lalends neatkāpās, viņš nemainīja ne vārda agrākajās liecībās.

Sēdes pārtraukumos es kuluāros dzirdēju publikas domas, un bija pilnīgi skaidrs, ka Žosē vaina nevienam neliekas apšaubāma.

Arī Anete liecināja, un tad zālē sākās rosība, cilvēki veselām rindām cēlās kājās, tā ka priekšsēdētājs draudēja atbrīvot zāli.

Viņai uzdeva skaidrus, tendenciozus jautājumus, it sevišķi par apstākļiem, kas saistījās ar abortu.

“Vai tas bija Zosē, kas jūs aizveda uz Lepika ielu pie Maletjēras?”

“Jā, priekšsēdētāja kungs.

“Pagriezieties pret zvērināto kungiem..

Viņa būtu gribējusi kaut ko piemetināt, bet viņai jau vajadzēja atbildēt uz citu jautājumu...

* * *

Megrē vairākas reizes šķita, ka viņa grib izteikt nianses, kas nevienu neinteresēja. Vai, piemēram, tā nebija viņa, kas, paziņojot mīļākajam, ka ir stāvokli, nejautāja, vai viņš nepazīst kādu eņģelīšu taisītāju?

- Un tā turpinājās bez sava gala, - komisārs teica Par-donam.

Viņam, sēžot zālē starp publiku, bija grūti savaldīties. Viņam nemitīgi gribējās pacelt roku un iejaukties.

Divās dienās, nepilnās desmit stundās, kad nolasīja ari apsūdzības aktu, apsūdzības runu un aizstāvības runu, vairākiem cilvēkiem, par kuriem iepriekšējā dienā nezināja neko, šķietami atklāja veselu mūžu, veselu raksturu - un ņe tikai vienu, bet vairākus, jo tika pieminēta gan Kristīne, gan Anete, viņas tēvs un citas mazāk svarīgas personas.

Zālē valdīja karstums, jo tajā gadā bija brīnišķīga atvasara. Žosē mani pamanīja. Vairākas reizes es sastapu viņa skatienu, bet tikai pirmās dienas beigās viņš, šķiet, mani pazina un mazliet uzsmaidīja.

Vai viņš saprata, ka šaubos, ka šī krimināllieta man atstāj nelabu piegaršu, ka esmu neapmierināts pats ar sevi un citiem un ka viņa dēļ man apriebies mans amats?

To es nezinu. Lielākoties viņš bija iegrimis pilnīgā

vienaldzībā, ko vairāki avīžu hronisti iztulkoja kā nicinājumu. Tā kā viņš bija parūpējies par apģērbu, minēja viņa iedomību, kuras pierādījumus šķita atrodam viņa karjerā un pat bērnībā un jaunekļa gados.

Ģenerālprokurors, kurš pats piedalījās tiesas sēdē, arī akcentēja godkārību.

“Godkārīgs vāja rakstura cilvēks... ”

Metra Lenēna rupjības neko nemainīja zāles atmosfērā, tieši pretēji!

Kad zvērinātie aizgāja apspriesties, es biju pārliecināts, ka atbilde uz pirmo jautājumu būs jā, turklāt, domājams, vienprātīga:

“Žosē ir nogalinājis savu sievu.”

Es pamatoti cerēju uz nē otrajā jautājumā - attiecībā uz iepriekšēju nodomu. Kas attiecas uz vainu mīkstinošiem apstākļiem...

Vīrieši ēda sviestmaizes, sievietes cita citai piedāvāja konfektes, avīžu hronisti domāja, ka viņiem pietiks laika ai/iet uz Tiesu pils bufeti iedzert kādu glāzīti.

Bija jau vēls, kad deva vārdu zvērināto priekšsēdētājam, kādam sestā rajona dzelzspreču tirgotājam, kas turēja papīra lapu drebošā rokā.

“Atbilde uz pirmo jautājumu -jā.

Atbilde uz otro jautājumu - jā.

Atbilde uz trešo jautājumu - nē. ”

Žosē bija atzīts par vainīgu sievas nogalināšanā ar iepriekšēju nodomu, un viņam neatzina vainu mīkstinošus apstākļus.

Es redzēju, kā viņš saņēma triecienu. Viņš nobāla, izskatījās pārsteigts, šķita, ka viņš netic savām ausīm. Viņš sāka kustināt rokas, it kā aizstāvētos, pēc tam piepeši nomierinājās un, pagriezies pret publiku, pavērās tajā ar vistraģiskāko skatienu, kādu esmu redzējis, un noteiktā

balsī paziņoja:

“Es esmu nevainīgs!’’

Atskanēja daii svilpieni. Kāda sieviete noģība. Zālē ienāca kārtībnieki.

īsā laikā Žosē it kā izgaisa, un pēc mēneša avīzes ziņoja, ka republikas prezidents noraidījis viņa lūgumu pēc apžēlošanas.

Neviens par viņu vairs nelikās ne zinis. Sabiedrības domu aizrāva cita krimināllieta, kāds tikumības skandāls, kas diendienā deva sulīgus atklājumus, tā ka par nāvessoda izpildīšanu ziņoja tikai dažās rindās avīžu piektajā lappusē.

Iestājās klusums. Pardons nodzēsa cigāru pelnutraukā, bet komisārs piebāza jaunu pīpi, un varēja dzirdēt sieviešu balsis blakusistabā.

- Vai, jūsuprāt, viņš nebija vainīgs?

- Pirms divdesmit gadiem, kad vēl biju tikai iesācējs, es varbūt neapdomādamies atbildētu apstiprinoši. Pēc tam esmu sapratis, ka viss ir iespējams, pat neticamais.

Divus gadus pēc procesa manā kabinetā sēdēja blēdis, kuru turēja aizdomās par tirgošanos ar prostitūtām. Viņam ar mums jau bija bijusi darīšana. Viņš piederēja pie parastajiem klientiem.

Saskaņā ar dokumentiem viņš bija kuģinieks, un viņš tiešām diezgan bieži ar kravas kuģiem devās reisos uz Dienvidameriku un Centrālo Ameriku, tomēr lielāko daļu laika pavadot Parīzē.

Ar tādiem cilvēkiem sarunu tonis ir citāds, jo tādos gadījumos ir runa par pazīstamu vidi.

Un reizēm mēs meklējam kompromisu.

Šis cilvēks, paslepšus mani vērodams, piepeši ieteicās:

“Un ja nu man būtu kaut kas, ko jums pārdot?’’

“Kas, piemēram?’’

“Informācija, kas jūs droši vien interesētu... ”

“Par ko?”

“PaiŽosē lietu... ”

“Tā ir jau sen iztiesāta. ”

“Un varbūt tomēr ir vērts... ”

Par atalgojumu viņš lūdza mani likt mierā viņa draudzeni, kurā, šķiet, tiešām bija iemīlējies.

“Kad pēdējoreiz braucu uz Venecuēlu, es satiku kādu Popolu... Tas ir pusis, kas savulaik apgrozījās pie Bastīli-

jas..."

“Vai Šaronas ielā?”

“Iespējams... Tur viņam nebija lāgā veicies, un es viņam izmaksāju... Ap trim vai četriem no rīta, kad viņš bija izdzēris puspudeli tekilas un bija galīgi piedzēries, viņš sāka stāstīt...

Šejienes veči negrib mani uzskatīt par īstu nikno... Lai kā pūlos viņiem iestāstīt, ka esmu nolaidis vienai sievietei asinis Parīzē, viņi man netic,.. Un vēl sevišķi tad. kad atklāju. ka tā bija augstākās sabiedrības sieviete un manī ieķērusies... Un tomēr tā ir taisnība, un es vienmēr nožēlošu, ka esmu notēlojis idiotu... Bet es nevaru ciest, ja pret mani izturas augstprātīgi, un viņa kā tāda muļķe pārspīlēja... Vai tu neesi dzirdējis par Žosē lietu ?”

Megrē izņēma pīpi no mutes.

Pēc klusēšanas, kas šķita ļoti ilga, viņš it kā nožēlodams piemetināja:

- Neko vairāk mans klients nevarēja pasacīt. Tā saucamais Popols, ja vien tas bija Popols - šāda tipa cilvēkiem ir dzīva iztēle - turpinājis dzert un aizmidzis... Nākamajā dienā izlicies, ka neko neatceras...

- Vai jūs nevērsāties pie Venecuēlas policijas?

- Oficiāli, jo tā bija jau iztiesāta lieta. Tur uzturējās krietns skaits franču, kuriem bija pilnīgs pamats neatgriezties dzimtenē, viņu vidū - izbijušie katordznieki. Atbildei uz manu jautājumu es saņēmu administrācijas vēstuli, kurā mani lūdza dot sīkākus norādījumus.

Vai vispār pastāvēja tāds Popols? Savā tēviņa un padibenes lepnumā aizskarts - jo Kristīne Žosē pret viņu izturējās tā, kā vīrieši izturas pret meičām, ko pievākuši no ielas, - viņš varbūt atriebās?

Man nav nekādas iespējas to uzzināt.

Viņš piecēlās un nostājās pie loga, it kā gribētu atkratīties no uzmācīgām domām.

Kamēr Pardons neviļus lūkojās uz telefonu, Megrē pēc brītiņa viņam jautāja:

- Jā, un kas notika ar poļu drēbnieka ģimeni?

Nu bija doktora kārta paraustīt plecus.

- Pirms trim dienām man zvanīja no Popenkūra ielas, jo vienam no bērniem bija masalas, un es tur jau atradu kādu ziemeļafrikāni, kas dzīvoja kopā ar sievieti. Viņai, šķiet, bija mazliet neērti, un viņa man sacīja:

“Saprotiet, tas vajadzīgs bērnu dēj...”

Nolauda, 1959. gada 3. maija

Saturs

Megrē kundzes draudzene Megrē atzīšanās

Žoržs Simenons

■ n*___y_nc.PĒ KTJNDZES DRAUDZENE

MEGRĒ ATZĪŠANAS Romāni

Apgada direktors Vladis Spare

Galvenā redaktore Lienīte Medne Redaktors Jānis Vēveris Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuze Datormakslinieks Aldis Kopštals Tehniskais redaktors Vilnis Kreilis Programmētājs Uldis Straujums

Tehniski ekonomiskā grupa:

Arturs Kaže, Andris Purmalis, Roberts Zieds

Apgāds “Artava”, KV-1011, Rīgā, K. Barona ielā 12.

Licence Nr. 2-0356.

Iespiests a/s “Preses nams” tipogrāfijā. Balasta dambi 3.

Content

Simenons Žoržs Megrē kundzes draudzene. Megrē atzīšanās

Megrē kundzes draudzene

1. nodaļa Dāma no Antverpenes skvēra

2. nodaļa Lielā Tirēna raizes

3. nodaļa Lopika ielas mēbelētās istabas

4. nodaļa Fernandas piedzīvojums

5. nodaļa Baltā cepure

6. nodaļa Veļas mazgātava

7. nodaļa Megrē svētdiena

8. nodaļa Ģimene ar rotaļlietām

9. nodaļa Djepas momentuzņēmums

Megrē atzīšanās

1. nodaļa Pardona kundzes rīsa pīrāgs

2. nodaļa Kolenkūra ielas ģerānijas

3. nodaļa Vārtniece, kas vēlas redzēt savu portretu avīzē

4. nodaļa Adriāna Žosē nakts turpinājums

5. nodaļa Doktora Liorani stūrgalvīgā klusēšana

6. nodaļa Bezmiega mocītais vecais vīrs

7. nodaļa Žila kungs un priekšsēdētāja

8. nodaļa Megrē kundzes gailis vīna mērcē

Saturs