Simenons Žoržs

Megrē un slepkava. Stūrgalvīgais klients

Žoržs Simenons

Megrē un slepkava. Stūrgalvīgais klients

MEGRĒ UN SLEPKAVA

Romāns

Pirmā nodaļa

Kopš Megrē ik mēnesi vakariņoja pie Pardoniem, tas bija pirmais vakars Voltēra bulvārī, kas atstāja gandrīz mokošas atmiņas.

Tas sākās jau Rišāra Lenuāra bulvāri. Sieva pa telefonu bija pasūtījusi taksometru, jo trīs dienas pēc kārtas lija tā, kā nebija lijis trīsdesmit piecus gadus - tā ziņoja radio. Auksts lietus gāzās lejā straumēm, pātagojot seju un rokas, pielipinot apģērbu pie miesas.

Kāpnēs, liftos un kabinetos soļi atstāja tumšas pēdas, un cilvēku garastāvoklis bija briesmīgs.

Viņi bija nokāpuši lejā un gaidīja uz nama sliekšņa gandrīz pusstundu, saldami aizvien vairāk un vairāk, līdz beidzot atbrauca taksometrs. Vēl vajadzēja šoferi pierunāt braukt tik īsu gabalu.

- Piedodiet... Esam nokavējušies...

- Šajās dienās visi nokavējas... Vai jums nekas nebūtu pretī, ja mēs tūlīt sēstos pie galda?

Dzīvoklis bija silts un omulīgs, un visi jutās jo labāk tāpēc, ka varēja dzirdēt, kā vējš rausta slēģus. Pardona kundze bija sagatavojusi vēršgaļu Burgundijas gaumē, kā viņa vien prata to gatavot, un šis reizē pamatīgais un izsmalcinātais ēdiens kļuva par vienu no galvenajiem sarunu tematiem.

Pēc tam runāja par Provansas virtuvi, par pupu un gaļas ragū, par Lotringas sautējumu, par ķidiņām Kānas gaumē, par zivju viru...

- Visas šīs receptes galu galā radušās aiz nepieciešamības... Ja viduslaikos būtu ledusskapji...

Par ko vēl viņi runāja? Abas sievietes beigās kā parasti

iekārtojās salona stūrī, kur tērzēja pusbalsī. Pardons ieveda Megrē savā kabinetā, lai parādītu retu izdevumu, ko viņam uzdāvinājis kāds pacients. Viņi turpat apsēdās, un Pardona kundze viņiem atnesa kafiju un kalvadosu.

Pardons bija noguris. Jau labi sen seja izskatījās sakri-tusies, un reizēm viņa skatienā jautās skumjas. Viņš dienā strādāja vismaz piecpadsmit stundas, nekad nesūdzēdamies, - no rīta kabinetā, pēc pusdienas ar smago somu iedams no ielas uz ielu, tad atkal mājās, kur uzgaidāmā telpa jau bija pilna pacientu.

- Ja man būtu dēls un tas izteiktu vēlēšanos kļūt par ārstu, es laikam gan mēģinātu viņu atrunāt...

Megrē kautrēdamies novērsās. Tādi vārdi Pardona mutē šķita gluži negaidīti, jo viņš aizrautigi mīlēja savu arodu un nevarēja iedomāties nekādu citu darbu.

Bet šoreiz viņš bija zaudējis dūšu, noskaņots pesimistiski, galvenais - atļāvās izrādīt savu pesimismu.

- Tagad mūs pārtaisa par ierēdņiem un pārveido medicīnu par lielu mašīnu, kas izdara vairāk vai mazāk piemērotu ārstēšanas kursu...

Megrē vēroja viņu, aizsmēķēdams pīpi.

- Ne tikai par ierēdņiem, bet par sliktiem ierēdņiem, jo mēs vairs nespējam veltīt katram slimniekam nepieciešamo laiku... Reizēm man ir kauns, kad es viņus vadu uz durvīm, gandrīz vai stumju... Es redzu viņu bažīgo, dažkārt pat lūdzošo skatienu...Es jūtu, ka viņi gaida no manis kaut ko pavisam citu, jautājumus, vārdus, minūtes, vārdu sakot, laiku, kad es nodarbotos tikai ar viņiem...

Viņš pacēla glāzi:

- Uz jūsu veselību...

Viņš pūlējās smaidīt, bet tas bija samākslots smaids, kas viņam nepiestāvēja.

- Vai jūs varat iedomāties, cik pacientu šodien esmu pieņēmis? Astoņdesmit divus... Un tas nav nekas neparasts... Pēc tam mums vēl jāaizpilda visādi formulāri, kas aizņem visus vakarus... Es ludzu jums piedošanu, ka garlaikoju ar tādām runām... Jums Orfēvras krastmalā droši vien tāpat pietiek rūpju...

Par ko viņi sarunājās pēc tam? Par ikdienišķām lietām, kuras nākamajā dienā vairs neatceras. Pardons sēdēja pie rakstāmgalda, smēķēdams cigareti. Megrē - pacientiem paredzētajā cietajā atzveltni. Te valdīja īpatnēja smarža, ko komisārs labi pazina, jo saoda to ik apciemojumā. Te oda gandrīz tāpat kā policijas iecirkņos. Tā bija nabadzības smaka.

Pardona pacienti bija apkārtējo ielu iedzīvotāji, gandrīz visi - vienkārši ļaudis.

Atvērās durvis. Eugēnija, kalpone, kas Voltēra bulvāra dzīvoklī strādāja jau tik ilgi, ka gandrīz bija kļuvusi par ģimenes locekli, sacīja:

- Atnācis itālietis, kungs...

- Kāds itālietis? Pagliati?

- Jā, cienītais kungs... Viņš ir briesmīgi uztraucies... Šķiet, viņa vajadzība ir ļoti steidzama.

Pulkstenis bija pusvienpadsmit. Pardons piecēlās un atvēra padrūmā salona durvis, kur uz apaļa galdiņa bija noliktas avīzes.

- Kas noticis, Džino?

- Runa nav par mani, doktor... Arī par sievu nē... Uz ietves ir ievainotais, kas droši vien mirst...

-Kur?

- Popenkūra ielā apmēram simt metru attālumā...

- Vai jūs viņu ieraudzījāt?

Pardons jau bija priekštelpā, vilka mugurā melno mēteli un meklēja instrumentu somu, un Megrē, protams, arī ģērbās. Ārsts atvēra salona durvis.

- Mēs tūlīt atgriezīsimies. Ievainots cilvēks Popenkūra ielā...

- Paņem lietussargu...

Viņš to nepaņēma. Viņam būtu licies smieklīgi zem lietussarga noliekties pār cilvēku, kas mirst uz lietus šaustīta trotuāra.

Džino bija neapolietis. Šemēnvertas ielā viņam bija pārtikas veikaliņš. Patiesību sakot, veikalā saimniekoja sieva, bet viņš dibentelpā gatavoja svaigus makaronus, ravolī un tortelīni. Kvartālā šis pāris bija iemīļots. Pardons bija ārstējis Džino, kurš sirga ar paaugstinātu asinsspiedienu.

Makaronu izgatavotājs bija smagnējs, drukns vīrs īsām kājām un sārtu seju.

- Mēs nācām mājās - bijām apciemot svaini Šaronas ielā... Svaine gaida bērnu, kuru katru brīdi viņa būs jāved uz klīniku... Mēs gājām pa lietu, kad ieraudzīju...

Puse vārdu pagaisa vējā. Notekas bija pārvērtušās par mutuļojošiem strautiem, kuriem varēja tikt pāri tikai lecot, un mašīnas vairāku metru tālumā šķieda netīras šļakatas.

Popenkūra ielā viņiem pavērās negaidīts skats. Visā ielas garumā neredzēja neviena gājēja, un apgaismoti bija vairs tikai reti logi un mazas kafejnīcas skatlogs.

Apmēram piecdesmit metru no kafejnīcas tukla sieviete nekustēdamās stāvēja zem lietussarga, ko raustīja vējš, un laternas gaismā varēja nojaust garšļaukus guļoša cilvēka kājas.

Tas atsauca Mcgrē senas atmiņas. Kad viņš vēl nepavisam nebija kriminālizmeklēšanas brigādē, kad bija vēl tikai inspektors, viņam bieži gadījās būt pirmajam tur, kur notika kāds kautiņš, kur tika kārtoti rēķini vai izdarīts bruņots uzbrukums.

Cilvēks bija jauns. Šķita, viņam tikko varētu būt divdesmit gadu, viņš bija ģērbies ziemišķādas bluzonā, mati pakausī bija diezgan gari. Viņš bija kritis uz priekšu, un uz bluzona muguras rēgojās asins traips.

- Vai policiju esat brīdinājusi?

Pie ievainotā notupies, Pardons piemetināja:

- Lai atsūta ātrās palīdzības mašīnu...

Tas nozīmēja, ka nepazīstamais ir dzīvs, un Megrē dc-vās uz gaismas pusi, ko viņš manīja piecdesmit metru attālumā. Virs slikti apgaismotajām durvīm varēja izlasīt vārdus Pie Zila. Viņš atvēra stiklotās durvis, kurām priekšā bija krēmkrāsas aizkars, un nonāca tik mierīgā atmosfērā, it kā tā nemaz nebūtu reāla. Krodziņš atgādināja žanra gleznu.

Tas bija veclaicīgs bārs ar zāģu skaidām nokaisītu grīdu un stipru vīna un degvīna smaržu. Četri pusmūža vīri, trīs no tiem - tukli un sarkanām sejām, spēlēja kārtis.

- Vai es varu piezvanīt?

Visi izbrīnījušies noskatījās, kā viņš pieiet pie sienas telefona blakus ar cinku apsistai, pudelēm apkrautai letei.

- Hallo... Vai devītā rajona komisariāts?

Tas atradās pavisam tuvu, Leona Blūma, senāk - Vol-tēra, laukumā.

- Hallo... Te Megrē.... Te ir ievainotais, Popenkūra ielā... Uz Šemēnvertas ielas pusi... Vajadzīga ātrā palīdzība...

Četri vīri sakustējās, kā būtu sakustējušies gleznas tēli. Viņi joprojām turēja kārtis rokā.

- Kas tas ir? - jautāja vīrietis, kurš sēdēja vienos kreklos un droši vien bija saimnieks.

Megrē nolika uz letes monētu un devās uz durvju pusi.

- Garš, vājš, zamša jakā?

-Jā...

- Viņš te bija pirms kāda stundas ceturkšņa...

- Viens pats?

-Jā.

- Vai viņš izskatījās uztraukts?

-Nē... Ne sevišķi.

- Vai viņš te kavējās ilgi?

- Minūtes divdesmit.

Kad Megrē atkal bija uz ielas, viņš pamanīja pie ievainotā apstājušos divus kārtībniekus ar velosipēdiem, galīgi slapjos apmetņos. Pardons piecēlās.

- Es tc neko nevaru darīt... Viņam ir vairākas dūrienu brūces... Sirds nav skarta... Šķiet, nav pārdurta arī neviena artērija, citādi būtu vairāk asiņu...

- Vai viņš atgūs samaņu?

- Es nezinu... Es neiedrošinos viņu kustināt... Kaut ko varēs darīt vienīgi tad, kad viņš būs slimnīcā.

Abas mašīnas - gan policijas, gan ātrās palīdzības auto apstājās gandrīz vienlaicīgi. Kāršu spēlmaņi, lai neizmirktu lietū, stāvēja uz kafejnīcas sliekšņa un skatījās no tālienes. Vienīgi saimnieks, apsedzis galvu un plecus ar maisu, pienāca klāt. Viņš uzreiz pazina jaku.

- Tas noteikti ir viņš...

- Vai viņš jums nekā neteica?

- Nē. Tikai pasūtīja konjaku.

Pardons deva rīkojumus sanitāriem, kas pienāca ar nestuvēm.

- Kas tas tāds? - viens no kārtībniekiem jautāja, rādīdams uz melnu priekšmetu, kurš atgādināja fotoaparātu.

Ievainotajam tas bija pakārts kaklā. Tas bija nevis fotoaparāts, bet kasešu magnetofons. Lietus to mērcēja, un, kad cilvēku cēla uz nestuvēm, Megrē izmantoja gadījumu un pārmauca siksnu pār galvu.

- Uz Sentantuānu...

Pardons iekāpa ātrās palīdzības mašīnā kopā ar vienu sanitāru, bet otrs sēdās pie stūres.

- Kas jūs tāds esat? - viņš jautāja Megrē.

- No policijas...

- Ja gribat sēsties man blakus...

Kvartāls bija tukšs, un nepilnās piecās minūtēs ātrās palīdzības mašīna, kurai sekoja policijas auto, sasniedza Sentantuāna slimnīcu.

Arī te Megrē uzvēdīja senas atmiņas: gaišā spuldze virs diennakts uzņemšanas, garais, slikti apgaismotais koridors, kur divi vai trīs cilvēki gaidīja, klusu sēdēdami uz soliem, un satrūkās ik reizi, kad atvērās un aizvērās kādas durvis,

kad baltā uzsvārcī ģērbies vīrietis vai sieviete pagāja garām.

- Vai jūs zināt viņa vārdu un adresi? - jautāja paveca dāma stikla būri ar lodziņu.

- Vēl nē...

Zvana saukts, kāds interns iznāca no gaiteņa, negribīgi nodzēsdams cigareti. Pardons stādījās priekšā.

- Vai jūs neko nedarījāt?

Uz ratiņiem uzlikto ievainoto iestūma liftā, un Pardons, kas tam sekoja, pa gabalu pamāja Megrē, it kā teiktu: “Es tūlīt atgriezīšos...”

- Vai jūs kaut ko zināt, komisāra kungs?

- Ne vairāk kā jūs. Es tajā rajonā vakariņoju pie drauga, kad šim draugam, kas ir ārsts, paziņoja, ka Popenkūra ielā uz ietves guļ ievainots cilvēks...

Kārtībnieks teikto pierakstīja piezīmju grāmatiņā. Nepatīkamā klusumā aizritēja nepilnas piecas minūtes, un Pardons atkal parādījās gaiteņa galā. Tā bija slikta zīme. Doktora sejā jautās bažas.

- Miris?

- Pirms paspēja viņu izģērbt... Asiņošana pleiras dobumā... Man jau tā šķita, spriežot pēc elpas...

- Naža dūrieni?

- Jā... Vairāki... Diezgan plāns asmens... Pēc dažām minūtēm atnesīs to, kas viņam bija kabatās... Pēc tam viņu laikam vedīs uz Tiesu medicīnas institūtu?

Šī Parīze Megrē bija pazīstama. Viņš tur bija dzīvojis vairākus gadus, un tomēr nekad nebija īsti pieradis. Ko viņš te darīja? Vai bija viens vai vairāki naža dūrieni - tas uz viņu neattiecās. Tādas lietas notika katru nakti, un no rīta ikdienas ziņojumos par tām ierakstīja trīs vai četras rindas.

Nejaušības dēļ šajā vakarā viņš bija viens no pirmajiem, kas nonāca notikuma vietā, un piepeši jutās diezgan pārsteigts. Itālietis, kurš gatavoja makaronus, nebija paspējis pateikt, ko ir redzējis. Viņš droši vien bija savā dzīvoklī kopā ar sievu. Viņi gulēja starpstāvā virs veikaliņa.

Māsiņa piegāja pie mazās grupas, nesot rokā groziņu.

- Kas šo lietu izmeklēs?

Policisti civilā skatījās uz Megrē, un viņa tam sacīja:

- Te ir viss, ko atrada cietušā kabatās. Jums vajadzētu parakstīties par saņemšanu...

Tur bija mazs kabatas portfelis - no tiem, kurus bāž bikšu kabatā, lodīšzīmulis, pīpe, tabakmaks ar ļoti gaišu holandiešu tabaku, mutauts, sīknauda un divas magnetofona kasetes.

Portfelī bija personības apliecība, auto vadīšanas tiesības uz Antuāna Batila vārda, tajās varēja izlasīt, ka puisim ir divdesmit viens gads un ka viņš dzīvo Parīzē, Anžū krastmalā. Tas bija Senluija salā, netālu no Marijas tilta. Bija arī studenta apliecība.

- Vai jūs, Pardon, varētu pateikt, lai mana sieva atgriežas mājās bez manis un liekas gulēt?

- Vai jūs iesiet uz turieni?

- Ir jāiet. Viņš droši vien dzīvo kopā ar vecākiem, un man viņiem jāpasaka, kas noticis...

Viņš pievērsās policistiem.

- Jūs varētu nopratināt Pagliati, itāliešu pārtikas tirgotāju Popenkūra ielā, un četrus vīrus, kas spēlēja kārtis Pie Zila, ja viņi vēl ir kafejnīcā...

Kā vienmēr viņš nožēloja, ka nevar visu izdarīt pats. Viņš būtu gribējis atgriezties Popenkūra ielā, atvērt mazās kafejnīcas durvis, kur ap elektrisko spuldzi peldēja tāda kā migla un kāršu spēlmaņi droši vien turpināja partiju.

Viņš būtu gribējis iztaujāt ari itālieti, viņa sievu un varbūt kādu mazu vecenīti, ko viņš tikko bija pamanījis pie apgaismota otrā stāva loga. Vai viņa tur bija arī tad, kad notika slepkavība?

Bet pirmām kārtām vajadzēja brīdināt vecākus. Viņš piezvanīja devītā rajona dežurējošajam inspektoram un pastāstīja, kas noticis.

- Vai viņš ļoti cietis? - Megrē jautāja Pardonam.

- Man neliekas vis. Viņš uzreiz zaudēja samaņu... Uz ietves es neko neavarēju iesākt...

Portfelis bija no krokodilādas un ļoti labas kvalitātes, skrotzīmulis - no sudraba, un uz mutauta bija rokas izšuvums - A.

- Vai jūs būtu tik laipna un izsauktu taksometru, kundze?

Viņa to savā būri izdarīja bez kādas laipnības. Tiesa, nevarēja būt patīkami pavadīt augas naktis tik drūmā vietā, gaidot, kad apkārtnes traģiskie notikumi beigsies slimnīcā.

Brīnumainā kārtā taksometrs ieradās pēc trim minūtēm.

- Es jūs aizvedīšu, Pardon...

- Nekavējieties...

- Tai ziņai, ko es nesu...

Senluija salu viņš ļoti labi pazina tāpēc, ka bija dzīvojis Vogēzu laukumā, un tajā laikā viņš ar sievu zem rokas bieži pastaigājās apkārt salai.

Viņš piezvanīja pie zaļi krāsotām parādes durvīm. Gar ietvēm stāvēja vieglās mašīnas, lielākoties - ļoti greznas. Lielajās durvīs pavērās šauras durtiņas.

- Vai es varu satikt Batila kungu, - viņš jautāja, apstājies pie tādas kā lūkas.

Samiegojušās sievietes balss strupi atbildēja:

- Trešais stāvs, pa labi.

Viņš iekāpa liftā, un daļa lietus ūdens, kas bija iesūcies viņa mētelī un biksēs, izveidoja peļķi pie kājām. Nams, tāpat kā lielākā daļa māju salā, bija kapitāli izremontēts. Sienas bija no balta akmens, spuldzes dega smalki izstrādātos bronzas kandelabros. Uz kāpņu laukumiņa marmora grīdas kājslauķī bija ieausts liels, sarkans B.

Viņš piezvanīja, dzirdēja ļoti tālu elektriskā zvana trinkšķi, un pagāja ilgs laiks, pirms durvis bez trokšņa atvērās.

Jauna istabene koķetā darba ģērbā ziņkāri raudzījās Megrē.

- Es gribētu runāt ar Batila kungu...

- Ar tēvu vai dēlu?

- Ar tēvu...

- Kungs un kundze vēl nav atgriezušies, un es nezinu, cikos viņi pārnāks...

Viņš parādīja savu kriminālpolicijas žetonu. Viņa jautāja:

- Kas tas ir?

- Komisārs Megrē, no kriminālpolicijas...

- Un jūs tik vēlā stundā nākat pie kunga? Vai viņš jūs gaida?

-Nē...

- Vai tas ir tik steidzami?

- Tas ir svarīgi...

- Ir gandrīz pusnakts... Kungs un kundze aizgāja uz teātri...

- Tādā gadījumā domājams, ka viņi drīz atgriezīsies.

- Ja vien viņi kaut kur neiegriežas kopā ar draugiem, kā notiek bieži...

- Vai viņa dēls Batila kungs viņiem negāja līdzi?

- Viņš nekad neiet viņiem līdzi...

Megrē juta, ka istabene ir samulsusi. Viņa nesaprata, ko iesākt ar komisāru, un komisārs izskatījās nožēlojams, ūdens no viņa plūda straumēm. Viņš pamanīja plašu halli ar gaišu, mazliet iezaļgani zilu grīdas segumu.

- Ja tas tiešām ir tik steidzami...

Viņa nolēma ielaist Megrē dzīvoklī.

- Dodiet man savu mēteli un cepuri.

Viņa pameta bažīgu mirkli uz viņa kurpēm, bet tomēr nevarēja palūgt, lai tās novelk.

- Nāciet šurp...

Viņa pakāra mēteli sienas skapī un vilcinājās ievest Megrē lielajā salonā, kas atradās pa kreisi.

- Vai jums būtu nepatīkami gaidīt te?

Viņš saprata ļoti labi. Dzīvoklis bija gandrīz par daudz izsmalcināti grezns, gandrīz sievišķīgi krāšņs. Salonā bija balti atzveltņi un pie sienām - Pikaso gleznas no zilā perioda, Renuāra un Māri Loraasēnas darbi.

- Vai Batila kungs ir komersants?

- Vai jūs viņu nepazīstat?

- Nē.

- Vai jūs nezināt, ka viņam pieder smaržu un kosmētikas līdzekļu uzņēmums Milēna?

Viņam bija maza sajēga par skaistumkopšanas līdzekļiem! Un Megrē kundze, kas tik vien lietoja, kā drusku pūdera, nevarēja viņam par tiem neko daudz pastāstīt.

- Cik vecs viņš ir?

- Četrdesmit četri... Varbūt četrdesmit pieci gadi... Viņš izskatās ļoti jauns un...

Viņa nosarka. Viņa droši vien bija vairāk vai mazāk iemīlējusies savā saimniekā.

- Un viņa sieva?

- Tas ir viņas portrets, ko jūs redzēsiet, ja mazliet palieksieties, - tur, virs kamīna.

Zilā vakartērpā. Zils un bāli sārts šķita šīs mājas krāsas, tāpat kā Marī Loransēnas gleznās.

- Manuprāt, es dzirdu liftu...

Un viņa neviļus atviegloti nopūtās.

*

Viņa klusām sarunājās pie durvīm, pie kurām bija piesteigusies. Tas bija elegants, jauns pāris, šķietami bez rūpēm, kas atgriezās mājās pēc teātrī pavadīta vakara. Viņi abi pa gabalu paskatījās uz miera traucētāju ar slapjām kurpēm un slapjiem bikšu galiem, kas neveikli piecēlās no krēsla un mēģināja turēties braši.

Vīrietis atbrīvojās no pelēkā mēteļa, zem kura bija smokings, un sieva zem leopardādas kažoka valkāja puszīda vakartērpu ar smalkiem sudraba valdziņiem.

Viņiem vajadzēja noiet kādus desmit metrus, varbūt pat mazāk. Batils gāja pa priekšu ātrā un nervozā gaitā. Sieva viņam sekoja.

- Man teica, ka jūs esot komisārs Megrē? - viņš nomurmināja, uzacis saraucis.

- Tā ir.

- Ja nemaldos, jūs vadāt kriminālnoziegumu izmeklēšanas brigādi?

Iestājās Īss un diezgan nepatīkams klusums, kad Batila kundze mēģināja noprast, kas īsti notiek; viņa vairs nebija tīkami jautrajā omā, kādā bija pārnākusi.

- Dīvaini, ka tādā laikā... Vai tas gadījumā nav saistīts ar manu dēlu?

- Vai jūs gaidāt par viņu sliktas ziņas?

- Nepavisam nē... Nepaliksim te... Iesim uz manu kabinetu...

Tā bija pēdējā istaba, kuras durvis vērās uz salonu. Batila īstais kabinets droši vien atradās kur citur, kaut kur Milēnas namā, ko Megrē bieži bija ievērojis Matiņona avēnijā.

Grāmatskapji bija darināti no ļoti gaiša koka - citron-koka vai sikomores, un sienas klāja grāmatas. Ādas atzveltņi bija ļoti maigā smilšu tonī, tāpat kā galda piederumu komplekts. Uz tā bija fotogrāfija sudraba ietvarā -Batila kundze ar diviem bērniem - zēnu un meiteni.

- Apsēdieties... Vai jūs mani jau ilgi gaidāt?

- Tikai minūtes desmit...

- Vai drīkstu jums piedāvāt ko dzeramu?

- Paldies...

Šķita, ka tagad vīrietis mēģina aizkavēt bridi, kad dzirdēs to, ko komisārs grib viņam sacīt.

- Vai jums nav bažu sakarā ar dēlu?

- Nē... Viņš ir mierīgs, atturīgs puisis, varbūt par daudz mierīgs un atturīgs...

- Ko jūs domājat par viņa draugiem un paziņām?

- Īstenībā viņš nesatiekas ne ar vienu... Gluži pretēji māsai, kurai ir tikai astoņpadsmit gadu un kura viegli uzņem sakarus...Viņam nav nedz draugu, nedz biedru... Vai viņam kas atgadījies?

-Jā.

- Nelaimes gadījums?

- Ja tā varētu sacīt... Šovakar viņam uzbruka tumsā uz Popenkūra ielas.

- Vai viņš ievainots?

-Jā...

- Vai nopietni?

- Viņš ir miris...

Viņam labāk patiktu, ja viņš nebūtu redzējis šo spējo sabrukumu. Nebija vairs augstāko aprindu pāra, pilna pašapziņas un nevērības. Šķita, ka apģērbi vairs nav izcilu drēbnickmākslas meistaru darināti. Pat dzīvoklis zaudēja eleganci un valdzinājumu.

Bija vairs tikai satriekts vīrietis un satriekta sieviete, kuri vēl cīnījās, pirms spēja noticēt, ka viņus piemeklējusi nelaime.

- Vai esat pārliecināts, ka tas ir mans...

- Antuāns Batils, vai ne?

Megrē pasniedza vēl slapjo kabatas portfeli.

- Jā, tas pieder viņam...

Viņš automātiski aizsmēķēja cigareti. Viņa rokas drebēja. Lūpas ari.

- Kā tas notika?

- Viņš izgāja no maza bāra, kur mēdz iegriezties pastāvīgi apmeklētāji... Viņš nogāja piecdesmit metru lietū, un kāds no mugurpuses vairākas reizes iedūra viņam ar dunci.

Sieviete sašķieba seju, it kā viņai durtu, un vīrs aplika viņai roku ap pleciem. Viņš mēģināja runāt, bet viņam tas uzreiz neizdevās. Un ko gan viņš varēja pasacīt? To, kas ienāca prātā, kaut ari nelikās svarīgākais:

- Vai esat apcietinājuši...

-Nē...

- Vai viņš uzreiz miris?

- Līdzko viņu aizveda uz Sentantuāna slimnīcu...

- Vai mēs varam aiziet un viņu redzēt?

- Es jums ieteiktu iet nevis šonakt, bet pagaidīt ritu...

- Vai viņš cieta?...

- Ārsts apgalvo, ka nē.

- Ej pie miera, Martina... Vismaz atgulies savā istabā...

Viņš aizveda sievu maigi, bet stingri.

- Pēc mirkļa būšu jūsu rīcībā, komisār...

Batils bija prom gandrīz stundas ceturksni un, kad atgriezās, bija ļoti bāls, pārvērstu seju un neizteiksmīgu skatienu.

- Apsēdieties, lūdzu...

Viņš bija maza auguma, tievs un nervozs. Šķita, ka Megrē lielais, smagnējais stāvs viņam krīt uz, nerviem.

- Vai jūs joprojām negribat kaut ko iedzert?

Viņš atvēra mazu bāru, paņēma pudeli un divas glāzes.

- Es neslēpšu, ka man ir jāiedzer...

Viņš ielēja viskiju sev un ari otrā glāzē.

- Vai daudz zeltera?

Un tūlīt turpināja:

- Es nesaprotu... Es nespēju saprast... Antuāns bija puisis, kas man neslēpa neko, turklāt viņam nekā slēpjama nebija... Viņš bija... Man ir grūti runāt pagātnē, taču pie tā jāpierod... Viņš bija students... Viņš studēja Sorbonnā literatūru... Viņš nepiedalījās nevienā grupā... Viņš itin nemaz neinteresējās par politiku...

Viņš vērās tabakas brūnajā paklājā, rokas nolaidis, un it kā pats sev jautāja:

- Un viņu man nonāvēja... Kāpēc? Bet kāpēc?

- Es te esmu tādēļ, lai mēģinātu to atklāt...

Viņš paskatījās uz Megrē, it kā ieraudzītu to pirmoreiz.

- Kā tas nākas, ka jūs pats esat ieradies? Vai tad policijai tas nav parasts kriminālnoziegums?

- Gadījās tā, ka es tur biju pavisam tuvu...

- Vai jūs nekā neredzējāt?

-Nē...

- Vai neviens neko nav redzējis?

- Kāds pārtikas veikaliņa īpašnieks, itālietis, kas kopā ar sievu atgriezās mājās... Es jums atnesu priekšmetus, kas bija jūsu dēla kabatās, bet aizmirsu magnetofonu...

Sākumā tēvs nesaprata, par ko ir runa, tad nomurmināja:

- Ak jā...

Viņš gandrīz smaidīja.

- Tā bija viņa kaislība... Jūs par to droši vien zobosieties... Arī mēs ar viņa māsu reizēm pasmējāmics... Citi aizraujas ar fotogrāfiju un staigā seju medībās vai līdz patiltēm...

Antuāns vāca cilvēku balsis... Bieži viņš tā pavadīja veselus vakarus... Viņš iegriezās kafcjnicās, bāros, vienalga kādā publiskā vietā un ieslēdza magnetofonu.

Viņš to nēsāja uz vēdera, un daudzi to noturēja par fotoaparātu. Rokā viņš slēpa ļoti mazu mikrofonu...

Beidzot Mcgrē bija kaut kas, kam pieķerties.

- Vai viņam nekad neiznāca nepatikšanas?

- Vienu vienīgu reizi... Tas bija bārā Temu apkaimē. Divi vīri bija atspiedušies pret bāra leti... Antuāns stāvēja viņiem blakus un paklusām ierakstīja...

“Klausies, puis,” viens no viņiem piepeši ierunājās.

Viņš atņēma Antuānam aparātu un izņēma no tā kaseti.

“Es nezinu, kāpēc tu tā uzjautrinies, bet, ja es tevi šajā stūri vēl satikšu, lai tā daikta tev rokā nebūtu...”

Žerārs Batils izdzēra malku viskija.

- Vai jums liekas, ka?...

- Viss ir iespējams... Mēs nedrīkstam nepārbaudīt nevienu pieņēmumu... Vai viņš bieži gāja balsu medībās?

- Divas vai trīs reizes nedēļā...

- Vienmēr viens pats?

- Es jau jums teicu, ka viņam nebija draugu... Viņš to nosauca par cilvēcisku dokumentu ierakstīšanu...

- Vai viņam to ir daudz?

- Varbūt kāds simts, varbūt vairāk... Laiku pa laikam viņš ierakstus klausījās un sliktākos izdzēsa. Kā jūs domājat, cikos rit...

- Es brīdināšu slimnīcu... Katrā ziņā ne agrāk kā astoņos no rīta.

- Vai es varēšu vest līķi uz šejieni?

-Uzreiz nē...

Tēvs saprata, un viņa seja kļuva vēl pelēkāka, it kā viņš iztēlotos autopsiju.

- Piedodiet, komisāra kungs, bet es...

Viņš ilgāk nespēja izturēt. Viņam vajadzēja palikt vienam vai varbūt piebiedroties sievai, varbūt raudāt vai izkliegt klusumā nesakarīgus vārdus.

Viņš kā pie sevis noteica:

- Es nezinu, cikos atgriezīsies Minū...

- Kas ir Minū?

- Viņa māsa... Viņai ir tikai astoņpadsmit gadu, bet viņa dzīvo, kā pašai patīk... Jums taču ir mētelis?

Istabene atgriezās, kad viņi piegāja pie garderobes, palīdzēja Megrē uzvilkt slapjo mēteli un pasniedza cepuri.

Viņš nonāca kāpnēs, pēc tam izgāja pa mazajām durvīm un labu laiku palika stāvam, skatīdamies, kā līst. Šķita, ka vējš vairs nav gluži tik stiprs, lietus sīpas ne tik niknas. Viņš nebija iedrošinājies piezvanīt, lai izsauktu taksometru.

Plecus uzrāvis, viņš pārgāja pāri Marijas tiltam, iegriezās mazajā Senpaula ieliņā un pie Senpaula metro stacijas beidzot atrada tukšu taksometru.

- RišāraLenuāra bulvāris...

- Skaidrs, priekšniek...

Šoferis viņu pazina un neiebilda, ka brauciens ir pārāk īss. Izkāpis no mašīnas, Megrē pacēla galvu un pamanīja gaismu sava dzīvokļa logos. Kad viņš kāpa pēdējo trepju posmu, durvis atvērās.

- Vai neesi saaukstējies?

- Domāju, ka nē...

- Man ir karsts ūdens, varu sataisīt groku... Apsēdies... Es novilkšu tev apavus...

Zeķes varēja izgriezt. Viņa gāja paņemt čības.

- Pardons man un savai sievai pateica, kas noticis... Kā vecāki reaģēja? Kāpēc tu gāji?

-Es nezinu...

Viņš sāka izmeklēt šo lietu it kā neviļus, jo slepkavība bija notikusi viņam gandrīz blakus un atmiņā atausa tik daudzi Parīzes naksnīgajās ielās pavadīti gadi.

- Viņi sākumā vēl neaptvēra... Droši vien tikai tagad sākas īstais izmisums...

- Vai viņi ir jauni?

- Vīram droši vien ir pāri četrdesmit pieciem gadiem, bet, manuprāt, piecdesmit vēl nav... Bet sieva, šķiet, ir tik tikko četrdesmit gadu veca un izskatās ļoti skaista... Vai tu kaut ko zini par Milēnas smaržām?

- Protams, to zina visi...

- Nu, tie ir viņi...

- Viņi ir ļoti bagāti... Viņiem ir pils Soloņā, jahta Kannās, un viņi rīko žilbinošus svētkus...

- Kā tu to visu zini?

- Tu aizmirsti, ka man reizēm jāgaida tevi stundām ilgi, un tad es lasu avīzes.

Viņa ielēja glāzē rumu, iebēra pūdercukuru, atstāja iekšā tējkaroti, lai glāze nesaplīstu, un pielēja verdošu ūdeni.

- Šķēlīti citrona?

-Nē...

Ap viņiem viss bija tik mazs un šaurs. Viņš apskatīja dzīvokli kā cilvēks, kas atgriezies no ilga ceļojuma.

- Par ko tu domā?

- Kā jau tu teici, viņi ir ļoti bagāti... Viņiem ir visgreznākais dzīvoklis, kādu es jebkad esmu redzējis... Viņi pārnāca no teātra, vēl pilni jauku noskaņu... Viņi ieraudzīja mani sēžam hallē. Istabene viņiem klusām pateica, kas es esmu...

- Ģērbies nost...

Bet vai te galu galā nebija labāk? Viņš uzvilka pidžamu, gāja iztīrīt zobus un pēc stundas ceturkšņa, no groka mazliet iesilis, nogūlās līdzās Megrē kundzei.

Viņš sievu noskūpstīja, kā darīja jau gadiem ilgi, un nomurmināja:

- Ar labu nakti.

- Kā parasti?

Tas nozīmēja:

- Vai man tevi modināt pusastoņos kā parasti, un kafijai jābūt gatavai?

Viņš nenoteikti noņurdēja jā, jo piepeši uznāca miegs. Viņš nesapņoja. Ja arī sapņoja, tad neko neatcerējās. Un uzreiz bija rīts.

- Vai joprojām līst?

- Nē. Bet, spriežot pēc cilvēkiem, kas steidzas, rokas kabatās sabāzuši, par spīti kalendāram, pavasaris vēl nav atnācis.

Bija 19. marts. Trešdiena. Tikko uzvilcis rītasvārku, viņš piezvanīja uz Sentantuāna slimnīcu, un viņam bija ļoti grūti atrast kādu no administrācijas.

- Jā... Es gribētu, lai viņu ievieto atsevišķā telpā... Es zinu, ka viņš ir miris... Tas nav iemesls, lai vecāki ietu viņu apskatīt pagrabā. Viņi būs pie jums pēc stundas vai divām... Pēc viņu apmeklējuma līķi pārvedīs uz Tiesu medicīnas institūtu. Jā... Nebaidieties, ģimene samaksās...

Jā, taču... Viņi aizpildīs visas kartītes, kādas vien jūs vēlēsieties...

Viņš apsēdās pretī sievai un apēda divus radziņus, dzerdams vēl vienu tasi kafijas un bez kāda nolūka skatīdamies ārā pa logu. Joprojām bija ļoti zemi mākoņi, kas ātri traucās pa debesīm, bet tiem vairs nebija tik neveselīga krāsa kā iepriekšējā dienā. Joprojām stiprais vējš purināja koku zarus.

- Vai tev neliekas...

- Tu taču zini, ka man nekad nekas neliekas...

- Un, ja liekas, tu neko nesaki... Vai tev nelikās, ka Pardons izskatījās saguris?

- Vai tev arī tas uzkrita? Viņš ir ne tikai noguris, bet arī kļuvis pesimistisks... Vakar viņš par savu arodu runāja tā, kā vēl nekad nebija runājis.

Deviņos viņš bija savā kabinetā un piezvanīja devītā rajona komisariātam.

Viņa balsi pazina.

- Vai jūs zvanāt magnetofona dēļ?

- Jā. Vai tas ir pie jums?

- Vakar es to pievācu un atnesu uz šejieni. Es baidījos, ka lietus to būs samaitājis, bet tas darbojas... Es nesaprotu, kāpēc z.ēns ierakstījis tādas sarunas...

- Vai jūs varat atsūtīt man aparātu jau šorīt?

- Reizē ar ziņojumu, kas pēc dažām minūtēm būs pārrakstīts.

Pasts. Dokumenti. Vakar viņš Pardonam neteica, ka arī pār viņu gāžas administratīvu papīru plūdi.

Pēc tam Megrē gāja uz apspriedi direktora kabinetā. Viņš dažos vārdos pastāstīja par to, kas noticis vakar, jo Žerāra Batila dēļ šī lieta varēja sacelt lielu troksni.

Tiešām, līdzko viņš atgriezās kabinetā, viņš tā tuvumā uzdūrās grupai žurnālistu un fotogrāfu.

- Vai taisnība, ka jūs gandrīz bijāt klāt slepkavības brīdī?

- Es tikai ierados tur diezgan ātri, jo atrados tuvumā.

- Vai tas puisis - Antuāns Batils tiešām ir smaržu fabrikanta Batila dēls?

Kā prese to bija uzzinājusi? Vai informācijas noplūde komisariātā?

- Vārtniece apgalvo...

- Kāda vārtniece?

- No Anžū krastmalas...

Viņš vārtnieci nebija pat redzējis. Viņš neminēja nedz savu vārdu, nedz dienesta pakāpi. Acīmredzot izpļāpājusies istabene.

- Tas bijāt jūs, kas paziņoja par notikušo vecākiem, vai

ne?

-Jā.

- Kāda bija viņu reakcija?

- Tāda, kāda var būt vīrietim un sievietei, kas uzzinājuši, ka tikko noslepkavots viņu dēls...

- Vai viņiem nav nekādu aizdomu?

-Nē.

- Vai jums neliekas, ka tā varētu būt politiska lieta?

- Noteikti nē.

- Varbūt iemesls ir mīlestība?

- Es nedomāju vis.

- Viņam nekas nav atņemts, vai ne?

- Nav...

- Kāpēc tad?

- Neko nevaru pateikt, kungi. Izmeklēšana tik tikko sākas, un, kad būs iegūti kādi rezultāti, es jums tos paziņošu.

- Vai meitu jūs redzējāt?

- Kādu meitu?

- Minū... Batilu meitu... Šķiet, ka viņa ir slavena zināmās sevišķi elegantās aprindās...

- Nē, viņu es neredzēju.

*- Viņa satiekas ar dīvainiem ļaudīm...

- To jūs man stāstāt, bet lieta, ko izmeklēju, nav saistīta ar viņu.

- Kas var zināt, vai ne?

Viņš atbrīvojās no žurnālistiem, atvēra kabineta durvis un aizvēra aiz sevis. Pie loga stāvēdams, viņš piebāza pīpi, tad ielūkojās inspektoru istabā.

- Vai tu, Zanvjē, esi aizņemts?

- Man vēl jāuzraksta desmit rindas, priekšniek, un tad es savu būšu padarījis.

- Tad tu ienāksi pie manis...

Pēc tam viņš zvanīja tiesu ārstam, kas bija stājies viņa vecā drauga doktora Pola vietā.

- Jums viņu aizsūtīs rīta pusē. Jā, tas ir steidzami, mazāk tādēļ, ka es kaut ko sevišķu gaidītu no autopsijas, vairāk - vecāku dēļ... Cik iespējams, nesabojājiet viņu... Jā... Tā ir... Es redzu, ka jūs saprotat... Krietna daļa Parīzes augstākās sabiedrības ies garām viņa zārkam... Mani gaitenī jau gaidīja žurnālisti...

Pirmām kārtām vajadzēja doties uz Popenkūra ielu. Džino Pagliati iepriekšējā dienā nepaspēja neko daudz pateikt, un viņa sieva, patiesību sakot, pat muti neatvēra. Un vēl bija tā saucamais Zils un trīs citi kāršu spēlmaņi. Un beigās Megrē atcerējās pie loga pamanīto vecas sievietes siluetu.

- Ko darīsim, priekšniek? - Zanvjē jautāja, ienākdams kabinetā.

- Vai pagalmā ir kāda brīva mašīna?

-Es ceru...

- Tu mani aizvedīsi uz Popenkūra ielu... Netālu no Šemēnvertas ielas... Es tev pateikšu, kur apstāties...

Sievai bija taisnība, to viņš pamanīja, pagalmā gaidīdams mašīnu: bija tik auksti kā decembrī.

Otrā nodaļa

Megrē saprata, ka pat Žanvjē ir mazliet pārsteigts par lielo nozīmi, kas šai lietai tiek piešķirta. Ik nakti Parīzē, sevišķi vienkāršo ļaužu rajonos, reģistrēja zināmu skaitu dunča dūrienu, un būtu saprotams, ja avīzēs Popcnkūra ielas traģēdijai veltītu tikai dažas rindas kriminālhronikā.

Dunča dūrieni

Antuāns B., divdesmit vienu gadu vecs students, vairākkārt ievainots ar dunci otrdienas vakarā ap pusvien-padsmidem Popenkūra ielā. Šķiet, ka uzbrucējs bijis kāds klaidonis, kuram veikalnieku pāra tuvošanās liegusi upuri aplaupīt. Antuāns B. miris, līdzko aizvests uz Sentantuāna slimnīcu.

Taču Antuāns bija Batils un dzīvoja Anžū krastmalā. Viņa tēvs bija pazīstams cilvēks, kas piederēja pie bagātnieku aprindām, un reti kāds nepazina Milčnas smaržas.

Mazais, melnais kriminālpolicijas auto pārbrauca pāri Republikas laukumam, un Megrē nonāca savā kvartālā, mazu ieliņu labirintā, ko apdzīvoja vienkārši ļaudis un ko no vienas puses norobežoja Voltēra bulvāris, bet no otras -Rišāra Lenuāra bulvāris.

Kopā ar Megrē kundzi viņš kājām šķērsoja šīs mazās ieliņas ik reizi, kad devās vakariņot pie Pardoniem, un Megrē kundze bieži gāja iepirkties Šcmēnvcrtas ielā.

Pie Džino, kā viņu mēdza saukt, viņa pirka ne vien mīklas izstrādājumus, bet arī Milānas šķiņķi un olīveļļu lielās, zeltainās kannās. Veikaliņi bija dziļi, šauri un slikti apgaismoti. Šodien, kad debesis bija apmākušās, gandrīz visur dega spuldzes, radot dīvainu gaismu, kas vērta sejas līdzīgas vaska veidojumiem.

Daudz vecu sieviešu. Daudz arī nenosakāma vecuma victuļu vīriešu ar grozu rokā. Skumjas sejas. Dažs reizēm apstājās un piespieda roku pie krūtīm, gaidot, kad pāries spazma.

Visādu tautību sievietes, mazu bērnu uz rokas, meiteni vai zēnu, kas turējās svārkos.

- Pieturi te un nāc man līdzi.

Viņš sāka ar Pagliati. Veikalā bija trīs pircējas, un Lučija izskatījās aizņemta.

- Redz, komisārs klāt! Es jau domāju, ka jūs atnāksiet...

Viņam bija skanīga balss, smaidīga seja.

- Vai nabaga zēns tiešām miris?

Avīzēs jaunums vēl nebija publicēts.

- Kas jums teica?

- Žurnālists, kas te bija pirms desmit minūtēm. Viņš mani nofotografēja, un nu mans portrets būs avīzē...

- Man gribētos, lai jūs atkārtojat, ko vakar man teicāt, tikai iespējami sīki. Jūs nācāt mājās pēc svaiņa un svaines apciemojuma...

- Viņa gaida bērnu, jā... Šaronas ielā... Mēs par abiem bijām paņēmuši tikai vienu lietussargu, jo, kad ejam pa ielu, Lučija vienmēr turas man pie rokas...

Jūs atceraties, kāds briesmīgs lietus un vējš plosījās.... Vairākas reizes man likās, ka lietussargs apgriezīsies otrādi, un man vajadzēja to turēt priekšā kā vairogu... Un tāpēc es neredzēju vairāk...

-Ko?

- Slepkavu... Viņš droši vien gāja kāda gabalu mums pa priekšu, bet es domāju tikai par to, kā pasargāties no lietus un neiebrist peļķēs... Varbūt viņš stāvēja kādās durvīs...

- Un kad jūs ieraudzījāt...

- Viņš jau bija pagājis garām kafejnīcai Pie Zila, kas vēl bija apgaismota.

- Vai jūs varējāt redzēt, kas viņam mugurā?

- Vakar mēs ar sievu par to runājām... Mums abiem

liekas, ka viņam mugurā bija gaišs lietusmētelis ar jostu... Viņš gāja elastīgā gaitā un ļoti ātri.

- Vai likās, ka viņš seko jaunajam cilvēkam bluzonā?

- Viņš gāja ātrāk par jaunekli, it kā gribētu tam piebiedroties vai aizsteigties priekšā...

- Cik liels attālums jūs šķīra no abiem cilvēkiem?

- Varbūt simts metru? Es varētu iet un jums parādīt...

- Vai tas, kurš gāja pa priekšu, neatskatījās?

- Nē... Otrs viņu panāca... Es redzēju, kā viņa roka paceļas un nolaižas... Dunci es nesaskatīju... Viņš cirta trīs vai četras reizes, un jaunais cilvēks bluzonā nokrita uz trotuāra ar seju uz leju... Slepkava pagāja dažus soļus uz Šcmēnvertas ielas pusi, tad griezās atpakaļ... Viņš droši vien mūs redzēja, jo bijām tikai kādu sešdesmit metru attālumā... Tomēr viņš noliecās un vēl pāris reizes dūra...

- Vai jūs nemēģinājāt viņu notvert?

- Ziniet, es esmu diezgan tukls, turklāt mani moka elpas trūkums... Man nav viegli skriet...

Viņš samulsis nosarka.

- Mēs sākām iet ātrāk, un tad viņš pazuda aiz ielas stūra...

- Vai jūs nedzirdējāt, kā iedarbina automašīnu?

- Neliekas vis... Man tas neuzkrita.

Zanvjē sarunu stenografēja, kaut arī Megrē nebija licis to darīt.

- Kad jūs nonācāt pie ievainotā?...

- Jūs viņu ieraudzījāt tādu, kādu es atstāju. Viņa blu-zons vairākās vietās bija saplēsts, un varēja redzēt, kā plūst asinis. Es uzreiz iedomājos par doktoru un steidzos pie Pardona kunga, ieteikdams Lūcijai neiet prom...

- Kāpēc?

- Es nezinu... Man šķita, ka nevajag viņu atstāt vienu...

- Vai sieva, mājās pārnākusi, jums neko neteica?

- Gluži kā par spīti neviens negāja garām...

- Vai ievainotais neko nesacīja?

- Nē. Viņš ar grūtībām elpoja, krūtīs burbuļoja... Lūcija var pateikt to pašu... Pašlaik ir tāds brīdis, kad viņai visvairāk pircēju...

- Vai nekas vairāk jums nenāk prātā?

- Nekas... Es jums pateicu visu, ko zinu...

- Paldies, Džino...

- Kā klājas Megrē kundzei?

- Paldies, ļoti labi.

Blakus bija eja, kas veda pagalmā, kur stiklotā darbnīcā strādāja lodētājs. Visā kvartālā bija daudz tādu pagalmu un aklo ieliņu. Visur strādāja sīki amatnieki.

Viņi pārgāja pāri ielai, un mazliet tālāk Megrē atvēra kafejnīcas Pie Žila durvis. Dienā mazā telpa bija gandrīz tikpat tumša kā vakarā, un pienstikla spuldze bija iedegta. Pie letes, ar elkoņiem atspiedies, stāvēja smagnējs vīrs sarkanu seju, masīvu kaklu un dubultzodu, kas atgādināja kāksli. Starp biksēm un vesti viņam rēgojās krekls.

- Ko jums piedāvāt, Megrē kungs? Vai glāzīti sansera? To man piegādā brālēns, kas...

- Divas, - Megrē atbildēja, savukārt atspiezdamies ar elkoņiem pret leti.

-- Šodien jūs neesat pirmais...

- Es jau zinu, kāds žurnālists...

- Viņš mani nofotografēja, kā es te stāvu, ar pudeli rokā... Jūs pazīstat Lebonu... Viņš trīsdesmit gadu nostrādāja labierīcību pārvaldē... Pēc tam piedzīvoja nelaimes gadījumu, un tagad saņem pensiju un vēl arī mazu piemaksu acs dēļ... Viņš te bija vakar vakarā...

- Jūs spēlējāt kārtis četratā, vai ne?

-Jā, manilu... Tā mēs te spēlējam vienmēr vieni un tic paši katru vakaru, tikai svētdienās nē. Svētdienās es kafejnīcu slēdzu.

- Vai esat precējies?

- Saimniece ir augšā, viņa ir invalīde.

- Cik bija pulkstenis, kad jaunais cilvēks ienāca?

- Varēja būt desmit...

Megrē uzmeta skatienu reklāmas sienas pulkstenim.

- Tajā neskatieties, tas steidzas par divdesmit minūtēm. Vispirms viņš pavēra durvis apmēram divdesmit centimetru platā spraugā, it kā gribētu novērtēt, kāda kafejnīca te ir... Spēle tobrīd bija aizraujoša. Miesnieks vinnēja, un viņš, kad vinnē, kļūst neizturams, it kā viens pats mācētu spēlēt.

- Viņš ienāca. Un kas notika pēc tam?

- Es no savas vietas viņam jautāju, ko viņš grib iedzert, un, brīdi vilcinājies, viņš nomurmināja:

“Vai jums ir konjaks?”

Es pakavējos, kamēr izspēlēju četras kārtis, kas man bija rokā, tad aizgāju aiz letes. Apkalpodams es ievēroju, ka uz vēdera viņam ir kaklā pakārta melna trīsstūraina kārba, un nodomāju, ka tas droši vien ir fotoaparāts... Reizēm gadās, ka pie mums iemaldās tūristi, bet tas notiek reti...

Es atkal apsēdos savā vietā pie galda... Babefs dalīja kārtis... Jaunais cilvēks nelikās steidzīgs... Par spēli arī viņš neinteresējās...

- Vai viņš likās nobažījies?

-Nē.

- Vai viņš skatījās uz durvīm, it kā kādu gaidītu?

- Es neko tādu nepamanīju.

- Vai arī tā, it kā baidītos kādu piepeši ieraudzīt ienākam?

- Nē... Viņš stāvēja, ar elkoņiem atspiedies pret leti, un laiku pa laikam pamērcēja lūpas glāzē.

- Kādu iespaidu viņš atstāja?

- Ziniet, viņš bija galīgi salijis... Ar bluzonu un garajiem matiem viņš izskatījās pēc tāda paša jauna cilvēka, kādus tagad tik bieži redz...

Mēs spēlējām, it kā viņa nemaz nebūtu, un Babefs uztraucās aizvien vairāk un vairāk, jo viņam krita visas labās kārtis.

“Varbūt tu tagad aiziesi un paskatīsies, kā klājas tavai sievai,” Lebons ķircinājās.

“Labāk padomā par savu, ko esi apprecējis mazliet par jaunu un kas...”

Man mirkli likās, ka viņi tūlīt sāks plūkties... Bet viņi nomierinājās kā vienmēr. Babefam bija gājiens.

“Ko tu teiksi par šito?”

Tad Lebons, kas sēdēja uz dīvāniņa man blakus, iebakstīja ar elkoni ribās un pamāja uz klientu pie bāra letes. Es skatījos, bet neko nesapratu. Šķita, ka viņš pats pie sevis uzjautrinās... Vai tā nebija, Fransuā? Es nesapratu, ko tu gribēji rādīt... Tu man klusām sacīji:

“Nupat...”

Un cilvēks ar nekustīgo skatienu ierunājās:

- Es pamanīju, ka viņš darbojas ap savu aparātu... Man ir brāļadēls, kam Ziemsvētkos uzdāvināja tādu pašu daiktu un kas uzjautrinās, ierakstīdams vecāku sarunas... Viņš izskatījās ļoti prātīgs, stāvēdams pie savas glāzes, bet viņš klausījās, ko mēs runājam, un magnetofona lente griezās...

- Es nesaprotu, - Zils norūca, - ko viņš ar to varētu iesākt...

- Neko... Tāpat kā mans brāļadēls... Viņš ieraksta tāpat vien, tāpēc, ka viņam patīk, pēc tam aizmirst... Reiz viņš atskaņoja vecākiem viņu strīdu, un brālis gandrīz saplēsa aparātu...

“Ja es tevi vēlreiz pieķeršu, puņķutapa tāds!”

Babcfs arī rādītu skābu ģīmi, ja tam atskaņotu viņa vakardienas plātību...

- Cik ilgi jaunais cilvēks palika kafejnīcā?

- Nepilnu pusstundu.

- Vai viņš izdzēra vienu pašu glāzi?

-Jā... Viņš pat atstāja mazliet konjaka glāzes dibenā...

- Vai jūs nekā nedzirdējāt, kad viņš izgāja?

- Nekā. Tikai vēju un lietu, kas gāzās no jumta notekcaurules uz trotuāra.

- Vai pirms viņa neienāca neviens klients?

- Ziniet, vakaros es neslēdzu kafejnīcu tikai tāpēc, ka spēlēju kārtis, jo tad nāk vienīgi pastāvīgie apmeklētāji. Klienti te iegriežas tikai rīta pusē, tad viņi dzer kafiju vai višī baltvīnu, ēd radziņus. Ap desmitiem nāk strādnieki darba pārtraukumā, ja tuvumā ir kāda būvvieta... Galvenais darbs ir pusdienlaika un vakara aperitīvu laiks.

- Paldies...

Arī šeit Zanvjē stenografēja sarunu, un bistro saimnieks visu laiku meta uz viņu ātrus skatienus.

- Viņš man neko jaunu nepateica, - Megrē nopūtās.

- Viņš tikai apstiprināja to, ko jau zināju...

Viņi atkal iesēdās mašīnā. Dažas sievietes uz viņiem noskatījās, jo nu jau bija zināms, kas viņi tādi.

- Uz kurieni brauksim, priekšniek?

- Vispirms uz kabinetu...

Abi apmeklējumi Popenkūra ielā nebija veltīgi. Pirmām kārtām - neapolieša stāsts par uzbrukumu. Cilvēks, kas nogalināja Antuānu Batilu, bija vairākas reizes dūris... Tad gājis prom, bet nezināmu iemeslu dēļ griezies atpakaļ, kaut laulātais pāris jau bijis tuvu... Vai viņš dūra vēlreiz tāpēc, ka gribēja piebeigt upuri, pirtus skrēja prom?

Par viņu bija zināms vienīgi tas, ka viņam mugurā bijis gaišs lietusmētelis ar jostu. Tikko iegājis savā kabinetā Or-fēvras krastmalā, kur valdīja tīkams siltums, Megrē atkal piezvanīja uz Pagliati veikaliņu.

- Vai varu runāt ar jūsu vīru? Te Megrē.

- Es tūlīt viņu pasaukšu, komisāra kungs...

Atskanēja Džino balss:

- Hallo! Es klausos!

- Sakiet, es aizmirsu pajautāt... Vai slepkavam bija galvā cepure?

- Kāds žurnālists man nupat jautāja tieši to pašu... Tas šorīt ir jau trešais... Man vajadzēja jautāt saimniecei... Viņa domā tāpat kā es... Viņa neiedrošinās kaut ko apgalvot, bet ir gandrīz pārliecināta, ka viņam bijusi tumša platmale. Ziniet, tas viss norisinājās tik ātri...

Gaišais lietusmētelis ar jostu vislabāk piederētos jaunam cilvēkam, bet tumša platmale vērta viņu dažus gadus vecāku. Tiešām, reti kāds jauneklis vēl valkā platmali.

- Vai tu, Zanvjē, no šiem daiktiem kaut ko saproti?

Megrē no magnetofoniem nesaprata nekā, tāpat kā no

fotogrāfijas un automobiļiem, un'tieši tāpēc mašīnu vadīja viņa sieva. Vakaros viņš tik tikko prata pārslēgt televīzijas kanālus...

- Manam dēlam ir tāds pats...

- Tikai neizdzēs ierakstu...

- Nebaidieties, priekšniek!

Zanvjē pasmaidīja un nospieda taustiņus. Varēja dzirdēt neskaidru troksni, dakšiņu atsišanos pret šķīvjiem, neskaidras balsis tālumā.

- Un ko vēlēsies kundze?

- Vai jums ir vēršgaļas cepetis?

- Protams, kundze...

- Jūs man uzliksiet labi daudz sīpolu un marinētu gurķīšu...

- Zini, ko tev teica doktors... Nekādu etiķi...

- Pusjēlu stēku un vēršgaļu ar daudz sīpoliem un marinētiem gurķīšiem... Vai salātus pasniegt uzreiz?

Ieraksts nepavisam nebija nevainojams, visu laiku fonā skanēja troksnis, kas neļāva skaidri izšķirt vārdus.

Brīdi iestājās klusums. Tad ļoti skaidri sadzirdama nopūta.

- Tu nekad nekļūsi prātīga. Šonakt tev atkal būs jāceļas augšā un jādzer soda...

- Kurš tad ceļas - tu vai es? Ja jau tu visu laiku turpini krākt...

- Es nekrācu. .

- Tu krāc gan, sevišķi tad, ja esi iedzēris par daudz božolē kā šovakar...

- Te ir stēks... Tūlīt atnesīšu vērš gaļu...

- Mājās tu tai tikpat kā nepieskaries...

Klunkšķēja šķidrums. Atskanēja balss:

- Viesmīl, viesmīl, kad jūs beidzot nāksiet un...

Tad iestājās klusums, it kā lente būtu pārgriezta. Tad skaidra balss, kas noteikti runāja pie mikrofona, sacīja:

- Lorēnas restorāns Bomaršē bulvāri.

Varēja gandrīz galvot, ka tā ir Antuāna Batila balss, kas tā fiksēja ieraksta izdarīšanas vietu. Viņš acīmredzot bija vakariņojis Bomaršē bulvāri un nemanāmi ieslēdzis magnetofonu. Viesmīlis viņu droši vien atcerētos. To bija viegli pārbaudīt.

- Tu tūlīt aiziesi uz turieni, - Megrē sacīja. - Ieslēdz aparātu vēlreiz.

Sākumā - ielas trokšņi, varēja dzirdēt, kā brauc mašīnas. Labu brīdi Megrē prātoja, ko šis jaunais cilvēks gribējis ierakstīt, un pagāja labs bridis, līdz viņš saprata, ka dzird notekās burbuļojam ūdeni. Skaņu bija grūti noteikt, bet tūlīt tā mainījās, un ieraksts deva priekšstatu par kādu publisku vietu, kafejnīcu vai bāru, kur valdīja zināma dzīvība.

- Ko viņš tev teica?

- Ka tas nokārtots.

Divas aizplīvurotas, tomēr skaidras balsis.

- Vai tu uz turieni aizgāji, Mimil?

- Lisjens un Guvjons viens otru nomaina... tādā laikā...

- Vai ar mašīnu?

- Kā parasti...

- Vai tev neliekas, ka tas ir mazliet par tuvu?

- Kam par tuvu?

- Parīzei!

- Ja uz turieni brauc tikai piektdienās...

Šķindēja glāzes un tases, skanēja balsis.

- Ierakstīts Draugu kafejnīcā Bastīlijas laukumā.

Tas nebija tālu no Bomaršē bulvāra, nebija tālu arī no Popenkūra ielas. Batils droši vien īpaši neuzkavējās, lai netiktu ievērots, un viņš pa lietu gāja uz citu vietu.

- Un tava sieva?... Ir jau viegli runāt par citiem, bet labāk būtu, ja paskatītos, kas notiek paša mājās...

Tas droši vien bija miesnieks, kāršu partija pie Zila.

- Es tev došu labu padomu - nebāz degunu manās darīšanās... Ne jau tāpēc vien. ka tu vinnē...

- Es vinnēju tāpēc, ka nekauju savus trumpjus kā tāds muļķis...

- Ja jūs abi neizbeigsiet...

- Viņš pirmais iesāka...

Ja balsis būtu smalkākas, varētu domāt, ka strīdas mazi puikas.

- Vai spēlēsim?

- Es nespēlēju ar tipu, kurš...

- Viņš runāja vispār, ne uz vienu nezīmējot...

- Lai jau runā vien, ja tā...

Klusums.

- Redzi nu... Viņš pūlas klusēt...

- Es klusēju, jo tas ir pārāk muļķīgi... Un te nu ir mans gājiens... Vai nu tu dabūji, ko gribēji?

Skaņa bija slikta. Runātāji atradās pārāk tālu no mikrofona, un Zanvjē vajadzēja sarunu atskaņot trīs reizes. Ik reizi viņi izšķīra vienu vai divus vārdus vairāk.

Batils beidzot teica:

- Pie Zila, mazā bistro Popenkūra ielā.

- Vai tas ir viss?

- Tas ir viss.

Tālāk lente bija tukša. Pēdējos vārdus Batils droši vien izrunāja uz trotuāra, brīdi pirms tam, kad viņam uzbruka nezināmais.

- Un divas pārējās kasetes?

- Tās ir tukšas. Tās vēl ir oriģināliesaiņojumā. Viņš acīmredzot bija nolēmis tās izmantot vēlāk...

- Vai tevi nekas nepārsteidza?

- Vai Bastīlijas laukumā?

- Jā... Uzliec to gabalu vēl.

Žanvjē to nostenografēja. Pēc tam viņš atkārtoja dažas replikas, kuras, tās dzirdot, šķita skaidrākas.

- Liekas, ka viņi bijuši vismaz trīs...

-Jā...

- Un vēl divi, par kuriem runāja - Guvjons un Lisjēns. Mazliet vairāk nekā pusstundu pēc ierakstīšanas Antuānam uzbruka Popenkūra ielā...

- Taču aparātu viņam neatņēma...

- Varbūt tāpēc, ka tuvojās Pagliati...

- Popenkūra ielā es kaut ko "aizmirsu. Vakar vakarā es pamanīju vecu sievieti pie otrā stāva loga gandrīz pretī vietai, kur bija noticis uzbrukums...

- Skaidrs, priekšniek... Vai man iet tūlīt?

Viens palicis, Megrē nostājās pie loga.

Batili droši vien jau ir bijuši Sentantuāna slimnīcā, un tiesu ārsts drīz saņems līķi.

Megrē vēl nebija redzējis mirušā māsu, kuru ģimene sauca par Minū un kurai, šķiet, bija dīvaini sakari.

Liellaivu karavāna lēnām slīdēja pa pelēko Sēnu, un velkoņi nolieca skursteņus, kad peldēja zem Senmišela tilta.

*

Aukstajā gadalaikā terasi pasargāja stiklotas sienas un apsildīja divas ogļu krāsniņas. Ap pakavveida bāra leti telpa bija diezgan liela, apaļie galdiņi - mazītiņi, krēsli no tiem, kurus vakarā sliek citu citā.

Megrē apsēdās pie kolonnas un, kad viesmīlis gāja garām, pasūtīja glāzi alus. Klusēdams viņš vēroja sejas ap sevi. Publika bija diezgan raiba. Pie letes, piemēram, redzēja galvenokārt vīriešus zilos darba apģērbos vai arī apkārtējo kvartālu vecos vīrus, kas iegriezās iedzert kādu glāzi sarkanvīna.

Bet starp tiem, kuri sēdēja pie galdiņiem, bija visvisādi cilvēki: sieviete melnās drēbēs ar diviem bērniem un lielu koferi kā stacijas uzgaidāmajā telpā; jaunieši, kas sēdēja, rokās sadevušies, un jūsmīgi skatījās viens otram acīs; jaunekļi ar ļoti gariem matiem, kuri irgājās, noskatīdamies pakal viesmīlei, un ķircināja to ik reizes, kad viņa gāja garām.

Jo kafejnīcā bija ne tikai viesmīļi, bet arī viesmīle ar neparasti neglītu seju. Melnā kleitā un baltā priekšautā, kārna, aiz noguruma salīkusi, viņa tikai ar pūlēm spēja pasmaidīt viesiem.

Diezgan labi ģērbušies vīrieši un sievietes un arī sliktāk ģērbušies. Daži ēda sviestmaizes un dzēra kafiju vai glāzi alus. Citi baudīja aperitīvu.

Saimnieks sēdēja pie kases, ģērbies melnā uzvalkā, baltā kreklā un melnā kaklasaitē, brūnie mati bija rūpīgi pielipināti pie kailā galvvidus, kuru apsegt tomēr nevarēja, un veidoja smalku, tumšu svītru tīklu.

Varēja manīt, ka tas bija viņa parastais postenis un ka viņš redz visu, kas notiek kafejnīcā. Viņš ar skatienu sekoja abu viesmīļu un viesmīles staigāšanai šurpu turpu, vienlaikus uzmanot kalpotājus, kuri kārtoja uz paplātēm pudeles un glāzes. Saņemot žetonus, viņš ik reizi nospieda kases aparāta taustiņu, un lodziņā parādījās cipars.

Viņš droši vien jau sen bija kafejnīcas saimnieks un pats, domājams, sācis kā viesmīlis. Vēlāk, ejot uz tualetēm, Megrē atklāja, ka lejā ir mazāka zāle, kur ieturējās daži klienti.

Lielajā telpā nespēlēja nedz kārtis, nedz domino. Te ēda un dzēra garāmgājēji, pastāvīgo apmeklētāju, šķiet, bija diezgan maz. Tie, kuri sēdēja pie galdiņa ilgi, gaidīja, kad pienāks tuvumā norunātas satikšanās laiks.

Galu galā Megrē piecēlās un tuvojās kasei, nelolodams nekādas ilūzijas par to, kā tiks uzņemts.

- Piedodiet, cienītais...

Viņš neuzkrītoši parādīja plaukstā paslēptu žetonu.

- Komisārs Mcgrē no kriminālpolicijas...

Saimnieks raudzījās viņā neuzticīgi - tāpat kā uz viesmīļiem un viesiem, kuri nāca iekšā un gāja ārā.

- Un kas tad ir?

- Vai jūs vakar te bijāt ap pusdesmitiem?

- Es jau gulēju. Vakarā pie kases ir sieva.

- Vai viesmīļi bija tie paši?

Viņš joprojām vēroja tos.

-Jā...

- Es gribētu uzdot viņiem pāris jautājumu par klientiem, kurus viņi varētu būt ievērojuši.

- Mēs te uzņemam tikai kārtīgus cilvēkus, un viesmīļi vakara stundās ir ļoti aizņemti...

- Man ar katru no viņiem jāparunā tikai minūti. Vai viesmīle ari bija?

- Nē... Vakarā cilvēku ir mazāk... Zerom!

Viens no viesmīļiem spēji apstājās kases priekšā, turēdams rokā paplāti. Saimnieks paskatījās uz Megrē.

- Nu, tad uzdodiet viņam savu jautājumu!

- Vai vakar vakarā ap deviņiem jūs pamanījāt puisi -divdesmit vienu gadu vecu, ģērbušos brūnā ziemišķādas bluzonā, ar magnetofonu uz vēdera...

Viesmīlis paskatījās uz saimnieku, tad uz Megrē un papurināja galvu.

- Vai pazīstat pastāvīgu apmeklētāju, ko sauc par Mi-milu?

-Nē.

Runājot ar otru viesmīli, Megrē neguva labākus rezultātus. Abi atbildot vilcinājās, it kā baidītos no saimnieka, un bija grūti spriest, vai viņi ir vaļsirdīgi. Mcgrē vīlies atgriezās pie sava galdiņa un pasūtīja vēl vienu glāzi alus. Tad viņš nokāpa uz tualetēm un lejas zālē atrada trešo viesmīli, jaunāku par tiem, kas strādāja augšā.

Viņš nolēma apsēsties un pasūtīt dzērienu.

- Sakiet, vai jūs reizēm strādājat arī lielajā zālē?

- Trīs dienas no četrām... Mēs te, lejā, strādājam visi pēc kārtas...

- Un vakar?

- Es biju augšā.

- Vai vakarā arī? Ap pusdesmitiem?

- Līdz pašai slēgšanai vienpadsmitos. Mēs slēdzām agri, jo tik sliktā laikā bija maz viesu.

- Vai jūs nepamanījāt jaunu cilvēku ar diezgan gariem matiem, ģērbušos ziemišķādas bluzonā un kaklā pakārtu magnetofonu?

- Vai tas tiešām bija magnetofons?

- Vai jūs to pamanījāt?

- Jā... Vēl nav tūristu sezona... Man likās, ka tas ir fotoaparāts, kādus lieto amerikāņi... Pēc tam bija saruna ar kādu klientu...

- Kādu klientu?

- Pie blakus galdiņa sēdēja trīs. Kad jaunais cilvēks aizgāja, viens no viņiem neapmierināts un bažīgs noskatījās viņam pakaļ. Viņš pasauca mani.

“Paklausies, Toto...”

Protams, es neesmu nekāds Toto, bet dažiem ir mode tā runāt, sevišķi šajā kvartālā.

“Ko tas tips dzēra?”

“Konjaku...”

“Vai tu ievēroji - vai viņš lietoja savu aparātu?”

“Es neredzēju, ka viņš fotografētu.”

“Tā nu šis varēja fotografēt! Tas ir magnetofons, muļķi tāds! Vai tu to tipu jau esi kādreiz redzējis?”

“Pirmo reizi...”

“Un mani?”

“Manuprāt, esmu jūs apkalpojis trīs vai četras reizes...” “Labs ir... Atnes mums to pašu...”

Viesmīlis aizgāja, jo kāds klients sita ar monētu pa

galdiņu, lai pievērstu viņa uzmanību. Klients samaksāja. Viesmīlis izdeva atlikumu un palīdzēja uzvilkt mēteli.

- Vai jūs teicāt, ka viņi bija trīs?

- Jā. Tas, kurš mani pasauca, izskatījās galvenais, viņam ir apmēram trīsdesmit pieci gadi, pēc auguma kā vingrošanas skolotājs, brūniem matiem, melnām acīm un biezām uzacīm.

- Vai taisnība, ka viņš te bijis tikai divas vai trīs reizes?

- Es viņu biežāk neesmu pamanījis...

- Un pārējie?

- Sarkanmatis ar rētu diezgan bieži apgrozās šajā rajonā un ienāk iedzert glāzi ruma pie letes...

- Un trešais?

- Es dzirdēju, ka pārējie viņu sauc par Mimilu... To es pēc izskata pazīstu un zinu, kur viņš dzīvo... Tas ir gleznu ierāmētājs, kura veikaliņš atrodas Scntantuāna priekšpilsētas ielā gandrīz uz Truso ielas stūra... Truso iela ir tā, kur es dzīvoju...

- Vai viņš te nāk bieži?

- Es viņu reizēm esmu redzējis, bet nevarētu teikt, ka bieži.

- Vai kopā ar abiem pārējiem?

- Nē... Ar mazu gaišmati, kas, šķiet, arī ir no šī paša rajona, kāda pārdevēja vai kas tamlīdzīgs.

- Es jums pateicos. Vai jums negribas man vēl kaut ko pateikt?

- Nē... Ja man kas ienāks prātā vai es viņus vēlreiz redzēšu...

- Tādā gadījumā piezvaniet man uz kriminālpoliciju. Man pašam vai, gadījumā, ja manis nav, kādam manam līdzstrādniekam... Kā jūs sauc?

- Ziljēns. Ziljēns Blonds... Biedri mani sauc par Blondinetu, jo esmu visjaunākais. Kad būšu viņu gados, ceru, man būs cits arods.

Megrē bija pārāk tuvu mājām, lai ietu pusdienot uz Do-fma kafejnīcu. Viņš to gandrīz nožēloja. Viņam būtu paticis ieturēties kopā ar Žanvjē un pastāstīt par nupat izdarītajiem atklājumiem.

- Vai tu kaut ko atradi? - sieva jautāja.

- Es vēl nevaru pasacīt, vai tas ir kas interesants... Jāmeklē visos virzienos...

Divos viņš iesauca savā kabinetā trīs visiemīļotākos inspektorus - Žanvjē, Likā un jauno Lapuānu, kuru droši vien sauks par jauno vēl tad, kad viņam būs jau piecdesmit gadu.

- Ieslēdz magnetofonu, Žanvjē! Jūs abi klausieties.

Likā un Lapuāns, protams, sasprindzināja dzirdi, līdzko

sākās Draugu kafejnīcā izdarītais ieraksts.

- Es nupat tur biju. Es zinu, kā sauc vienu no trim vīriem, kas sēdēja pie galdiņa, un kur viņš dzīvo, - tas, kurš runā pusbalsī. Viņa iesauka ir Mimils... Tas ir gleznu ierāmētājs, kura veikals atrodas Scntantuāna priekšpilsētas ielas stūrī divas vai trīs mājas pirms Truso ielas...

Megrē neiedrošinājās pārāk priecāties. Viņaprāt, tas būtu pārāk ātrs atrisinājums.

- Jūs abi gādāsiet par ierāmētāja veikala novērošanu... Nokārtojiet tā, lai divi kolēģi jūs šovakar nomaina. Ja Mi-mils iziet uz ielas, lai viens vai, vēl labāk, divi viņam seko... Ja viņš kādu satiek, lai viens no jums izseko to... Tas pats - ja kāds, kas neizskatās pēc klienta, ieiet veikalā... Vārdu sakot, es gribētu pazīt cilvēkus, ar kuriem viņam ir sakars.

- Skaidrs, priekšniek.

- Tu, Žanvjē, meklēsi lietās apmēram trīsdesmit piecus gadus vecu vīriešu portretus - runa ir par labi noaugušiem, glītiem vīriešiem brūniem matiem, biezām, tumšām uzacīm un melnām acīm... Tur vajadzētu dažiem būt, bet runa ir par tādu, kas neslēpjas, kas varbūt nekad nav notiesāts vai ir izcietis sodu...

Kad beidzot Megrē palika savā kabinetā viens, viņš piezvanīja uz Tiesu medicīnas institūtu. Pie aparāta pienāca doktors Dcsals.

- Te Megrē! Vai jūs, doktor, esat beidzis autopsiju?

- Pirms pusstundas. Vai zināt, cik dūrienu puisis saņēmis? Septiņus... Visus - mugurā... Visi apmēram sirds apvidū, tomēr sirds nebija skarta...

- Nazis?

- Tūlīt. Asmens nav bijis plats, bet garš un smails. Manuprāt, viens no tiem zviedru nažiem, kuriem asmens izlec no spala, kad nospiež pogu...

Nāvīgs bijis tikai viens dūriens - tas, kas skāris labo plaušu un izraisījis liktenīgo asiņošanu...

- Vai neko citu neievērojāt?

- Puisis bijis vesels, vingrs, ne sevišķi spēcīgs... Intelektuālis, kas pārāk maz nododas fiziskiem vingrinājumiem... Visi citi orgāni lieliskā stāvoklī... Viņa asinis saturēja zināmu daudzumu alkohola, bet piedzēries viņš nebija... Viņš izdzēris divas trīs glāzītes, manuprāt - konjaku...

- Paldies, doktor...

- Rīt no rīta jūs saņemsiet manu ziņojumu.

Palika parastais darbs. Prokurors bija norīkojis miertiesnesi - tiesnesi Puarē, ar kuru Megrē nekad nebija kopā strādājis. Vēl viens jaunais. Komisāram šķita, ka dažu gadu laikā tieslietu personāls atjauninās mulsinoši ātri. Vai tādu iespaidu rada viņa paša vecums?

Viņš piezvanīja tiesnesim, kas lūdza ieiet pie viņa tūlīt, ja vien Megrē ir brīvs. Viņš paņēma Zanvjē pārrakstītos tekstus, kuros bija atšifrētas magnetofona lentē ierakstītās sarunas.

Puarē bija tiesības tikai uz vecu kabinetu. Megrē apsēdās uz neērta krēsla.

- Esmu laimīgs, ka varu ar jums iepazīties, - laipni teica ierēdnis, kurš bija augumā garš, ezītī apcirptiem, gaišiem matiem.

- Es ari, tiesneša kungs... Protams, esmu atnācis ar jums runāt par jauno Batilu...

Tiesnesis atlocīja pēcpusdienas avīzi, kur pirmajā lappusē pa trim slejām klājās virsraksts. Tur bija fotogrāfija -jauns cilvēks, kas vēl nevalkāja garus matus un ļoti izskatījās pēc zēna no labas ģimenes.

- Šķiet, jūs esat saticis tēvu un māti...

- Jā, es viņiem paziņoju par notikušo... Viņi abi atgriezās no teātra, vakartērpos ģērbušies. Ienākot dzīvoklī, viņi, šķiet, kaut ko pie sevis dungoja... Es reti esmu redzējis divus cilvēkus, kas tik strauji sabrūk.

- Vienīgais bērns?

- Nē. Vēl ir māsa, astoņpadsmit gadus veca meitene, kuru, šķiet, nav viegli audzināt...

- Vai jūs ar viņu esat runājis?

- Vēl nē.

- Kāds ir viņu dzīvoklis?

- Ļoti plašs, ļoti bagāts, ļoti priecīgs. Dažas veclaicīgas mēbeles - tā man likās, bet ne daudz... Visumā modems iekārtojums, bet ne agresīvs...

- Viņi droši vien ir ārkārtīgi bagāti, - tiesnesis nopūtās.

-Tā man liekas.

- Avīze par notikušo raksta, manuprāt, stipri roman-tizēti...

- Vai tur ir runa par magnetofonu?

- Nē. Kāpēc? Vai magnetofonam ir svarīga nozīme?

- Iespējams... Es vēl neesmu par to pārliecināts... An-tuāna Batila aizraušanās bija sarunu ierakstīšana ielās, restorānos, kafejnīcās... Viņam tic bija cilvēciski dokumenti... Viņš dzīvoja diezgan vientuļi un vakaros bieži izgāja balsu medībās, sevišķi vienkāršo ļaužu rajonos...

Vakar vakarā viņš iesāka Bomaršē bulvārī, kur ir ierakstījis fragmentus no laulāto scēnas...

Pēc tam viņš iegriezies kafejnīcā Bastīlijas laukumā, un te ir viņa ieraksta teksts...

Viņš pasniedza ierēdnim papīra lapu, un tas sarauca uzacis.

- Tas izskatās diezgan kompromitējoši, vai ne?

- Runa ir par satikšanos ceturtdienas vakarā pie kāda nama Parīzes apkaimē... Tā acīmredzot ir tikai atpūtas rezidence, jo īpašnieks turp dodas vienīgi piektdienas vakaros un pirmdienas rītos viņam jāatgriežas...

- Jā, tas no teksta izriet...

- Lai būtu droši, ka villa ir tukša, banda liek diviem vīriem to uzraudzīt - tie viens otru nomaina. Un vēl es zinu, kas ir Mimils un kur viņš dzīvo.

- Tādā gadījumā...

Tiesnesis gribēja sacīt, ka tad jau viss kārtībā, bet komisārs nebija tik optimistiski noskaņots.

- Ja tā ir tā banda, kuru es domāju... - viņš iesāka. -Divus gadus zināms skaits ārpilsētas villu tiek apzagtas, kamēr to īpašnieki atrodas Parīzē... Parasti tiek aiznestas gleznas un visādi vērtīgi nieki... Tesankūrā viņi nepaņēma divas gleznas, kas bija tikai kopijas, no kā var spriest...

- Lietpratēji...

- Vismaz viens lietpratējs...

- Kas tad jūs mulsina?

- Tas, ka šie ļaudis nekad vēl nav nogalinājuši. Slepkavība nav viņu garā...

- Un tomēr tas var atgadīties, kā atgadījās vakar...

- Pieņemsim, viņiem piepeši radās aizdomas, ka magnetofons bijis ieslēgts. Viņiem būtu viegli sekot Antuānam Batilam, piemēram, diviem no bandas... Nonākot tukšā ielā, kāda bija, teiksim* Popenkūra ielā, viņiem tikai vajadzēja uzbrukt un atņemt aparātu...

Tiesnesis nožēlodams nopūtās:

- Tiešām...

- Tādi zagļi reti kad nogalina, un, ja tas notiek, tad tikai bezcerīgos gadījumos... Viņi darbojas divus gadus un nav notverti. Mums nav pat nojausmas, kādā veidā viņi pārdod gleznas un mākslas priekšmetus... Tādam darbam vajadzīga vismaz viena gudra galva, cilvēks, kurš kaut ko saprot glezniecībā, kuram ir sakari, kurš norāda, kur ielauzties, kurš piedalās, iepriekš varbūt noteic katram darbu...

Tāds cilvēks, kura nevar nebūt, neļaus saviem līdzzinātājiem slepkavot...

- Ko tad jūs tādā gadījumā domājat?

- Es vēl nedomāju neko. Es taustos. Protams, es eju pa pēdām. Divi mani inspektori uzmana tā sauktā Mimila rāmju veikalu. Trešais rokas pa lietām, meklējot kādu trīsdesmit piecus gadus vecu indivīdu ar biezām uzacīm...

- Vai jūs man ziņosiet par lietas gaitu?

- Līdzko man būs kas jauns.

Vai varēja ticēt visam, ko teica Džino Pagliati? Neapo-lietis stāstīja, ka slepkava dūris vairākas reizes, pēc tam pagājis dažus soļus uz ielas stūra pusi, tad atgriezies un dūris vēl trīs reizes.

Arī tas neatbilda hipotēzei par profesionāli, it sevišķi tāpēc, ka galu galā magnetofonu viņš nebija paņēmis.

Atraitne Esparbē, septiņdesmit divus gadus veca. Jau desmit gadus dzīvo viena pati trlsistabu dzīvoklī ar virtuvi. Viņas virs bijis virsnieks. Viņai ir pensija, un viņa dzīvo diezgan ērti, taču ne grezni.

Viņa ir ļoti nervoza un apgalvo, ka gandrīz nekad neguļ un ik reizi, kad pamostas, pieiet pie loga un piespiež pieri pie rūts.

- Tā ir vecas sievas mānija, inspektora kungs...

- Ko jūs redzējāt vakar vakarā? Nebaidieties stāstīt sīkumus, kaut ari jums tie liktos nesvarīgi...

- Es vēl nebiju sagatavojusies gulētiešanai... Desmitos es kā parasti klausījos radioziņas... Pēc tam izslēdzu aparātu un nostājos pie loga... Es sen nebiju redzējusi tik stipru lietu, un man nāca prātā tāla pagātne... Tas nav svarīgi...

Ap pusvienpadsmitiem vai mazliet agrāk kāds jauneklis bluzonā iznāca no mazās kafejnīcas ielas pretējā pusē,

uz krūtīm viņam bija kaut kas tāds, kas man atgādināja palielu fotoaparātu. Es par to mazliet brīnījos.

Gandrīz tūlīt pēc tam es ieraudzīju otru jaunu cilvēku.

- Vai esat pārliecināta, ka tas bija jauns cilvēks?

- Jā, ari tas man likās jauns... Augumā mazāks par pirmo, arī druknāks, bet ne sevišķi. Es nepamanīju, no kurienes viņš iznāca. Ar dažiem ātriem un laikam arī klusiem soļiem viņš panāca pirmo un vairākas reizes dūra. Es jau gandrīz atvēru logu un gribēju saukt, lai izbeidz, bet tas neko nebūtu devis... Upuris jau gulēja zemē... Tad slepkava noliecās pār viņu un pacēla viņa galvu, saņēmis aiz matiem, lai apskatītu...

- Vai esat par to pārliecināta?

- Pilnīgi... Laterna nav tālu, un pat es varēju neskaidri izšķirt vaibstus...

- Un pēc tam?

- Viņš gāja prom... Pēc tam atgriezās, it kā būtu kaut ko aizmirsis... Pagliati pāris zem lietussarga bija apmēram piecdesmit metru attālumā. Tomēr vīrietis vēl trīsreiz iedūra tam, kurš gulēja zemē, pēc tam aizskrēja...

- Vai viņš iegriezās Šemēnvertas ielā?

- Jā... Pēc tam pienāca Pagliati, pēc tam... Bet tālāko jau jūs zināt... Es pazinu doktoru Pardonu; es nezinu, kas tas bija par cilvēku, kurš viņu pavadīja...

- Vai jūs pazītu uzbrucēju?

- Pilnīgi noteikti es nevarētu pazīt... Pēc sejas nē... Vienīgi siluetu...

- Un jūs esat pārliecināta, ka viņš bija jauns?

- Manuprāt, viņam nebija vairāk kā trīsdesmit gadu...

- Vai mati bija gari?

-Nē.

- Ūsas, vaigubārda?

- Nē. Tās es būtu pamanījusi.

- Vai viņš bija salijis, it kā gājis lietū, vai izskatījās tāds, it kā tikko būtu iznācis no kādas mājas...

- Viņi abi bija salijuši slapji... Tādā laikā pietika uzturēties ārā dažas minūtes, lai apģērbs būtu cauri slapjš.

- Platmale?

-Jā... tumša platmale, domājams, brūna...

- Paldies.

- Es pateicu visu, ko zinu, bet lūdzu neminēt manu vārdu avīzē. Man ir brāļabēmi ar ļoti labu stāvokli sabiedrībā, un viņiem nebūtu patīkami, ja citi zinātu, ka es dzīvoju te...

Zvanīja telefons. Viņš pazina Pardona balsi.

- Vai tas esat jūs, Megrē? Vai es jūs netraucēju? Es nemaz necerēju jūs sazvanīt kabinetā... Es atļāvos piezvanīt, lai uzzinātu, vai jums ir kas jauns...

- Mēs ejam pa vienām pēdām, bet nav nekādas garantijas, ka tās ir pareizās. Autopsija apstiprināja jūsu diagnozi. Nāvīgs bija viens pats dūriens, tas, kurš skāra labo plaušu...

- Vai jūs domājat, ka tas ir parasts kriminālnoziegums?

- Es nezinu... Tādā laikā ielās nebija daudz klaidoņu un dzērāju... Nebija arī kautiņa... Divās vietās, kur jaunais Batils iegriezās pirms Žila, viņš ne ar vienu nestrīdējās...

- Paldies... Saprotiet, es mazdrusciņ ari esmu iejaukts šajā lietā... Tagad - pie darba... Man uzgaidāmajā istabā sēž vienpadsmit pacientu...

-Turieties!

Megrē apsēdās savā krēslā, izvēlējās pīpi no tām, kas stāvēja, sarindotas uz rakstāmgalda, un viņa skatiens bija neskaidrs gluži kā miglainā ainava aiz loga.

Trešā nodaļa

Ap pussešiem piezvanīja Likā.

- Man šķita, ka jums patiktu, ja es sniegtu savu pirmo

ziņojumu, priekšniek... Esmu mazā bārā tieši pretī ierā-mētāja veikalam... īstenībā viņu sauc par Emīlu Branšī. Sentantuāna priekšpilsētas ielā viņš apmeties apmēram pirms diviem gadiem...

Šķiet, viņš nāk no Marseļas, bet skaidri zināms tas nav... Stāsta ari, ka viņš tur bijis precējies, bet ir šķīries no sievas...

Viņš dzīvo viens... Veca sieva no tuvākās apkaimes apkopj māju, un viņš parasti ēd restorānā, kura apmeklētāju loks ir pastāvīgs...

Viņam ir auto - zaļš 6 CV, kuru tur tuvākajā pagalmā... Viņš pa vakariem daudz staigā apkārt un atgriežas vēlu naktī, bieži kopā ar kādu meiču, bet nekad ne ar vienu un to pašu... Tās nav tādas meičas, kādas uzturas šajā rajonā vai Lapa ielas krodziņos... Tās atgādina manekenes - vakartērpos un kažokādās... Vai tas jūs interesē?

- Protams... Turpini...

No visiem līdzstrādniekiem Likā bija visvecākais, un Megrē viņu reizēm uzrunāja ar tu. Viņš tā uzrunāja arī La-puānu, jo tas policista gaitas sāka pavisam jauns, kad vēl izskatījās pēc izstīdzējuša zēna.

- Bija tikai trīs klienti - divi vīrieši un viena sieviete. Sieviete nopirka spoguli, kam vienā pusē bija palielinošs stikls, jo viņš pārdod ari spoguļus... Viens no vīriešiem atnesa palielinātu fotogrāfiju un ilgi izmeklējās ietvaru...

- Vai telefona viņam nav?

- No šejienes, kur vēroju, es ļoti labi redzu aparātu -tas stāv uz letes... Viņš ne reizi nav to izmantojis... Turpretī, kad garām gāja avīžpuika, viņš iznāca pa durvīm un nopirka divas dažādas avīzes.

- Vai Lapuāns arī ir tur visu laiku?

- Šobrīd viņš izgājis. Otras durvis veras ne tikai uz pagalmu, bet uz veselu ieliņu labirintu, kādu te ir pilns kvartāls. Tā kā viņam ir mašīna, ko viņš var izmantot, būtu labi, ja Lurtī un Nevo, kuri mūs nomainīs, būtu arī mašīna.

- Piekritu... Paldies, vecais!

Zanvjē atgriezās ar kādām piecpadsmit fotogrāfijām, kurās bija redzami gadus trīsdesmit piecus veci tumšmataini cilvēki ar biezām uzacīm.

- Tas ir viss, ko varēju atrast, priekšniek... Vai es jums vairs neesmu vajadzīgs? Šodien vienam manam puikam ir dzimšanas diena, un...

- Novēli daudz laimes no manis...

Viņš iegāja inspektoru istabā, ieraudzīja Lurtī, ieteica viņam paņemt mašīnu un doties uz Scntantuāna priekšpilsētas ielu.

- Kur ir Nevo?

- Kaut kur kādā kabinetā... Viņš tūlīt atgriezīsies...

Megrē nekas vairs nebija darāms Orfēvras krastmalā

un, iebāzis fotogrāfijas kabatā, viņš nokāpa pagalmā, izgāja cauri vārtu velvei, ar mājienu sveicināja dežurantu un devās uz Pils laukuma pusi, kur atrada taksometru. Viņš nebija sliktā omā, bet priecīgs arī nē. Varētu sacīt, ka šīs lietas izmeklēšanu viņš vada bez pārliecības, it kā pašā sākumā kaut kas būtu nogājis greizi, un viņš bez mitas atgriezās pie notikuma, kas bija risinājies Popenkūra ielas tumsā, lietum gāžot kā ar spaiņiem.

Jaunais Batils, kas izgāja no pustumšā bistro, kur četri vīri spēlēja kārtis... Pagliati pāris zem lietussarga, vēl diezgan tālu ielas viņā galā... Esparbē kundze pie loga...

Un kāds - ne vairāk kā trīsdesmit gadus vecs vīrietis, kas piepeši parādās... Neviens nevar pateikt, vai viņš gaidījis kādas mājas durvīs Antuāna Batila iznākšanu no bistro, vai ari sekojis viņam pa ietvi... Viņš ātrā gaitā pārvarēja dažus metrus, tad dūra - vienreiz, otrreiz, trešoreiz

- vismaz četras reizes...

Viņš dzirdēja makaronu gatavotāja un viņa sievas soļus, kas nebija vairs tālāk par piecdesmit metriem... Viņš gāja uz Šemēnvertas ielas pusi un brīdī, kad grasījās tajā iegriezties, pagriezās atpakaļ.

Kāpēc viņš noliecās pie upura un tikai pacēla tā galvu? Viņš netaustīja nedz krūtis, nedz delnas locītavu, lai pārliecinātos, vai Antuāns ir miris... Viņš skatījās sejā...

Vai tāpēc, lai pārliecinātos, ka tas tiešām ir cilvēks, ko viņš gribējis nogalināt? No tā brīža kaut kas nesaskanēja... Kāpēc viņš vēl trīsreiz iedūra zemē guļošajam cilvēkam?

Tā bija filma, ko Megrē iztēlē skatījās vēl un vēl, it kā cerētu uz piepešu apskaidrību.

- Bastīlijas laukums, - viņš teica taksometra šoferim.

Draugu kafejnīcas saimnieks vēl bija pie kases, matu

tīkls klāja kailo galvvidu... Viņu skatieni sastapās, un kafejnīcas saimnieka acīs nemanīja ne mazākās laipnības. Megrē nevis apsēdās pirmā stāva zālē, bet nokāpa pagrabtelpā, kur izraudzījās apaļu galdiņu. Cilvēku bija daudz vairāk nekā no rīta. Tā bija aperitīva stunda. Kad viesmīlis pienāca pieņemt pasūtījumu, viņš bija daudz mazāk laipns.

- Glāzi alus...

Un, sniedzot viņam fotogrāfijas:

- Paskatieties, vai jūs kādu no šiem cilvēkiem pazīstat?

- Man nav daudz laika...

- Tas jums prasīs tikai īsu bridi...

Saimnieks acīmredzot bija runājis ar viesmīli pēc tam, kad redzēja komisāru iznākam no pagrabstāva, kur viņš bija diezgan ilgi kavējies.

Viesmīlis bridi vilcinājās, tad paņēma attēlus.

- Būtu labāk, ja es tos apskatītu klusā vietiņā...

Viņš atgriezās gandrīz uzreiz un pasniedza žūksni Megrē.

- Es nevienu nepazīstu...

Šķita, ka viesmīlis ir vaļsirdīgs; viņš aizgāja pēc pasūtītā alus. Megrē atlika vairs tikai iet uz mājām pusdienās. Viņš palēnām izdzēra alu, uzkāpa pa trepēm pirmajā stāvā un tieši sev pretī ieraudzīja Lapuānu, kas viens pats sēdēja pie galdiņa.

l.apuans arī ieraudzīja komisāru, bet izlikās, ka viņu nepazīst. Acīmrdzot kafejnīcā bija Emīls Branšī, un komisārs uzskatīja par labāku viesus pārāk nepētīt.

Viņam bija jānoiet tikai divsimt metru, lai nonāktu dzīvoklī, kur smaržoja pēc sutinātas makreles. Megrē kundze to sutināja baltvīnā uz lēnas uguns, pievienojot daudz sinepju.

Viņa uzreiz saprata, ka vīrs nav apmierināts ar izmeklēšanas gaitu, un neuzdeva nekādus jautājumus.

Pie galda viņa ieminējās:

- Vai televīziju neesi skatījies?

Tas bija kļuvis par paradumu, par apsēstību.

- Ziņās, ko raida septiņos, daudz runāja par Antuānu Batilu. Viņi aizgājuši uz Sorbonnu un intervējuši vairākus viņa biedrus.

- Ko par viņu runā?

- Ka tas ir bijis lāga pusis, stipri neuzkrītošs, viņam bijis it kā mazliet neērti, ka viņš pieder pie tik pazīstamas ģimenes... Viņš aizrāvies ar magnetofoniem un gaidījis, kad no Japānas pienāks ļoti mazs aparāts, ko var saņemt saujā...

- Vai tas bija viss?

- Viņi mēģināja iztaujāt puiša māsu, bet tā tikai pateica:

“Man nekas nav sakāms...”

“Kur jūs tajā naktī bijāt?”

“Senžermēndeprē...”

“Vai jūs labi sapratātics ar brāli?”

“Viņš nelikās ne zinis par mani, es - par viņu...”

Žurnālisti okšķerēja visur -Popenkūra ielā, Anžū krastmalā, Sorbonnā. Iejaucās nomaļu policijas iecirkņi. Lietai jau bija atrasts nosaukums: Popenkūra ielas trakais.

Visi uzsvēra dūrienu skaitu - septiņi! Un pa divi lāgi! Slepkava griezies atpakaļ, it kā viņam vēl nepietiktu, un dūris atkal.

Vai tas neliek domāt par atriebību? reportieri jautāja. Ja visi septiņi dūrieni būtu doti vienā reizē, varētu pieņemt, ka cilvēks bijis afekta stāvoklī, vairāk vai mazāk ne-samanīgs. Liels skaits dūrienu, kas vienmēr ietekmē zvērinātos, lielākoties tikai rāda, ka slepkava zaudējis varu pār sevi. Batila slepkava turpretī ir pārtraucis savu melno darbu, pagājis nost, tad mierīgi griezies atpakaļ, lai iedurtu vēl trīs reizes...

Viena avīze beidza tā:

Vai magnetofonam šajā notikumā ir bijusi kāda nozīme? Mūsuprāt, policija tā zināmā mērā domā, bet neviens, ar ko mēs Orfēvras krastmalā par to esam runājuši, nav ar mieru uz šo jautājumu atbildēt...

Pusastoņos zvanīja telefons.

- Te Ncvo, priekšniek... Likā man ieteica jums ziņot...

- Kur jūs esat?

- Mazajā bārā pretī ierāmētāja veikalam... Pirms mēs ar Lurtī ieradāmies, Emīls Branšī aizslēdza bodīti un aizgāja uz Bastīlijas laukumu, kur iedzēra aperitīvu... Ejot garām kasei, viņš sveicināja saimnieku, un tas viņam atbildēja kā pastāvīgam apmeklētājam...

Ierāmētājs ne ar vienu nesarunājās, lasīja avīzes, kas viņam bija līdzi. Lapuāns bija...

- Es redzēju...

- Labi, tad jūs arī zināt, ka viņš aizgājis uz vienkāršu restorānu, kur viņam ir savs dvielis plauktā un kur viņu sauc par Emīla kungu?

- To es nezinu.

- Lapuāns sacīja, ka tur ļoti labi paēdis.

- Tālāk?

- Branšī atgriezās mājās, aizvēra veikaliņa slēģus un piestiprināja pie durvju stiklojuma aizvirtni. Pa tā spraugām spīd vāja gaisma... Lurtī uzrauga pagalmu...

- Vai jums ir mašīna?

- Tā atstāta dažu metru attālumā.

Pirmajā kanālā plosījās dziedātāji un dziedātājas. Megrē to nevarēja ciest. Otrā programmā rādīja vecu amerikāņu filmu ar Gariju Kuperu.

Filma beidzās bez ceturkšņa vienpadsmitos. Megrē iztīrīja zobus un bija jau izģērbies kreklā, kad atkal zvanīja telefons. Šoreiz tas bija Lurtī.

- Kur jūs esat? - komisārs jautāja.

- Fontēna ielā. Ap pusvienpadsmitiem ierāmētājs atstāja māju un gāja pēc mašīnas pagalmā. Mēs ar Nevo paņēmām kriminālpolicijas auto...

- Vai viņš nepamanīja, ka jūs sekojat?

- Domāju, ka nē. Viņš brauca tiešā ceļā uz šejieni, it kā pēc veca paraduma, un, sameklējis vietu, kur nolikt mašīnu, iegāja Sārtajā Irusī.

- Kas tas par Sārto trusi?

- Striptīza restorāns. Portjē viņu sveicināja, it kā pazītu... Mēs ar Nevo arī tur iegājām, jo tādās vietās divus vīriešus ievēro mazāk nekā vienu... Nevo pat izlikās drusku iesilis...

Tiešām, Nevo ļoti patika mazliet tēlot. Viņam patika arī pārģērbšanās, ko viņš izdarīja ārkārtīgi rūpīgi.

- Mūsu ierāmētājs stāv pie bāra letes... Viņš paspieda roku bārmenim... Saimnieks, mazs resnītis, arī pienāca paspiest roku, un divas vai trīs meičas viņu noskūpstīja...

- Bārmenis?

- Tiešām... Viņš diezgan stipri atgādina to, kura pazīmes mums dotas... Starp trīsdesmit un četrdesmit gadiem... Glīts vīrietis, Vidusjūras tips.

Atstājot Draugu kafejnīcu, Megrē vajadzēja atdot fotogrāfijas Likā, kas joprojām uzturējās Sentantuāna priekšpilsētas ielā un kas tās būtu atdevis Lurtī. Viņš par to iedomājās, ejot prom no Orfēvras krastmalas, pēc tam piemirsa.

- Atgriezies Sārtajā trusī. Pēc minūtēm divdesmit es būšu tur... Kā sauc bistro, no kura tu zvani?

- Jūs nekļūdīsieties. Tas ir tabakas veikaliņš uz stūra.

Megrē kundze saprata un nopūzdamās gāja pēc vīra

mēteļa un cepures.

- Vai pasaukt taksometru?

- Paldies. Jā...

- Vai tu ilgi būsi prom?

- Nepilnu stundu...

Viņiem gan bija mašīna, ko Megrē nekad nevarēja iemācīties vadīt, bet Megrē kundze Parīzē to tikpat kā neizmantoja. Viņiem tā visvairāk noderēja sestdienas vakaros vai svētdienas rītos, braucos uz Mongu pie Luāras, kur viņiem piederēja neliels namiņš.

- Kad es aiziešu pensijā...

Reizēm likās, ka Megrē skaita dienas, kas atlikušas līdz pensijai. Citreiz viņš jutās gluži nelāgi, iedomājoties, ka vajadzēs atstāt Orfēvras krastmalu.

Pirms trim mēnešiem komisāra pensijā aiziešanas laiks bija sešdesmit pieci gadi, un viņam jau bija sešdesmit trīs. Jauns dekrēts nesen visu mainīja, un pensijā viņš varēs iet tikai sešdesmit astoņu gadu vecumā...

Dažās ielās migla bija blīvāka nekā citur, un mašīnas ripoja lēnām, veidodamas gaismas oreolus ap starmešiem.

- Es esmu jūs jau vedis, vai ne?

- Tas ir ļoti iespējams...

- Dīvaini, ka es nekādi nevaru atcerēties, kā jūs sauc, kaut pēc sejas pazīstu... Es zinu, ka esat pazīstams cilvēks... Vai aktieris?

-Nē.

- Vai jūs nekad neesat filmējies?

-Nē.

- Vai arī televīzijā es nebūtu jūs redzējis?

Laimīgā kārtā Fontēna iela bija klāt.

- Papūlieties atrast vietu, kur nolikt mašīnu, un pagaidiet mani.

- Vai jūs būsiet ilgi prom?

- Dažas minūtes.

-Tad var. Jo drīz beigsies teātra izrādes, un...

Megrē atvēra tabakas bodītes durvis un atrada LurtI stāvam pie letes. Viņš pasūtīja konjaku, jo iepriekšējā dienā bija pārāk daudz runāts par konjaku, pēc tam izvilka no kabatas fotogrāfijas un iespieda tās rokā inspektoram.

- Ej tās apskatīt tualetē, tā būs prātīgāk.

Pēc dažām minūtēm Lurtī atgriezās un atdeva attēlus komisāram.

- Tas, kurš žūkšņa virspusē... Otrā pusē es uzvilku krustu.

- Vai pilnīgi droši?

- Pilnīgi. Tikai fotogrāfijā viņš ir par trim vai ceriem gadiem jaunāks. Viņš joprojām ir glīts vīrietis.

- Ej atpakaļ.

- Sāksies striptīzs... Ziniet, mums vajadzēs pasūtīt šampanieti, neko citu viņi nepiedāvā...

- Ej vien... Ja notiks kaut kas svarīgs, sevišķi tad, ja ierāmētājs brauks ārā no pilsētas, steidzami zvaniet...

Taksometrā viņš apskatīja ar krustu apzīmēto fotogrāfiju. Tas bija glītakais vīrietis no visa žūkšņa. Viņa skatienā jautās spītība un sarkasms. Acīmredzot no niknajiem, kādus varēja sastapt korsikāņu vai marseļiešu bandās.

Megrē miegs bija diezgan nemierīgs, un jau pirms deviņiem viņš bija Orfēvras krastmalā un aizsūtīja Zanvjē uz kartotēku.

Inspektors atgriezās pēc stundas ceturkšņa un atnesa kartīti.

Milā, Žiljēns Zozefs Fransuā, dzimis Marseļā, bārmenis. Neprecējies. Augums...

Sekoja visdažādākie minētā Milā mēri, viņa pēdējā zināmā adrese bija mēbelētas istabas Notrdamdeloretas ielā.

Pirms četriem gadiem notiesāts uz diviem gadiem cietumā par līdzdalību bruņotā laupīšanā. Tā notika pie Puto rūpnīcas ieejas. Kasieris paspēja nospiest koferīša slēdzi, un no tā izšāvās biezi dūmi. Policists ielu krustojumā to pamanīja. Laupītājiem dzinās pakaļ. Viņu mašīna ietriecās laternas stabā.

Milā tika cauri viegli, pirmām kārtām tādēļ, ka apgalvoja, ka ir tikai palīgs, un arī tālab, ka ļaundari bija lietojuši rotaļu revolveri.

Megrē nopūtās. Viņš labi pazina profesionāļus, bet nekad nebija par viņiem sevišķi interesējies. Pēc viņa domām, darbs ar viņiem bija tīrā rutīna, tāda kā spēle ar zināmiem noteikumiem, kurā reizēm atgadījās arī negaidīti gājieni un krāpšana.

Vai gan varēja iedomāties, ka cilvēks, kas bija lietojis rotaļu revolveri, uzbrūkot kasierim, būtu divreiz meties virsū jaunam cilvēkam tikai tāpēc, ka tas ierakstījis kādas kompromitējošas sarunas druskas? Un, ja jau viņš jaunekli būtu nogalinājis, vai tad viņš nebūtu papūlējies paņemt līdzi magnetofonu vai to vismaz sabojāt?

- Hallo... Pasauciet, lūdzu, miertiesnesi Puarē... Hallo, jā... Paldies... Vai tiesnesis Puarē? Te Megrē, tiesneša kungs... Man ir informācija, kas izvirza zināmus jautājumus, un es gribētu jums tos nodot izskatīšanai... Pusstundu? Paldies... Pēc pusstundas es būšu jūsu kabinetā.

Piepeši uzspīdēja saule. Tā vien likās, ka 21. martā tiešām iestāsies pavasaris. Megrē, iebāzis kabatā Milā portretu, tāpat kā ik rītu devās uz direktora kabinetu, kur notika apspriede.

*

Tā bija staigāšanas, zvanīšanas, nokārtošanas diena. Mazā banda, no kuras pagaidām bija zināmi tikai Milā un ierāmētājs, kā arī trešā persona, kuras vārds nebija noskaidrots, acīmredzot plānoja ielaušanos lauku mājā Parīzes apkaimē.

Un kriminālpolicija, kas atradās Orfēvras krastmalā, varēja rīkoties vienīgi Parīzes robežās. Tālāk bija Nacionālās drošības dienesta joma - šī iestāde atradās Sosei jas ielā, un, ar miertiesneša piekrišanu, Mcgrē zvanīja cilvēkam, kas bija tādā pašā dienesta pakāpē kā viņš.

Tas bija komisārs Grožans, gados gandrīz tikpat vecs veterāns, tāpat pastāvīgi pīpi zobos. Viņš bija dzimis Kat-nālā, kuras sulīgo izrunu bija saglabājis.

Viņi satikās mazliet vēlāk plašajās Soseijas ielas nama telpās, ko kriminālpolicijā labprāt dēvēja par fabriku.

Pēc stundu ilga darba Grožans piecēlās un norūca:

- Man tomēr vismaz jāizliekas, ka es jautāju padomu priekšniekam...

Kad Mcgrē atgriezās savā kabinetā, viss bija kārtībā. Ne gluži tādā, kā viņš būtu vēlējies, bet tādā, kā mēdza strādāt Nacionālās drošības dienests.

- Un tad? - viņam jautāja Zanvjē, kas visu laiku uzturēja sakarus ar vīriem, kuri stāvēja sardzē Scntantuāna priekšpilsētas ielā

- Gluži kā kino!

- Likā un Marcts ir Sentantuāna priekšpilsētas ielā. Emīls iedzēris aperitīvu bārā, kur viņi uzturas, nepievēršot abiem nekādu uzmanību. Pēc tam viņš gājis pusdienot tajā pašā restorānā, kur iepriekšējā dienā.

Nekādas īpašas kustības... Divi vai trīs klienti, kas izskatās pēc īstiem klientiem... Aiz veikala ir maza darb-nīciņa, kur viņš strādā...

Ap četriem Megrē atkal vajadzēja iet pie tiesneša, lai viņam pastāstītu par izstrādāto darbības plānu. Kad viņš atgriezās kabinetā, viņam pasniedza kartīti, uz kuras bija uzrakstīts tikai vārds, atstājot neizpildītu aili par apmeklējuma iemeslu, - Monika Batila.

Kādā veidā kristāmvārds Monika bija pārvērties par Minū? Viņš gāja uz uzgaidāmo telpu, pamanīja slaida au-

guma meiteni melnās biksēs un šinelim līdzīgā mētelī, ko viņa bija uzvilkusi virs caurspīdīgas blūzes.

- Jūs esat komisārs Megrē, vai ne?

Izskatījās, ka viņa nopēta komisāru no galvas līdz kājām, lai pārliecinātos, ka viņš ir savas slavas cienīgs.

- Esiet tik laipna un nāciet man līdzi...

Viņa vēsu prātu iegāja kabinetā, kur bija izšķīrušies tik daudzi likteņi. Šķita, ka viņa to nemaz neapzinās, jo palika nepiespiesti brīva un izvilka no kabatas cigaretes.

- Vai smēķēt drīkst?

Tad viņa iesmējās.

- Es aizmirsu, ka jūs visu dienu smēķējat pīpi!

Viņa piegāja pie loga.

- Gluži kā pie mums... Jūs redzat Sēnu... Vai jums tas neliekas nogurdinoši?

Uf! Beidzot viņa atlaidās atzveltni, kamēr Megrē vēl stāvēja pie rakstāmgalda.

- Jūs droši vien prātojat, kāpēc esmu uz šejieni atnākusi... Nebaidieties - es te neesmu aiz dīkas ziņkāres... Tiesa gan, kaut arī satiekos ar visvisādām slavenībām, policiju tomēr nepazīstu...

Nebija nozīmes pūlēties viņu apklusināt. Vai varbūt viņa tā uzvedās, lai slēptu kautrību?

- Vakar es gaidīju, ka jūs ieradīsieties no jauna iztaujāt manus vecākus, varbūt arī kalpotājus... Vai tad parasti tā nedara? Šorīt es nolēmu, ka pēcpusdienā atnākšu pie jums... Esmu daudz domājusi...

Viņa pamanīja tikko jaušamo smaidu Megrē sejā.

- Ticiet man, reizēm es domāju arī... Es tikai runāju, kas ienāk prātā... Mana brāļa līķi atrada Popenkūra ielā... Tā nav nekāda briesmīgā iela, vai ne?

- Ko nozīmē briesmīga iela?

- Iela, kur visādi nelieši satiekas bāros, sagatavo noziegumus, nu, es nezinu, kas vēl...

- Nē... Tā ir tikai vienkāršu ļaužu iela.

- Man jau tā likās... Nu, un mans brālis gāja ierakstīt balsis citādās vietās, īsti bīstamās vietās... Reiz es gribēju, lai viņš ņem mani līdzi, un viņš atbildēja:

“Tas nav iespējams, mazulīt... Tur, kur iešu es, tu nebūsi drošībā... Es ari nē...”

Es jautāju:

“Vai tu gribi sacīt, ka tur mēdz būt noziedznieki?”

“Noteikti... Vai tu zini, cik līķu katru gadu izzvejo no Senmartēna kanāla vien?”

Man neliekas, ka viņš būtu gribējis mani tikai baidīt. Es ncatiaidos. Es vairākas reizes lūdzu viņam to pašu, bet viņš nekad negribēja ņemt mani līdzi savos gājienos, ko dēvēja par ekspedīcijām.

Megrē lūkojās meitenē, pārsteigts, ka viņa saglabājusi tik daudz svaiguma, kaut arī izskatījās pārlieku izsmalcināta. Un arī brālis, šķiet, īstenībā bija tikai liels bērns.

Izdomādams par ieganstu psiholoģiskus pētījumus, cil vēcisku dokumentu medības, viņš savā ziņā pats gribēja sev iedvest bailes.

- Vai viņš ierakstus glabāja?

- Viņa istabā ir desmitiem rūpīgi numurētu kasešu, kas atbilst katalogam, ko viņš katru dienu rakstīja.

- Vai tam neviens nav pieskāries kopš... kopš viņa nāves?

-Nē.

- Vai līķis ir jūsu mājā?

- Mazā viesistaba, ko mēs dēvējam par mammas salonu, pārvērsta par kapelu... Otra viesistaba bija pārāk liela. Nama portāls apvilkts ar melnu drānu. Tas ir drūmi. Vai jums neliekas, ka mūsu laikos tā nevajadzētu rīkoties?

- Ko vēl jūs man gribējāt sacīt?

- Neko... Ka viņš riskēja... Ka viņš satikās ar visvisādiem cilvēkiem... Es nezinu, vai viņš ar tiem runāja, vai viņam tajās aprindās bija pazīšanās...

- Vai viņš nekad nenēsāja ieroci?

- Dīvaini, ka jūs man to jautājat.

- Kāpēc?

- Viņš panāca, ka tēvs viņam iedeva vienu no saviem revolveriem. Viņš to glabāja savā guļamistabā. Vēl nesen viņš man sacīja:

“Es priecāšos, kad man būs pilns divdesmit viens gads... Tad pieprasīšu ieroču nēsāšanas atļauju... Ja ņem vērā pētījumus, ko es izdaru...”

Šis atklājums parādīja Popenkūra ielas notikumu jaunā gaismā, apveltot to ar gandrīz nereālu raksturu. Liels bērns. Viņš bija pārliecināts, ka pētī dzīvo cilvēku, jo kafejnīcās un restorānos ierakstīja sarunu fragmentus. Šos atradumus viņš rūpīgi klasificēja un ierakstīja katalogā.

- Man vajadzētu iet paklausīties ierakstus... Vai jūs tos nekad neesat dzirdējusi?

- Viņš nevienam tos neatskaņoja... Tikai vienu dienu man likās, ka viņa istabā skaļi raud sieviete.... Es gāju paskatīties... Viņš bija viens un klausījās kādu savu kaseti... Vai jūs neko citu negribat man jautāt?

- Pagaidām nē. Es droši vien iegriezīšos pie jums rīt. Pie jums tagad, jādomā, ir daudz cilvēku?

- Augu dienu nāk un nāk... Redziet nu... Un es cerēju, ka būšu jums noderīga...

- Varbūt jūs esat bijusi noderīgāka, nekā izskatās. Paldies, ka atnācāt...

Viņš pavadīja meiteni līdz durvīm un sniedza roku. Šķita, ka tas viņai sagādā lielu prieku.

- Ar labvakaru, Megrē kungs... Neaizmirstiet, ko esat man apsolījis - es klausīšos ierakstus kopā ar jums...

Viņš neko tādu nebija apsolījis, bet uzskatīja par labāku nestrīdēties.

Kur viņš bija, kad atrada kartīti savā kabinetā? Viņš kāpa lejā no miertiesneša kabineta.

- īsts kino... - viņš norūca.

Viņš bija diezgan ērcīgs visu pēcpusdienu un labu daļu nakts. Jo, ja runājam par kino, tas tiešām bija kino, kādu prata sarīkot Soseijas ielas nams.

Pusastoņos Likā zvanīja, ka icrāmētājs nolaidis slēģus un piestiprinājis aizvirtni pie stiklotajām durvīm. Mazliet vēlāk viņš devies uz parasto restorānu paēst vakariņas. Pēc tam apgājis apkārt kvartālam, it kā ieelpodams svaigu gaisu, tad aizgājis līdz Bastīlijai, kur kioskā nopircis dažas avīzes, pēc tam atgriezies mājās.

- Ko lai mēs darām?

- Gaidiet.

Mcgrē un Zanvjē gāja paēst vakariņas Dofina kafejnīcā. Tur nebija gandrīz neviena apmeklētāja. Abas nelielās telpas parasti bija pilnas pusdienlaikā un aperitīva stundā.

Megrē piezvanīja sievai, lai novēlētu viņai labu nakti.

- Man nav ne jausmas, kad es atgriezīšos... Bez šaubām, vēlu naktī... Ja vien tur kaut kas iznāks... Šoreiz operāciju nevadu es.

Viņš tās vadīja tikai Parīzē, tāpēc deviņos mašīna, kurā pie stūres bija Zanvjē un aizmugurē - resnais Lurtī, novietojās gandrīz pretī ierāmētāja veikaliņam.

Tā bija melna mašīna bez pazīšanas zīmēm, bet tai bija radioraidītājs un uztvērējs. Otra mašīna, tāpat apgādāta, stāvēja piecdesmit metru attalumā. Tajā sēdēja komisārs Grožans un trīs viņa inspektori.

Un šķērsielā bija Nacionālās drošības dienesta autobuss ar desmit civildrēbēs ģērbtiem policistiem.

Likā stāvēja sardzē - arī mašīnā - netālu no Milā mājas Notrdamdeloretas ielā.

Pirmais sakustējās viņš.

- Hallo... Vai divsimt astoņdesmit septītais? Vai jūs, priekšniek?

- Te Megrē.

- Likā. Milā nupat aizbrauca ar taksometru. Mēs šķērsojam pilsētas centru, un man šķiet, ka brauksim uz kreiso krastu...

Tajā pašā brīdī atvērās veikaliņa durvis, un icrāmētājs, kuram mugurā bija viegls smilškrāsas mētelis, tās aiz sevis aizslēdza un lieliem soļiem gāja uz Bastīlijas laukumu.

- Hallo... divsimt piecpadsmitais... - Megrē teica. - Vai tas esat jūs, Grožan? Vai dzirdat? Divsimt piecpadsmitais!

- Divsimt piecpadsmitais klausās.

- Mēs lēnām virzīsimies uz Bastīlijas pusi... Viņš iet kājām...

- Vai beidzāt?

- Beidzu...

Megrē paraustīja platos plecus.

- Izskatās taisni tā, it kā es spēlētu zaldātiņus!...

Bastīlijas laukumā Emīls Branšī devās uz Bomaršē bulvāri, atvēra malā stāvoša melna DS durvis, un mašīna uzreiz uzņēma gaitu. Megrē nevarēja saskatīt cilvēku, kas mašīnu vadīja, droši vien tas bija trešais no Draugu kafejnīcas - tas, kurš dzēra rumu un kura sejā bija rēta.

Grožans sekoja pa gabaliņu. Laiku pa laikam viņš izsauca komisāru, un Megrē, kas pats gribēja izlikties īgns, atbildēja. Arī policijas autobuss nezaudēja ar viņiem sakarus.

Satiksme bija bez kavēkļiem. DS ripoja ātri, šķiet, vadītājs nemanīja, ka viņam seko. Katrā ziņā viņš nenojauta, ka brauc pa priekšu nelielam kortežam.

Pie Šatijonas vārtiem tas uz brīdi pieturēja, un liela auguma tumšmatis, kas stāvēja trotuāra malā, veikli iekāpa mašīnā.

Nu viņi visi trīs bija kopā. Arī viņi bija gandrīz militāri organizējušies. Viņi brauca ātrāk, un Zanvjē rīkojās tā, lai viņus neizlaistu no acīm, tomēr paliktu nepamanīti.

Viņi brauca pa Versaļas ceļu un, gandrīz nepalēninot gaitu, šķērsoja Ptīklamāru.

- Kur jūs esat? - Grožans ik pēc brīža jautāja. - Vai neesat izlaiduši viņus no acīm?

- Mēs atstājam savu teritoriju, - Megrē norūca. - Tagad būtu jūsu kārta...

- Kad nonāksim galā...

Viņi pagriezās pa kreisi Šaneijmalabrī virzienā, pēc tam pa labi uz Žujanžosu. Diezgan zemu peldēja lieli mākoņi, bet laba daļa debesu bija skaidras un laiku pa laikam parādījās mēness.

DS palēnināja gaitu, vēlreiz iegriezās pa kreisi, un drīz varēja dzirdēt, kā tas nobremzē.

- Vai apstāties te? - Zanvjē jautāja. - Man šķiet, ka viņi pieturēja... Jā... Viņi stāv.

Lurtī izkāpa no mašīnas, lai paskatītos, kas notiek. Atgriezies viņš paziņoja:

- Viņi satikās ar kādu, kas viņus gadīja... Viņi iegāja lielā dārzā vai parkā, es nezinu, kas tas ir, bet var redzēt villas jumtu...

- Kur jūs esat?

Lurtī suflēja:

- Akāciju ceļā... Es redzēju uzrakstu...

- Akāciju ceļā...

Lurtī atgriezās postenī ceļa pagriezienā, kur Milā un viņa biedri bija izkāpuši no mašīnas. DS bija atstāts ceļa malā. Sardzes vīrs joprojām palika turpat, kamēr trīs pārējie, šķiet, iegāja mājā.

Drošības dienesta auto apstājās aiz Megrē mašīnas, tad pēc neilga brīža piebrauca autobuss, kas bija pilns policistu.

- Tagad jūsu kārta, - Megrē nopūtās, piebāzdams pīpi.

- Kur viņi ir?

- Droši vien villā, kuras vārtus redzat aiz pagrieziena... Tas vīrs uz ietves ir viņu sardzes postenis.

- Vai jūs nenāksiet man līdzi?

- Es palikšu te.

Pēc brīža Grožana mašīna tādā ātrumā iegriezās ceļā pa kreisi, ka pārsteigtais sardzes vīrs nepaspēja dot brīdinājuma signālu. Pirms viņš apjēdza, kas notiek, divi policisti piesteidzās viņam klāt un uzlika rokudzelžus.

Policisti no autobusa izklīda parkā, kuru pūlējās ielenkt, uzraugot visas izejas. Tā bija modema, diezgan plaša būve, un ūdens, kas spīguļoja aiz kokiem, bija peldbaseins.

Visi logi bija tumši, slēģi aizvērti. Tomēr varēja dzirdēt soļus, un, kad Grožans Nacionālās drošības dienesta viru priekšgalā atvēra durvis, viņi ieraudzīja trīs cilvēkus gumijas cimdiem rokās, kuri, sadzirdējuši aizdomīgus trokšņus, grasījās aizbēgt.

Viņi nepretojās, pacēla rokas, ne vārda nerunādami, un pēc brīža visiem bija uzlikti rokudzclži.

- Vediet viņus prom ar autobusu. Es viņus nopratināšu, līdzko būšu savā kabinetā.

Megrē izlocīja kājas, pastaigādamies pa ceļu. Viņš pa gabalu noskatījās uz cilvēkiem, kurus stūma uz autobusa pusi, ieraudzīja Grožanu, kurš viņam tuvojās.

- Vai jūs nenāksiet man līdzi palūkoties, kā te iekšā izskatās?

Vispirms viņi vārtu labajā pusē ieraudzīja sārta marmora plāksni, kurā zelta burtiem bija iegravēts: Zelta kronis. Akmeni iecirstais kronis Megrē kaut ko atgādināja. Ko īsti? Viņš nevarēja atcerēties.

Gaiteņa nebija. Viņi uzreiz nonāca milzīgā hallē, kur pie akmens sienām mijās medību trofejas un gleznas. Viena no tām bija noņemta un, otrādi apgriezta, stāvēja uz melnkoka galda.

- Sczans... - Grožans nomurmināja, pagriezis to ar apgleznoto pusi uz augšu.

Vienā stūri bija Luija XV stila rakstāmgalds. Ādas virsā bija iespiests tāds pats kronis, kāds rotāja plāksni pie vārtiem. Vienā no atvilktnēm bija vēstuļpapīrs un aploksnes ar tādu pašu kroni, zem tā - vārds un uzvārds: Filips Lerbjērs.

- Nāciet šurp, Grožan...

Viņš rādīja kroni uz rakstāmgalda ādas un vēstuļpapīra.

- Vai redzat? Slavenais smalkādu fabrikants no Rojāla

ielas...

Tas bija gadus sešdesmit vecs vīrietis ar bieziem, sniegbaltiem matiem, kas viņa seju vērta jaunāku un svaigāku.

Viņa uzņēmums bija ne tikai viselegantākais smalkādu uzņēmums Parīzē, bet viņam bija ari filiāles Kannās, Dovilā, Londonā, Ņujorkā un Maiami.

- Ko lai es daru? Vai zvanīt viņam?

-Tā ir jūsu darīšana, vecais...

Grožans noņēma klausuli un uzgrieza numuru, kas bija nodrukāts uz vēstuļpapīra.

- Hallo... Vai Lerbjēra kunga dzīvoklis? Jā, Filipa Ler-bjēra kunga... Viņa nav mājās? Vai jūs nezināt, kur es viņu varētu sazvanīt? Kā? Pie metra Ležandra Senžermēna bulvāri? Vai varat pateikt numuru?

Viņš izvilka no kabatas zīmuli un uzrakstīja ciparus uz skaistā, ar kroni izrotātā vēstuļpapīra.

- Es pateicos!

Arī advokāts Ležandrs piederēja pie Parīzes augstākās sabiedrības.

Megrē apskatīja gleznas - tur bija vēl divi Sezana darbi, viena Derēna un viena Sisleja glezna. Viņš atvēra durvis un ieraudzīja mazāku, sievišķīgāku salonu ar zeltainu zīdu apvilktām sienām. Tas viņam atgādināja Anžū krastmalu. Viņš atkal bija nonācis tajā pašā pasaulē, un, bez šaubām, abi vīrieši viens otru pazina - vismaz bija tikušies vietās, ko apmeklēja gan viens, gan otrs.

Par Filipu Lerbjēru bieži rakstīja avīzēs, it sevišķi par viņa laulībām un par šķiršanos. Stāstīja, ka viņš ir cilvēks, kas Francijā visbiežāk šķīries. Piecreiz? Sešreiz?

Visdīvainākais bija tas, ka ik pēc šķiršanās viņš nenogaidīja pat pusgadu, lai no jauna apprecētos. Un vienmēr

ar tā paša tipa sievietēm... Visas, atskaitot vienu, kura piederēja pie teātra aprindām, bija modeļi ar smuidru, lokanu augumu un sastingušu smaidu. Šķita, viņš tās prec tikai tāpēc, lai grezni apģērbtu un ļautu tēlot gluži dekoratīvu lomu.

- Jā... Paldies, ka pasaucāt... Hallo! Lerbjēra kungs? Te komisārs Grožans no Nacionālās drošības dienesta... Es atrodos jūsu villā Žujanžosā... Ko es te daru? Es nupat apcietināju tris laupītājus, kas gribēja nozagt jūsu gleznas...

Aizlicis roku priekšā klausulei, viņš pačukstēja Megrē:

- Viņš smejas...

Skaļā balsi viņš sacīja:

- Ko jūs teicāt? Ka esat tās apdrošinājis? Ļoti labi. Vai šovakar šurp nebrauksiet? Kas attiecas uz mani, es nevaru atstāt durvis vaļā, un man nav iespējams tās aizslēgt. Tas nozīmē, ka vienam no maniem vīriem vajadzēs palikt te, kamēr jūs kādu atsūtīsiet, un arī atslēdznieku... Es jums...

Viņš mirkli palika stāvam un klausāmies, tumši piesarcis.

- Viņš nolika klausuli, - Grožans galu galā nomurmināja.

Viņam aiz niknuma bija aizrāvusies elpa.

- Tādi ir cilvēki, kuru dēļ... Kuru dēļ...

Acīmredzot viņš gribēja sacīt:

- Kuru dēļ jāriskē ar dzīvību.

Bet viņš aptvēra, ka šajos apstākļos tas izklausītos vismaz smieklīgi.

- Es nezinu, vai viņš ir ieskurbis, bet šķiet, ka viņam šis notikums liekas tikai labs joks...

Viņš lika vienam vīram palikt villā līdz jaunam rīkojumam.

- Vai nāksiet, Megrē?

Viņš joprojām nespēja nomierināties.

- Sczani... Vienalga kas... Gleznas par simtiem tūkstošu franku villā, kur pavada tikai nedēļas nogales...

- Viņam pieder daudz lielāka villa Antibas ragā. Arī tā saucas Zelta kronis... Ja var ticēt avīzēm, viņš arī cigārus un cigaretes liek apzīmēt ar to pašu zeltīto kroni... Viņa jahtas nosaukums ir Zelta kronis...

- Vai tiešām? - Grožans neticīgi nopūtās.

- Šķiet, ka tā tiešām ir.

- Vai neviens par viņu nesmejas?

- Ja nu kāds saņem ielūgumu pavadīt kādu laiku vienā no viņa rezidencēm...

- Vai atbrauksiet uz Soseijas ielu?

- Nē... Ielaušanās uz mani neattiecas, jo tā notikusi ārpus Parīzes... Man tikai gribētos, ja iespējams, rit viņus iztaujāt citā sakarā... Manuprāt, ar viņiem gribēs aprunāties ari tiesnesis Puarē...

- Sakarā ar Popenkūra ielas lietu?

-Tā mūs uzvedināja uz viņu pēdām...

- Tas tiesa, un tomēr...

Pie mašīnām abi vīrieši paspieda viens otram roku -viņiem aiz muguras bija vienāda karjera un vienāda pieredze.

- Tur man paies visa nakts...

Megrē apsēdās blakus Zanvjē. Lurtī aizmugurē smēķēja cigareti, kuras gals tumsā kvēloja.

- Tā nu ir, bērni! Pagaidām mēs esam strādājuši tikai Nacionālās drošības dienesta labā... Rīt papūlēsimies strādāt paši sev.

Un Zanvjē, atgādinot ne visai sirsnīgās attiecības, kādas kopš seniem laikiem pastāvēja starp abiem namiem, pajautāja:

- Vai domājat, ka viņi mums tos aizdos?

Ceturtā nodaļa

Nakts Soseijas ielā acīmredzot bija nemierīga, jo žurnālisti un fotogrāfi, kurus Dievs vien zina kas bija brīdinājis, drīz bija klāt un piepildīja gaiteņus.

Pusastoņos skūdamies Megrē automātiski pagrieza radio slēdzi. Tajā bridi pārraidīja ziņas, un, kā jau domājams, bija runa par Zujanžosas villu un slaveno miljonāru Filipu Lerbjēru, cilvēku ar sešām sievām un zelta kroni.

Apcietināti četri cilvēki, bet komisārs Grožans ir pārliecināts, ka neviens no viņiem nav īstais bandas vadonis, domājošās smadzenes... Klīst arī baumas, ka var iejaukties komisārs Megrē, nevis gleznu zādzības lietā, bet sakarā ar citām noziedznieku izdarībām. Šajā sakarā tiek ievērota vislielākā slepenība...

No radio Megrē uzzināja ari, ka nedz tris bandīti, nedz virs, kas stāvēja sardzē, nav bijuši apbruņoti.

Deviņos viņš bija savā kabinetā un tūlīt pēc apspriedes pie direktora piezvanīja Grožanam uz Soseijas ielu.

- Vai esat kaut drusku gulējis?

- Tikko trīs stundas... Es gribēju viņus nopratināt uz karstām pēdām... Ne no viena neko neizdabūju. Viens sevišķi dzen mani izmisumā. Tas ir Ziljčns Milā, bārmenis, visgudrākais no trijiem... Kad viņam ko jautā, viņš nīgri paskatās acis un klusām nosaka:

“Nelaimīgā kārtā man nekas nav jums sakāms.”

- Vai viņi nepieprasīja advokātu?

- Bez šaubām, pieprasīja... Protams, metru Ijē... Es viņu 'šorīt gaidu...

Kad jūs man tos puišus varēsiet atsūtīt? Tiesnesis Puarč ari viņus gaida.

I.s ceru, ka pēcpusdienā... Es domāju, ka jums vajadzēs man viņus atdot, jo man ar viņiem laikam būs liela noņemšanās... Ap Parīzi divu gadu laikā ir izdarītas daudzas tādas laupīšanas, vismaz divpadsmit, un esmu pārliecināts, ka viņi atbildīgi par lielāko daļu, ja ne par visām... Un kā jums? Kā Popoenkūra ielas lietā?

- Nekā jauna...

- Vai jums liekas, ka mani putniņi kaut kā ar to saistīti?

- Es nezinu... Viens no iebrucējiem, mazākais ar platiem pleciem, kuram ir rēta vaigā, ir ģērbies gaišā lietusmētelī ar jostu, vai ne? Un galvā - brūna platmale...

- Jā, Demarls... Patlaban studējam viņa lietu... Šķiet, tas ir no niknajiem, tieslietu iestādes ar viņu jau vairākkārt nodarbojušās...

- Un Branšī, saukts Mimils? Ierāmētājs?

- Viņam policijā lietas nav. Viņš ilgi dzīvojis Marseļā, bet dzimis Rubē.

- Uz redzēšanos.

Avīzes pirmajās lappusēs publicēja ļaundaru fotogrāfijas - tajās viņi biji redzami ar rokudzelžiem kā arī smalkādu fabrikanta uzņēmumu Longšāmas žokeju svēršanās vietā - žaketē un gaišpelēkā cilindrā.

Milā raudzījās objektīvā, ironiski smaidīdams; Demarls, matrozis ar rētu, šķita pārsteigts par to, kas viņam atgadījies, bet ierāmētājs turēja rokas sejai priekšā. Tas, kurš stāvēja sardzē, ģērbies pārāk lielā uzvalkā, izskatījās pēc statista, kam neko svarīgu neuztic.

Pēc izmeklēšanas, ko diviziona komisārs Grožans no Nacionālās drošības dienesta pacietīgi veic gandrīz divus gadus...

Megrē paraustīja plecus. Viņš gribot negribot mazāk domāja par blēžiem kā par Antuānu Batilu. Viņš bieži bija atkārtojis, ka pie slepkavas nonāk, iepazīstot upuri.

Spīdēja blāva saule. Debesis bija ļoti dzidri zilas. Temperatūra joprojām turējās divus trīs grādus zem nulles, un lielākajā Francijas daļā bija sals, tikai rietumu piekrastē nē.

Viņš uzvilka mēteli, paņēma cepuri un izgāja cauri inspektoru istabai.

- Es apmēram uz stundu izeju, bērni...

Beidzot - viens. Viņam gribējās vienam pašam aiziet uz Anžū krastmalu. Viņš gāja kājām gar Sēnas malu līdz Marijas tiltam un šķērsoja to. Viņš lēnām smēķēja pīpi, rokas bija sabāztas kabatās.

Domās viņš nogāja maršrutu, ko jaunais cilvēks mēroja naktī no 18. uz 19. martu un kam bija jākļūst par viņa pēdējo gājienu.

Jau pa gabalu viņš pamanīja melnās drapērijas pie durvīm un milzīgo B, sudraba bārkstis un asaras. Ejot garām vārtnicces telpai, viņš ievēroja, ka tā nopēta nācējus un gājējus.

Tā bija vēl jauna, tīkama sieviete. Viņas melno tērpu atsvaidzināja balta apkaklīte un aproces, vēršot to līdzīgu uniformai.

Neiegājis vārtnieces telpā, viņš iekāpa liftā. Batilu durvis nebija aizslēgtas. Viņš tās pagrūda un devās uz mazo salonu, kas bija pārvērsts par kapelu. Pie durvīm stāvēja ļoti cienījama veca dāma un sveicinādama pamāja ar galvu. Vai tā bija draudzene vai mājas pārvaldniece, kas pārstāvēja ģimeni?

Kāds vīrietis stāvēja, turēdams cepuri sev priekšā, un viņa lūpas kustējās, murminot lūgsnu. Sieviete, kas acīmredzot bija apkaimes veikalniece, tupēja ceļos uz lūgšanu soliņa.

Antuāns vēl nebija iezārkots, viņš gulēja nāves gultā saņemtām rokām, ar rožukroni starp pirkstiem.

Sveču laistīgajā gaismā viņa seja izskatījās ļoti jauna. Viņam tikpat labi varētu dot piecpadsmit, kā divdesmit vienu gadu. Viņš ne tikai bija noskūts, viņam bija arī apcirpti mati, droši vien tāpēc, lai tie, kas nāca atvadīties, nenoturētu viņu par hipiju.

Arī Megrē automātiski kustināja lūpas, kaut gan bez mazākās pārliecības, tad atgriezās hallē un meklēja kādu, ar ko varētu runāt. Viņš atrada kambarsulaini svītrainos svārkos, kurš strādāja ar putekļu sūcēju lielajā salonā.

- Es gribētu satikt Batila jaunkundzi, - viņš teica. - Komisārs Megrē.

Kambarsulainis vilcinājās, bet beigās gāja prom, pie sevis norūkdams:

- Ja vien viņa ir piecēlusies!

Viņa bija piecēlusies, bet noteikti nebija saposusies, jo komisāram vajadzēja gaidīt desmit minūtes, un, kad meitene parādījās, viņa bija peņuārā un čībās ieautām basām kājām

- Vai jūs kaut ko esat atklājis?

-Nē. Es tikai gribēju apskatīt jūsu brāļa istabu.

- Piedodiet, ka pieņemu jūs tādā izskatā, bet es ļoti slikti gulēju, un vispār neesmu pieradusi celties agri.

- Vai jūsu tēvs ir te?

-Nē... Viņam vajadzēja iet uz kantori... Mamma gan ir dzīvoklī, bet es šorīt vēl neesmu viņu redzējusi... Nāciet...

Viņi gāja pa vienu gaiteni, tad pa otru, kas to šķērsoja taisnā leņķī. Ejot garām atvērtām durvīm, aiz kurām Megrē pamanīja savandītu gultu un brokastu paplāti, viņa paskaidroja:

- Tā ir mana istaba. Nepievērsiet uzmanību... Tā ir nekārtībā...

Divas durvis tālāk bija Antuāna istaba. Telpas logs bija pagalma pusē, un šajā stundā pa to iespīdēja slīpi saules stari. Skandināvu mēbeles bija vienkāršas un saskanīgas. Vienu sienu sedza grāmatu un skaņuplašu pilni plaukti, un divās rindās bija sakārtotas magnetofona kasetes.

Uz rakstāmgalda - grāmatas, burtnīcas, krāsaini zīmuļi, lēzenā stikla traukā - trīs mazītiņi bruņurupucīši, kas

peldēja divus centimetrus dziļā ūdenī.

- Vai jūsu brālis mīlēja dzīvniekus?

- Tas viņam bija drusku pārgājis... Ilgu laiku viņš nesa mājās visādus dzīvniekus - kraukli ar salauztu spārnu, piemēram, kāmjus, baltās pelītes, vairāk nekā metru garu zalkti... Viņš gribēja tos pieradināt, bet tas viņam nekad neizdevās.

Tur bija arī milzīga pusložu karte uz statīva, uz apaļa galdiņa - flauta, nošu partitūras.

- Vai viņš spēlēja flautu?

- Piecas vai sešas stundas viņš mācījās... Kaut kur vajadzētu būt ari elektriskajai ģitārai... Viņš mācījās spēlēt klavieres...

Megrē smaidīja.

- Laikam jau ne visai ilgi...

- Tas nekad neturpinājās ilgi...

- Atskaitot magnetofonu...

- Taisnība. Šī kaislība viņu nepameta gandrīz gadu.

- Vai viņam bija kāds priekšstats par savu nākotni?

- Nē... Vai arī viņš nevienam to neteica... Tēvs gribēja, lai viņš iestājas zinātņu fakultātē un studē ķīmiju, lai vēlāk pārņemtu uzņēmumu...

- Vai viņš nebija ar mieru?

- Viņam riebās veikali... Manuprāt, viņš kaunējās, ka ir Milēnas īpašnieka dēls.

- Un jūs?

- Man tas vienalga.

Šajā istabā starp dažādajiem priekšmetiem cilvēks jutās labi, jo tie bija mīļi priekšmeti. Kāds šajā istabā bija daudz ko pārdzīvojis un pārvērtis to par savu valstību.

Megrē uz labu laimi paņēma vienu no kasetēm, bet uz etiķetes bija rakstīts tikai cipars.

- Burtnīca, kas viņam bija kataloga vietā, droši vien ir kaut kur tepat, - Minū sacīja. - Pagaidiet...

Viņa atvēra un aizvēra atvilktnes, kas lielākoties bija

pilnas. Daži priekšmeti, daži papīri tur droši vien glabājās kopš pirmajiem liceja gadiem.

- Te ir... Manuprāt, tas ir pilnīgā kārtībā, jo ar to viņš nodarbojās ļoti nopietni.

Tā bija parasta skolēnu rūtiņburtnīca. Uz vāka Antuāns ar dažādu krāsu zīmuļiem bija uzrakstījis:

Mani eksperimenti.

Sākums bija tāds:

1. kasete. Ģimene pie galda svētdienā.

- Kāpēc svētdienā? - viņš jautāja.

- Tāpēc ka citas dienas tēvs reti kad ierodas pusdienās. Un vakarā māte un viņš vakariņo pilsētā vai ari mums ir viesi...

Un tomēr pirmo ierakstu viņš bija veltījis ģimenei.

2. kasete. Dienvidu šoseja sestdienas vakarā.

3. kasete. Fontenblo mežs nakti.

4. kasete. Metro astoņos vakarā.

5. kasete. Pusdienlaiks Operas laukumā.

Tam sekoja starpbrīdis Zimnāza teātri, tad pašapkalpošanās restorāns Pontjē ielā, veikals Elizejas Laukos.

10. kasete. Ka fejnīca Pito...

Viņa ziņkāre vērsās plašumā, un pamazām mainījās sabiedrības slāņi: strādnieku iznākšana no fabrikas, Lapa ielas ballītes, Graviljēras ielas bārs, Scnmartēna kanāla apkaime, Puķu svētki, kafejnīca Sendenī...

Nu viņu interesēja nevis Parīzes centrs, bet gan perifērija, un viena no adresēm bija uz robežas ar graustu kvartālu.

- Vai tas tiešām bija bīstami?

- Vairāk vai mazāk... Teiksim, tas nebija ieteicami, un viņš rīkojās pareizi, neņemdams jūs līdzi. Cilvēkiem, kas mēdz apmeklēt tādas vietas, nepatīk, ja bāž degunu viņu darīšanās, it sevišķi vēl ar magnetofonu...

- Vai jūs domājat, ka tas notika tāpēc?

- Es nezinu... Iespējams... Lai es to apgalvotu, man vajadzētu noklausīties visas kasetes. Kā redzu, tas aizņemtu stundas, varbūt pat dienas...

- Vai jūs to nedarīsiet?

- Ja es varētu kasetes aizņemties, es uzdotu kādam inspektoram. ..

- Es neuzdrošinos uzņemties tādu atbildību... Kopš brālis ir miris, viņš kļuvis it kā svēts, un viss, kas viņam piederējis, iegūst jaunu vērtību, vai saprotat? Senāk pret viņu izturējās gandrīz kā pret bērnu, un par to viņš briesmīgi niknojās... Tiesa, savā ziņā viņš tiešām bija ļoti jauns...

Megrē skatiens pārslīdēja sienām, no amerikāņu žurnāliem izgrieztu plikņu fotogrāfijām.

- Arī tas viss ir ļoti jauna cilvēka darbs... Esmu pārliecināta, ka mans brālis nekad nav gulējis ne ar vienu meiteni... Viņš ir aplidojis divas vai trīs manas draudzenes, bet nekad nav gājis līdz galam...

- Vai viņam bija mašīna?

- Divdesmitajā dzimšanas dienā vecāki viņam uzdāvināja mazu angļu auto... Divus mēnešus viņš visu brīvo laiku pavadīja laukos un apgādāja mašīnu ar visiem iedomājamiem aksesuāriem... Pēc tam viņš par to vairs neinteresējās un brauca tikai tad, kad tiešām vajadzēja.

- Bet nakts ekspedīcijās nē?

- Nekad... Es pajautāšu mātei, vai drīkstu jums uzticēt kasetes. Es ceru, ka viņa ir piecēlusies.

Pulkstenis bija pusvienpadsmit. Meitene bija prom labu brīdi.

- Viņa jums uzticas, - viņa atgriezusies sacīja. - Vienīgais, ko viņa lūdz - lai jūs notverat slepkavu. Tēvs, starp citu, ir vēl vairāk satriekts nekā viņa. Tas bija viņa vienīgais dēls. Kopš tas notika, viņš mums vairs nesaka ne vārda un iet uz kantori agri no rīta... Kā mēs to visu iesaiņosim? Būtu vajadzīgs koferis vai liela papes kārba. Koferis noderētu labāk. Pagaidiet... Es laikam zinu, kur atrast to, kas mums vajadzīgs.

Koferim, ko viņa pēc brīža atnesa, bija Rojāla ielas smalkādas izstrādājumu fabrikanta zelta kronis.

- Vai jūs pazīstat Filipu Lerbjēru?

- Vecāki viņu pazīst. Viņi ir bijuši pie viņa divas vai trīs reizes vakariņās, bet par draugu saukt viņu nevar... Tas ir cilvēks, kas visu mūžu to vien dara, kā šķiras no sievām, vai ne?

- Pagājušajā naktī gandrīz izlaupīja viņa lauku māju. Vai jūs radio neklausāties?

- Vienīgi pludmalē, kad raida mūziku...

Viņa palīdzēja salikt kasetes koferī, pēc tam pievienoja burtnīcu, kurā bija katalogs.

- Vai jūs vairāk neko negribējāt man jautāt? Jūs vienmēr varat nākt un mani iztaujāt, es arī turpmāk jums atbildēšu tikpat vaļsirdīgi kā līdz šim.

Viņai acīmredzot likās aizraujoši palīdzēt policijai.

- Es jūs nepavadīšu, jo neesmu tā apģērbusies, lai ietu garām mirušā telpai... Cilvēki to uzskatītu par cieņas trūkumu... Kāpēc piepeši sāk cienīt cilvēku, kas ir miris, ja, dzīvam esot, pret viņu izturas bez kādas cieņas?

Megrē gāja ārā, un viņam bija mazliet nepatīkami nest koferi, sevišķi brīdī, kad viņš gāja garām vārtniecei. Par laimi, viņš ieraudzīja sievieti, kura kāpa ārā no taksometra un maksāja šoferim, tāpēc viņam nevajadzēja gaidīt, kad noķers citu mašīnu.

- Uz Orfēvras krastmalu...

Viņš prātoja, kam uzticēt Antuāna Batila ierakstus. Vajadzēja cilvēku, kurš labi pazītu vietas, kur ieraksti izdarīti, un kurš zinātu, kādi ļaudis tajās mēdz apgrozīties.

Beidzot viņš gaiteņa galā satika savu kolēģi no sabiedrības policijas, tas ir, tikumības policijas.

Kolēģis, ieraudzījis koferi, ironiski pajautāja:

- Vai jūs nākat no manis atvadīties pirms pārvākšanās?

- Man te ir ieraksti, kas izdarīti galvenokārt Parīzes nomalēs - ballēs, kafejnīcās, bistro...

- Vai man vajadzētu par tiem ieinteresēties?

- Varbūt nē, bet mani gan tie interesē, jo varbūt tie saistīti ar lietu, kuru pašlaik izmeklēju.

- Popenkūra ielas lietu?

- Jā, paklusām es jums varu to pasacīt. Man labāk patiktu, ja tas nekļūtu zināms. Starp jūsu vīriem vajadzētu būt kādam, kurš to vidi pazīst un kuram ieraksti kaut ko izsacītu...

- Es saprotu... Piemēram, nojaust kādu bīstamu tipu... Puisi, kurš aiz bailēm, ka ir iekritis...

- Tieši tā...

- Vecais Manžo... Viņš šo darbu dara jau gandrīz četrdesmit gadu... Viņš tās vides faunu pazīst labāk nekā jebkurš cits...

Megrē inspektoru pazina.

- Vai viņam būs brīvs laiks?

- Es nokārtošu, lai viņam tas būtu...

- Vai viņš prot ar šiem daiktiem apieties? Es paņemšu no sava kabineta magnetofonu...

Kad viņš atgriezās, sabiedrības policijas priekšnieka kabinetā sēdēja skumīgs vīrs noļukušiem vaibstiem un nespodru skatienu.

Tas bija viens no kriminālpolicijas sīkajiem gariņiem, viens no tiem, kuriem pamatizglītības trūkuma dēļ visu mūžu nepiešķīra augstāku dienesta pakāpi. Nemitīgi staigājot pa Parīzi, viņi sāka atgādināt zāles pārziņus un viesmīļus - cilvēkus, kuriem visu dienu jābūt kājās. Varētu sacīt, ka viņi iegūst to pašu nespodro krāsu, kāda ir nabadzīgajiem kvartāliem, pa kuriem viņi staigā.

- Es šos aparātus pazīstu, - viņš uzreiz sacīja. - Vai tur ir daudz kasešu?

- Apmēram piecdesmit... Varbūt mazliet vairāk...

- Pusstunda kasetei... Vai tas ir steidzami?

- Diezgan steidzami...

- Es viņam ierādīšu kabinetu, kur viņu neviens netraucēs, - kādreizējās tikumības policijas priekšnieks iejaucās sarunā.

Manžo tika sīki izskaidrots, ko no viņa gaida, un viņš māja ar galvu, pierādot, ka ir sapratis, bet Mcgrē kolēģis klusām sacīja:

- Nebaidieties... Viņš izskatās bēdīgi... Tiesa, viņam vairs nav nekādu ilūziju, bet viņš tik un tā ir viens no maniem vērtīgākajiem darbiniekiem. Tāds kā medību suns... Viņš saož pēdas un iet noliektu galvu...

Megrē atgriezās savā kabinetā, un nepagāja ne desmit minūtes, kad viņam zvanīja miertiesnesis.

- Es vairākas reizes mēģināju jūs sameklēt kopš... Pirmām kārtām es gribu jūs apsveikt ar pagājušās nakts ķērienu...

- Tur visu darīja Soscijas ielas ļaudis...

- Es biju iegriezies pie prokurora, viņš ir sajūsmā... Četrus brašuļus man šopēcpusdien atvedīs trijos. Man patiktu, ja jūs būtu manā kabinetā, jo jūs lietu pārzināt labāk nekā es... Kad būsim beiguši runāt par ielaušanos, jūs, ja vēlēsieties, varēsiet viņus vest uz savu kabinetu. Es zinu, ka jums ir īpaša nopratināšanas metode...

- Es jums pateicos... Trijos būšu jūsu kabinetā.

Viņš atvēra inspektoru istabas durvis.

- Vai tev ir laiks nākt pusdienās, Zanvjē?

-Jā, priekšniek... Es pabeigšu savu ziņojumu un...

Mūžīgi ziņojumi, mūžīgi papīri.

- Un tev, Lapuān?

- Jūs taču zināt, ka man vienmēr ir laiks...

Tas nozīmēja, ka viņi visi trīs ies pusdienot Dofina kafejnīcā.

- Satikšanās - pusvienos.

Megrē neaizmirsa piezvanīt sievai, un tā pajautāja kā aizvien:

- Vai esi pārliecināts, ka nāksi vakariņās? Žēl, ka pusdienas paliek neapēstas. Mani vīngliemeži...

Kā par nelaimi, ik reizi, kad Megrē negāja mājās pusdienās, bija sagatavoti ēdieni, kas viņam sevišķi garšoja.

Bet galu galā varbūt arī Dofina kafejnīcā bija vīn-gliemeži...

*

Kad pulksten trijos Megrē iegāja garajā koridorā, kuram abās pusēs bija miertiesnešu kabinetu durvis, ieplaik-snījās fotoaparātu zibspuldzes, un kāds desmits žurnālistu metās viņam klāt.

- Vai jūs piedalīsieties gangsteru nopratināšanā?

Viņš mēģināja izlocīties, neatbildot ne jā, ne nē.

- Kāpēc te esat jūs, nevis komisārs Grožans?

- Es tiešām neko nezinu. Uzdodiet jautājumus miertiesnesim.

- Jūs esat tas, kurš nodarbojas ar Popenkūra ielas lietu, vai ne?

Megrē nebija nekādu iemeslu to noliegt.

- Vai varbūt starp abām lietām ir kāds sakars?

- Kungi, patlab es jums nesniegšu nekādu paziņojumu.

- Bet jūs nesakāt nē?

- Nebūs pareizi, ja jūs no tā izdarīsiet secinājumus...

- Jūs pagājušajā naktī bijāt Žujanžosā, vai ne?

- Es to nenoliedzu.

- Kādā sakarā?

- Mans kolēģis Grožans uz to atbildēs labāk.

- Vai tie bija jūsu dienesti, kas Parīzē uzgāja zagļu pēdas?

Četri iepriekšējā naktī apcietinātie vīrieši sēdēja uz diviem soliem abās pusēs tiesneša durvīm, rokas viņiem bija saslēgtas rokudzelžos, blakus sēdēja žandarmi, un viņi ar zināmu uzjautrināšanos vēroja notiekošo.

Pašā gaiteņa galā parādījās īskājains, bet tukls advokāts dienesta tērpā, tāpēc izskatījās tā, it kā plivinātu spārnus.

Pamanījis komisāru, viņš devās tam klāt un spieda roku.

- Kā klājas, Megrē?

Zibspuldzes plaiksnljums. Rokasspiediens tika nofotografēts, it kā visa aina jau iepriekš būtu sagatavota.

- Tiešām, kāpēc jūs esat te?

Šo jautājumu metrs Ijē uzdeva žurnālistu klātbūtnē, un tā nebija nejaušība. Tas bija veikls un viltīgs advokāts, pieradis aizstāvēt augstas klases noziedzniekus. Viņš bija īsts kultūras cilvēks, mūzikas un teātra cienītājs, kas noskatījās visus ģenerālmēģinājumus un noklausījās visus lielos koncertus, tāpēc bija pazīstams augstākajās aprindās.

- Ko mēs gaidām, kāpēc neejam iekšā?

- Es nezinu... - Megrē ar zināmu ironiju atbildēja.

Mazais, plecīgais vīriņš pieklauvēja pie tiesneša durvīm, atvēra tās un deva komisāram zīmi sekot.

- Labdien, dārgo tiesnesi... Vai neesat pārāk neapmierināts, redzot mani te?... Mani klienti...

- Apsēdieties, kungi. Es likšu ievest aizturētos. Es pieņemu, ka jūs nebaidīsieties, ja atstāšu žandarmus ārpusē?

Viņš lika noņemt rokudzelžus. Nelielais kabinets bija ļaužu pilns. Vienā galda galā sēdēja rakstvedis. Vajadzēja aiziet uz pieliekamo pēc vēl viena krēsla. Četri aizturētie sēdēja pa divi katrā pusē savam advokātam, un Megrē iekārtojās mazliet atstatu, dibenplānā.

- Man, metr, kā jau jūs zināt, pirmām kārtām ir jā-noskaidro aizturēto personība. Jūs atbildēsiet pēc kārtas, kā es jūs izsaukšu. Ziljēns Milā.

- Šeit.

- Jūsu vārdi, uzvārdi, pašreizējā dzīvesvieta, dzimšanas vieta un laiks, profesija...

Tas aizņēma krietnu bridi. Demarls, cilvēks ar rētu un tādiem muskuļiem kā gadatirgus cīkstonim, bija dzimis Kcmperā. Viņš strādājis par matrozi, patlaban ierakstījies bezdarbniekos.

- Jūsu adrese?

- Te pie viena, te cita... Es aizvien atrodu kādu draugu, kas dod man pajumti...

- Citiem vārdiem, jums nav noteiktas dzīvesvietas?

- Ar bezdarbnieka pabalstu, ziniet...

Ceturtais, kas bija stāvējis sardzē, šķita slimīgs nabaga vīrs, kas uzdevās par komisionāru un dzīvoja Monmartrā, Monsenī ielā.

- Cik sen jūs esat bandā?

- Piedodiet, tiesneša kungs, - Ijē iejaucās. - Vispirms ir jānoskaidro, vai banda pastāvējusi...

- Es nupat tieši grasījos uzdot jums jautājumu, mctr. Kuru no šiem cilvēkiem jūs pārstāvat?

- Visus četrus.

- Vai jums neliekas, ka izmeklēšanas gaitā viņiem var rasties konflikts, ja noskaidrotos, ka intereses nesakrīt?

- Es par to stipri šaubos, bet, ja tā notiks, es lūgšu palīdzību kolēģiem... Vai piekrītat, kungi?

Visi četri palocīja galvu.

- Tā kā pagaidām mēs nodarbojamies ar iepriekšējiem jautājumiem, es runāšu par ētikas jautājumiem, - Ijē turpināja, dzēlīgi smaidīdams. - Jādomā, jūs zināt, ka ši lieta kopš rīta sacēlusi lielu preses interesi... Man ir daudzi zvanījuši, un esmu ieguvis informāciju, kas mani pārsteidz un pat šokē...

Viņš atgāzās krēslā un aizsmēķēja cigareti. Tiesnesis slavenā advokāta priekšā nevarēja nejusties nervozs.

- Es klausos.

- Tiešām, apcietināšana nenotika kā parasti tādos gadi-jumos... Trīs radioficēti automobiļi, viens no tiem - pilns civildrēbēs ģērbušos inspektoru, ieradās notikuma vietā gandrīz vienā laikā ar maniem klientiem, it kā policijai būtu zināms, kas notiks... Un šīs procesijas priekšgalā bija komisārs Megrē, kas ir mūsu vidū, un divi viņa darbinieki. Vai tā ir taisnība, komisār?

- Taisnība.

- Redzu, ka cilvēks, kas mani informēja, nav kļūdījies.

Vai tas bija kāds no Soseijas ielas, varbūt mašīnrakstītāja?

- Man arvien ir šķitis - un es tā domāju joprojām -, ka Orfēvras krastmalas darbības loks sakrīt ar Parīzes robežām, kurās Zujanžosa tomēr nekādi neietilpst...

Viņš bija panācis, ko gribēja. Viņš bija pārņēmis iniciatīvu, un tiesnesis nezināja, kā viņu apklusināt.

- Vai tas nenotika tādēļ, ka informācija par šo... nu, teiksim, šo ielaušanās mēģinājumu, nāca no kriminālpolicijas? Vai jūs, Megrē, neatbildētu uz šo jautājumu?

- Man nekas nav jums sakāms.

- Vai jūs tur nebijāt?

- Es te neesmu ieradies tāpēc, lai mani iztaujātu.

- Un tomēr es jums uzdošu vēl vienu jautājumu, svarīgāku. Vai jūs, nodarbojoties ar citu lietu, kas arī ir jauna, neesat nejauši nācis uz pēdām šai?

Megrē joprojām klusēja.

- Es jūs lūdzu, - tiesnesis iejaucās.

- Vēl vienu mirklīti. Man ir teikts, ka kriminālpolicijas inspektori divas pēdējās dienas ir novērojuši Emīla Branšī veikalu. Komisārs Megrē divreiz redzēts Bastīlijas laukuma kafejnīcā, kur mani klienti aizvakar nejauši satikās, un viņš izjautājis viesmīļus, mēģinājis kaut ko izdibināt no saimnieka... Vai tā ir taisnība? Es atvainojos, tiesneša kungs, bet es gribu parādīt šo lietu īstajā gaismā, kas varbūt nemaz nav tāda, kādu jūs to redzat.

- Vai jūs, metr, esat beidzis?

- Pagaidām jā.

- Vai es varu nopratināt pirmo aizturēto? Ziljēn Milā, esiet tik laipns un pasakiet, kas jums sniedza informāciju par Filipa Lerbjēra villu un kas pastāstīja par vērtīgajām gleznām, kuras tur atrodas.

- Es iesaku klientam neatbildēt.

- Es neatbildēšu.

- Jūs tiekat turēts aizdomās par divdesmit vienas villas un pils aplaupīšanu divos pēdējos gados līdzīgā veidā...

- Man nekas nav sakāms...

- Jo vairāk tāpēc, - advokāts iejaucās, - ka jums nav nekādu pierādījumu.

- Vairāk vispārinot, es atkārtoju savu pirmo jautājumu: kas jums sniedza informāciju par villām un pilīm? Kurš pēc tam - un tā noteikti bija tā pati persona - uzņēmās gleznu un mākslas priekšmetu pārdošanu?

- Es par to nekā nezinu.

Tiesnesis nopūzdamies uzdeva jautājumus ierāmētā-jam, bet Mimils nebija runīgāks. Un matrozis Demarls uzjautrinājās, tēlodams vientiesi.

Vienīgais, kas izturējās citādi, bija tas, kuru sauca par Guvjonu un kam nebija noteiktas dzīvesvietas.

- Es nesaprotu, ko es te daru. Es šos kungus nepazīstu. Es tajā apkārtnē gluži vienkārši meklēju kādu siltāku kaktiņu, kur pārlaist nakti...

- Vai arī jūs tā domājat, metr?

- Es viņam pilnīgi piekritu. Un es jums atgādinu, ka šis cilvēks nekad nav nonācis saskarē ar tiesu un policiju.

- Vai nevienam nekas nav piebilstams?

- Es gribētu uzdot jautājumu, kaut ari atkārtošos. Kāda te ir komisāra Megrē loma? Un kas notiks, kad mēs atstāsim šo kabinetu?

- Man nav jums jāatbild.

- Vai tas nozīmē, ka notiks vēl viena pratināšana, turklāt nevis Tiesu pilī, bet kriminālpolicijas kabinetos, kur es nevarēšu būt klāt? Citiem vārdiem, runa būs jau nevis par ielaušanos, bet par pavisam citu lietu?

- Man žēl, metr, bet man nekas nav jums sakāms. Jūs varētu palūgt savus klientus parakstīt pagaidu protokolu, kas rīt būs pārrakstīts ar mašīnu četros eksemplāros.

- Jūs varat parakstīt, kungi.

- Es jums pateicos, metr.

Un miertiesnesis piecēlās un devās uz durvīm, bet advokāts viņam negribīgi sekoja.

- Es daru visu, kas manos spēkos...

- Es to esmu pamanījis.

Pēc tam tiesnesis uzrunāja žandarmus:

- Uzlieciet, lūdzu, cietumniekiem roku dzelžus un aizvediet viņus uz kriminālpoliciju. Jūs varat iet pa iekšējām durvīm. Jūs, komisār, brītiņu uzkavējieties...

Megrē apsēdās atkal.

- Ko jūs par to domājat?

- Esmu pārliecināts, ka šobrīd metrs Ijē sniedz paziņojumu presei un šo lietu izpūš, cik vien spēj, tā ka rīt no rīta vai pat jau pēdējos izdevumos šodien tā izpletīsies pa divām slejām...

- Vai tas jūs uztrauc?

- Es gudroju... Nupat vēl es būtu teicis, ka man tas nepatīk. Es abas šīs lietas gribēju turēt pilnīgi savrup vienu no otras un pūlēties panākt, lai avīzes tās nejauc kopā... Bet tagad...

Viņš domāja, apsvēra visus par un pret.

- Varbūt tā ir labāk. Radot uztraukumus, pastāv zināmas iespējas, ka...

- Vai jūs domājat, ka šie četri cilvēki...

- Es negribu neko apgalvot... Šķiet, matrozim kabatā atrasts zviedru nazis, kāds lietots Popenkūra ielā... Viņš valkā lietusmēteli ar jostu un brūnu platmali... Katram gadījumam es jau šovakar viņu aizvedīšu tajā pašā ielā, lai Pagliati viņu redzētu tajos pašos apstākļos un tajā pašā apgaismojumā, bet no tā nekādus noteiktus secinājumus izdarīt nevarēs... Arī vecajai dāmai no otrā stāva lūgsim, lai viņa mēģina šo cilvēku pazīt.

- Uz ko jūs cerat?

- Es nezinu... Ielaušanās ir Nacionālās drošības dienesta darīšana... Turpretī mani interesē septiņi naža

dūrieni, kas vienam jaunam cilvēkam maksājuši dzīvību...

Kad viņš atstāja tiesneša kabinetu, žurnālisti bija pazuduši, bet viņš tos atrada pilnā sastāvā - šķiet, pat vēl kuplākā skaitā - kriminālpolicijas gaiteni. Četri aizdomās turamie nebija redzami, tie bija ievesti kādā kabinetā, kur viņus uzmanīja.

- Kas notiek, komisār?

- Nekas sevišķs...

- Vai jūs nodarbojaties ar Zujanžosas lietu?

- Jūs lieliski zināt, ka tā uz mani neattiecas.

- Kāpēc tad šie četri cilvēki ir te, kāpēc viņus neved uz Soscijas ielu?

- Nu labi, es jums to pateikšu...

Viņš piepeši pieņēma lēmumu. Ijē droši vien bija žurnālistiem stāstījis par zināmu sakaru starp abām lietām. Vai tad nebija labāk pateikt patiesību, nekā ļaut, lai tiek publicēta neprecīza un tendencioza informācija?

- Antuānam Batilam, kungi, bija viena aizraušanās -ierakstīt to, ko viņš pats sauca par dzīviem dokumentiem. Pakāris kaklā magnetofonu, viņš staigāja pa kafejnīcām, bāriem, ballēm, restorāniem, metro, un paslepšus ieslēdza aparātu...

Otrdienas vakarā ap pusdesmitiem viņš bija kafejnīcā Bastīlijas laukumā un kā parasti ieslēdza aparātu. Pie blakus galdiņa sēdēja...

- Laupītāji?

- Trīs no tiem..: Tā, kurš stāvēja sardzē, tur nebija... Ieraksts nav sevišķi izdevies... Tomēr var saprast, ka satikšanās norunāta pēc dienas un ka ir villa, kura jau tiek izlūkota...

Pēc nepilnas stundas Popenkūra ielā jaunajam cilvēkam uzbruka no mugurpuses un septiņas reizes iedūra ar nazi, un viena brūce bija nāvīga...

- Vai jūs domājat, ka tas ir viens no šiem cilvēkiem?

- Es neko nedomāju, kungi... Mans pienākums ir nevis

domāt, bet atrast pierādījumus vai iegūt atzīšanos...

- Vai kāds uzbrucēju redzēja?

- Divi gājēji pa diezgan lielu gabalu un dāma, kura dzīvo tieši pretī vietai, kur notika slepkavība...

- Vai, jūsuprāt, laupītāji pamanīja, ka viņu saruna tiek ierakstīta?

- Vēlreiz atkārtoju - es nekā nedomāju... Tā ir tikai hipotēze.

- Tad iznāk, ka Batilam viens no viņiem sekoja, līdz nonāca pietiekami klusā vietā, un... Vai slepkava magnetofonu paņēma?

-Nē.

- Kā jūs to izskaidrojat?

- Es to neizskaidroju...

- Jūs pieminējāt gājējus. Es pieņemu, ka tas ir Pagliati laulātais pāris. Kā redzat, mēs zinām vairāk, nekā liekas... Ja Pagliati būtu pasteigušies, viņi būtu varējuši aizkavēt...

- Nē. Viņš bija iedūris tikai četras reizes... Pagājis gabaliņu uz priekšu, viņš atgriezās, lai iedurtu vēl trīsreiz... Tātad viņam bija iespēja noņemt cilvēkam no kakla magnetofonu...

- Tātad jūs neko neesat pierādījis?

- Es gribu šos kungus nopratināt...

- Visus kopā?

- Citu pēc cita.

- Un ar kuru jūs sāksiet?

- Ar Ivonu Dcmarlu, matrozi...

- Cik ilgā laikā jūs pabeigsiet?

- To es nezinu... Jūs varat kādu atstāt te...

- Un iet iedzert kādu aliņu! Tā ir laba doma! Paldies, komisār...

Arī Megrē labprāt būtu iedzēris glāzi alus. Viņš iegāja kabinetā, pasauca Lapuānu, kurš prata stenografēt.

- Sēdi tur. Tu pierakstīsi...

Pēc tam Megrē teica Žanvjē:

- Vai tu varētu man atvest Demarlu?

Kādreizējais matrozis ieradās priekšā saslēgtām rokām.

- Noņem viņam rokudzelžus... Un jūs, Demarl, apsēdieties...

- Ko jūs domājat ar mani darit? Pratināt cits pēc cita? Tad es jums jau iepriekš saku, ka esmu noskaities un tik un tā neļaušu apvest sevi ap stūri.

- Vai tas ir viss?

- Es nesaprotu, kāpēc tur augšā man bija tiesības uz advokāta klātbūtni, bet te es esmu pavisam viens...

- Metrs Ijē jums to paskaidros, kad jūs atkal satiksieties. Starp priekšmetiem, kas jums bija klāt, kad jūs apcietināja, bija zviedru nazis...

- Vai tāpēc mani atveda uz šejieni? To es nēsāju kabatā jau divpadsmit gadu... Brālis man to uzdāvināja, kad vēl biju zvejnieks Kemperā, pirms iestājos Transatlantijas flotē...

- Vai jūs sen neesat to lietojis?

- Es to lietoju katru dienu, griežot gaļu, gluži kā to dara laukos... Varbūt tas nav eleganti, bet...

- Otrdienas vakarā jūs bijāt kopā ar draugiem Bastīlijas laukuma Draugu kafejnīcā...

- Tā jūs sakāt... Ziniet, es nākamajā dienā neatceros, ko iepriekšājā dienā esmu darījis. Man laikam ir caura galva...

- Tur bija Milā, ierāmētājs un jūs. Jūs vairāk vai mazāk skaidri sarunājāties par ielaušanos, un jums, starp citu, uzdeva dabūt mašīnu. Kur jūs to nozagāt?

-Ko?

- Mašīnu.

- Kādu mašīnu?

- Es pieņemu, ka jūs nezināt ari to, kur atrodas Popcn-kūra iela?

- Es neesmu parīzietis...

- Vai neviens no jums nepamanīja jaunu cilvēku, kurš

pie blakus galdiņa ieslēdza magnetofonu?

-Ko?

- Vai jūs šim jauneklim nesekojāt?

- Kāpēc? Es lūdzu ticēt, ka tāda rīcība nav manā garā.

- Vai jūsu līdzzinātāji jums neuzdeva dabūt kaseti?

- Ak tā! Tagad vēl kasete! Vai tas ir viss?

-Tas ir viss.

Un Zanvjē viņš teica:

- Ieved viņu kādā brīvā kabinetā... Visu to pašu.

Zanvjē uzdos jautājumus - vairāk vai mazāk tiem

pašiem vārdiem un tādā pašā kārtībā. Kad viņš būs beidzis, viņa vietā stāsies trešais inspektors.

Uz šo metodi šajā gadījumā Megrē lielas cerības nelika, bet kopumā tā bija visiedarbīgākā. Tāda pratināšana varēja turpināties stundām ilgi. Pratināšana, inspektoriem citam citu nomainot, reiz ilga trīsdesmit divas stundas, līdz cilvēks, kas bija izsaukts kā liecinieks, atzinās noziegumā. Taču viņš tēloja tādu nevainīgo, ka policisti divas vai trīs reizes jau bija gatavi pratināšanu pārtraukt.

- Jūs man atvedīsiet Milā, - iegājis inspektoru istabā, Megrē sacīja Lurtī.

Bārmenis apzinājās savu vīrišķīgo pievilcību, bija gudrāks un vairāk dzīvē pieredzējis nekā viņa līdzzinātāji. Varēja derēt, ka viņš tēlo ar baudu.

- Ak pļāpas te nav?

Viņš izlikās ar skatienu meklējam advokātu.

- Vai, jūsuprāt, ir likumīgi mani pratināt, ja viņa nav klāt?

- Tas attiecas uz mani.

- Es par to painteresējos tikai tāpēc, ka negribētos, lai tāda sīkuma dēļ visa procedūra tiktu atzīta par nelikumīgu.

- Kāds bija jūsu pirmās notiesāšanas iemesls?

- Es neatceros. Turklāt to var atrast tur augšā, bēniņos... Kaut ari man ar jums personiski nekad nav bijusi darīšana, šo namu es tomēr mazliet pazīstu...

- Kad jūs pamanījāt, ka saruna tiek ierakstīta?

- Par kādu sarunu un kādu ierakstu jūs runājat?

Megrē pietika pacietības uzdot jautājumus līdz galam,

kaut arī viņš zināja, ka tas ir veltīgi. Un Lurtī, tāpat kā patlaban ar matrozi darīja Žanvjē, tos visus uzdos no jauna.

Nu pienāca ierāmētāja kārta. Pirmajā mirklī viņš. izskatījās bikls, bet īstenībā nebija mazāk aukstasinīgs kā pārējie.

- Vai jūs jau sen izlaupāt neapdzīvotas villas?

- Kā, lūdzu?

- Es jautāju, vai...

Megrē bija karsti, uz muguras krekls lipa pie ādas. Četri vīri bija vienojušies. Ikviens no viņiem tēloja savu lomu, neļaujot sevi pārsteigt ar vairāk vai mazāk negaidītiem jautājumiem.

Jūrnieks klaidonis neatkāpās no sava paskaidrojuma. Pirmām kārtām, viņa nebija Bastīlijas laukumā, kad satikās trīs pārējie. Un otrdienas vakarā viņš meklēja pajumti, kā pats izteicās.

- Neapdzīvotā namā?

-Ja vien durvis būtu vaļā... Pašā mājā vai garāžā...

Sešos vakarā visi četri vīri atgriezās Soseijas ielā policijas mašīnā, jo nakti viņi pavadīja tur.

- Vai tas esat jūs, Grožan?... Paldies, ka virtus aizdevāt... Es neko neizdabūju, nē... Tie nav nekādi baznīcas kora bērni...

- Kam jūs to sakāt! Otrdienas vakara laupīšanas mēģinājums tiks pierādīts, jo tur viņus pieķēra uz karstām pēdām, bet, ja runa ir par iepriekšējiem noziegumiem un ja neatradīsim pierādījumus vai lieciniekus...

- Gan redzēsiet, kad avīzes šo lietu izklāstīs, liecinieki atradīsies...

- Vai jūs joprojām ticat, ka Popenkūra ielas slepkava ir viens no četriem?

- Patiesību sakot - nē.

- Vai jums ir aizdomas?

-Nē...

- Ko jūs domājat darīt?

-Gaidīt...

Tā bija taisnība. Jau vakara avīzes deva pārskatu par to, kas notika miertiesnešu gaitenī, pēc tam - Megrē paziņojumus kriminālpolicijā.

Vai tas ir Popcnkūra ielas slepkava?

Zem šī virsraksta bija publicēta Ivona Demarla fotogrāfija, kurā viņš bija redzams pie tiesneša Puarē durvīm ar rokudzelžos saslēgtām rokām.

Megrē sameklēja telefona abonentu sarakstā Anžū krastmalas dzīvokļa telefonu un uzgrieza numuru.

- Hallo, ar ko es runāju?

- Ar Batila kunga kambarsulaini...

- Vai šobrīd Batila kungs ir mājās?

- Viņš vēl nav atgriezies. Manuprāt, viņš aizgājis pie sava ārsta.

- Te komisārs Megrē. Kad būs bēres?

- Rīt pulksten desmitos...

- Es jums pateicos...

Uf! Megrē diena bija beigusies, un viņš piezvanīja sievai, ka iet vakariņās.

- Un pēc tam aiziesim uz kino, - viņš piemetināja. - Jāizvēdina galva.

Piektā nodaļa

Katram gadījumam Megrē bija paņēmis līdzi jauno La-puānu. Viņi abi stāvēja pūlī krastmalas pusē, nevis pretī bēru mājai, bet pie pretējā nama, jo ziņkārīgo bija tik daudz, ka viņi nevarēja atrast labāku vietu.

Tur bija automšīnas, starp tām - daudz limuzīnu ar šoferiem, tās stāvēja gar krastmalu no Luija Filipa tilta līdz

Sillī tiltam, un vēl citas bija atstātas salas otrā pusē, Bctā-nas krastmalā un Orleānas krastmalā.

Bija vēss rīts, spirgts laiciņš, kā mēdz teikt, ļoti skaidrs, ļoti jauks, pasteļtoņos.

Varēja redzēt, kā mašīnas apstājas pie lielajām, ar melnu drānu drapētajām durvīm, kā cilvēki iet iekšā, kur noliecas pie zārka, pirms atkal iznāk ārā un gaida, kad izveidosies bēru gājiens.

Sarkanmatains fotogrāfs kailu galvu staigāja šurpu turpu, ik pa bridim pavērsdams objektīvu pret ziņkārīgo rindām. Viņu ne vienmēr uzņēma laipni, un daži nemaz neslēpa savu nepatiku.

Tomēr viņš mierīgā garā turpināja darbu. Publika, it sevišķi tie, kuri īgņojās, būtu ļoti pārsteigti, ja uzzinātu, ka viņš nepieder pie avīzes, kādas preses aģentūras vai žurnāla, bet darbojas pēc Mcgrē rīkojuma.

Komisārs agrā rīta stundā bija uzkāpis Juridiskās identifikācijas pārvaldes laboratorijā un kopā ar Mērsu izraudzījies van Hammu, labāko no brīvajiem fotogrāfiem, galvenais - to, kurš visveiklāk prata rīkoties pūlī.

- Es gribētu iegūt visu ziņkārīgo fotogrāfijas, vispirms pie sēru mājas, pēc tam - pie baznīcas, kad tur notiks izvadīšanas dievkalpojums un, beidzot, kapsētā.

Kad filmas būs attīstītas, jūs tās izpētīsiet ar lupu. Iespējams, ka viena vai vairākas personas atradīsies visās trīs vietās. Tās būs tās, kas mani interesē. Tad izkopējiet viņu sejas bez apkārtējiem cilvēkiem...

Mcgrē neviļus meklēja ar skatienu gaišo lietusmēteli ar jostu un tumšo platmali. Bija gan maz izredžu, ka slepkava ģērbsies tajās pašās drēbēs, jo rīta avīzes viņu bija aprakstījušas. Tagad abas lietas - Popenkūra ielas slepkavība un ielaušanās villā - bija galīgi sajauktas kopā.

Daudz tika runāts par kriminālpolicijas lomu, par iepriekšējās dienas pratināšanām, un tika publicēti četru apcietināto portreti.

Kādā no avīzēm zem matroža Demarla ģīmetnes bija paraksts:

Vai tas ir slepkava?

Pūlis bija ļoti raibs. Pirmām kārtām, mājas tuvumā -tie, kas bija atdevuši nelaiķim pēdējo godu un gaidīja, kad varēs ieņemt savu vietu bēru gājienā. Gar ietves malu -galvenokārt salas iedzīvotāji, vārtnicces, veikalnieki.

- Tik jauks zēns! Un tik bikls! Kad viņš ienāca veikalā, vienmēr pacēla cepuri...

- Ja vien viņš būtu nogriezis mazliet īsākus matus... Vecākiem vajadzēja viņam pateikt... Tādi eleganti cilvēki kā viņi! Bet tā viņš izskatījās pēc apšaubāma tipa...

Laiku pa laikam Mcgrē un Lapuāns pārmija skatienus, un Mcgrē ienāca prātā muļķīga doma. Ar kādu drudžainu aizrautību Antuāns Batils būtu pastaigājies šajā pūlī ar ieslēgtu mikrofonu! Tiesa gan, ja viņš būtu dzīvs, nebūtu pūļa...

Parādījās apbedīšanas mašīna un piebrauca ietves malā, trīs citas mašīnas tai sekoja. Vai uz Senluīanilas baznīcu, kas atradās simt metru attālumā, brauks ar mašīnām?

Vispirms apbedīšanas biroja ļaudis nonesa vainagus un puķu pušķus. Ar tiem apklāja ne vien katafalku, bet arī piepildīja trīs mašīnas.

Starp cilvēkiem, kuri gaidīja, bija arī trešā kategorija -Milēnas personāls. Daudzas jaunas meitenes un sievietes bija skaistas, eleganti ģērbušās, un spožajā rīta saulē viņu tualetes šķita mazliet kliedzošas.

Pūlis sakustējās, it kā tam pārskrietu vēja pūsma, un tad parādījās sešu vīru nests šķirsts. Kad to nolika uz katafalka, no nama iznāca ģimenes locekļi. Pirmais gāja Zerārs Batils, viņam abās pusēs - sieva un meita. Viņš izskatījās ļoti sagrauzts un bāls. Viņš ne uz vienu neskatījās, bet šķita, ka jūtas pārsteigts, ieraugot tik daudz puķu.

Varēja just, ka viņš nav šajā pasaulē, ka viņš tik tikko aptver, kas notiek ap viņu. Batila kundze šķita aukstasinīgāka, kaut ari reizēm slaucīja acis caur vieglo, melno plīvuru, kas klāja seju.

Antuāna māsa Minū, kuru Megrē pirmoreiz redzēja melnās drēbēs, šķita garāka un tievāka, un viņa vienīgā uzmanīgi vēroja visu, kas norisinājās apkārt.

Citi fotogrāfi - tie, kas bija no preses - izdarīja dažus uzņēmumus. Krustmātes, tēvoči, vairāk vai mazāk attāli radinieki sekoja ģimenei, un turpat, bez šaubām, bija arī smaržu un skaistumkopšanas līdzekļu uzņēmuma augstākie darbinieki.

Katafalks sakustējās, mašīnas un ģimenes locekļi tam sekoja, aiz tiem gāja draugi, studenti, profesori un beidzot

- kvartāla veikalnieki.

Daļa ziņkārīgo devās uz Marijas tiltu vai Silli tiltu, lai atgrieztos pie saviem darbiem, bet daļa gāja uz baznīcu.

Megrē un Lapuāns piebiedrojās tiem. Viņi virzījās pa ietvi un Senluīanilas ielā sastapa otru pūli, kura nebija Anžū krastmalā. Baznīca, jau vairāk nekā puse vietu bija aizņemtas. Uz ielas varēja dzirdēt ērģeļu nopietnās skaņas, un zārku aiznesa uz katafalka, ko tikai līdz pusei apsedza ar puķēm.

Daudzi bija palikuši ārpusē. Durvis stāvēja vaļā, un izvadīšanas dievkalpojums sākās, saulei un dzidrajam spirgtumam ieplūstot baznīcā.

Patcr Noster...

Ļoti vecs garīdznieks apgāja apkārt katafalkam, kustinādams slacekli, pēc tam kvēpināja vīraku.

Et ne nos inducat in tentationem...

Āmen...

Ārā joprojām strādāja van Hamms.

- Kāda kapsēta? - Lapuāns klusām jautāja komisāram, pieliecies tam pie pleca.

- Monparnasa kapi... Batiliem tur ir ģimenes kapliča...

- Vai mēs iesim uz turieni?

- Es nedomju vis...

Laimīgā kārtā bija ieradušies daudzi policisti, kas regulēja satiksmi. Tiešie ģimenes locekļi iesēdās pimiajā mašīnā. Sekoja tālāki radinieki, tad Batila līdzstrādnieki, draugi, kas steidzās uz savām mašīnām un pūlējās izspraukties cauri pūlim.

Van Hamms jau iepriekš bija paņēmis mazo, melno kriminālpolicijas auto, kurš viņu gaidīja stratēģiski izdevīgā vietā un kurā viņš iekāpa pēdējā brīdī.

Pamazām' pūlis izklīda. Dažas grupas sarunājās uz trotuāra.

- Mēs varam iet atpakaļ, - Mcgrē nopūtās.

Viņi uzkāpa pa trepēm aiz Dievmātes katedrāles un iegriezās bārā uz Pils bulvāra stūra.

- Ko tu pasūtīsi?

- Baltvīnu... Vovrcju...

Jo Vovrejas vārds bija uzrakstīts uz spoguļiem.

- Es arī. Divus Vovrcjus.

Bija jau gandrīz pusdienlaiks, kad van Hamms ienāca Megrē kabinetā, nesdams kontaktuzņēmumus.

- Es neesmu beidzis, bet jau tagad gribu jums kaut ko parādīt. Mēs trijatā pētījām uzņēmumus ar stipru lupu... Šis te man uzreiz uzkrita.

Pirmais attēls no Anžū krastmalas rādīja tikai daļu auguma un sejas, jo kāda sieviete spiedās garām, pūlēdamās nokļūt pirmajā rindā.

Cilvēkam mugurā neapšaubāmi bija gaišs lietusmētelis un galvā - tumša platmale. Viņš bija diezgan jauns, ne vairāk kā trīsdesmit gadu. Seja bija neizteiksmīga, un uzacis sarauktas, it kā kaut kas apkārtnē viņam nepatiktu.

- Te .ir mazliet labāks uzņēmums...

Tā pati seja - palielināta. Diezgan biezas, it kā spītīgi savilktas lūpas, bikla cilvēka skatiens.

- Tas joprojām ir Anžū krastmalā. Vēlāk redzēsim, vai viņu varēs atrast pie baznīcas uzņemtajās fotogrāfijās, filmu patlaban attīsta. Es šis bildes nonesu lietusmēteļa dēļ.

- Vai nevienam citam nebija mugurā lietusmētelis?

- Vairākiem, bet tikai trim - ar jostu, viens no tiem ir pusmūža cilvēks ar bārdu, un vēl viens - gadus četrdesmit vecs, bez cepures, tas smēķē pīpi...

- Pēc pusdienām nonesiet man lejā visu, ko vēl atradīsiet.

Patiesību sakot, lietusmētelis vēl neko īpašu nenozīmēja. Ja Batila slepkava no rīta bija lasījis avīzes, viņš zināja, ka tās ir publicējušas aprakstu. Kāpēc tad valkāt to pašu apģērbu, kas bija mugurā Popenkūra ielā? Vai tāpēc, ka cita nav? Vai par spīti?

Megrē vēl pusdienoja kopā ar Lapuānu vien, jo Zanvjē un Likā nebija kriminālpolicijas namā.

Pustrijos Megrē bija telefonsaruna, kas ļāva viņam mazliet atslābināties. Šķita, ka piepeši laba daļu rūpju pagaist.

- Hallo, vai komisārs Megrē? Es jūs savienoju ar Fremjē kungu, mūsu galveno redaktoru... Nenolieciet klausuli...

- Hallo, Megrē?

Abi vīrieši jau sen bija pazīstami. Fremjē bija galvenais redaktors vienā no lielākajiem rīta laikrakstiem.

- Es jums negrasos jautāt, kā jums veicas izmeklēšana. Ja es atļaujos jums zvanīt, tad tāpēc, ka nupat esam saņēmuši diezgan interesantu sūtījumu... Turklāt tas pienācis pa pneimatisko pastu, kas anonīmiem ziņojumiem ir rets gadījums.

- Es klausos.

- Vai zināt, ka šodien publicējām Zujanžosas gangsteru bandas locekļu fotogrāfijas? Zem matroža fotogrāfijas mans redaktors bija devis parakstu: Vai tas ir slepkava?

- Es redzēju.

- Mēs nupat saņēmām izgriezumu ar šo portretu, uz kura lieliem burtiem ar zaļu tinti bija uzrakstīts: Nē!

Tajā mirklī Megrē seja noskaidrojās.

- Ja atļausiet, es aizsūtīšu kādu darbinieku pēc šī vēstījuma... Vai zināt, kādā pneimatiskā pasta kantori tas nodots?

- Monmartras priekšpilsētas ielā... Vai es jums, komisār, varu lūgt, lai nedarāt to zināmu maniem kolēģiem? Es šo dokumentu varu publicēt tikai rit no rīta. Tas ir jau nofotografēts, un tūlīt izgatavosim klišeju. Ja vien jūs nepieprasāt, lai paturu to slepenībā?

- Nē... Gluži pretēji... Man pat patiktu, ja jūs to komentētu... Vienu mirklīti... Vislabāk būtu izteikt domu, ka tas ir tikai joks, uzsverot, ka īstais slepkava neriskētu iekrist...

- Man šķiet, ka es saprotu...

- Paldies, Fremjē! Es tūlīt kādu pie jums aizsūtīšu...

Viņš iegāja inspektoru istabā, aizsūtīja vienu uz Elize-

jas Laukiem un palūdza Lapuānu ienākt pie viņa.

- Jūs izskatāties gaužām možs, priekšniek!

- Ne pārāk, ne pārāk... Vēl iespējams, ka es maldos...

Viņš izstāstīja par avīzes izgriezumu ar publicēto portretu un ar zaļu tinti uzrakstīto Nē.

- Pat zaļā tinte man tīri labi patīk...

- Kāpēc?

- Jo tas, kurš septiņas reizes dur divos paņēmienos, kad lietus gāž kā ar spaiņiem, kāds pāris iet pa trotuāru un kāda sieviete skatās pa logu, nav gluži parasts cilvēks.

Esmu ievērojis, ka tie, kas lieto sarkanu vai zaļu tinti, ārkārtīgi vēlas izcelties. Viņiem tas ir tikai viens no līdzekļiem, kā sevi pierādīt...

- Vai jūs gribat sacīt, ka viņš ir jucis?

- To nu gluži es neapgalvoju. Daudzi viņu nosauktu par savādnieku. Un ir dažādu pakāpju savādnieki...

Kabinetā ienāca van Hamms un šoreiz atnesa biezu žūksni fotogrāfiju, starp kurām dažas vēl bija mitras.

- Vai jūs citur arī atradāt cilvēku lietusmētelī?

- Ja neskaita ģimenes locekļus un tuvus draugus, visās trijās vietās - Anžū krastmalā, pie baznīcas un, beidzot, netālu no kapličas Monpamasa kapsētā ir atrodamas tikai trīs personas.

- Parādiet.

- Vispirms - šī sieviete...

Jauna sieviete, kurai varētu but apmēram divdesmit pieci gadi, ar dziļu bēdu izteiksmi sejā. Varēja redzēt, ka viņa ir satriekta. Mugurā viņai bija melns, slikti piegriezts mētelis un mati diezgan nekārtīgi nokarājās abās pusēs sejai.

- Jūs teicāt, lai es pievēršos tikai vīriešiem, bet es nodomāju...

- Es saprotu.

Mcgrē uzņēmumu aplūkoja ļoti uzmanīgi, it kā vēlēdamies atklāt kādu noslēpumu. Viņa izskatījās pēc meitenes no vienkāršu ļaužu vidus, kura nevelti izskatam sevišķu uzmanību.

Kāpēc viņa bija tikpat satriekta kā ģimenes locekļi, vairāk satriekta nekā, piemēram, Minū?

Minū komisāram bija teikusi, ka brālis droši vien nav gulējis ne ar vienu sievieti. Vai tiešām viņa par to bija tik pārliecināta? Vai viņa nevarēja kļūdīties? Un vai Antuā-nam nevarēja būt draudzene'.'

Vai laikā, kad viņu vairāk par visu nodarbināja cilvēku balsu medības visvienkāršāko ļaužu rajonos, tieši tāda meitene nevarēja viņu ieinteresēt?

- Tūlīt, kad būsim te beiguši, tu, Lapuān, atgriezīsies Scnluija salā. Es nezinu, kāpēc, bet man šķiet, ka viņa noteikti varētu būt pārdevēja kādā pārtikas veikalā, piena veikaliņā vai kur citur. Varbūt viesmīle kafejnicā vai restorānā...

- Otrā persona, - van Hamms paziņoja, noliekot komisāram priekšā apmēram piecdesmit gadus veca vīrieša palielinātu portretu.

Ja viņa apģērbs būtu vēl mazdrusciņ nekārtīgāks, viņu varētu noturēt par parastu klaidoni. Viņš raudzījās tieši uz priekšu skumju skatienu, un nevarēja saprast, kas šajās bērēs viņu varētu ieinteresēt.

Nekādi nevarēja iedomāties, ka viņš varētu sadurt jaunu cilvēku, turklāt septiņas reizes pēc kārtas. Slepkava tajā rajonā nebija ieradies ar mašīnu, tas bija konstatēts gandrīz droši. Visdrīzāk viņš bija braucis ar metro līdz Voltēra stacijai, kas bija pavisam tuvu slepkavības vietai. Dežurants neko skaidri neatcerējās, jo pāris minūšu laikā iekšā un ārā gājuši seši vai septiņi cilvēki. Viņš kompostrēja biļetes, galvu nepaceldams. Tas bija automātisks darbs.

- Ja man vajadzētu skatīties uz visiem, kas iet garām, man drīz vien sāktu griezties galva... Sejas un sejas... Un gandrīz vienmēr - īgnas.

Kāpēc šis cilvēks apvalkātās drēbēs stāvēja pie mājas, tad - pie baznīcas, un kāpēc viņš pēc tam devās vēl arī uz Monpamasa kapsētu?

- Un trešais? - Megrē jautāja.

- To jūs jau esat redzējis. Tas pats, ko es rādiju no rīta. Ievērojiet, ka viņš neslēpjas. Viņš nevarēja nepamanīt, ka es esmu visās trīs vietās. Te, kapsētas alejā, viņš uz mani skatījās ziņkārīgi, it kā gudrotu, kāpēc es fotografēju pūli, nevis šķirstu vai ģimeni...

- Taisnība... Viņš neizskatās nobažījies vai domīgs... Atstājiet šīs fotogrāfijas man... Brīvā brīdi es paskatīšos. Paldies, van Hamm... Pasakiet Mērsam, ka esmu ļoti apmierināts ar darbu, ko esat padarījuši...

- Vai tad man jāiet uz salu un jāparāda šī fotogrāfija meičai? - Lapuāns jautāja, kad viņi bija palikuši vieni.

- Jādomā, ka tas neko nedos, bet ir vērts pamēģināt... Paskaties, vai Zanvjē ir atnācis...

Žanvjē tūlīt ienāca kabinetā un ziņkāri paskatījās uz fotogrāfiju žūksni.

- Redzi, mīļo Zanvjē, es gribētu, lai tu aizej uz Sorbon-nu. Manuprāt, sekretariātā tev nebūs grūti noskaidrot, kādus kursus Antuāns Batils apmeklējis visccntlgāk.

- Vai man jāiztaujā biedri?

- Tieši tā... Iespējams, ka viņam nebija istu draugu, bet ar biedriem viņš droši vien šad tad tomēr papļāpāja...

Šajā fotogrāfijā redzama meitene, kas izskatās satriekta un kas šorīt kājām nogājusi visu ceļu lidz pat kapsētai... Varbūt kāds redzējis Antuānu kopā ar viņu... Varbūt kāds dzirdējis viņu kaut pieminam...

- Skaidrs...

- Šajā fotogrāfijā redzams vīrietis lietusmētelī, kas stāvēja Anžū krastmalā, pēc tam pie baznīcas un beidzot - Mon-pamasa kapsētā. Katram gadījumam parādi to arī... Es ceru, ka šovakar ir lekcijas, un tu varēsi viņus sagaidīt pie izejas.

- Vai profesorus neiztaujāt?

- Man gan neliekas, ka viņi pazītu savus studentus. Bet te ir vēl viena fotogrāfija... Varbūt tai nav ar lietu nekāda sakara, bet neko nedrīkst atstāt novārtā...

Pēc stundas ceturkšņa komisāram atnesa izgriezumu no avīzes, uz kura ar zaļu tinti bija rakstīts: Nē! Vārds bija uzrakstīts gandrīz divus centimetrus augstiem stūrainiem drukātiem burtiem un stingru roku pasvītrots. Izsaukuma zīme bija vēl par centimetru garāka.

Tas izskatījās pēc dedzīga protesta. Cilvēks, kas burtus zīmējis, droši vien bija sašutis, ka tāds nožēlojams indivīds kā bijušais matrozis tiek uzskatīts par Popenkūra ielas slepkavu.

Megrē labu stundas ceturksni nekustīgi vērās avīzes izgriezumā un fotogrāfijās, lēnām sūkdams pīpi, un tad noņēma telefona klausuli.

- Hallo... Vai Fremjē?. Es jau baidījos, ka vairs nebūsiet savā kantorī... Paldies par dokumentu, kas man liekas ļoti interesants. Es sākumā gribēju ievietot sludinājumu ritrita avīzē, bet iespējams, ka viņš sludinājumus nelasa.

Droši vien vēl būs kādi raksti par šo lietu...

- Mūsu reportieri patlaban pētī iepriekšējos ielaušanās gadījumus. Mani puiši strādā piecdesmit kilometru rādiusā ap Parīzi, rāda gangsteru fotogrāfijas izlaupīto villu kaimiņiem...

- Vai jūs zem raksta vai rakstiem varētu publicēt šādas rindas:

Komisārs Megrē vēlētos zināt, uz ko savos apgalvojumos pamatojas tas, kurš nosūtījis avīzei vēstuli pa pneimatisko pastu. Komisārs lūdz, lai viņš, ja tam ir interesantas ziņas, ir tik laipns un vai nu uzraksta vēstuli, vai piezvana.

- Es saprotu. Vai jūs būtu tik laipns un atkārtotu, lai es būtu drošs par katru vārdu?

Megrē pacietīgi atkārtoja.

- Piekritu! Es šo paziņojumu ne tikai publicēšu pirmajā lappusē, bet vēl izcelšu ar rāmīti. Jūs gan laikam pats saprotat, ka saņemsiet neprātīgas vēstules un jums zvanīs visādi savādnieki...

Megrē smaidīja.

- Esmu pieradis... Un jūs jau ari... Policija un avīžu redakcijas...

- Labi. Jūs būtu ļoti jauks, ja turētu mani lietas kursā...

Un komisārs iedziļinājās vakara avīzēs, kas viņam

tikko bija atnestas, dusmodamies ik reizi, kad atklāja kādu neprecizitāti. Ik rindkopā bija vismaz viens, ja ne citādi, tad pārspīlējums, un gleznu zagļi pārvērtās par visnoslēpumaināko un vislabāk organizēto bandu Parīzē.

Pēdējais virsraksts:

Kad apcietinās bandas smadzenes?

Gluži kā televīzijas seriālos!

*

Rakstu un matroža fotogrāfiju Megrē aizsūtīja antropo-metriskajam dienestam, lai iegūtu iespējamos pirkstu nospiedumus. Atbilde nebija ilgi jāgaida.

- Uz fotogrāfijas - īkšķis, un ļoti labs rādītājpirksta nospiedums - papīra lapas aizmugurē. Šie nospiedumi neatbilst nevienam kartotēkā esošam nospiedumam.

Tas neapšaubāmi nozīmēja, ka Antuāna Batila slepkava nekad nav ticis apcietināts, vēl vairāk - nav ticis notiesāts.

Megrē par to nejutās pārsteigts un jau grasījās atkal iedziļināties avīzēs, kad strauji ienāca ļoti satraukts La-puāns.

- Kas par cūceni, priekšniek! Piedodiet, kas par laimīgu sagadīšanos! Un jums tiešām ir taisnība. Ejot pāri tiltiņam, es pamanīju, ka izbeigušās cigaretes. Es iegriezos Senluīanilas ielā... Es iegāju kafejnīcā, kas ir uz stūra, un ko es tur ieraudzīju?

- Meiteni, kuras fotogrāfiju es tev iedevu.

- Tieši tā... Viņa ir viesu apkalpotāja... Melna kleita, balts priekšauts... Pie viena galda sēdēja belotes spēlmaņi: miesnieks, pārtikas tirgotājs, saimnieks un kāds vīrietis, ko varēju redzēt tikai no muguras... Es paņēmu cigaretes un apsēdos...

Kad viņa pajautāja, ko vēlos dzert, es pasūtīju kafiju, un viņa piegāja pie letes man to sagatavot.

“Cikos jūs vakarā kafejnīcu slēdzat?”

Viņa skatījās mani ļoti pārsteigta.

“Kā kuru vakaru. Es beidzu septiņos, jo es no rīta kafejnīcu atveru...”

Viņa izdeva man atlikumu un aizgāja, nepievēršot vairs nekādu uzmanību. Man negribējās ar viņu sarunāties saimnieka klātbūtnē. Es nospriedu, ka jums labāk patiks to darīt pašam.

- Tev taisnība...

- Izskatījās, ka viņa kuru katru bridi var sākt raudāt. Viņa staigāja kā pa miglu, un nāsis bija apsarkušas...

Bet Zanvjē atgriezās Orfēvras krastmalā tikai sešos.

- Bija socioloģijas lekcija, un šķiet, ka viņš šis lekcijas nekad nav izlaidis. Es gaidīju pagalmā. Es redzēju studentus sēžam solos, un, kad lekcija beidzās, viņi steigšus metās ārā.

Es neveiksmīgi mēģināju uzrunāt divus pēc kārtas. “Antuāns Batils? Tas, par kuru raksta avīzēs? Jā, es zinu, bet mēs nesatikāmies... Ja jums palaimēsies dabūt rokā tādu Arto...”

Trešais students, kuru uzrunāju, paskatījās apkārt un piepeši, pagriezies pret jaunekli, kas gāja prom, uzsauca: “Arto! Arto! Te ar tevi grib runāt..." un piemetināja: “Es jūs atstāšu, man jāsteidzas uz vilcienu.”

Citi brauca prom ar motocikliem un motovelosipēdiem. “Vai jūs gribat ar mani runāt?” jautāja gara auguma jauneklis bālu seju un gaišām acīm.

“Šķiet, jūs bijāt Antuāna Batila draugs...”

“Nu, par draugu mani gan īsti nevarētu saukt... Viņš tik viegli neiedraudzējās... Teiksim, es biju biedrs, ar kuru viņš reizēm pagalmā sarunājās un aizgāja iedzert kaut ko kafejnīcā... Es pie viņa biju vienu vienīgu reizi, un tad jutos pavisam nelāgi... Jāteic, ka esmu vārtnieccs dēls no Danfera Rošero laukuma... Es par to nekaunos... Bet pie Antuāna es nesapratu, ko darīt...”

“Vai jūs šorīt bijāt uz bērēm?”

“Tikai baznīcā... Pēc tam man bija svarīga lekcija...” “Vai, jūsuprāt, Antuānam bija ienaidnieki?”

“Noteikti nebija...”

“Vai viņu mīlēja?”

"Viņu arī īpaši nemīlēja... Par viņu nelikās zinis, tāpat kā viņš nelikās zinis par citiem...”

“Un jūs? Ko jūs par viņu domājat?”

“Viņš bija labs puisis... Viņš bija daudz jūtīgāks, nekā varēja likties... Manuprāt, viņš bija pārāk jūtīgs un sevī ierāvies...”

“Vai viņš ar jums ir runājis par savu magnetofonu?” “Vienu dienu viņš mani pat lūdza, lai eju līdzi... Viņu tas aizrāva... Viņaprāt, cilvēka balss liecina daudz vairāk

nekā fotogrāfija... Es atceros, viņš reiz teica: Ir nezin cik attēlu mednieku... Es vēl neesmu sastapis nevienu skaņu mednieku...

Viņš cerēja uz Ziemsvētkiem dabūt vienu no jaunākajiem Japānā ražotajiem miniatūrmagnetofoniem... Tos varot saņemt plaukstā... Francijā to vēl nav, bet šķiet, ka driz būs... Viņš tos pazina tikai pēc rakstiem žurnālos...” Zanvjē nebija aizmirsis ari pajautāt, vai Batilam bijusi meitene.

“Nē, meiteņu nebija... Katrā ziņā es par to nekā nezinu... Tas nebija viņa garā... Turklāt viņš bija bikls un noslēgts... Tomēr dažas pēdējās nedēļas viņš bija iemīlējies...

Viņš nespēja noturēties, par to man nepastāstījis... Viņam vajadzēja kādam uzticēties, un māsa mēdza par viņu zoboties, pieņemot, ka ģimenē viņš ir meita un viņa -dēls...

Es viņu neesmu redzējis, bet viņa strādā Senluija salā, un viņš ar meiteni satikās katru ritu astoņos... Tajā laikā viņa kafejnīciņā bija viena pati... Saimnieks vēl gulēja, un saimniece kopās otrajā stāvā...

Viņus nemitīgi pārtrauca klienti, bet viņiem tomēr iznāca kāds bridis divatā...”

“Vai tas tiešām bija nopietni?”

“Man tā liekas...”

“Kādi bija viņa nodomi?”

“Kādā nozīmē?”

“Piemēram, kādu viņš iedomājās savu nākotni?”

“Viņš nākamgad gribēja noklausīties antropoloģijas kursu... Viņa sapnis bija kļūt par skolotāju Āzijā, Āfrikā un Dienvidamerikā - visur pēc kārtas, lai studētu dažādas cilvēku rases... Viņš būtu gribējis pierādīt, ka pamatos tās ir līdzīgas, ka atšķirības izzudīs, līdzko visos platuma grādos izveidosies līdzīgi eksistences apstākļi.”

“Vai viņš domāja precēties?”

“Viņš par to vēl nerunāja... Iepazīšanās bija pārāk nesena... Katrā ziņā viņš negribēja precēt meiteni no savām aprindām.”

“Vai viņš sacēlās pret saviem vecākiem, savu ģimeni?”

“Tā ari nebija. Es atceros, viņš man reiz teica: Kad atgriežos mājās, man šķiet, ka ir tūkstoš deviņsimtais

gads.

“Es jums pateicos. Atvainojiet, ka jūs aizkavēju...”

Un Zanvjē secināja:

- Ko jūs, saimniek, teiksiet? Ja nu tai skuķei ir brālis? Ja viņi ir gājuši tālāk, nekā domā jaunais Arto? Ja brālis ir ieņēmis galvā, ka Milēnas īpašnieka dēls nekad neprecēs viņa māsu? Jūs saprotat, ko es gribu sacīt...

- Vai tagad tu neesi mazliet atgriezies tūkstoš deviņsimtajā gadā, Zanvjē?

- Vai tad mūsu dienās tādas lietas vairs nenotiek?

- Vai esi lasījis statistiku? Greizsirdības dēļ pastrādāto noziegumu skaits ir samazinājies uz pusi, un drīz tas būs tikai aizraujošs anahronisms...

- Tiešām, Lapuāns viņu ir atradis, un viņa strādā Sen-luija salā. Šovakar es mēģināšu ar viņu aprunāties...

- Ko lai es tagad daru?

- Neko. Ko vien vēlies. Rutīna. Mēs gaidām.

Ceturksni pāri sešiem Megrē iedzēra aperitīvu Dofina

kafejnīcā, kur sastapa divus kolēģus. Orfēvras krastmalā viņi reizēm neredzējās nedēļām ilgi, jo katrs palika savu rūpju lokā. Dofina kafejnīcā turpretī bija neitrālā zona, kur visi galu galā sastapās.

- Un kā iet ar slepkavību Popenkūra ielā? Vai tagad jūs strādājat Nacionālās drošības dienesta labā?

Bez desmit minūtēm septiņos Megrē staigāja šurpu turpu pa Senlulanilas ielu un varēja noskatīties, kā meitene apkalpo klientus.

Saimniece sēdēja pie kases, saimnieks apkalpoja pie letes. Bija vakara aperitīva brīdis, un klientu bija daudz.

Piecas pāri septiņiem meitene iegāja pa kādām durvīm un pēc brīža parādījās atkal, ģērbusies tajā pašā mētelī, kas bija redzams attēlā. Viņa pateica dažus vārdus saimniecei un iznāca no kafejnīcas, tad tiešā ceļā, apkārt neskatīdamās, devās uz Anžu krastmalu, un Megrē vajadzēja paātrināt gaitu, lai viņu panāktu.

- Piedodiet, jaunkundz...

Viņa komisāru pārprata un grasījās skriet prom.

- Es esmu komisāras Megrē... Es gribētu ar jums parunāt par Antuānu...

Viņa spēji apstājās un raudzījās viņā ar tādām kā bailēm.

- Ko jūs teicāt?

- Ka es gribētu parunāt par...

- Es dzirdēju. Bet es nesaprotu, es ne...

- Nav nozīmes liegties, jaunkundz...

- Kas jums pateica?

- Jūsu fotogrāfija vai, pareizāk sakot, fotogrāfijas. Jūs šodien bijāt pie sēru nama un turējāt sažņaugtos pirkstos saņurcītu mutautu. Jūs bijāt pie baznīcas dievkalpojuma laikā, un pēc tam - kapsētā...

- Kāpēc mani fotografēja?

- Ja jums būtu mazliet laika un mēs varētu pastaigāties kopā, es jums visu izskaidrotu. Mēs meklējam Antuāna Batila slepkavu... Mums, kā mēdz teikt, nav nekādu vērā ņemamu pēdu, nekādu derīgu liecību...

Cerot, ka slepkavu saistīs upura apbedīšana, es liku fotografēt ziņkārīgo pūli... Pēc tam fotogrāfs sameklēja personas, kas bijušas gan Anžu krastmalā, gan pie baznīcas, gan kapsētā...

Viņa kodīja lūpas. Viņi gluži mierīgi pastaigājās gar krastmalu, pagāja garām namam, kur dzīvoja Batili. Melnās drapērijas un sudraba asaras bija pazudušas. Visos stāvos dega gaisma. Nams bija atsācis parasto dzīvi.

- Ko jūs gribat no manis?

- Jūs man pasacīsiet, ko zināt par Antuānu.,. Jūs viņam bijāt vistuvākais cilvēks...

Viņa piepeši nosarka.

- Kāpēc jūs tā sakāt?

- Katrā ziņā tā saka viņš. Viņam ir biedrs Sorbonnā...

- Vārtnieces dēls?

-Jā.

- Tas bija vienīgais... Pret citiem viņš nejuta uzticību... Viņam vienmēr šķita, ka ir atšķirīgs...

- Nu, un reiz viņš šim Arto bija teicis, ka domā jūs kādreiz apprecēt...

- Vai esat pārliecināts, ka viņš tā teicis?

- Vai jums pašai viņš to nepateica?

- Nē... Es nebūtu piekritusi... Mēs neesam no vienām aprindām.

- Varbūt viņš nebija ne no kādām aprindām, tikai no savām...

- Turklāt viņa vecāki...

- Cik ilgi viņš jūs pazina?

- Kopš es strādāju šajā kafejnīciņā... tātad četrus mēnešus... Es atceros, tas bija ziemā... Kad ieraudzīju viņu pirmoreiz, sniga... Viņš nopirka paciņu cigarešu... Viņš ik dienas nāca pirkt pa paciņai...

- Cil ilgs laiks pagāja, līdz viņš sāka jūs sagaidīt pēc darba?

- Vairāk nekā mēnesis.

- Vai jūs kļuvāt par viņa mīļāko?

-Tieši šodien paiet nedēļa...

- Vai jums ir brālis?

- Man ir divi brāļi... Viens - armijā Vācijā, otrs strādā Lionā...

- Vai jūs esat no Lionas?

- Mans tēvs bija no Lionas... Tagad viņš miris, ģimene izklīdusi, un Parīzē mēs esam divas vien ar māti... Mēs dzīvojam Senpola ielā... Es senāk strādāju lielā veikalā, bet tas man bija par grūtu... Kad uzzināju, ka Senlulanilas ielas kafeniciņā meklē viesmīli...

- Vai Antuānam nebija ienaidnieku?

- Kāpēc lai viņam būtu ienaidnieki?

- Viņa paradums staigāt apkārt ar magnetofonu pa diezgan bīstamām vietām...

- Neviens viņu neievēroja... Viņš apsēdās kādā stūri vai nostājās pie bāra letes... Viņš divreiz paņēma mani līdzi...

- Vai jūs satikāties katru vakaru?

- Viņš atnāca man pretī uz kafejnīcu un pavadīja līdz mājām. Vienu vai divas reizes nedēļā mēs gājām uz kino...

- Vai es drīkstu zināt, kā jūs sauc?

- Moriseta...

- Moriseta - un tālāk?

- Moriseta Galuā.

Viņi lēnām gāja atpakaļ pa to pašu ceļu, pārgāja pāri Marijas tiltam un nu bija nonākuši Scnpola ielā.

- Es esmu pie mājām. Vai jūs neko negribat man jautāt?

- Pašlaik vēl nē.... Es jums pateicos, Moriseta... Turieties!

Megrē nopūtās un pie Senpola metro stacijas iekāpa taksometrā, kas dažās minūtēs aizveda viņu mājās. Viņš pūlējās vairs nedomāt par izmeklēšanu un, pēc paraduma ieslēdzis televizoru, to tūlīt izslēdza, jo baidījās, ka atkal dzirdēs par Popenkūra ielu un gleznu zagļiem.

- Par ko tu domā?

- Ka mēs iesim uz kino un ka šovakar ir gandrīz silts. Mēs varam kājām aiziet līdz Lielajiem Bulvāriem...

Tas bija viens no viņa visneviltotākajiem priekiem. Pēc dažiem soļiem Megrē kundze ieķērās viņam elkonī, un viņi lēnām gāja uz priekšu, laiku pa laiku apstādamies, lai palūkotos kādā skatlogā. Viņi nerisināja nekādas nopietnas

sarunas, pļāpāja par šo un par to, par kādu garāmejošu cilvēku, par tērpu, par pēdējo no svaines saņemto vēstuli...

Tajā vakarā Megrē gribējās noskatīties vesternu, un viņiem vajadzēja aiziet līdz pat Sendcnī vārtiem, lai tādu filmu atrastu. Starpbrīdī viņš atļāvās glāzīti kalvadosa, bet Megrē kundze apmierinājās ar verbenas uzlējumu.

Pusnaktī viņu dzīvoklī nodzisa gaisma. Nākamā diena bija sestdiena, 22. marts. Iepriekšējā dienā Megrē nodomāja, ka tā būs pirmā pavasara diena. Viņš atkal iedomājās par gaismu no rīta pie sēru nama...

Pulksten deviņos viņam piezvanīja tiesnesis Puarē.

- Vai nekā jauna nav, Megrē?

- Vēl nē, tiesneša kungs... Katrā ziņā nekā noteikta...

- Vai jūs nedomājat, ka tas matrozis... Kā viņu sauc? Ivons Demarls...

- Esmu pārliecināts, ka, ja viņš arī ir līdz ausīm gleznu zagšanas lietā, ar Popenkūra ielas slepkavību viņam nav nekāda sakara...

- Vai jums ir kāda ideja?

- Pašlaik sāk veidoties... Tā ir pārāk neskaidra, lai es jums to izklāstītu, bet es gaidu, ka drīzumā tā izvērsīsies...

- Vai noziegums afekta stāvoklī?

- Es nedomāju vis...

- Parasts kriminālnoziegums?

Megrē tādu klasifikāciju nevarēja ciest.

- Es vēl nezinu...

Jaunumi vairs nebija ilgi jāgaida. Pēc pusstundas iezvanījās telefons. Runāja kādas vakara avīzes informācijas nodaļas vadītājs.

- Vai komisārs Megrē? Te Zans Rolāns... Vai es jūs netraucēju? Nebaidieties... es nezvanu tāpēc, lai lūgtu informāciju, kaut arī vienmēr priecājos, ja tāda ir...

Megrē bija diezgan vēsas attiecības ar šīs avīzes vadītāju tieši tāpēc, ka tas aizvien sūdzējās, ka par svarīgiem kriminālnoziegumiem netiek brīdināts pirmais.

- Mums ir trīsreiz lielāka tirāža nekā citām avīzēm... Būtu dabiski...

Viņu starpā nebija naida, drīzāk tāda spītēšanās. Droši vien tāpēc zvanīja nevis galvenais redaktors, bet informācijas nodaļas vadītājs.

- Vai esat lasījis mūsu vakardienas rakstus?

- Es tos esmu pārlasījis...

- Mēs mēģinājām analizēt, vai iespējams ciešs sakars starp abiem noziegumiem... Galu galā mēs atradām tikpat daudz pret, cik par.

- Es zinu.

- Nu, un šī raksta sakarā mēs saņēmām vēstuli, kuru atradām rīta pastā, un es jums to nolasīšu...

- Vienu mirklīti! Vai adrese rakstīta stūrainiem drukātiem burtiem?

- Taisnība... Un vēstule arī...

- Manuprāt, tā rakstīta uz parasta papīra, kādu komplektā pa seši pārdod tabakas bodītēs un pārtikas veikaliņos...

- Arī tas tiesa... Vai jūs arī esat saņēmis vēstuli?

- Nē... Turpiniet...

- Tātad es lasu:

Direktora kungs!

Esmu uzmanīgi izlasījis Jūsu cienījamajā avīzē publicētos rakstus par tā saucamo Popenkūra ielas lietu un gleznu zādzības lietu. Jūsu redaktors neveiksmīgi pūlas abas šīs lietas saistīt.

Manuprāt, no preses puses tā ir lētticība - pieņemt, ka jaunajam Batilam Popenkūra ielā uzbrukts megnetofona lentes dēļ. Jā, un vai tad slepkava magnetofonu ir paņēmis?

Kas attiecas uz matrozi Demarlu. viņš ar savu zviedru nazi nekad nevienu nav nogalinājis.

Šādus nažus pārdod visos kaut cik labos dzelzslietu veikalos, un man arī tāds pieder.

Tikai mans nazis tiešām ir nogalinājis Antuānu Batilu... Ticiet man - es nelielos. Es ar to nelepojos. Gluži pretēji. Bet viss šis tracis nogurdina. Un galvenais - man negribētos, lai nevainīgs cilvēks, kāds ir Demarls, ciestu manā vietā...

Ja vēlaties, varat šo vēstuli publicēt. Es garantēju, ka tajā ir tikai taisnība.

Paldies. Jūsu padevīgais...

Protams, paraksta nav.

Vai jūs, komisār, domājat, ka tas ir joks?

-Nē.

- Vai tas varētu būt nopietni domāts?

- Par to es esmu pārliecināts. Protams, es varu kļūdīties, bet ir pilnīgi iespējams, ka šo vēstuli uzrakstījis slepkava. Apskatiet zīmogu un pasakiet, kur tā iemesta...

- Senmišela bulvārī.

- Jūs varētu to nofotografēt, ja domājat publicēt faksimilu, bet man gribētos, lai to tur rokās iespējami maz cilvēku...

- Vai jūs cerat atrast pirkstu nospiedumus?

- Es esmu gandrīz pārliecināts, ka tos atradīs.

- Vai tie bija uz avīzes izgriezuma, uz kura ar zaļu tinti bija uzrakstīts Nē?

-Jā.

- Es lasīju jūsu aicinājumu. Vai jūs cerat, ka slepkava jums piezvanīs?

- Ja viņš ir tāds cilvēks, kā man liekas, viņš to darīs.

- Laikam jau būtu lieki jautāt, kāds cilvēks viņš varētu būt.

- Pagaidām man tiešām ir jāklusē. Es aizsūtīšu kādu pie jums pēc vēstules, un es jums to atdošu, līdzko lieta būs pabeigta...

- Piekrītu. Visu labu!

Megrē izbrīnījies atskatījās uz durvju pusi. Uz sliekšņa stāvēja vecais ziņnesis Zozefs un viņam aiz muguras - cilvēks smilškrāsas uniformā ar platām, tumšbrūnām joslām uz biksēm. Arī naģene viņam bija smilškrāsā un pie tās -kokarde ar zeltītu kroni.

- Šis kungs apgalvo, ka viņam personiski jānodod jums neliels sainītis, un es netieku no viņa vaļā.

- Kas jums tur ir? - komisārs jautāja neatlaidīgajam apmeklētājam.

- Esmu Lerbjēra kunga uzdevumā...

- Vai smalkādu fabrikanta?

-Jā...

- Vai gaidāt atbildi?

- Man tā netika prasīta, bet man lika nodot šo sainīti tieši jums pašam. Vakar pēcpusdienā pats Lerbjēra kungs man uzticēja šo uzdevumu...

Megrē noņēma ietinamo papīru un ieraudzīja smilškrāsas kastīti, kura ari bija apzīmogota ar zelta kroni, un kārbiņā atrada melnu krokodilādas kabatas portfeli ar zelta stūrīšiem. Ari kronis bija no zelta.

Uz vizītkartes bija rakstīts: Izsakot pateicību.

- Vienu mirklīti, - viņš atnesējam sacīja. - Jūs, bez šaubām, to iesaiņosiet veiklāk nekā es...

Vīrs pārsteigts skatījās uz Megrē.

- Vai jums tas nepatīk?

- Jūs pateiksiet savam saimniekam, ka es neesmu paradis saņemt dāvanas... Ja vēlaties, varat piemetināt, ka viņa žests mani tomēr aizkustinājis...

- Vai jūs viņam neuzrakstīsiet?

- Nē...

Telefons neatlaidīgi zvanīja.

- Ziniet, pabeidziet iesaiņot kārbu priekštelpā. Es esmu ļoti aizņemts.

Un, viens palicis, viņš paņēma klausuli.

Sestā nodaļa

- Zvana kāds, kas negrib nosaukt savu vārdu, komisāra kungs. Vai tomēr man viņu savienot ar jums? Viņš apgalvo, ka jūs zinot, kas viņš ir...

- Savienojiet.

Viņš dzirdēja klikšķi un teica balsī, kas nebija gluži parasta:

-Hallo...

Un pēc klusuma brīža kāds, kas šķita esam ļoti tālu, kā atbalss atkārtoja:

- Hallo...

Viņi abi bija vienādi satraukti, un Megrē nolēma izvairīties no visa, kas varētu izbiedēt sarunas biedru.

- Vai zināt, kas runā?

-Jā.

- Vai zināt, kā mani sauc?

- Tam nav nozīmes.

- Vai jūs nemēģināsiet atklāt, no kurienes jums zvanu? Tonis bija svārstīgs. Cilvēkam trūka paļāvības, un viņš

mēģināja sevi iedūšināt.

-Nē.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tas mani neinteresē.

- Vai jūs man neticat?

- Ticu...

- Vai esat pārlicināts, ka esmu tas no Popenkūra ielas? -Jā.

Šoreiz klusums ieilga, tad bikla un bažīga balss jautāja:

- Vai jūs joprojām klausāties?

-Jā... Es klausos.

- Vai jums jau nosūtīja vēstuli, kuru aizsūtīju avīzei?

- Nē, bet man piezvanīja.

- Vai jūs saņēmāt izgriezumu ar fotogrāfiju?

-Jā.

- Vai jūs man ticat? Vai neturat mani par jukušu?

- Es jums jau teicu.

- Ko jūs par mani domājat?

- Pirmām kārtām, ka jūs nekad neesat ticis tiesāts...

- Vai pirkstu nospiedumu dēļ?

- Tieši tā... Jūs esat pieradis pie pieticīgas un kārtīgas dzīves.

- Kā jūs to varējāt nojaust?

Mcgrē klusēja, un sarunas biedrs atkal izbijās.

- Nelieciet nost klausuli...

- Vai jums ir daudz kas man sakāms?

- Es nezinu... Varbūt... Man nav neviena, ar ko runāt...

- Jūs neesat precējies, vai ne?

- Neesmu...

- Jūs dzīvojat viens... Šodien jūs neesat gājis uz darbu, varbūt piezvanījāt uz kantori, ka jūtaties slikti...

- Jūs mēģināt man iestāstīt to visu, lai vieglāk mani notvertu... Vai esat pārliecināts, ka jūsu tehniķi nemēģinās noskaidrot, no kurienes zvanu?

- Es jums to apsolu.

- Tātad jūs nesteidzaties mani apcietināt?

- Es, tāpat kā jūs, priecāšos, kad tas būs beidzies.

- Kā jūs to zināt?

- Jūs rakstījāt avīzēm...

- Es negribu, ka vajā nevainīgu cilvēku...

- Tas nav īstais iemesls...

- Vai jūs iedomājaties, ka es gribu, lai mani apcietina?

- Jā, bet neapzināti.

- Ko vēl jūs par mani domājat?

- Jūs jūtaties kā pazudis...

- Patiesību sakot, man bail.

- No kā jūs baidāties? Vai no apcietināšanas?

- Nē... Vienalga no kā... Es jau esmu par daudz izpļāpājies... Es gribēju ar jums parunāt, dzirdēt jūsu balsi... Vai jūs mani nicināt?

- Es nevienu nenicinu.

- Pat kriminālnoziedznieku nē?

- Pat to nē.

- Jūs zināt, ka agrāk vai vēlāk dabūsiet mani rokā, vai

ne?

-Jā.

- Vai jums ir pierādījumi?

Lai to izbeigtu, Megrē vajadzēja tikai pasacīt, ka viņam jau ir viņa fotogrāfijas no Anžū krastmalas un arī no baznīcas priekšas un Monpamasa kapsētas. Pietiktu publicēt šīs fotogrāfijas, un zināms skaits cilvēku viņam pateiktu, kurš ir Batila slepkava.

Viņš to nedarīja, jo nojauta, ka tādā gadījumā cilvēks negaidīs, kad viņu apcietinās un ka mājās atradīs tikai mironi. Viņam pašam vajadzēja ierasties - pamazām vien.

- Pierādījumi ir, bet grūti spriest par to vērtību...

- Es drīz likšu nost klausuli.

- Ko jūs šodien darīsiet?

- Ko jūs gribat zināt?

- Šodien ir sestdiena... Vai svētdienu jūs pavadīsiet laukos?

- Protams, nē.

- Vai jums mašīnas nav?

-Nē.

- Jūs esat kāda kantora kalpotājs, vai ne?

- Taisnība... Tā kā Parīzē ir desmitiem tūkstošu kantoru, to es jums varu sacīt.

- Vai draugi jums ir?

-Nē.

- Draudzene?

- Nē... Kad vajag, es apmierinos ar to, kas pagadās... Vai saprotat, ko gribu sacīt?

- Esmu pārliecināts, ka rīt jūs izmantosiet svētdienu, lai uzrakstītu garu vēstuli avīzēm...

- Kā tas iespējams, ka jūs visu nojaušat?

- Tāpēc, ka jūs neesat pirmais, ar kuru tā notiek...

- Un kā tas beidzās citiem?

- Kā nu kuro reizi...

- Vai daži padarīja sev galu?

Megrē neatbildēja, un klausulē atkal valdīja klusums.

- Man nav revolvera, un es zinu, ka tagad ir gandrīz neiespējami to iegādāties, ja nav speciālas atļaujas...

- Jūs pašnāvību neizdarīsiet...

- Kāpēc jūs tā domājat?

- Tad jūs nebūtu man zvanījis...

Megrē noslaucīja pieri. Šī saruna, lai cik banāla tā likās, vārdi, kuriem nebija nekādas izšķirošas nozīmes, tomēr palīdzēja aizvien vairāk un vairāk izprast runātāju.

- Es likšu klausuli nost, - balss teica.

- Jūs varat man zvanīt pirmdien...

- Un rīt ne?

- Rīt ir svētdiena, un manis kabinetā nebūs...

- Vai mājās ari jūs nebūsiet?

- Es domāju, ka kopā ar sievu braukšu uz laukiem...

Dc teikumam bija slēpts nolūks.

- Jums veicas.

-Jā.

- Vai jūs esat laimīgs?

- Relatīvi, tāpat kā lielākā daļa cilvēku.

- Bet es nekad neesmu bijis laimīgs.

Piepeši viņš nolika klausuli. Vai ari kāds varbūt gribēja

ieiet telefona kabīnē, ncpacietigi gaidīdams, kad beigsies garā saruna, bet varbūt tā bija pārāk sasprindzinājusi viņa nervus.

Tas nebija dzērājs. Varbūt, lai atgūtu pašapziņu, viņš izņēmuma kārtā dzers? Viņš zvanija no kafejnīcas vai bāra. Cilvēki garāmejot viņam pieskārās, neatskatīdamies, nenojauzdami, ka viņš ir tas, kurš nogalinājis.

Megrē piezvanīja sievai.

- Ko tu teiktu, ja nedēļas nogali mēs pavadītu Mengā pie Luāras?

Priekšlikums Megrē kundzi tā pārsteidza, ka mirkli viņa palika bez valodas.

-Bet... tu... tava izmeklēšana...

-Tai mazliet jānostāvas... -

- Kad mēs izbrauksim?

- Pēc pusdienām...

- Ar mašīnu?

- Protams...

Megrē kundze gadu vadīja mašīnu, bet vēl nejutās īsti droša un aizvien sēdās pie stūres ar zināmām bailēm.

- Nopērc šim vakaram ko ēdamu, jo var gadīties, ka tad, kad aizbrauksim, veikali jau būs slēgti... Un vēl - ko rīt pagatavot labas brokastis... Pusdienas ēdīsim viesnīcā...

Starp tuvākajiem līdzstrādniekiem brīvs bija vienīgi Zanvjē, un viņš to uzaicināja iedzert aperitīvu.

- Ko tu rīt dari?

- Ziniet, priekšniek, svētdiena ir sievasmātes, bērnu tēvoču un krustmāšu diena...

- Bet mēs brauksim uz Mengu.

Viņi abi ar sievu ātri paēda Rišāra Lcnuāra bulvāri. Pēc tam Megrē kundze sakravājās un gāja pārģērbties.

- Vai ir auksti?

- Pavēsi...

- Vai es nevarētu vilkt puķoto kleitu?

- Kāpēc nē? Tu paņemsi līdzi ari mēteli, vai ne?

Pēc stundas viņi jau bija starp desmitiem tūkstošiem parīziešu, kuri platām straumēm plūda ārā zaļumos.

Māju viņi atrada tik tīru un spodru, it kā tikai vakar būtu atstājuši, jo kāda sieviete no kaimiņiem divreiz nedēļā nāca to izvēdināt, noslaucīt putekļus un nospodrināt grīdas. Nebija nozīmes viņai stāstīt par jaunākajiem telpu

uzkopšanas līdzekļiem. Viss bija novaskots, arī mēbeles, un telpās plūsmoja tīkama vaska smarža.

Viņas vīrs apkopa dārzu, un Megrē mauriņos atrada krokusus, bet pie zemā mūra, no vējiem vislabāk pasargātajā vietā - dzeltenās narcises un tulpes.

Pirmām kārtām viņš uzkāpa otrajā stāvā un uzvilka vecas bikses un flaneļa kreklu. Viņam vienmēr šķita, ka māja ar redzamām sijām un tumšiem kaktiem atgādina kirē māju. Viņam tas nebija nepatīkami, gluži otrādi.

Megrē kundze rosījās virtuvē.

- Vai tu esi ļoti izsalcis?

- Normāli izsalcis.

Televizora te nebija. Pēc vakariņām, kad laiks bija mazliet siltāks, viņi apsēdās dārzā un skatījās, kā ainava pamazītēm izdziest krēslā.

Tajā vakarā viņi mierīgā gaitā aizstaigāja lidz Luārai, kas pēc nedēļas sākuma lietiem plūda duļķaina un nesa līdzi koku zarus.

- Vai tu esi nobažījies?

Viņš ilgi neatbildēja.

- Tā pa īstam nē... Antuāna Batila nonāvētājs man šorīt zvanīja...

- Lai paņirgātos? Lai izaicinātu?

- Nē... Viņam bija vajadzīgs balsts...

- Un viņš to meklēja pie tevis?

- Neviena cita viņam nebija...

- Vai esi pārliecināts, ka tas bija slepkava?

- Es teicu - nonāvētājs... Ja runā par slepkavu, pieņem, ka viņš ļaundarību pastrādājis ar iepriekšēju nodomu.

- Vai tad viņš to izdarīja bez iepriekšēja nodoma?

-Tā īsti nebija, ja vien es nealojos...

- Kāpēc viņš rakstīja avīzēm?

- Vai esi lasījusi?

-Jā... Sākumā domāju, ka tas ir joks... Vai tu zini, kas viņš ir?

- Nē, bet es to varētu uzzināt divdesmit četru stundu

laikā.

- Vai tu negribi viņu apcietināt?

- Viņš pats padosies...

- Un ja nu viņš nepadodas? Ja pastrādā jaunu noziegumu?

- Es nedomāju, ka...

Bet komisārs nepabeidza teikumu. Vai viņam bija tiesības būt tik pašpārliecinātam? Viņš iedomājās par Antu-anu Batilu, kurš sapņoja, ka dosies pētīt cilvēkus tropos un kurš gribēja precēt Morisetu.

Viņam vēl nebija divdesmit viens gads, un viņš tika nogalināts, nogāzts ūdens peļķē Popenkūra ielā, viņš nekad no tās vairs nepiecelsies...

Megrē gulēja nemierīgā miegā. Divreiz viņš atvēra acis, jo šķita, ka zvana telefons.

- Viņš vairs nenonāvēs...

Viņš pūlējās sevi nomierināt.

- Īstenībā baidās viņš...

īsta svētdienas saule, bērnības atmiņu saule. Dārzs rasā jauki smaržoja, un māja smaržoja pēc šķiņķa un olām.

Diena aizritēja bez kādiem notikumiem; tomēr Megrē sejā nebija īsta prieka. Viņš nespēja pilnīgi atslābināties, un sieva to manīja.

Viesnīcā viņus sagaidīja atplestām rokām, un vajadzēja saskandināt ar visiem, jo viņus uzskatīja gandrīz par vietējiem.

- Vai pēc pusdienām saspēlēsim kārtis?

Kāpēc gan nē? Viņi ēdīs sīki sakapātu ceptu cūkgaļu un baltvīnā sutinātu gaili, un pēc kazu siera - ruma kūkas.

- Vai ap četriem?

- Labi...

Viņš sameklēja savam pītajam atzveltnim no vēja vislabāk pasargāto dārza stūrīti un saulē, kas sildīja plakstus, drīz vien aizsnaudās.

Kad viņš pamodās, Megrē kundze uzvārīja tasi kafijas.

- Tu tik labi gulēji, ka bija prieks skatīties...

Viņam šķita, ka mutē ir lauku garša un ka viņš vēl dzird visapkārt mušu dīkšanu.

- Vai tev nebija jocīgi ap dūšu, kad dzirdēji viņa balsi telefonā?

Viņi gribot negribot par to domāja - katrs savā veidā.

- Pēc četrdesmit policijā nostrādātiem gadiem man vienmēr ir dīvaini ap sirdi, nonākot aci pret aci ar cilvēku, kurš nonāvējis...

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņš pārgājis pāri barjerai...

Viņš tuvāk nepaskaidroja. Tas bija pats par sevi saprotams. Cilvēks, kas nogalina, zināmā mērā atraujas no cilvēces kopības. Vienā mirklī viņš pārstāj būt tāds pats indivīds kā citi.

Viņš gribēja paskaidrot, pateikt, ka... Viņš bija gatavs runāt un runāt, bet zināja, ka tam nav nekādas nozīmes, ka neviens viņu nesapratīs.

Pat īstie slepkavas, profesionāļi. Tie izliekas agresīvi un sarkastiski; tas tāpēc, ka viņi spiesti sevi iedūšināt, iestāstīt sev, ka viņi vēl pastāv starp tik daudziem cilvēkiem.

- Vai tu nenāksi mājās pārāk vēlu?

- Es ceru atgriezties pirms pusseptiņiem.

Viņš satiks savus draugus no vietējiem, krietnus cilvēkus, kuriem viņš bija nevis slavenais komisārs Megrē, bet kaimiņš, turklāt lielisks makšķernieks. Viņu priekšā bija izklāta sarkana galdsega. Kārtis, kuras bija pieredzējušas labākas dienas, šķita mazliet lipīgas. Vietējais baltvīns bija svaigs un mundrinošs.

- Jūsu kārta.

- Kāravs...

Partneris pa kreisi pieteica augstāku likmi, partneris pa labi izspēlēja dāmas.

-Trumpis...

Pēcpusdiena pagāja, dalot kārtis, izplešot tās kā vēdekli, piesakot likmes vai bclotes. Tā bija kā atslābinoša murdoņa. Laiku pa laikam saimnieks pienāca uzmest aci spēlei un gāja prom, zinīgi smaidīdams.

Cilvēkam, kas bija nogalinājis Antuānu Batilu, svētdiena droši vien šķita gara. Mcgrē cerēja, ka viņš nav palicis mājās. Vai viņam bija dzīvoklītis ar savām mēbelēm, vai ari viņš kādā pieticīgā viesnīcā īrēja istabu uz mēnešiem?

Viņam būtu labāk nepalikt četrās sienās, viņam vajadzētu iziet uz ielas, iejukt pūlī, varbūt viņam vajadzētu iet uz kino.

Otrdienas vakarā Popcnkūra ielā tik briesmīgi lija, ka lietus jau atgādināja kataklizmu, un Lamanšā un Ziemeļjūrā zvejas kuģi tiešām bija apmaldījušies.

Vai tam arī nebija sava nozīme? Vai varbūt Antuāna bluzonam, viņa garajiem matiem?

Mcgrē pūlējās par to visu nedomāt, pilnīgi nodoties spēlei.

- Nu, komisār, ko jūs domājat?

- Es atturos...

Baltvīns viņu mazliet skurbināja. Viņš pie tā vairs nebija pieradis. To varēja dzert kā dzidru ūdeni, un tikai pēc tam manīja iedarbību.

-Man jāiet mājās...

- Beigsim, kad būs piecsimt punktu, vai esat ar mieru?

- Lai tā būtu.

Viņš zaudēja un izmaksāja visiem vīnu.

- Var manit, ka Parīzē jūs beloti atstājat novārtā... Jūs esat ierūsējis, vai ne?

- Drusku jau tā ir...

- Jums vajadzētu atbraukt uz ilgāku laiku pa Lieldienām...

- Es ceru, ka mums izdosies. Es to vien gribētu... Tic ir noziedznieki, kuri...

Te nu bija! Piepeši viņš atkal iedomājās par telefonu.

- Palieciet sveiki, kungi!

- Līdz nākamajai sestdienai?

- Iespējams.

Viņš nejutās vilies. Viņam bija tāda nedēļas nogale, kādu viņš pats bija izvēlējies, bet viņš nevarēja cerēt, ka viņa rūpes un atbildības izjūta nesekos līdzi uz laukiem.

- Cikos tu gribi braukt atpakaļ?

- Līdzko būsim kaut ko ieēduši. Ko tu esi sagatavojusi vakariņām?

- Vecais Bambuā man piedāvāja līni, un es to izcepu...

Viņš kā īsts gardēdis gāja apskatīt līņa zeltaini apcepto

ādiņu.

Viņi brauca lēnām, jo Megrē kundze naktī jutās vēl nedrošāka nekā dienā. Megrē pagrieza radio pogu un smaidīdams klausījās brīdinājumus autobraucējiem, pēc tam -dienas jaunumus.

Galvenokārt tika spriests par ārpolitiku, un komisārs tīksmīgi nopūtās, konstatēdams, ka neviens nerunā par Po-penkūra ielu.

Vārdu sakot, nogalinātājs bija uzvedies prātīgi. Nekādu noziegumu. Nekādu pašnāvību. Vienīgi Bušderonā nolaupīta maza meitenīte. Pastāvēja cerības atrast viņu dzīvu.

Viņš gulēja labāk nekā iepriekšējo nakti, un bija jau liela diena, kad smagā mašīna, kuras izpūtējs, šķiet, pārsprāga, viņu pamodināja. Sievas blakus vairs nebija.

Viņa droši vien nupat bija piecēlusies, jo viņas vieta joprojām bija silta, un viņa virtuvē vārīja kafiju.

*

Noliekusies pār kāpņu margām, Megrē kundze noska tījās, kā viņš kāpj smagiem soļiem, - gandrīz tā, kā noskatās uz bērnu, kam priekšā grūts eksāmens. Viņa nezināja neko vairāk kā avīzes, bet avīzes nezināja, ar kādu piepūli

viņš mēģina saprast, kā koncentrējas pratināšanas laikā. Varētu sacīt, ka viņš iejutās vajātajā un cieta tāpat kā viņš.

Viņam palaimējās noķert autobusu ar platformu, un tā viņš varēja turpināt smēķēt pirmo rīta pīpi.

Viņš tikko bija iegājis kabinetā, kad piezvanīja komisārs Grožans.

- Kā klājas, Megrē?

-Ļoti labi. Un jums? Kā iet jūsu laupītājiem?

- Pretēji tam, ko varēja domāt, tieši Guvjons, nožēlojamais sardzes vīrs, izrādījās visvieglāk pratināmais, viņš bija visnoderīgākais un deva iespēju atrast lieciniekus divām aplaupīšanām - Epinas pili pie Arpažonas un vēl meža villā Dro.

Guvjons reizēm palika trīs vai četras dienas uz vietas, novērodams, kā cilvēki iet un nāk. Viņam reizēm gadījās kaut ko iekost vai iedzert turpat tuvumā.

Manuprāt, viņš drīzumā atzīsies un pateiks visu. Viņa sieva, kas savulaik bijusi statiste Šatlē, lūdz, lai viņš to dara.

Viņi visi četri ir Santē, katrs savā kamerā...

Es gribēju jums pastāstīt, kā mums veicas, un vēlreiz pateikties...

Un kā jūsu lietā?

- Palēnītiņām virzās uz priekšu...

Pēc pusstundas, kā jau bija gaidīts, ar Megrē gribēja runāt rīta avīzes redaktors.

- Vai atkal jauns vēstījums?

- Jā. Atšķirība tikai tā, ka tas nav pienācis pa pastu, tas iemests tieši mūsu vēstuļkastītē...

- Vai garš?

- Diezgan garš... Uz aploksnes rakstīts: Nodot redaktoram. kas sestdien rakstījis par Popenkūra ielas lietu.

- Joprojām stūrainiem drukātiem burtiem?

- Šķiet, ka viņš tādā veidā raksta visai veikli... Vai man jums nolasīt?

- Esiet tik laipns.

Redaktora kungs!

Esmu lasījis Jūsu pēdējos rakstus, it īpaši sestdienas rakstu, un, ja arī neesmu spējīgs spriest par to literāro vērtību, man ir radies iespaids, ka Jūs tiešām meklējat patiesību. Par dažiem Jūsu kolēģiem to nevar sacīt, un, dzenoties pēc sensācijām, viņi iespiež vienalga ko, kaut arī nākamajā dienā drukā gluži pretējo.

Tomēr man Jums jāizsaka pārmetums. Savā pēdējā rakstā jūs runājat par “negantnieku no Popenkūra ielas”. Kāpēc lietot tādu vārdu, kas, pirmkārt, ir aizvainojošs un, otrkārt, slēpj sevī spriedumu? Vai tāpēc, ka bija septiņi naža dūrieni? Bez šaubām, jo tālāk Jūs rakstāt, ka slepkava dūris kā neprātīgs.

Vai Jūs zināt, ka ar tādiem vārdiem varat nodarīt lielu ļaunumu ? Dažas situācijas jau pašas par sevi ir pietiekami mokošas, lai par tām nespriestu pavirši.

Tas man atgādina iekšlietu ministru, kurš vēl nesen, runājot par kādu piecpadsmit gadus vecu puisi, nosauca viņu par monstru, ko, protams, atkārtoja visa prese.

Es neprasu, lai mani saudzē. Es zinu, ka cilvēku acīs esmu tikai slepkava. Bet man gribētos, lai mani nemulsinātu vēl ari ar vārdiem, kas, bez šaubām, izsaka vairāk, nekā rakstītāji domā.

Attiecībā uz pārējo es Jums pateicos par objektivitāti.

Varu pasacīt, ka esmu zvanījis komisāram Megrē. Man viņš šķita saprotošs, un man radās vēlēšanās viņam uzticēties. Bet līdz kādai robežai amats liek viņam tēlot lomu, ja viņš tieši neizliek slazdus?

Šķiet, es viņam piezvanīšu vēl. Es jūtos ļoti noguris. Tomēr rīt atkal iešu uz darbu kantorī. Es esmu parasts papīru smērētājs.

Sestdien es biju Antuāna Batila bērēs. Es redzēju viņa tēvu, māti un māsu. Es gribētu, lai viņi zina, ka man nebija

nekā, ko pārmest viņu dēlam. Es viņu nemaz nepazinu. Es viņu nekad nebiju redzējis. Es no sirds nožēloju ļaunumu, ko esmu viņiem nodarījis.

Pieņemiet, redaktora kungs, manu cieņu un pateicību.

- Vai man to publicēt?

- Kāpēc gan nē? Tas būtu tieši ieteicami. Tas viņu pamudinās rakstīt atkal, un ik vēstulē mēs par viņu uzzinām mazliet vairāk. Kad būsiet vēstuli nofotografējuši, esiet tik laipni un atsūtiet to man. Nav vērts to sūtīt ar kurjeru...

Telefons iezvanījās tikai divpadsmitos un divpadsmit minūtēs, kad Megrē jau gribēja iet pusdienās.

- Es pieņemu, ka jūs man zvanāt no kafejnīcas vai bāra jūsu kantora tuvumā?

-Taisnība. Vai esat nepacietīgs?

- Es jau gribēju iet pusdienās.

- Vai jūs zinājāt, ka zvanīšu?

-Jā.

- Vai manu vēstuli esat redzējis? Es cerēju, ka viņi jums piezvanīs. Tāpēc es jums nesūtīju kopiju...

- Jums vajag, lai publika izlasa jūsu vēstuli, vai ne?

- Man gribētos, lai viņiem nerodas nepareizi priekšstati... Ja jau kāds ir nogalinājis, par to rodas nepareizi priekšstati... Jādomā, jums ari.

- Ziniet, šajās lietās es daudz esmu pieredzējis...

- Es zinu...

- Daži, kas izcieta katorgu, man regulāri rakstīja no Gvajanas... Citi, sodu izcietuši, reizēm nāk mani apciemot.

- Vai tiešām?

- Vai jūs jūtaties mazliet labāk?

- Es nezinu... Katrā ziņā šorīt es spēju gandrīz normāli strādāt. Man liekas dīvaini, ka cilvēki, kuri pret mani izturas gluži dabiski, kļūtu pavisam citādi, ja es izrunātu vienu pašu isu teikumu...

- Vai jums ir vēlēšanās to izrunāt?

- Ir brīži, kad es to ar mokām apspiežu... Piemēram, kad esmu kopā ar kantora priekšnieku, kas pret mani izturas ļoti augstprātīgi...

- Vai esat dzimis Parīzē?

- Nē. Mazā provinces pilsētiņā, bet es neteikšu, kurā tieši, jo tad jums būtu vieglāk mani identificēt.

- Ko darīja jūsu tēvs?

- Viņš ir galvenais rēķinvedis vienā... nu, teiksim, diezgan lielā uzņēmumā... Ziniet, uzticības persona... Muļķis, kuru saimnieki var aizturēt līdz desmitiem vakarā un likt ierasties sestdienas pēcpusdienā, ja ne svētdien...

- Un jūsu māte?

- Viņai ir slikta veselība... Cik vien atceros, viņa vienmēr ir sasirgusi. Šķiet, ka tās ir manas piedzimšanas sekas...

- Vai jums nav ne brāļu, ne māsu?

- Nē... Tieši tā iemesla dēļ... Tomēr viņa apkopj māju, kas ir ļoti tīra... Kad es gāju skolā, es biju viens no viskārtīgāk apģērbtajiem skolēniem...

Mani vecāki bija patmīlīgi cilvēki... Viņi gribēja, lai es kļūtu par advokātu vai ārstu... Man mācīšanās galīgi apnika... Tad viņi cerēja, ka es strādāšu uzņēmumā, kur jau strādā tēvs un kas ir pilsētiņā lielākais... Man nebija vēlēšanās tur palikt... Man šķita, ka slāpstu nost... Un es atbraucu uz Parizi.

- Kur jūs slāpstat nost kantorī, vai ne?

- Bet tad, kad izeju uz ielas, mani neviens nepazīst. Es esmu brīvs...

Viņš runāja nepiespiestāk un dabiskāk nekā iepriekšējā reizē. Viņš vairs tā nebaidījās. Klusums iestājās retāk.

- Ko jūs par mani domājat?

- Vai tad jūs man to jau nejautājāt?

- Es runāju par sevi vispār... Nerunājot par Popenkūra ielu...

- Es domāju, ka tādu kā jūs ir desmiti un simti tūkstošu...

- Lielākā daļa ir precējušies, un viņiem ir bērni.

- Kāpēc jūs neesat precējies? Vai savas... slimības

dēļ?

- Vai jūs tiešām domājat to, ko runājat?

-Jā.

- Visus vārdus?

-Jā...

- Es nespēju jūs saprast... Jūs neesat tāds, kādam, manuprāt, jābūt kriminālpolicijas komisāram...

- Tas ir tāpat kā ar visiem citiem cilvēkiem. Pat Or-fēvras krastmalā mēs esam dažādi...

- Visgrūtāk man saprast to, ko jūs man teicāt pagājušajā reizē. Jūs teicāt, ka jums ir iespējams mani identificēt divdesmit četru stundu laikā.

- Tā ir taisnība.

- Kādā veidā?

- To es jums pateikšu, kad mēs būsim satikušies.

- Kādu iemeslu dēļ jūs to nedarāt un neliekat mani tūlīt apcietināt?

- Un ja nu es jums jautāšu, kādu iemeslu dēļ jūs nogalinājāt?

Iestājās iespaidīgāks klusums nekā citās reizēs, un komisārs prātoja, vai nav gājis pārāk tālu.

- Hallo, - viņš teica.

-Jā.

- Es atvainojos par brutalitāti. Bet jāskatās patiesībai

acīs...

- Es zinu. Un varat ticēt, ka es pūlos to darīt... Varbūt jūs iztēlojaties, ka rakstu avīzēm un zvanu jums tāpēc, ka gribu runāt par sevi... Bet īstenībā es to daru tikai tāpēc, ka viss ir tik nepareizi!

- Kas ir nepareizi?

- Tas, ko cilvēki domā... Jautājumi, ko man uzdos

zvērināto tiesā, ja es tur kādu dienu nonākšu... Ģenerālprokurora apsūdzības runa... Un pat mana advokāta aizstāvības runa!

- Vai jūs jau domājat tik tālu?

- Jādomā vien ir...

- Vai jūs domājat pieteikties policijā pats?

- Jūs esat pārliecināts, ka es to drīz izdarīšu, vai ne?

-Jā...

- Vai jūs domājat, ka tas man sniegs atvieglojumu?

- Par to es esmu pārliecināts.

- Mani ieslodzīs kamerā un izturēsies pret mani kā...

Viņš nepabeidza teikumu, un Megrē negribēja iejaukties.

- Es negribu jūs ilgāk aizkavēt. Sieva jūs gaida...

- Viņa noteikti nav nepacietīga. Viņa pie kavēšanās ir pieradusi.

No jauna iestājās klusums. Šķita gandrīz, ka viņš nolēmis pārraut pavedienu, kas viņu saista ar otru cilvēku.

- Vai jūs esat laimīgs? - viņš bikli vaicāja, it kā šis jautājums būtu viņu apsēdis.

- Relatīvi laimīgs... Tas ir, tik laimīgs, cik cilvēks tāds var būt.

- Bet es kopš četrpadsmit gadu vecuma neesmu bijis laimīgs ne dienu, ne stundu, ne minūti...

Piepeši viņš mainīja toni un pateica:

- Paldies.

Un nolika klausuli.

Pēcpusdienā komisāram vajadzēja iet uz tiesneša Puarē kabinetu.

- Vai izmeklēšana virzās uz priekšu? - viņš jautāja mazliet nepacietīgi, kā jautā gandrīz visi miertiesneši.

- Tā ir tikpat kā pabeigta.

- Vai tas nozīmē, ka jūs zināt, kas ir slepkava?

- Šorīt atkal viņš man zvanīja.

- Kas viņš ir?

Megrē izvilka no kabatas palielinātu fotogrāfiju - seju pūlī Anžū krastmalas saulē.

- Vai šis jaunais cilvēks?

- Viņš nemaz tik jauns vairs nav. Viņam ir apmēram trīsdesmit gadu.

- Vai jūs esat viņu apcietinājis?

- Vēl nē.

- Kur viņš dzīvo?

- Es vēl nezinu nedz viņa vārdu, nedz adresi... Ja es publicēšu šo fotogrāfiju, cilvēki, kas ar viņu sastopas diendienā - kolēģi, vārtniece un varbūt vēl kādi citi - man noteikti piezvanīs...

- Kāpēc jūs to nedarāt?

- Šis jautājums moka arī viņu, un šorīt viņš man to uzdeva jau otrreiz.

- Vai viņš jums jau bija zvanījis?

-Jā, sestdien...

- Vai jūs, komisār, apzināties, kādu atbildību uzņematies? Turklāt šajā atbildībā es ar jums kaut netieši dalos tagad, kad esmu redzējis fotogrāfiju... Man tas nepatīk...

- Man arī nē... Bet, ja es steigšos, viņš droši vien neļaus sevi apcietināt un uzskatīs par labāku izbeigt pats...

- Vai jūs baidāties, ka viņš izdarīs pašnāvību?

- Viņam nav daudz ko zaudēt, vai ne?

- Simtiem noziedznieku baidās no apcietināšanas, un tikai retais ir padarījis sev galu...

- Un ja nu viņš pieder tieši pie tā tipa?

- Vai viņš vēlreiz ir rakstijis avīzēm?

- Vakar vakarā vai šonakt viena vēstule iemesta kādas avīzes vēstuļkastītē...

- Manuprāt, šī mānija ir diezgan pazīstama. Ja es pareizi atceros kriminoloģijas kursu, to parasti dara paranoiķi...

- Pēc psihiatru domām - jā.

- Vai jūs neesat ar viņiem vienisprātis?

- Man nav pietiekamu zināšanu, lai runātu viņiem pretī. Vienīgā atšķirība starp viņiem un mani ir tā, ka es nedalu cilvēkus kategorijās...

- Un tomēr tas ir nepieciešami...

- Kāpēc nepieciešami?

- Piemēram, lai tiesātu...

- Mans uzdevums nav tiesāt...

- Mani jau brīdināja, ka jūs esat grūti vadāms...

Ierēdnis to teica smaidīdams, tomēr viņš tiešām tā domāja.

- Vai gribat noslēgt vienošanos? Šodien ir pirmdiena... Pieņemsim, ja trešdien šajā pašā stundā...

- Es jūs klausos...

- Ja šajā stundā jūsu slepkava nebūs aiz restēm, jūs nosūtīsiet fotogrāfijas avīzēm.

- Vai jums tas tiešām liekas tik svarīgi?

- Es jums dodu termiņu, kas man šķiet pietiekami ilgs.

- Es jums pateicos...

Megrē nokāpa savā stāvā un atvēra inspektoru istabas durvis. Viņam tie nebija īpaši vajadzīgi.

- Vai nāksi, Zanvjē?

Savā kabinetā viņš atvēra logu, jo bija karsts, un āra trokšņi spēji ielauzās telpā. Megrē apsēdās savā vietā un izvēlējās pīpi ar līku kātu, kuru viņš smēķēja retāk nekā citas.

- Vai nekā jauna nav?

- Nekā jauna, priekšniek...

- Apsēdies...

Tiesnesis nekā nebija sapratis. Viņš noziedzniekus definēja pēc tā vai cita kriminālkodeksa panta.

Arī Megrē reizēm vajadzēja domāt skaļā balsī.

- Viņš man piezvanīja vēlreiz...

- Vai viņš nav izlēmis pieteikties policijā?

- Viņam gribas gan... Viņš vēl vilcinās, kā cilvēks vilcinās lēkt aukstā ūdenī...

- Jādomā, viņš jums uzticas?

- Liekas gan. Bet viņš zina, ka es neesmu viens. Es nāku no tiesneša kabineta. Kad sāks pratināt miertiesnesis, viņš diemžēl atklās dažas patiesības...

Es par viņu zinu mazliet vairāk... Viņš dzimis mazā provinces pilsētiņā, bet negribēja teikt, kādā tieši... Tas nozīmē, ka tā ir ļoti maza pilsētiņa, kur mēs viegli uzietu viņa pēdas... Viņa tēvs ir galvenais rēķinvedis un uzticības persona, kā viņš ne bez rūgtuma sacīja.

- Es to visu varu iedomāties...

- Viņu gribējuši pataisīt par advokātu vai ārstu... Viņam pietrūcis dūšas turpināt mācības... Tāpat viņš nav gribējis strādāt tajā pašā uzņēmumā, kur tēvs... Kā jau teicu, nekā oriģināla tur nav...

Viņš ir kalpotājs kādā kantorī... Viņš dzīvo viens... Viņam ir kāds iemesls neprecēties...

- Vai viņš teica, kāds tas ir?

- Nē, bet man šķiet, ka es saprotu...

Tomēr Megrē vairījās par to teikt kaut ko vairāk.

- Es varu vienīgi gaidīt. Rīt viņš mani noteikti sauks atkal... Trešdien pēcpusdienā man jāsūta attēli avīzēm...

- Kāpēc?

- Miertiesneša ultimāts... Viņš apgalvo, ka nevar ilgāk uzņemties atbildību gaidīt...

- Vai jūs cerat, ka...?

Iezvanījās telefons.

- Tas ir jūsu anonīmais zvanītājs, komisāra kungs.

- Hallo... Megrē kungs? Es atvainojos, ka šorīt noliku klausuli... Brīžiem man šķiet, ka tas viss ne pēc kā neizskatās. .. Es esmu gluži kā muša, kas sitas pret rūti, mēģinot izbēgt no četrām istabas sienām...

- Vai jūs neesat kantori?

- Es aizgāju... Es tiešām gribēju strādāt... Man iedeva steidzamu lietu... Kad es to atvēru un izlasīju pirmās rindas, es pats sev jautāju, ko es te daru...

Mani pārņēma tāda kā panika, un, izlikdamies, ka eju uz tualeti, es aizskrēju pa gaiteni... Es pa ceļam paķēru lietusmēteli un platmali... Man bija bail, ka mani notvers, it kā mani vajātu...

Jau pašā sākumā Megrē deva Zanvjē zīmi, lai paņem otru klausuli.

- Kādā rajonā jūs atrodaties?

- Lielajos Bulvāros... Es jau vairāk nekā stundu staigāju pa ielām... Reizēm man sanāk uz jums dusmas, man rodas aizdomas, ka jūs tieši gribat mani satracināt, pamazām novest pie tā, lai es piesakos policijā...

- Vai jūs esat dzēris?

- Kā jūs zināt?

Viņš runāja veiklāk.

- Es izdzēru pāris glāzītes konjaka...

- Vai jums nav paraduma dzert?

- Tikai vienu glāzi vīna pie maltītes, retumis kādu aperitīvu...

- Vai smēķējat?

-Nē.

- Ko jūs tagad darīsiet?

- Es nezinu... Neko... Staigāšu... Varbūt apsēdīšos kādā kafejnīcā, lai izlasītu pēcpusdienas avīzes.

- Vai jūs esat nosūtījis vēl kādu vēstuli?

- Nē. Es varbūt vēl vienu rakstīšu, bet man vairs nav daudz, ko sacīt...

- Vai jūs dzīvojat mēbelētā istabā?

- Man ir pašam savas mēbeles un maza virtuvīte, ari vannasistaba...

- Vai jūs pats sev gatavojat ēdienu?

- Es gatavoju vakariņas...

- Un jūs jau vairākas dienas neesat to darījis?

- Taisnība... Es atgriežos mājās, cik vien vēlu iespējams.. . Kāpēc jūs man uzdodat tik banālus jautājumus?

- Tāpēc, ka atbildes palīdz jūs saprast...

- Vai jūs tā izturaties pret visiem saviem klientiem?

- Tas atkarīgs no gadījuma...

- Vai viņi ir tik atšķirīgi?

- Visi cilvēki ir atšķirīgi... Kāpēc jūs pie manis neatnākat?

Viņš izdzirda nervozus smieklus.

- Vai jūs ļausiet man iet atkal prom?

- To es nevaru jums apsolīt. -

- Redziet nu... Kad es iešu pie jums, kā jūs sakāt, tad es būšu pieņēmis noteiktu lēmumu...

Megrē gandrīz pateica, ka miertiesnesis izvirzījis ultimātu, tad apdomājās un klusēja.

- Uz redzēšanos, komisāra kungs...

-Uzredzēšanos... Turieties!

Megrē un Zanvjē saskatījās.

- Nabaga vīrs! - Zanvjē nomurmināja.

- Viņš vēl cīnās. Viņš visu saprot. Viņš nelolo nekādas ilūzijas. Es gudroju, vai viņš atnāks pirms trešdienas...

- Vai jums neliekas, ka viņš jau svārstās?

- Viņš svārstās kopš sestdienas... Patlaban viņš ir ārā, saulē, pūlī, kur neviens uz viņu ar pirkstu nerāda... Viņš var ieiet kafejnīcā, pasūtīt konjaku, un viņu apkalpo, nepievēršot nekādu uzmanību... Viņš var iet vakariņās restorānā, apsēsties tumšā kinozālē...

-Es saprotu...

-Es iedomājos sevi viņa vietā... Kuru katru stundu...

- Ja viņš izdarīs pašnāvību, kā jūs baidāties, viņš būs izlēmis vēl ciešāk...

- Es zinu... Bet tas viņam pašam jāizlemj... Es vienīgi ceru, ka viņš neturpinās dzert...

Istabā vēsmoja viegls vējiņš, un Megrē paskatījās uz atvērto logu.

- Nu, un ja mēs ietu iedzert kādu glāzīti?

Pēc dažām minūtēm viņi abi stāvēja pie Dofina kafejnīcas letes.

- Konjaku, - komisārs pasūtīja, un Žanvjē smaidīja.

Septītā nodaļa

Otrdiena bija mokoša. Tomēr Megrē ieradās kabinetā gluži priecīgs. Bija jau tik īsts pavasaris, ka viņš visu ceļu no paša Rišāra Lenuāra bulvāra nogāja kājām, ieelpodams gaisu, bodīšu smaržas, reizēm atskatīdamies, ieraudzījis sieviešu gaišos un priecīgos tērpus.

- Vai man nekā nav?

Pulkstenis bija deviņi.

- Nekā, priekšniek...

Pēc dažām minūtēm, pēc pusstundas kādas avīzes direktors vai galvenais redaktors piezvanīs, lai paziņotu, ka saņēmis jaunu stūrainiem drukātiem burtiem rakstītu vēstuli.

Viņš bija pārliecināts, ka šī būs izšķirošā diena. Viņš tai bija sagatavojies un sakārtoja uz rakstāmgalda pīpes, rūpīgi izraudzīdamies vienu, tad piegāja pie loga to aizsmēķēt, skatīdamies uz rīta saulē mirguļojošo Sēnu.

Kad vajadzēja iet uz rīta apspriedi, viņš savā vietā atstāja Žanvjē.

- Ja zvana, liec, lai pagaida, un atnāc man tūlīt pakaļ...

- Jā, priekšniek.

Neviens nezvanīja, kamēr viņš bija direktora kabinetā. Nezvanīja arī desmitos. Vienpadsmitos telefons joprojām klusēja.

Megrē izskatīja pastu, izpildīja formulārus, par darāmo nedomādams, un reizēm, lai ātrāk paietu laiks, iegriezās uz dažām minūtēm inspektoru istabā, atstādams sava kabineta durvis atvērtas. Visi jutās nemierīgi un nervozi.

Telefons, kurš nezvanīja, radīja tādu kā tukšumu, un komisārs jutās neomulīgi. Viņam kaut kā pietrūka.

- Vai esat pārliecināta, jaunkundz, ka neviens nav man zvanījis?

Galu galā viņš pats sāka zvanīt uz avīzēm.

- Vai šorit neko neesat saņēmuši?

- Šorit nē.

Iepriekšējā dienā cilvēks no Popenkūra ielas pirmoreiz piezvanīja divpadsmitos desmit minūtēs. Divpadsmitos Megrē negāja lejā kopā ar citiem. Viņš sagaidīja pusvienu un vēlreiz palūdza Žanvjē, kurš bija vairāk lietas kursā, palikt viņa vietā.

Sieva jautājumus neuzdeva. Bija pārāk skaidrs, kāda var būt atbilde.

Vai viņš būtu spēli zaudējis? Vai viņš maldījās, uzticēdamies nojautai? Nākamajā dienā šajā laikā viņam vajadzēs iet pie miertiesneša un atzīties, ka ir uzvarēts. Portretus nosūtīs avīzēm.

Ko tas muļķis varētu darīt? Viņam brīžiem sanāca dusmas.

“Viņš tikai gribēja izskatīties interesants, un tagad viņš atstāj mani muļķos. Varbūt viņš ņirgājās par manu lētticību?”

Megrē atgriezās Orfēvras krastmalā agrāk nekā parasti.

- Vai nekā nav? - viņš gluži automātiski pajautāja Zan-vjē.

Tas būtu daudz devis, lai varētu pateikt labu jaunumu, jo viņam bija grūti noskatīties, kā priekšnieks mokās.

- Vēl nav...

Pēcpusdiena vilkās vēl lēnāk nekā rīta puse. Megrē veltīgi nopūlējās ieinteresēties par ikdienas darbiem, mēģinot savest kārtībā papīrus, kas bija aizkavējušies. Viņa prātu tie nenodarbināja.

Viņš iedomājās visvisādas hipotēzes un citu pēc citas atmeta. Viņš pat piezvanīja uz ātrās palīdzības policiju.

- Vai jums nav zvanīts sakarā ar kādu pašnāvību?

- Mirklīti pagaidiet... Viena ir izdarīta pa nakti, kāda veca sieviete Orlcānas vārtu rajonā nogalinājusies ar gāzi... Šorit astoņos kāds vīrietis ielēcis Sēnā... Viņu varēja izglābt...

- Cik vecs?

- Četrdesmit divi gadi. Neirastēniķis.

Kāpēc viņš tā uztraucās? Viņš bija darījis, ko spējis. Bija laiks paskatīties patiesībai acīs. Viņš cieta nevis tāpēc, ka bija iznests cauri, bet tāpēc, ka viņu bija pievīlusi nojauta. Jo tad tas bija nopietni. Tas nozīmēja, ka viņš vairs nespēj nodibināt kontaktu. Un tādā gadījumā...

-Tfu, tfu, tfu!

To viņš izteica skaļā balsī, viens pats sēdēdams savā kabinetā, tad paņēma cepuri un bez mēteļa gāja uz Dofina kafejnīcu, kur vienu pēc otra izdzēra divas lielas glāzes alus.

- Vai telefons nav zvanījis? - viņš atgriezies jautāja.

Arī septiņos tas nezvanīja, un Megrē beidzot nolēma iet

mājās. Viņš jutās nomākts un pats ar savi nemierā. Viņš pasauca taksometru. Viņš nebaudīja nedz sauli, nedz ielas raibo burzmu. Viņš pat nezināja, kāds ir laiks.

Megrē smagiem soļiem devās augšā pa kāpnēm un divreiz apstājās, jo bija mazliet aizelsies. Dažus pakāpienus no sava stāva kāpņu laukumiņa viņš ieraudzīja sievu, kura skatījās, kā viņš kāpj augšup.

Viņa gaidīja vīru, kā mēdz gaidīt no skolas bērnu, un viņš jau gandrīz sadusmojās. Kad Megrē piegāja viņai klāt, viņa klusām pateica pavisam īsi:

- Viņš ir te...

- Vai esi pārliecināta, ka tas ir viņš?

- Viņš pats tā teica...

- Vai viņš te ir jau sen?

- Gandrīz stundu...

- Vai tev nav bail?

Megrē piepeši nobijās par to, kas būtu varējis notikt ar viņa sievu.

- Es zināju, ka man nedraud nekādas briesmas...

Viņi sačukstējās pie pievērtām durvīm.

- Mēs pļāpājām...

- Par ko?

- Par visu ko. Par pavasari... Par Parīzi... Par maziem šoferu restorāniem, kuri iznīkst...

Beidzot Megrē iegāja iekšā un dzīvojamā istabā, kas bija reizē ari ēdamistaba un viesistaba, ieraudzīja pieceļamies gados vēl jaunu cilvēku. Megrē kundze bija likusi viņam novilkt lietusmēteli, unplatmale bija nolikta uz krēsla. Viņam mugurā bija tumši zils uzvalks, un viņš izskatījās jaunāks par saviem gadiem.

Viņš pūlējās smaidīt.

- Piedodiet, ka atnācu uz šejieni, - viņš teica. - Es baidījos, ka tur, policijā, mani uzreiz neielaidīs piejums... Tik daudz ko mēdz stāstīt...

Acīmredzot viņš baidījās, ka tiks sists. Viņš jutās samulsis un meklēja vārdus, lai pārtrauktu klusumu. Viņam ne prātā nenāca, ka komisārs jūtas tikpat apmulsis kā viņš. Bet Megrē kundze atgriezās virtuvē.

-Jūs esat tieši tāds, kādu es biju iedomājies...

- Apsēdieties...

-Jūsu sieva bija ļoti pacietīga ar mani...

Un tā, it kā viņš būtu līdz šim aizmirsis kaut ko izdarīt, atnācējs izvilka no kabatas zviedru nazi, ko pasniedza Megrē.

-Jūs varat analizēt asinis... Es neesmu to tīrījis...

Megrē nevērīgi nolika nazi uz. apaļa galdiņa preti ciemiņam.

- Es nezinu, ar ko lai sāku... Tas ir ļoti grūti...

- Es vispirms jums uzdošu dažus jautājumus... Kā jūs

sauc?

- Robērs Biro... Gluži kā birojs. Varētu teikt, ka tas ir simboliski, jo mans tēvs un es...

- Kur jūs dzīvojat?

- Man ir mazs dzīvoklītis Medicinas Skolas ielā ļoti vecā ēkā, kas atrodas pagalma dziļumā... Es strādāju Lafi-ta ielā kādā apdrošināšanas sabiedrībā... Vai, pareizāk

sakot, es senāk tur strādāju... Tagad viss ir beidzies, vai ne?

Pēdējo teikumu viņš izrunāja skumjā, liktenim padevīgā balsī. Viņš bija atbrīvojies no nemiera, nolūkojās rāmajā apkārtnē, it kā gribētu tajā iekļauties.

- Kur esat dzimis?

- Senamānmontrodā Šēras malā. Tur ir liela spiestuve, Mamēna un Delvuā spiestuve, kura strādā vairākām Parīzes izdevniecībām... Tur mans tēvs ir kalpotājs, un viņa mutē vārdi Mamēns un Delvuā ir gandrīz vai svēti... Mēs dzīvojām - mani vecāki joprojām dzīvo - mazā namiņā pie Berī kanāla...

Megrē negribēja viņu steidzināt un pārāk ātri nonākt pie būtiskiem jautājumiem.

- Vai jūs nemīlējāt dzimto pilsētu?

-Nē.

- Kāpēc?

- Man šķita, ka es tur smoku nost... Tur visi cits citu pazīst... Kad cilvēks iet pa ielu, viņš redz, kā kustas logu aizkari... Es mūžīgi dzirdēju, kā vecāki čukst: Ko teiks cilvēki?

- Vai jūs bijāt labs skolnieks?

- Līdz četrpadsmitarpus gadiem es klasē biju pirmais... Vecāki pie tā bija tik ļoti pieraduši, ka bārās, ja saņēmu kādu mazliet sliktāku atzīmi...

- Kad jums sāka uzmākties bailes?

Megrē šķita, ka viņa sarunbiedrs kļūst mazliet bālāks un ka pie viņa nāsīm izveidojas divas mazas rieviņas un lūpas apkalst.

- Es nezinu, kā es to noslēpumu spēju līdz šim brīdim saglabāt...

- Kas notika, kad jums bija četrpadsmitarpus gadu?

- Vai jūs to apkaimi pazīstat?

- Esmu braucis cauri.

- Šēra plūst līdztekus kanālam... Vietām tos šķir tikai

kādi desmit metri...Upe ir plata, sekla, tajā ir akmeņi un klinšu radzes, tāpēc tai var pāriet pāri braslā...

Krasti apauguši ar vītoliem, alkšņiem un visvisādiem krūmiem... It sevišņi Drevānas pusē - tas ir ciems trīs kilometru attālumā no Senamānas...

Tā ir vieta, kur apkaimes bērni parasti rotaļājas... Es ar viņiem nerotaļ ājos...

- Kāpēc?

- Mana māte viņus dēvēja par sīkajiem neliešiem... Bija tādi, kas upē peldējās pavisam kaili... Gandrīz visi bija spiestuves strādnieku dēli, un manu vecāku uztverē bija liela atšķirība starp strādniekiem un kalpotājiem...

Viņi tur rotaļājās kādi piecpadsmit vai pat divdesmit... Kopā ar zēniem bija divas meitenes. Viena no viņām, Renē, kurai varbūt bija gadu trīspadsmit, jau bija izveidojusies gandrīz par jaunavu, un es viņā biju iemīlējies.

Es daudz esmu par to visu domājis, komisāra kungs, un gudroju, vai tad, ja tas viss būtu noticis citādi... Pieņemu, ka jā... Es nepūlos atrast sev attaisnojumus...

Kāds zēns, desinieka dēls, viņu krūmos noskūpstīja... Es viņus pārsteidzu... Viņi aizgāja peldēties kopā ar citiem... Zēnu sauca par Remonu Pomelu, un viņš bija tikpat sarkanmatains kā viņa tēvs, pie kura iepirkāmies...

Vienā brīdī viņš pagāja sānis nokārtot darīšanas... Viņš pienāca man pavisam tuvu, nezinādams, ka esmu izvilcis no kabatas nazi, un es piespiedu pogu, tā ka izlēca asme-nis.

Es jums zvēru, ka nezināju, ko daru... Es vairākas reizes dūru, un man šķita, ka no kaut kā atbrīvojos. Tajā mirklī man tas bija pilnīgi nepieciešami. Man nelikās, ka es pastrādāju noziegumu, ka nogalinu zēnu... Es dūru... Es turpināju durt, kad viņš jau gulēja zemē, pēc tam mierīgi aizgāju...

Viņš bija satraukts, acis mirdzēja.

- Viņi atrada līķi tikai pēc divām stundām... Neviens nepamanīja, ka viņa nav starp divdesmit puikām... Es aizgāju mājās, iepriekš nomazgājis nazi kanālā...

- Kā tas nākas, ka jums tik agri jau piederēja nazis?

- Es to nozagu dažus mēnešus agrāk vienam savam tēvocim. Es biju kā traks uz kabatnažiem... Līdzko dabūju mazliet naudas, es pirku jaunu, un kabatā man vienmēr bija nazis... Kādu svētdienu es pie tēvoča pamanīju zviedru nazi un to paņēmu. Tēvocis to meklēja visās malās, ne mirkli neiedomādamies, ka vainīgs esmu es.

- Kā, piemēram, to neatrada jūsu māte?

- Mūsu māja dārza pusē bija apaudzēta ar mežvīniem, kuru tumšās lapas nokarājās gar manu logu... Kad nazis nebija manā kabatā, es to noslēpu visbiezākajos vīnājos...

- Vai neviens neiedomājās pārjums?

- Tas mani pārsteidza visvairāk... Tika apcietināts kāds matrozis, kuru vajadzēja atbrīvot... Domāja par visvisādiem iespējamiem slepkavām, tikai ne par mazu zēnu.

- Kā jūs jutāties?

- Patiesību sakot, sirdapziņa mani nemocīja. Es klausījos, ko sievas runāja uz ielas, es lasīju Monlisonas avīzi, kurā rakstīja par noziegumu, bet man nelikās, ka tas viss attiecas uz mani.

Bez kāda saviļņojuma es noskatījos apbedīšanā. Man tas mirklis jau bija garām... Tas bija neizbēgams... Man tur nebija nekādas daļas... Es nezinu, vai jūs saprotat. Manuprāt, nav iespējams to saprast, ja cilvēks pats nav kaut ko tādu pārdzīvojis...

Es turpināju mācīties koledžā, kur biju kļuvis izklaidīgs, un tas atstāja iespaidu uz atzīmēm... Es laikam biju bāls, un māte mani aizveda pie mūsu ārsta, bet tas mani izmeklēja, nedomādams, ka man kas nopients kaiš.

“Tas ir tāds vecums, Biro kudze... Zēns ir mazliet mazasinīgs...”

Manuprāt, es nedzīvoju īsti reālā pasaulē... Man gribējās bēgt... Nevis bēgt no iespējama soda, bet bēgt no vecākiem, no pilsētas, doties tālu prom, vienalga, uz kurieni...

- Vai jums neslāpst? - Megrē jautāja, jo viņam pašam ļoti slāpa.

Viņš ielēja divus konjakus ar ūdeni un vienu no tiem pasniedza apmeklētājam. Tas dzēra kāri, iztukšoja glāzi vienā paņēmienā.

- Kad jūs aptvērāt, kas ar jums noticis?

- Jūs taču man ticat, vai ne?

- Es jums ticu...

- Es vienmēr biju pārliecināts, ka neviens man neticēs... Tas sākās nemanāmi... Jo ilgāks laiks pagāja, jo atšķirīgāks no visiem es jutos... Glāstīdams kabatā nazi, es sev teicu: “Es esmu nogalinājis... To nezina neviens.”

Man gandrīz gribējās viņiem to pateikt - skolasbiedriem, skolotājiem, vecākiem, kā mēdz lielīties ar neparastu veikumu... Tad kādu dienu es pamanīju, ka sekoju gar kanālu kādai meitenei. Tā bija laivinieku meita, kas gāja atpakaļ uz savu liellaivu. Bija ziema, un bija jau tumšs.

Es nodomāju, ka man pietiek paiet dažus soļus ātrākā gaitā, izvilkt no kabatas nazi...

Piepeši es sāku drebēt. Es nedomādams apcirtos apkārt, es skriešus sasniedzu pirmās pilsētas mājas, kur jutos vairāk drošībā...

- Vai pēc tam tas jums atgadījās bieži?

- Bērnībā?

- Vienalga kādā dzīves posmā.

- Reizes divdesmit... Lielākoties man nebija prātā kāds noteikts upuris... Es biju ārā, un piepeši nodomāju: “Es viņu nogalināšu.”

Dažreiz es šos vārdus murmināju pusbalsī... Tie nevērsās ne pret vienu noteiktu cilvēku... Upuris varēja būt vienalga kas... Es viņu nogalināšu...

Vēlāk es atcerējos, ka bērnībā, kad tēvs mani iepļaukāja un sūtīja uz manu istabu, lai sodītu, es murmināju tāpat: Es viņu nogalināšu...

Es nemaz tā īsti nedomāju par tēvu... Ienaidnieks bija visa cilvēce, cilvēks kā tāds. Es viņu nogalināšu...

Vai jūs man neiedotu vēl vienu glāzi?

Megrē viņam to pielēja, pie reizes ieliedams arī sev.

- Cik vecs jūs bijāt, kad atstājāt Senamānu?

- Septiņpadsmit gadu... Es zināju, ka nevarēšu nokārtot bakalaura eksāmenus. Tēvs nekā nesaprata un noskatījās uz mani ar bažām... Viņš gribēja, lai sāku strādāt spiestuvē... Kādu nakti es aizgāju, nevienam neteicis ne vārda, paņemot līdzi koferī pieticīgos ietaupījumus.

- Un nazi...

- Jā... Jā, man neskaitāmas reizes gribējās no tā smaguma atbrīvoties, ne ar ko neriskējot... Es nezinu kāpēc... Redziet...

Viņš meklēja vārdus. Varēja just, ka viņš vēlas būt iespējami patiess un precīzs, bet tas nebija viegli.

- Parīzē es sākumā dzīvoju pusbadā un man, tāpat kā daudziem, vajadzēja strādāt par sakņu krāvēju tirgū... Es lasīju sludinājumus un metos uz katru vietu, kur piedāvāja kaut kādu darbu... Tādā veidā es nonācu apdrošināšanas sabiedrībā...

- Vai jums ir bijušas labas draudzenes?

- Nē. Es apmierinājos ar to, ka laiku pa laikam uzrunāju kādu sievieti uz ielas... Viena gribēja paņemt no mana maka lieku naudaszīmi, un es gandrīz paķēru nazi... Man piere bija galīgi nosvīdusi... Es izgāju no tās mājas streipuļodams...

Es sapratu, ka man nav tiesību precēties...

- Vai jums gribējās to darīt?

- Vai jūs kādreiz esat dzīvojis Parīzē viens pats, bez vecākiem, bez draugiem, vai esat gluži viens vakarā atgriezies savā dzīvoklī?

-Jā...

- Tad jums vajag saprast... Es negribēju ari draugus, jo nevarēju būt pret viņiem vaļsirdīgs, neriskējot nonākt mūža ieslodzījumā...

Es gāju uz Senžcnevjēvas bibliotēku... Es rītin apriju traktātus par psihiatriju, cerot atrast kādu izskaidrojumu... Man acīmredzot pietrūka pamatzināšanu... Kad es jau domāju, ka mans gadījums pieder pie kādas noteiktas gara slimības, vēlāk sapratu, ka trūkst kāda simptoma...

Mani aizvien vairāk un vairāk mocīja bailes...

Es viņu nogalināšu...

Galu galā es sāku novērot, ka pats šos vārdus murminu un tad steidzos mājās, ieslēdzos, metos gultā... Es laikam vaidēju...

Kādu vakaru kaimiņš, pusmūža vīrs, pieklauvēja pie manām durvīm. Es automātiski izvilku nazi no kabatas.

“Kas tur ir?” es jautāju, durvis neatvērdams.

“Vai viss kārtībā? Vai neesat saslimis? Man šķita, ka dzirdu vaidus... Piedodiet...”

Un viņš aizgāja...

Astotā nodaļa

Megrē kundze parādījās vaļējās durvīs un deva zīmi, ko komisārs nesaprata, - tik tālu viņš bija no mājas atmosfēras. Tad viņa nomurmināja:

- Vai tu varētu uz brītiņu iznākt?

Virtuvē viņa čukstēja:

- Vakariņas ir gatavas... Pulkstenis jau pāri astoņiem. .. Ko mēs darīsim?

- Ir jāēcL

- Ko tu gribi teikt?

- Vēl tas nav beidzies...

- Varbūt viņš var paēst kopā ar mums?

Megrē raudzījās sievā kā apstulbis. Mirkli viņam tāds piedāvājums šķita gluži dabisks.

- Nē... Klāts galds un vakariņas ģimenes lokā neder... Viņš jutīsies briesmīgi slikti... Vai tev mājās ir auksta gala un siers?

- Jā...

- Tādā gadījumā uztaisi dažas sviestmaizes un pasniedz mums tās kopā ar baltvīnu...

- Kāds viņš ir?

- Mierīgāks un prātīgāks, nekā es gaidīju... Tagad es sāku saprast, kāpēc viņš visu dienu man nedeva nekādu ziņu... Viņam vajadzēja paskatīties no malas...

- Uz ko?

- Uz sevi pašu... Vai tu dzirdēji?

-Nē...

- Četrpadsmitarpus gadu vecumā viņš nogalinājis kādu zēnu...

Kad Megrē atgriezās dzīvojamajā istabā, Robērs Biro apjucis nomurmināja:

- Es neļauju jums paēst vakariņas, vai ne?

- Ja mēs būtu Orfēvras krastmalā, es liktu uznest sviestmaizes un alu... Kāpēc gan lai mēs to pašu nedarītu te? Sieva smērē mums sviestmaizes un pasniegs tās kopā ar pudeli baltvīna...

- Ja es būtu zinājis...

- Ko jūs būtu zinājis?

- Ka ir cilvēks, kas spēj mani saprast... Jūs, bez šaubām, esat izņēmums... Miertiesnesim nebūs tāda pati nostāja un zvērinātajiem arī... Es visu mūžu esmu baidījies, ka atkal duršu, nemaz negribēdams to darīt...

Es esmu apmeklējis nezin cik ārstu... Protams, taisnību es viņiem neteicu, bet sūdzējos par stiprām galvassāpēm, kuru laikā svīstu aukstus sviedrus... Lielākā daļa neņēma mani nopietni un ieteica lietot aspirīnu...

Kāds Senžermēna bulvāra neirologs iztaisīja elektroen-cefalogrammu... Pēc viņa atzinuma, manām smadzenēm nav nekādas vainas...

- Vai to jūs izdarījāt nesen?

- Pirms diviem gadiem. Man gandrīz gribējās viņam pačukstēt, ka neesmu normāls, ka esmu slims... Bet, ja jau viņš pats to nevarēja atklāt...

Reizēm, ejot garām policijas komisariātam, gribējās ieiet iekšā un sacīt: “Esmu nogalinājis zēnu, kad man bija četrpadsmit gadu... Es jūtu, ka varu nogalināt atkal... To vajadzētu izārstēt... Ieslogiet mani... Lieciet mani ārstēt.

- Kāpēc jūs to neizdarījāt?

- Tāpēc, ka es lasu kriminālhroniku... Gandriz ikvienā prāvā, kad iejaucas psihiatri, par viņiem zobojas... Kad viņi runā par ierobežotu atbildību vai garīgu nepilnvērtību, zvērinātie to neņem vērā... Labākajā gadījumā samazina sodu līdz divdesmit vai piecpadsmit gadiem...

Es pūlējos tikt galā pats, uzmanīt, kad tuvojas lēkmes, steigties mājās un ieslēgties... Ilgu laiku tas man izdevās.

Megrē kundze viņiem atnesa paplāti ar sviestmaizēm, pudeli baltvīna un divas glāzes.

- Labu ēstgribu...

Viņa smalkjūtīgi izgāja virtuvē, lai paēstu vakariņas viena.

- Ielejiet sev...

Vīns bija vēss un sauss.

- Es nezinu, vai gribu ēst... Daždien es gandrīz nepieskaros ēdienam, bet reizēm kļūstu taisni rijīgs... Arī tā var būt zīme... Es visur meklēju zīmes... Es analizēju visus savus refleksus... Es piešķiru nozīmi katrai savai domai...

Mēģiniet iejusties manā ādā... Kuru katru brīdi es varu...

Viņš iekoda sviestmaizē un pats brīnījās, ka gluži dabiski var ēst.

- Un es vēl šaubījos, vai nepievilšos, jūs uzmeklējot... Esmu lasījis avīzēs, ka jūs esat humāns un ka tāpēc jums reizēm gadās konflikti ar miertiesas locekļiem... No otras puses, raksta ari par jūsu pratināšanām, kurās policisti cits citu nomaina... Pret aizturēto izturas laipni un vēligi, lai iemantotu viņa uzticību, un viņš nemaz nemana, ka no viņa izvelk noslēpumu pēc noslēpuma...

Megrē nevarēja nepasmaidīt...

- Katrs gadījums ir citāds...

- Kad es jums zvaniju, es novērtēju katru jūsu vārdu, katru klusēšanu...

- Bet galu galā jūs atnācāt...

- Man vairs nebija izvēles... Es jutu, ka viss jūk un brūk... Ziniet, es jums kaut ko atklāšu. Vakar kādu brīdi, kad biju Lielajos Bulvāros, man ienāca prātā doma uzbrukt vienalga kam, durt uz visām pusēm kā neprātīgam cerībā, ka mani nogalinās...

Vai es drīkstu vēl ieliet sev vīnu?

Un mazliet skumīgā padevībā viņš piemetināja:

- Tādu vīnu kā šo es savā mūžā vairs nedzeršu...

Mirkli Megrē mēģināja iedomāties, kāds izskatītos tiesnesis Puarē, ja viņš būtu klāt nopratināšanā.

Biro turpināja:

- Trīs dienas lietus gāza kā uz pasaules galu... Bieži runā par mēnesi, kas ietekmējot tādus cilvēkus kā es... Es sevi esmu novērojis... Man neliekas, ka impulsi pilnmēness laikā būtu biežāki vai stiprāki...

Lielāku iespaidu atstāj zināma intensitāte. Jūlijā, piemēram, kad ir ļoti karsts. Ziemā, kad sniegs krīt lielām pārslām...

Tad šķiet, ka dabā iestājusies krīze, un... Vai saprotat?

Lietus, kas nemitējās gāzt, vēja brāzmas, kuras dauzīja manas istabas slēģus - tas viss galu galā noveda nervu saspīlējumu līdz pēdējai robežai...

Vakarā es izgāju no dzīvokļa, un sāku iet pa ielu negaisā... Pēc dažām minūtēm es biju cauri slapjš, un es speciāli pavērsu uz augšu seju, lai lietus lītu tieši tai virsū.

Es nedzirdēju signālu vai ari, ja es būtu to sadzirdējis, es nebūtu tam pakļāvies... Man vajadzēja nevis tik stūrgalvīgi soļot, bet iet mājās... Es neskatījos, kur eju... Es tikai gāju un gāju... Kādā mirklī roka kabatā sažņaudza nazi.

Es pamanīju maza bāra gaismu diezgan tumšā ielā... Es dzirdēju soļus tālumā, bet tie mani neuztrauca...

Jauns cilvēks gaišā bluzonā iznāca ārā, viņa garie mati bija pielipuši pie pakauša, un manī kaut kas pagāja vaļā...

Es viņu nepazinu... Es nekad nebiju viņu redzējis... Es nebiju ievērojis viņa seju... Es dūru vairākas reizes... Pēc tam, kad jau gāju prom, es sapratu, ka atslābums nesākas, un es atgriezos, lai durtu vēl un lai paceltu viņa galvu...

Tāpēc avīzes rakstīja par niknuma apstulbināto... Rakstīja arī par ārprātīgo...

Viņš apklusa, pārlaida skatienu apkārtnei, it kā pārsteigts par vietu, kur atrodas.

- Es, bez šaubām, esmu traks, vai ne? Nevar būt, ka es neesmu slims. Ja mani ārstētu... Uz to es tik ilgi esmu cerējis... Bet gan jau redzēsiet, ka viņi apmierināsies ar to, ka aizsūtīs mani uz cietumu, kur man būs jāpavada viss mūžs...

Megrē neiedrošinājās atbildēt.

- Vai jūs nekā nesakāt?

- Es vēlētos, lai jūs ārstē...

- Bet jūs uz to daudz necerat, vai ne?

- Iedzeriet. Tūlīt mēs dosimies uz Orfēvras krastmalu.

- Paldies, ka mani uzkalusījāt...

Viņš vienā paņēmienā iztukšoja glāzi, un Megrē viņam ielēja vēl vienu.

*

Biro nebija daudz kļūdījies. Zvērināto tiesā psihiatri apgalvoja, ka apsūdzētais nav ārprātīgs šī vārda tiešajā nozīmē, bet ka viņa atbildība ir stipri ierobežota, jo viņam ir ļoti grūti turēties pretī impulsiem.

Advokāts lūdza zvērinātos aizsūtīt klientu uz psihiatrisko hospitāli, kur viņu varētu uzraudzīt.

Zvērinātie pieņēma vainu mīkstinošus apstākļus, bet tik un tā piesprieda Robēram Biro piecpadsmit gadus ieslodzījuma.

Nokremšļojies, tiesas priekšsēdētājs sacīja:

- Mēs apzināmies, ka spriedums īsti neatbilst nodarījumam. Diemžēl pašlaik mums nav tādas iestādes, kur Biro līdzīgus cilvēkus varētu ārstēt, paturot stingrā uzraudzībā.

Savā nišā sēdēdams, Biro ar skatienu meklēja Megrē un veltīja viņam skumīgu smaidu. Šķita, ka viņš saka: “Vai es to jau neparedzēju?”

Kad Megrē gāja ārā no tiesas zāles, viņš juta plecos smagumu.

Epalanža, 1969

STŪRGALVĪGAIS klients

Stāsts

1. nodala

“Ministriju kafejnīca” jeb Žozefa valstība

Policijas vēsturē neviens nekad vēl nebija tik stūrgalvīgi vai varbūt ar tādu koķetēriju pavadījis ilgas stundas -tieši sešpadsmit stundas, lai gribot vai negribot saistītu desmitiem cilvēku uzmanību, tā ka tika pat brīdināts inspektors Žanvjē, kas gāja šo vīru apskatīt. Un tomēr, kad vajadzēja nosaukt viņa īpašās pazīmes, veidojās ārkārtīgi ncprecizs, ārkārtīgi miglains tēls. Pat tiktāl, ka daži - tie, kuriem nebija pārlieku attīstīta iztēle, - pieņēma, ka nepazīstamais tādā veidā pierādījis sevišķu veiklību un nedzirdētu viltību.

Bet mums ir jāatceras stundu pa stundai šī 3. maija diena - silta, saulaina, kad gaisā virmo Parīzes pavasaris un no rīta līdz vakaram kafejnīcas vēsajā zālē ieplūst Senžer-mēna bulvāra ziedošo kastaņu saldenā smarža.

Gluži kā katru rītu, Zozefs atvēra kafejnīcas durvis astoņos. Viņš bija ģērbies kreklā un vestē. Grīdu klāja zāģu skaidas, ko izkaisīja iepriekšējā vakarā, kafejnīcu slēdzot, un krēsli augstās kaudzēs bija sakrauti uz marmora galdiņiem.

Ministriju kafejnīca Senžcrmēna bulvāra un Svēto Tēvu ielas stūrī ir viena no retajām veclaicīgajām kafejnīcām, kas Parīzē vēl saglabājušās. Tā nav upurēta modē nākušajām letēm, pie kurām piestājas cilvēki, kas ienāk uz brītiņu un tūlīt iet prom. Tā nav upurēta arī zeltījumu, netieša apgaismojuma, spoguļiem klātu kolonnu un plastikāta galdiņu modei.

Kafejnīca pastāvīgajiem apmeklētājiem, kur katram klientam ir savs stūrītis, sava kāršu kava vai šaha spēle, un kur viesmīlis pazīst pēc vārda visus viesus, galvenokārt netālo ministriju kabinetu priekšniekus un redaktorus.

Un Žozefs pats ir savā ziņā izcila personība. Viņš par kafejnīcas viesmīli ir nostrādājis jau trīsdesmit gadu, un viņu nevar iedomāties uzvalkā kā kuru katru citu; varbūt viņu nemaz nepazītu, satiekot uz ielas vai priekšpilsētā, kur viņam uzcelta mājiņa.

Astoņos sākas spodrības stunda, tīrīšana, visa sakārtošana. Divviru durvis Senžermēna bulvāra pusē ir plati atvērtas. Daļu ietves jau apspīd saule, bet iekšā valda spirgta zilgana krēsla.

Zozefs smēķē cigareti. Tas ir vienīgais brīdis pa visu dienu, kad viņš atļaujas smēķēt kafejnīcā. Viņš iededz gāzi zem kafijas vārītāja, kuru pēc tam spodrina tik ilgi, līdz tas spīd kā spogulis. Ir vesela virkne kustību, gandrīz ritu, kas noteiktā kārtībā seko cits citam: sakārtot aperitīvu un degvīnu pudeles plauktos, saslaucīt zāģu skaidas, salikt krēslus ap galdiem...

Bet todien desmit minūtes pāri astoņiem kafejnīcā ienāca kāds cilvēks. Pār kafijas vārītāju noliecies, Žozefs viņa ierašanos nepamanīja un vēlāk to nožēloja. Vai viņš iedrāzās strauji kā tāds, kuru vajā? Kāpēc viņš izvēlējās Ministriju kafejnīcu, ja turpat uz pretējā ielas stūra bija kafejnīca ar leti, kur tajā laikā varēja dabūt radziņus, smalkmaizītes un jau valdīja rosības pilna gaisotne?

Žozefs teiks:

- Es atskatījos un ieraudzīju, ka kafejnīcas vidū stāv cilvēks ar pelēku platmali galvā un mazu koferīti rokā.

Kafejnīca bija vaļā, bet patiesībā vēl nebija atvērta, jo, kaut durvis nebija ciet, nekad neviens šajā laikā te nemēdza nākt, kafija vēl nebija gatava, ūdens kafijas vārītājā tik tikko sāka silt, un krēsli stāvēja, sakrauti uz galdiem.

- Es jums neko nevarēšu piedāvāt agrāk kā pēc krietnas pusstundas, - Žozefs sacīja.

Viņš domāja, ka ar to pietiks. Bet vīrietis, joprojām turēdams rokā koferīti, paņēma krēslu no galda un apsēdās. Viņš apsēdās vienkārši, mierīgi, kā tāds, kas nav atkāpies no sākotnējā nodoma, un nomurmināja:

- Tas nav svarīgi.

Ar to pietika, lai sabojātu Zozefam garastāvokli. Viņš ir līdzīgs namamātēm, kuras nevar ciest, ja kāds maisās pa kājām, kad viņas uzsākušas lielo tīrīšanu. Spodrības stunda pieder viņam vien. Viņš caur zobiem norūca:

- Gan tu dabūšu pagaidīt savu kafiju!

Līdz deviņiem viņš darīja savu ikdienas darbu, laiku pa laikam uzmezdams īsu mirkli klientam. Nezin cik reižu viņš gaja tam garām, piedūrās viņam, pat mazliet pagrūstīja, slaukot grīdu un noceļot krēslus no galdiem.

Pēc tam - deviņos un divās vai trīs minūtēs viņš pasniedza apmeklētājam lasi verdošas kafijas, piena krūzīti un divus gabaliņus cukura uz apakštasītes.

- Vai radziņu jums nav?

-Tos jūs varat dabūt kafejnīcā ielas pretējā pusē.

- Tam nav nozīmes.

Dīvainā kārtā šim stūrgalvīgajam klientam, kurš droši vien juta, ka ir traucēklis, ka viņš nav nonācis īstajā vietā, ka nav īstajā laikā apsēdies Ministriju kafejnīcā, piemita zināma pazemība, kas tomēr vērta viņu simpātisku.

Žozcfs, kas jau nu gan bija pieradis redzēt, kā cilvēki atnāk un apsēžas uz dīvāniņiem, pamanīja vēl kaut ko. Klients, kas bija pavadījis kafejnīcā veselu stundu, neizvilka no kabatas nevienu avīzi, arī neprasīja, lai viņam to pa sniedz, viņam nebija vajadzīgs ari telefona abonentu vai adrešu saraksts. Viņš nemēģināja uzsākt sarunu ar kafejnīcas viesmīli. Viņš nekustināja nervozi kājas. Viņš nesmēķēja.

Ārkārtīgi reti gadās cilvēki, kas spēj veselu stundu nosēdēt kafejnīcā nekustoties, ik mirkli neskatoties pulk steni, tādā vai citādā veidā neizrādot nepacietību. Ja viņš

kādu gaidīja, viņš to darīja apbrīnojami mierīgi.

Desmitos, kad tīrīšanas darbi bija galā, nepazīstamais joprojām sēdēja savā vietā. Un dīvaini šķita arī tas, ka viņš bija iekārtojies nevis pie loga, bet pie pašas zāles diben-sienas blakus melnkoka kāpnēm, kuras veda uz tualetēm Zozefam vajadzēja pa tām nokāpt, lai sapostos. Rokturi griežot, viņš jau bija nolaidis oranžo sauljumu, kas viegli iekrāsoja kafejnīcas krēslainību.

Pirms iešanas uz tualetēm viņš pažvadzināja kabatā monētas, cerēdams, ka viņa klients pratīsies, beidzot samaksās un ies prom.

Nekas tāds nenotika, un Zozefs viņu atstāja vienu, iegāja tualetes telpā, uzvilka jaunu krekla priekšu un iestivināto apkaklīti, sasukājās un uzvilka īso žaketi.

Kad viņš atgriezās kafejnīcā, vīrietis joprojām sēdēja pie sava galdiņa, un viņam priekšā bija tukša kafijas tase. Ieradās kasiere - Bertas jaunkundze, viņa iekārtojās savā vietā, šo to izņēma no somiņas un sāka likt žetonus vienādās kaudzītēs.

Bertas jaunkundze un Zozefs pārmija skatienus, un Bertas jaunkudze, kas ir tukla, mīksta, sārta un rāma, balinātiem matiem, vēroja klientu no kases sēdekļa augstumiem.

- Viņš likās ļoti maigs, ļoti pieklājīgs, un tomēr man šķita, ka ūsas viņam ir krāsotas tāpat kā pulkvedim.

Jo vīrietim bija mazas, uzsmailinātas Ūsiņas, noteikti uzvirpinātas ar lokšķērēm, un tik zilgani melnas, ka radīja aizdomas - tās ir krāsotas.

Atveda ledu - tas bija vēl viens ikrīta rituāls. Milzīga auguma vīrs ar maisaudumu uz pleca nesa opāldzidros blokus, no kuriem pilēja pa lāsei skaidra ūdens, un sakārtoja tos ledus kastē.

Vēlāk milzis, kas arī bija pamanījis vienīgo klientu, sacīja:

- Viņš man atgādināja roni.

Kāpēc roni? Ledus vedējs nespēja to izskaidrot. Bet Žozefs, kurš katru dienu visu darīja noteiktā laikā, izņēma iepriekšējās dienas avīzes no garajiem rokturiem, kuros tās bija iestiprinātas, un to vietā ielika vakara laikrakstus.

- Vai jūs būtu tik laipns un vienu iedotu man?

Rau, klients ierunājās. Balss bija klusa, it kā bikla.

- Kādu jūs vēlaties? l^e Temps? I^e Figaro? l^es Débats?

- Man pilnīgi vienalga.

No tā Žozefs secināja, ka vīrietis noteikti nav parīzietis. Tas nevarēja būt ārzemnieks, jo viņam nebija nekāda akcenta. Drīzāk viņš atgādināja kādu, kas ieradies no provinces. Tomēr tuvumā nebija nevienas stacijas. Ja viņš izkāpa no vilciena, kas pienāk astoņos, kāpēc šķērsoja vairākus Parīzes kvartālus ar koferi rokā, lai paliktu kafejnīcā, kuru nepazina? Jo Žozefs, kuram bija laba redzes atmiņa, bija pārliecināts, ka nekad nav viņu redzējis. Svešinieki, kas nejauši iegriezās Ministriju kafejnīcā, uzreiz juta, ka nav nonākuši īstajā vietā, un gāja prom.

Vienpadsmit. Tā ir saimnieka Monē kunga stunda -viņš nonāk lejā no sava dzīvokļa svaigi skuvies, labi izgulējies, gludi sasukātiem sirmiem matiem, apāvies mūžīgajās lakotajās kurpēs. Viņš jau sen būtu varējis nestrādāt. Viņš iekārtojis katram savam bērnam pa kafejnīcai provincē. Viņš te paliek tāpēc, ka Senžermēna bulvāris ir vienīgā vieta pasaulē, kur viņš spēj dzīvot, un klienti ir viņa draugi.

- Kā klājas, Žozef?

Viņš uzreiz pamanīja klientu un tā kafijas tasi. Un viesmīlis aiz letes pavisam klusām pačukstēja:

- Viņš te sēž jau no astoņiem rītā.

Monē kungs vairākas reizes pagāja garām klientam, berzēdams rokas, it kā aicinādams uzsākt sarunu. Monē kungs tērzē ar visiem saviem klientiem, spēlē ar viņiem kārtis vai domino, zina viņu ģimenes lietas un mazos

notikumus darbā.

Klients pat nepakustējās.

- Viņš man šķita ļoti noguris - kā cilvēks, kurš pavadījis nakti vilcienā un nav varējis gulēt, - Monē kungs vēlāk liecinās.

Visiem trim - Žozcfam, Bertas jaunkundzei un Monē kungam Megrē vēlāk jautās:

- Vai viņš izskatījās tāds, it kā uzmanītu kādu uz ielas?

Un atbildes bija ļoti atšķirīgas.

- Nē, - teica Monē kungs.

Kasiere:

- Man radās iespaids, ka viņš gaida kādu sievieti.

Beidzot, Zozefs:

- Vairākas reizes es pamanīju, ka viņš skatās uz bāru ielas pretējā pusē, bet viņš uzreiz novērsa skatienu.

Vienpadsmitos divdesmit viņš pasūtīja glāzi višī minerālūdens. Bija vairāki klienti, kuri dzēra višī; viņus pazina, bija zināms, kāpēc viņi to dara - piemēram, Blanka kungs no Kara ministrijas, kurš ievēroja režīmu. Zozefs pamanīja, ka svešais nesmēķē un nedzer, kas bija diezgan liels retums.

Pēc tam viesmīlis gandrīz divas stundas pārstāja pievērst uzmanību dīvainajam klientam, jo bija aperitīvu laiks: sāka ierasties pastāvīgie apmeklētāji, viesmīlis no galvas zināja, kas kuram jāpasniedz, pie kuriem galdiņiem spēlēs kārtis un vajadzīga kāršu kava.

- Viesmīl...’

Ir viens. Cilvēks joprojām paliek savā vietā, novietojis koferīti zem dīvāniņa, kas apvilkts ar sarkanu samtu. Zozefs izliekas, ka viņam šķiet - viesis pieprasa rēķinu, tāpēc viņš pusbalsī lēš un tad saka:

- Astoņi franki piecdesmit.

- Vai jūs man varat pasniegt kādu sviestmaizi?

- Man žēl, bet mums to nav.

- Vai smalkmaizīšu arī jums nav?

- Mēs nepasniedzam nekādus ēdienus.

Tā bija un nebija taisnība. Reizēm bridža spēlētājiem, kuriem nav bijis laika paēst vakariņas, pasniedza sviestmaizes ar šķiņķi. Bet tas notika izņēmuma gadījumos.

Cilvēks palocīja galvu un teica:

- Tas nav svarīgi.

Šajā reizē Žozefu pārsteidza klienta lūpu drebēšana un padevīgā ciešanu izteiksme sejā.

- Vai man kaut ko jums pasniegt?

- Vēl vienu kafiju un labi daudz piena.

Acīmredzot viņam gribējās ēst, un viņš domāja, ka

piens palīdzēs kaut cik remdēt izsalkumu. Viņš neprasīja nevienu citu avīzi. Viņam pietika laika izlasīt to, kuru bija paņēmis, no pirmās līdz pēdējai rindai, ieskaitot sludinājumus.

Ieradās pulkvedis, kas bija neapmierināts, jo svešais sēdēja viņa vietā: pulkvedis baidījās no mazākā caurvēja -un viņš bija pārliecināts, ka pavasari caurvējš ir sevišķi viltīgs -, tāpēc vienmēr apmetās pie dibensienas.

Žils, otrais viesmīlis, kas šo darbu strādā tikai ceturto gadu un nekad neizskatīsies pēc īsta kafejnīcas viesmīļa, ieradās pusdivos, un Zozefs aizgāja aiz stiklotas starpsienas paēst pusdienas, ko viņam nonesa no otrā stāva.

Kāpēc Zilam šķita, ka svešais izskatās pēc paklāju tirgotāja?

- Man nelikās, ka viņš ir taisnprātīgs. Man nepatika viņa slepenie skatieni un tas, ka sejas izteiksme bija pārāk mīlīga, pārāk medaina. Ja tas būtu atkarīgs no manis, es viņu izraidītu, teikdams, ka viņš nav ienācis īstajā vietā.

Klienti ievēroja svešo cilvēku, it sevišķi vakarā, kad ieraudzīja to sēžam tajā pašā vietā.

Tās visas savā ziņā bija tikai amatieru liecības. Bet nejaušas sakritības dēļ bija arī profesionāļa liecība, un tā bija tikpat nenoteikta kā pārējās.

Pirms gadiem desmit, savas darbības sākumā, Zozefs bija viesmīlis Dofina kafejnīcā dažus soļus no Orfēvras krastmalas, kur iegriezās lielākā daļa kriminālpolicijas komisāru un inspektoru. Viņš tur iepazinās ar vienu no labākajiem Megrē līdzstrādniekiem - inspektoru Žanvjē, kura svaini apprecēja, tā ka viņi savā ziņā bija pat radi.

Trijos pēcpusdienā, kad klients joprojām sēdēja tajā pašā vietā, Zozefs sāka pa īstam dusmoties. Viņš sāka prātot, ka svešais tik stūrgalvīgi paliek uz vietas nevis tāpēc, ka viņam patiktu Ministriju kafejnīcas atmosfēra, bet tālab, ka viņam ir svarīgi iemesli neiet uz ielas.

Izkāpjot no vilciena, Zozefs prātoja, viņš droši vien pamanīja, ka viņam seko, un te iegriezies uz labu laimi, lai izvairītos no policijas.

Tāpēc Zozefs piezvanīja uz kriminālpoliciju un lūdza pasaukt pie aparāta Žanvjē.

- Man te ir dīvains klients, kas sēž savā kaktā no pulksten astoņiem rītā un, šķiet, negrasās iet ārā. Viņš neko nav ēdis. Vai jums neliekas, ka būtu labi, ja jūs atnāktu uzmest viņam aci?

Žanvjē, kā jau kārtīgs darbinieks, paņēma pēdējos biļetenus ar meklējamo personu pazīmēm un fotogrāfijām un devās uz Senžermēna bulvāri.

Dīvaina sagadīšanās: brīdī, kad viņš iegāja kafejnīcā, tā bija tukša.

- Vai aizlaidies? - viņš jautāja Žozefam.

Bet tas parādīja uz pagrabstāvu.

- Viņš nupat pieprasīja žetonu un nokāpa lejā zvanīt.

Cik muļķīgi! Ja inspektors būtu atnācis pirms dažām

minūtēm, viņš būtu varējis brīdināt noklausīšanās dienestu un uzzināt, kam un kāpēc nepazīstamais zvana. Žanvjē apsēdās un pasūtīja kalvadosu. Svešais iznāca no pagrabtelpām - joprojām mierīgs, varbūt noraizējies, bet ne nervozs. Žozefam, kas viņu sāka jau pazīt, pat šķita, ka viņš ir it kā nomierinājies.

Žanvjē veselas divdesmit minūtes vēroja viņu no galvas līdz kājām. Viņam pietika laika atliku likām, lai salīdzinātu patuklo un mazliet izplūdušo seju ar visām meklējamo cilvēku fotogrāfijām. Galu galā viņš paraustīja plecus.

- Mūsu sarakstos viņa nav, - viņš teica Žozefam. - Man viņš izskatās pēc nabaga vīra, kam sieva sagādājusi nepatikšanas. Viņš droši vien ir apdrošināšanas aģents vai kas tamlīdzīgs.

Zanvjē pat pajokoja:

- Es nemaz nebrīnītos, ja izrādītos, ka viņš ceļo apbedīšanas biroja uzdevumā... Katrā ziņā man nav tiesību viņu uzrunāt un pieprasīt dokumentus. Nav tādu noteikumu, kas viņam liegtu palikt kādā kafejnīcā, cik ilgi vien gribas, un iztikt bez pusdienām.

Viņi ar Žozefu vēl mirkli patērzēja, tad Zanvjē atgriezās Orfēvras krastmalā, apspriedās ar Megrē par nelegālu azartspēļu vietu un neko viņam nepateica par dīvaino klientu Senžermēna bulvārī.

Kaut arī logiem priekšā bija sauljumi, kafejnīcā iespīdēja slīpi saules stari. Sešos pie trim galdiņiem apsēdās be-lotes spēlētāji. Saimnieks spēlēja pie viena no tiem tieši pretī svešajam, uz kuru reizēm pameta pa skatienam.

Sešos kafejnīca bija pilna cilvēku. Zozefs un Zils staigāja no galda pie galda, nesdami pudelēm un glāzēm apkrautas paplātes, un pērno aromāts sāka pārspēt bulvāra kastaņu pārlieku maigo smaržu.

Šajā laikā viesmīļi pārzināja katrs savu zāles daļu. Svešā vīrieša galdiņš iegadījās Žila daļā, un viņš bija mazāk vērīgs nekā vecākais kolēģis. Turklāt Zils laiku pa laikam aizgāja aiz letes, lai iedzertu glāzīti baltvīna, tā ka vakara sākumā viņš jau īsti skaidri nezināja, kas notiek.

Viņš varēja pasacīt vienīgi to, ka ienākusi kāda sieviete.

- Glīti ģērbusies tumšmate, pieklājīga izskata, ne no tām, kas iegriežas kafejnīcā, lai uzsāktu sarunu ar kādu klientu.

Vārdu sakot, pēc Žila domām, tā bija no sievietēm, kuras ierodas publiskā vietā tikai tāpēc, ka tur norunājušas satikšanos ar vīru. Vēl bijuši trīs vai četri brīvi galdiņi. Viņa apsēdusies pie tā, kas atradās blakus nepazīstamā galdiņam.

- Esmu pārliecināts, ka viņi nesarunājās. Viņa pasūtīja portvīnu. Es tā kā atceros melnu vai tumši brūnu rokasso-mu. Rokā viņai bija neliels, ar auklu pārsiets sainītis. Sākumā es to redzēju uz galda. Kad pasniedzu portvīnu, tā vairs nebija; acīmredzot viņa to bija nolikusi uz dīvāniņa.

Cik žēl! Zozefs gan būtu gribējis to redzēt, un arī Bertas jaunkundze no sava augstā sēdekļa pie kases to bija pamanījusi.

- Cienījama izskata sieviete, gandrīz bez kosmētikas, zilā kostīmā ar baltu blūzi, bet nezin kāpēc man šķita, ka viņa nav precējusies.

Līdz astoņiem vakarā, tas ir, līdz vakariņu laikam, burzma kafejnīcā nemitējās. Tad telpā palika vairāki tukši galdiņi. Deviņos klienti bija vairs tikai pie sešiem galdiņiem, pie četriem spēlēja šahu, pie diviem sēdēja bridža spēlētāji, kas neizlaida nevienu vakaru.

- Es pilnīgi droši varu apgalvot, - Zozefs sacīs, - ka svešais labi prot spēlēt gan šahu, gan bridžu. Es pat ap galvotu, ka viņš ir ļoti labs spēlētājs. Es to nopratu pēc tā, kā viņš vēroja spēli.

Tātad viņa domas nemaz nebija tik nodarbinātas, vai arī Zozefs kļūdījās?

Desmitos vajadzēja apkalpot tikai trīs galdiņus. Ministriju darbinieki iet agri gulēt. Pusvienpadsmitos Zils gāja prom, jo sieva gaidīja bērnu, un viņš bija sarunājis ar kolēģi, ka tas viņu palaidīs mājās agrāk.

Svešais sēdēja joprojām. Kopš astoņiem desmit minūtēm viņš bija izdzēris trīs tases kafijas, glāzi višī un glāzi limonādes. Viņš nebija smēķējis. Viņš nebija lietojis alkoholu. No rīta viņš lasīja Le Temps. Pēcpusdienā viņš nopirka vakara avīzi no avīžpuikas, kas pastaigājās starp galdiņiem.

Vienpadsmitos Zozefs, kaut arī pie diviem galdiņiem vēl sēdēja spēlētāji, kā parasti sāka kraut krēslus uz galdiem un kaisīt uz grīdas zāģu skaidas.

Mazliet vēlāk, kad spēle bija galā, Monē kungs paspieda roku partneriem - starp tiem bija arī pulkvedis - un, paņēmis audekla maisā kasi, kur Bertas jaunkundze bija sakārtojusi banknotes un monētas, kāpa augšā savā dzīvoklī, lai dotos pie miera.

Pirms aiziešanas viņš pameta skatienu uz stūrgalvīgo klientu, par kuru lielākā daļa pastāvīgo apmeklētāju bija vakarā runājuši, un sacīja Zozefam:

- Ja viņš jums sagādā grūtības, zvaniet nevilcinādamies.

Jo aiz letes bija poga, kas iedarbināja elektrisko zvanu saimnieka dzīvoklī.

Kopumā tas bija viss. Kad nākamajā dienā Megrē uzsāka izmeklēšanu, viņš neko vairāk nespēja uzzināt.

Bertas jaunkundze atstāja kafejnīcu vienpadsmitos desmit minūtēs, lai iekāptu pēdējā autobusā, jo viņa dzīvoja Epineijā. Arī viņa pēdējoreiz uzmanīgi pavērās klientā.

- Es nevaru sacīt, ka viņš man liktos nervozs. Bet mierīgs arī viņš nebija. Ja es viņu būtu satikusi uz ielas, man būtu bail, vai saprotat? Un, ja Epineijā viņš būtu izkāpis no autobusa reizē ar mani, es neiedrošinātos viena pati iet mājās.

- Kāpēc?

- Viņš it kā skatījās uz iekšu...

- Kā jūs to domājat?

- Šķita, ka apkārtnē notiekošais viņu neinteresē.

- Vai slēģi bija aizvērti?

- Nē, Žozefs tos aizver pēdējā brīdī.

- No savas vietas jūs varat redzēt ielas stūri un kafejnīcu, kas tur atrodas. Vai jūs nepamanījāt tur staigājam kādu aizdomīgu cilvēku? Vai neizskatījās, ka no turienes kāds uzglūn jūsu klientam?

- Es nebūtu pamanījusi... Lai gan Senžermēna bulvāris ir mierīgs, Svēto Tēvu ielā cilvēki staigā bariem... Un kafejnīcā ielas pretējā pusē nemitīgi iet iekšā un nāk ārā.

- Vai, ārā ejot, jūs nevienu nepamanījāt?

- Nevienu... Ak jā, uz ielas stūra bija policists...

Tā bija taisnība, iecirkņa komisariāts to apstiprināja. Par nelaimi, kārtībnieks drīz atstāja posteni.

Divi galdiņi... Pāris, kas iedzēra savu glāzīti pēc kino-ārsts un viņa sieva, kuri dzīvoja trīs mājas tālāk un bija paraduši uz mirkli iegriezties Ministriju kafejnīcā, pirms devās uz dzīvokli. Viņi samaksāja un gāja prom.

Ārsts sacīs:

- Mēs sēdējām viņam tieši pretī, un es pamanīju, ka viņš izskatās slims.

- Ar ko viņš, jūsuprāt, sirgst?

- Bez šaubām, ar kādu aknu kaiti...

- Cik vecs, pēc jūsu domām, viņš ir?

- To ir grūti pateikt, jo es nepievērsu viņam tik lielu vērību, kā tagad būtu vēlējies... Manuprāt, viņš bija no cilvēkiem, kuri izskatās vecāki par saviem gadiem... Vieni varbūt viņam dotu četrdesmit piecus gadus vai vairāk krāsoto ūsu dēļ...

- Vai tās bija krāsotas?

- Man tā šķiet... Bet man ir trīsdesmit piecus gadus veci pacienti, kuri jau ir tikpat apvītuši un bezkrāsaini, it kā apdzisuši...

- Vai viņš tāds neizskatījās tāpēc, ka kopš rīta nebija neko ēdis?

- Iespējams. Un tomēr es sacītu, ka viņam ir slims kuņģis, slimas aknas, es vēl piebilstu - slims zarnu trakts...

Pie pēdējā galdiņa bridža partija joprojām nebeidzās.

- Kungi, kafejnīcu slēdzam, — Zozefs pieklājīgi sacīja, likdams pēdējos krēslus uz galda.

Viņš iekasēja naudu pie spēlētāju galdiņa, bet svešais joprojām nekustējās. Tajā brīdi, viesmīlis vēlāk apgalvoja, viņam kļuva neomulīgi. Viņš gandrīz palūdza pastāvīgos apmeklētājus vēl dažas minūtes uzkavēties, kamēr viņš izvadīs nepazīstamo. ,

Taču viņš neiedrošinājās to darīt, jo četri bridža spēlētāji jau gāja ārā pa durvīm, mirkli apstājās uz ielas stūra parunāties, tad izšķīrās.

- Astoņpadsmit franku septiņdesmit pieci.

Kafejnīcā, kur Žozefs jau bija nodzēsis pusi spuldžu,.

viņi bija divi vien.

- Es noskatīju, - vēlāk viņš atzīsies Megrē, - sifonu uz letes stūra, un, ja viņš būtu kustējies, es ar to sistu pa galvu.

- Jūs sifonu tur nolikāt speciāli tāpēc, vai ne?

Tā bija taisnība. Sešpadsmit stundas mīklainā klienta klātbūtnē bija galīgi sabojājušas Zozefa nervus. Svešais bija viņam kļuvis it kā par personisku ienaidnieku. Viesmīlis jau gandrīz nosprieda, ka tas tur sēž tieši viņa dēļ, lai mestos virsū, līdzko abi būs palikuši divatā, apdullinātu un aplaupītu.

Un tomēr Žozefs pieļāva kļūdu. Kamēr klients pa kabatām meklēja sīknaudu, joprojām sēdēdams savā vietā, viesmīlis, baidīdamies nokavēt autobusu, piegāja pie roktura, ar kuru aizlaida logiem priekšā slēģus, un aizvēra tos. Tiesa, durvis bija līdz galam vaļā, pa tām ieplūda nakts vēsums, un tajā laikā Senžermēna bulvārī vēl bija daži gājēji.

-Lūdzu, viesmīl...

Divdesmit viens franks. Divi franki divdesmit viens dzeramnaudas par veselu dienu! Viesmīlis aiz dusmām gandrīz nometa naudu uz galda, bet profesionālā savaldība liedza to darīt.

- Varbūt jūs no viņa ari baidījāties, - Megrē sacīja.

- Es nezinu. Katrā ziņā man gribējās drīzāk tikt no viņa vaļā... Nekad neviens klients manā mūžā nav mani tā nokaitinājis kā šis. Ja es no rīta būtu paredzējis, ka viņš paliks kafejnīcā visu dienu!

- Kur jūs stāvējāt, kad viņš gāja ārā?

- Pagaidiet... Vispirms man vajadzēja viņam atgādināt, ka zem dīvāniņa palicis koferis, jo viņš to gandrīz aizmirsa.

- Vai viņš izskatījās dusmīgs, kad jūs viņu saucāt?

-Nē... ’

- Atvieglots?

- Arī nē... Vienaldzīgs... Ja nu kāds ir mierīgs, tad tas tips tāds ir... Esmu redzējis visvisādus apmeklētājus, bet tādu, kas var sešpadsmit stundas pēc kārtas nosēdēt pie marmora galdiņa un nejust, ka notirpušas kājas...

- Tātad jūs stāvējāt...

- Pie kases... Es iereģistrēju aparātā astoņpadsmit frankus septiņdesmit piecus santīmus... Jūs jau esat ievērojis, ka kafejnīcai ir divas durvis - vienas, divviru, ved uz bulvāri, mazās - uz Svēto Tēvu ielu... Es gribēju viņam sacīt, ka viņš kļūdās, iedams uz mazo durvju pusi, tad paraustīju plecus, jo galu galā man bija vienalga. Man vajadzēja vairs vienīgi pārģērbties un aizslēgt durvis.

- Kurā rokā viņš turēja koferi?

- Es neievēroju...

- Vai viena roka viņam nebija kabatā?

- Es nezinu... Viņam nebija mēteļa... Ar krēsliem apkrautie galdi viņu man aizsedza... Viņš izgāja ārā...

- Vai jūs joprojām stāvējāt tajā pašā vietā?

- Jā... Tieši te... Es ar taustiņu izslēdzu kases aparātu... Ar otru roku izvilku no kabatas pēdējos žetonus... Es dzirdēju sprādzienu... Tas nebija daudz stiprāks par to, kādus pa dienu var dzirdēt, kad detonē motori... Bet es uzreiz sapratu, ka auto tas nav... Es nodomāju: “Redz kā... Galu galā viņu tomēr noknieba...”

Tādos gadījumos cilvēks domā ļoti ātri... Vairākas reize^ mūžā esmu bijis klāt, kad notiek pamatīgi kauliņi...

Tā mūsu profesijā gadās... Un vienmēr esmu brīnījies, cik ātri cilvēks tad domā...

Es dusmojos uz sevi... Jo galu galā tas bija tikai nabaga cilvēks, kas te bija patvēries, jo zināja, ka viņu nokniebs, līdzko viņš pabāzīs degunu pa durvīm...

Mani mocīja sirdsapziņa. Viņš neko nebija ēdis... Varbūt viņam nepietika naudas, lai izsauktu taksometru un ielektu tajā, pirms uzglūnētājs paspēj notēmēt...

- Vai jūs neskrējāt uzreiz ārā?

- Nu, patiesību sakot...

Zozefs izskatījās apjucis.

- Es laikam kādu mirkli apdomājos... Man ir sieva un trīs bērni, vai saprotat? Vispirms es nospiedu zvana pogu, lai brīdinātu saimnieku viņa dzīvoklī... Es dzirdēju, ka ārā cilvēki skrien, skan balsis, un viena sieviete sacīja: “Nejaucies iekšā, Gaston!”

Tad policista svilpi... Es izgāju ārā. Dažus metrus no durvīm Svēto Tēvu ielā stāvēja trīs cilvēki.

- Astoņu metru attālumā, - Megrē precizēja, paskatījies ziņojumā.

- Iespējams... Es nemērīju. Kāds cilvēks bija notupies pie kaut kā gara, kas gulēja uz ietves... Tikai vēlāk uzzināju, ka tas ir ārsts, kas nācis mājās no teātra un arī ir viens no mūsu klientiem. Mums ir daudz klientu no ārstu vidus...

Viņš piecēlās un teica: “Ar viņu ir cauri... Lode iešauta pakausī un iznākusi ārā pa kreiso aci.”

Ieradās policists. Es zināju, ka mani iztaujās.

Ticat vai neticat, bet es neiedrošinājos paskatīties uz zemi... Man metās nelabi galvenokārt tāpēc, ka lode bija iznākusi ārā pa kreiso aci... Es negribēju redzēt savu klientu tādā stāvoklī, ar izrautu aci...

Es spriedu, ka daļēji esmu vainīgs, ka man vajadzēja... Bet ko īsti man vajadzēja darīt?

Es vēl dzirdēju, kā policists, grāmatiņu rokā turēdams, jautā: “Vai neviens viņu nepazīst?”

Un es automātiski atbildēju: “Es... Man vismaz liekas, ka...’’

Galu galā es noliecos, es skatījos, un es zvēru jums, Megrē kungs, kas mani pazīstat jau sen, kam esmu pasniedzis tūkstošiem glāzīšu kalvadosa Dofina kafejnīcā, es jums zvēru, ka neko tādu neesmu jutis visā mūžā.

Tas nebija viņš!

Tas bija cilvēks, kuru nepazinu, garš un vājš, kas tādā skaistā dienā, kāda bija vakar, kas tik siltā naktī, kad var gulēt ārā, bija ģērbies smilškrāsas lietusmētelī.

Man novēlās kā akmens no sirds... Tas varbūt bija dumji, bet es priecājos, ka neesmu maldījies... Ja mans klients būtu bijis nevis uzbrucējs, bet upuris, es visu mūžu justu sirdsapziņas pārmetumus...

Saprotiet, es jau kopš rīta jutu, ka šis cilvēks nav īsti uzticams... Es būtu varējis likt roku ugunī... Ne jau par velti es zvanīju Zanvjē... Tikai Zanvjē, kaut arī man tikpat kā svainis, rīkojas vienīgi pēc reglamenta... Iedomājieties, ja tad, kad es viņu paaicināju, viņš būtu tam cilvēkam paprasījis dokumentus... Viņam tie noteikti nebija kārtībā...

Ne jau nu kurš katrs godīgs cilvēks augu dienu nīkst kafejnīcā, lai galu galā pusnaktī kādu uz ielas nogalinātu...

Un viņš nekavējās pazust, to jūs pats redzat... Pēc šāviena viņu neviens nav manījis.

Ja viņš nebūtu tas, kurš šāva, viņš būtu palicis... Viņš nevarēja būt nogājis ne desmit metru, kad es dzirdēju troksni...

Es tikai nesaprotu, ko tā sieviete, kuru apkalpoja Žils -tā, kura dzēra portvīnu te darīja. Jo man nav nekādu šaubu, ka viņa te ieradās tā tipa dēļ... Pie mums tik daudz sieviešu nemaz nenāk... Šī nav tāda kafejnīca.

- Manuprāt, - Megrē iebilda, - viņi nesarunājās...

- It kā viņiem vajadzētu sarunāties! Viņai ienākot rokā bija mazs sainītis, vai ne? Žils to pamanīja, un Žils nav nekāds melis. Viņš redzēja to uz galda, tad vairs neredzēja un pieņēma, ka sieviete to nolikusi uz dīvāniņa. Un Bertas jaunkundze, kad dāma gāja ārā, sekoja tai ar skatienu, jo viņai ļoti patika rokassoma, viņa ļoti gribētu iegādāties tādu pašu. Un Bertas jaunkundze neredzēja, ka viņai būtu paciņa.

Piekrītiet, ka tādas lietas sievietes vienmēr pamana.

Jūs varat sacīt, ko gribat, bet es joprojām domāju, ka esmu visu dienu pavadījis kopā at slepkavu un ka man vēl ļoti labi paveicies...

2. nodaļa

Baltvīna dzērājs un dama ar vīnglicmcžicm

Nākamajā dienā pavasaris apveltīja Parīzi ar tik skaistu laiku, kāds nemēdz būt biežāk kā trīs vai četras reizes gadā, - tā bija diena, kad nevajadzētu darīt neko citu kā to baudīt gluži kā sorbetu, īsta bērnības atmiņu diena. Viss bija labs, viegls, pamatīgs, neparasti izdevies: debesu zilums, dažu mākonīšu pūkainums, vējpūta, kas cilvēku piepeši noglāsta kādā ielas pagriezienā un sakustina kastaņu lapotnes tieši tik daudz, lai cilvēks paceltu galvu un paskatītos uz to saldi smaržojošo ziedu svecēm. Kaķis uz palodzes, uz ietves izstiepies suns, ādas priekšautu apjozies kurpnieks uz bodītes sliekšņa, parasts dzeltenzaļš autobuss, kas pabrauc garām - tas viss tajā dienā bija brinu-mains, viss viesa prieku dvēselē, un acīmredzot tāpēc Megrē visu mūžu ar vislielāko tīksmi atcerējās Senžermē-na bulvāra un Svēto Tēvu ielas krustojumu, tāpēc viņš vēlāk bieži iegriezās šajā kafejnīcā iedzert vēsumā kausu alus, kuram gan nelaimīgā kārtā vairs nebija tā pati garša.

Bet pati lieta pretēji gaidītajam kļuva slavena, turklāt nevis Ministriju kafejnīcas klienta nedzirdētās stūrgalvības vai pusnaktī atskanējušā šāviena dēļ, bet tāpēc, ka slepkavībai bija tik neparasts motīvs.

Astoņos no rīta komisārs sēdēja savā kabinetā, kur bija atvērti visi logi, un aiz tiem pletās zili zeltainā Sēnas panorāma; tīksmīgi smēķēdams, viņš lasīja ziņojumus. Tā viņš pirmoreiz saskārās ar cilvēku no Ministriju kafejnīcas un Svēto Tēvu ielā nogalināto.

Iecirkņa komisārs pa nakti bija krietni pastrādājis. Tiesu ārsts - doktors Pols jau sešos no rīta bija izdarījis autopsiju. Lodi, ko atrada uz trotuāra - atradās arī čaulīte pie nama sienas gandrīz uz Senžermēna bulvāra stūra eksperts Gastinets-Renets jau bija izpētījis.

Visbeidzot, uz Megrē galda bija mirušā apģērbs, viņa kabatu saturs un fotogrāfijas, ko notikuma vietā uzņēmuši Juridiskās identifikācijas pārvaldes speciālisti.

- Vai ienāksiet manā kabinetā, Zanvjē? Spriežot pēc ziņojuma, jūs šajā lietā jau zināmā mērā esat iejaukts.

Un tā Megrē un Zanvjē arī tajā dienā bija nešķirami.

Vispirms - upura apģērbs. Tam bija laba kvalitāte, un tas nebija tik novalkāts, kā sākumā likās, tikai galīgi nekopts. Tādas drēbes mēdz būt vietuļiem vīriešiem, kas diendienā staigā vienā un tajā pašā uzvalkā, nekad to neiz-sukājot, un šķita arī, ka laikiem tā valkātājs gulējis neizģērbies. Krekls bija jauns, bet nemazgāts vismaz nedēļu, un zeķes nelikās tīrākas.

Kabatās nebija nekādu personību apliecinošu dokumentu, turpetī visdīvainākie priekšmeti: kabatas nazis ar daudziem asmeņiem, korķu viļķis, netīrs mutauts un iztrūkusi žaketes poga; atslēga, pīpe ar ļoti lielu galviņu, tabakmaks; kabatas protfelis ar divtūkstoš trīssimt piecdesmit frankiem un fotogrāfija, kurā redzama iedzimto būda Āfrikā un pusducis nēģeriešu kailām krūtīm, kuras stīvi vērās objektīvā; auklas gali, dzelzceļa biļete (trešā klase) no Zivisī līdz Parīzei ar iepriekšējās dienas datumu.

Beidzot - mazs gumijas spiedodziņš, kādi mēdz būt kastītēs bērniem - tajos sakārto gumijas burtus, lai uzspiestu uzrakstu.

Gumijas burti veidoja vārdus: Tu man dzīvs neizspruksi.

Tiesu ārsta ziņojumā bija interesanti sīkumi. Vispirms

- par noziegumu. Šauts bija no muguras, ne vairāk kā no trīs metru attāluma, un nāve iestājusies acumirklī.

Mirušā ķermenī bija daudz rētu, starp citām arī pēdās -tādas paliek no smilšu blusām, kās ieperinās zem ādas un ir jāvelk laukā ar nazi. Aknas bija nožēlojamā stāvoklī, īstas dzērāja aknas, turklāt tika konstatēts, ka Svēto Tēvu ielā nogalinātais cilvēks slimo ar malāriju.

- Nu, un tagad - ceļā, Zanvjē! - Megrē teica, meklēdams cepuri.

Viņi kājām aizgāja līdz Senžermēna bulvāra krustojumam un pa logu noskatījās, ka Zozcfs uzkopj kafejnīcu.

Bet pirmām kārtām komisārs iegāja kafejnīcā ielas pretējā pusē. Tā bija tik atšķirīga no Ministriju kafejnīcas, cik vien iespējams. Cik Zozefa valstība bija vecmodīga un solīda, tik otrs iestādījums, kas saucās Pie Leona, bija kliedzoši, vulgāri modems.

Tajā, protams, bija gara lete, aiz kuras divi viesmīļi vienos kreklos tik tikko paspēja pasniegt kafiju ar krējumu, mazās glāzītes baltvīna un vēlāk - sarkanvīnu un aperitīvu ar anīsu.

Veselas piramīdas radziņu, sviestmaižu, vārītu olu... Tabakas bārs letes galā, kur viens otru nomainīja saimnieks un saimniece, aiz tā - zāle ar kolonnām, sarkan-zcltainu mozaīku, ar nenosakāma materiāla galdiņiem, kuros laistījās neredzētas nokrāsas, un sēdekļi, pārvilkti ar velvetu vistrakākajā sarkanajā tonī.

Te visi logi ielas pusē bija vaļā, apmeklētāji drūzmējās no rīta līdz vakaram. Cilvēki nāca un gāja - mūrnieki noputējušās darba drēbēs, produktu izvadātāji, kas uz brīdi atstāja ārpusē savus trīsriteņus, kalpotāji, mašīnrakstītājas, cilvēki, kam slāpa, un tādi, kuri gribēja piezvanīt pa tālruni.

- Glāzīti! Divus božolē! Tris alus!

Kases aparāts klabēja bez pārtraukuma, un viesmīļi nosvīdušo pieri reizēm noslaucīja tajā pašā lupatā, ar kuru slaucīja leti. Glāzes uz mirkli iegremdēja alvas vannas ne visai tīrajā ūdenī, nepapūlējās tās pat nosusināt un no jauna lēja iekšā sarkano vai balto vīnu.

- Divas mazās glāzītes sausā baltvīna, - Mcgrē sacīja, baudīdams rīta burzmas murdoņu.

Un baltvīnam bija kanēļa pēcgarša, kādu var izbaudīt tikai šāda veida bistro.

- Sakiet, viesmīl... Vai jūs atceraties šādu vīru?

Juridiskās identifikācijas pārvalde bija strādājusi godam.

Tas ir ārkārtīgi nepatīkams darbs, bet nepieciešams un ļoti smalks. Mirušo fotogrāfijā vienmēr ir grūti pazīt, sevišķi tad, ja viņam kaut kādā veidā sakropļota seja. Nu, un tādos gadījumos kungi no Juridiskās identifikācijas līķi nosmiņķē un kontaktfotogrāfiju izretušē lā, ka iznāk dzīva cilvēka portrets.

- Tas taču ir viņš, Luij, vai ne?

Un otrs viesmīlis, lupatu rokā, pienāca paskatīties biedram pār plecu.

- Viņš gan! Vakar viņš mums pietiekami maitāja nervus, tā ka aizmirst tik viegli nevar.

- Vai atceraties, cikos viņš te parādījās pirmoreiz?

- To ir grūti pateikt... Klietnus, kas ienāk tikai uz brītiņu, mēs neievērojam... Bet es atceros, ka ap desmitiem šis tips bija pamatīgi uztraucies... Viņš nezināja, kur dēties... Viņš samaksāja, līdzko bija izdzēris glāzi... Tad izgāja ārā... Šķita, ka esam no viņa tikuši vaļā, bet pēc desmit minūtēm viņš jau sēdēja zālē un atkal pieprasīja baltvīnu.

- Un vai tā pagāja visa diena?

- Man liekas, ka tā bija gan... Katrā ziņā es viņu redzēju vismaz divpadsmit vai piecpadsmit reizes... Ar

katru reizi drebelīgāku, un skatiens bija galīgi jocīgs, un pirksti viņam trīcēja kā vecai sievai, kad viņš ņēma naudu... Vai viņš tev, Luij, nesaplēsa glāzi?

- Jā... Viņš kā apsēsts lasīja visus stikla gabaliņus pa zāģu skaidām, apgalvodams: “Tas ir baltais stikls!... Tas nes laimi, vecīt!... Un, saproties, šodien man sevišķi vajag, lai kaut kas nes laimi... Vai tu; mīkstpēdiņ, kādreiz esi bijis Gabonā?”

- Man arī viņš klāstīja par Gabonu, - otrais viesmīlis sacīja, - es vairs neatceros, kādā sakarā... Ak jā, kad viņš sāka ēst vārītas olas... Viņš tās apēda divpadsmit vai trīspadsmit citu pēc citas... Baidījos, ka viņš noslāps, sevišķi tāpēc, ka bija jau krietni iemeties... “Nebaidies, mīkstpēdiņ,” viņš man teica. “Reiz Gabonā es saderēju, ka apēdīšu trīsdesmit sešas, un es vinnēju...”

- Vai viņš izskatījās par kaut ko nobažījies?

- Tas atkarīgs no tā, kā jūs to saprotat. Sākumā man likās, ka viņš kādu gaida. Laikiem viņš pie sevis irgājās kā cilvēks, kas pats sev kaut ko stāsta. Labu laiku viņš uzmācās lāga vecītim, kas pie mums katru pēcpusdienu izdzer divas vai trīs glāzes sarkanvīna, un turēja to aiz svārku atlokiem.

- Vai jūs zinājāt, ka viņš ir apbruņots?

- Kā lai es to būtu nojautis?

- Tāpēc, ka šādi tēvaiņi labprāt vicina revolveri visu deguna priekšā...

Jo viņam bija revolveris, ko atrada uz ietves mirušajam blakus, tas bija liels revolveris ar veltni, no kura nebija izšauta neviena patrona.

- Vēl pa baltvīnam.

Un Megrē bija tik labā omā, ka nespēja turēties pretī mazas puķu pārdevējas neatlaidībai - tā bija vāja, netīra meitenīte basām kājām un visskaistākajām acīm pasaulē. Viņš nopirka vijolīšu pušķīti, un, nezinādams ko ar to darīt, iebāza svārku kabatā.

Tas nu ir jāsaka - tā bija mazo glāzīšu diena. Jo vēlāk komisāram un Zanvjē vajadzēja šķērsot ielu un ieiet Ministriju kafejnīcas tik ļoti tīkamajā vēsumā, kur viņiem pretī steidzās Žozefs.

Te viņi ķērās pie cilvēka ar zilganmclnajām ūsām un mazo koferīti; tā vaibsti kļuva aizvien neskaidrāki un neskaidrāki. Tomēr vārds neskaidri nav īstais. Drīzāk radās iespaids, ka viņi skatās attēlā, kurā fotografējamais izkustējies. Vai vēl pareizāk - tādā, kur vienā kadrā cits citam virsū uzņemti vairāki attēli.

Neviena liecība nesaskanēja ar citu. Ikkatrs klientu bija redzējis citādu, un tagad viens - tas bija pulkvedis - pat jutās pārliecināts, ka apmeklētājs izskatījies pēc cilvēka, kurš gatavo kaut ko ļaunu.

Vieni viņu atcerējās uztrauktu, citi - neparasti mierīgu. Megrē klausījās, māja ar galvu, piebāza pīpi, ar rādītājpirkstu rūpīgi spaidīdams tabaku, aizsmēķēja un lēnām sūca, piemiedzis acis kā cilvēks, kas bauda brīnišķīgu dienu, kad debesis kā jau laba garastāvokļa dienā mudina kaut ko uzdāvināt cilvēkiem.

- Sieviete...

- Vai jūs gribējāt teikt - meitene?

Jo Žozefam, kas viņu tikko bija pamanījis, tā bija glīta, atturīga jaunava no labas ģimenes.

- Es varu saderēt, ka viņa nestrādā.

Viņš to vislabāk varēja iztēloties, cepot cepumus un gatavojot uzkodas smalki iekārtotā pilsoniskā namā, turpretī kasiere Bertas jaunkundze radīja mazas šaubas, teikdama:

- Es nu tā uzreiz vis nesāktu dziedāt viņai slavas dziesmas... Tomēr nav nekādu šaubu, ka viņa ir labāka par to vīrieti.

Dažkārt Megrē iegribējās izstaipīties kā laukos, kad silda saule, un viss ielu krustojuma dzīvē tajā rītā viņu sajūsmināja - autobusi, kuri apstājās un brauca tālāk, konduktori, kas ar ierastu žestu sniedzās pēc zvana auklas, kad pasažieri bija iekāpuši, kastaņu lapotņu drebošā ēna uz trotuāra asfalta.

- Es esmu pārliecināts, ka nekur tālu viņa nav gājusi, -viņš norūca Zanvjč, kas niknojās, ka nevar dot precīzāku aprakstu cilvēkam, kuru taču bija tik rūpīgi apskatījis.

Un tā viņi labu brīdi stāvēja trotuāra malā. Divas kafejnīcas katra savā ielas stūrī... Viens vīrietis vienā, otrs -otrā...

Varētu sacīt, ka viņi abi bija nonākuši sev piemērota vidē. Te - kungs ar Ūsiņām, kurš pa visu dienu tik vien bija izkustējies kā aiziedams uz pagrabstāvu piezvanīt un kas bija izticis ar kafiju, glāzi višī un limonādi, kas nebija pat iebildis, kad Zozefs pavēstīja, ka nav nekā ēdama.

Pretī, strādnieku, kalpotāju un visādu vienkāršu, steidzīgu ļaužu burzmā - velna apsēstais, kas citu pēc citas izdzer baltvīna glāzes, ēd vārītas olas, iet iekšā un ārā, piesienas te vieniem, te citiem, lai stāstītu par Gabonu.

- Esmu pārliecināts, ka te ir vēl trešā kafejnīca, -Mcgrē sacīja, skatīdamies uz bulvāra otru malu.

Un viņš alojās. Ielas otrā pusē tieši preti Svēto Tēvu ielai, vietā, no kuras varēja redzēt abus ielas stūrus, bija nevis kafejnīca vai bārs, bet restorāns ar šauru vitrīnu, garu zāli zemiem griestiem, kur varēja ieiet, nokāpjot divus pakāpienus lejup.

Restorāns saucās Pie vīnglicmeža, un tas izskatījās pēc restorāna ar pastāvīgiem apmeklētājiem, pie sienas bija gaiša koka plaukts, kur klienti nolika savas salvetes. Smaržoja pēc labas virtuves un ķiplokiem, un pati saimniece šajā tukšajā brīdī iznāca no virtuves, lai sagaidītu Mcgrē un Zanvjē.

- Ko vēlaties, kungi?

Komisārs nosauca savu vārdu.

- Es gribētu zināt, vai vakar vakarā pie jums nebija kliente, kas palika ilgāk, nekā jūsu restorānā parasts.

Zāle bija tukša. Galdi jau bija klāti, pie katra šķīvja nolikta maza karafite ar sarkano vai balto vīnu.

- Pie kases stāv mans virs, un viņš patlaban ir izgājis iepirkt augļus. Un mūsu viesmīlis Žans būs klāt pēc pāris minūtēm, jo viņš sāk darbu vienpadsmitos. Varbūt jūs vēlaties, lai kaut ko jums pasniedzu? Mums ir jauns vīns no Korsikas, ko virs pasūta un kas ir gluži garšīgs...

Tajā dienā visi cilvēki bija brīnišķīgi. Tāds bija ari jau nais Korsikas vīns. Brinum omulīga likās telpa zemiem griestiem, kurā divi viri gaidīja Žanu, nolūkodamies, kā pa ielu garām iet cilvēki, un reizēm uzmezdami pa skatienam divām kafejnīcām bulvāra otrā pusē.

- Vai jums rodas kāda doma, priekšniek?

- Man ir vairākas. Bet pareiza var būt tikai viena, vai ne?

Žans atnāca. Tas bija gluži sirms vīrs, kurš ikvienā vietā izskatītos pēc restorāna viesmīļa. Viņš pa pusei paslēpās sienas skapī, lai pārģērbtos.

- Sakiet, viesmīl... Vai jūs neatceraties - varbūt vakar vakarā pie jums bija kāda kliente, kas izturējās mazliet citādi nekā pārējie? Jaunkundze tumšiem matiem?

- Dāma, - Žans izlaboja. - Katrā ziņā esmu pārliecināts, ka pirkstā viņai bija laulības gredzens, turklāt sarkanzelta laulības gredzens. Es to pamanīju tāpēc, ka mums ar sievu arī ir sarkanzelta gredzeni. Paskatieties...

- Vai viņa bija jauna?

- Es viņai dotu trīsdesmit gadus... Ļoti cienījama izskata sieviete, nekrāsojusies vai ari krāsojusies ļoti maz, kas runā ļoti pieklājīgi...

- Cikos viņa atnāca?

- To es varu pateikt pilnīgi noteikti. Viņa ieradās ceturksni pāri sešiem, jo taisni tad es pabeidzu klāt galdus vakariņām. Klienti, kas gandrīz visi ir pastāvīgie apmeklētāji (skatiens uz salvešu pusi), nemēdz ierasties pirms septiņiem... Viņa izskatījās pārsteigta, ka ienākusi tukšā zālē, šķita pat, ka viņa grasās iet prom.

“Vai vēlaties vakariņas?” es viņai jautāju. Jo reizēm cilvēki kļūdās, viņi iedomājas, ka ienākuši kafejnīcā. “Nāciet iekšā, es jums varu pasniegt pēc stundas ceturkšņa... Varbūt kaut ko iedzersiet, kamēr gaidāt?”

Viņa pasūtīja portvīnu.

Megrē un Zanvjē gandarīti saskatījās.

- Viņa apsēdās pie loga. Man vajadzēja palūgt viņu mainīt vietu, jo viņa bija izvēlējusies galdiņu, pie kura parasti sēž kungi no Reģistrācijas pārvaldes, kuri te ēd jau desmit gadu un nevēlas mainīt vietu.

īstenībā viņai vajadzēja gaidīt gandrīz pusstundu, jo vlngliemeži vēl nebija gatavi... Viņa nelikās nepacietīga... Es viņai aiznesu avīzi, bet viņa nelasīja, viņa tikai mierīgi skatījās pa logu.

Vārdu sakot, gluži tāpat kā kungs ar zilganmelnajām ūsām! Mierīgs kungs un mierīga dāma, bet pretējā ielas stūrī - satracināts un apbruņots drebeklis. Un tieši tam kabatā ir nejauks spiedodziņš ar uzrakstu: Tu man dzīvs neizspruksi!

Bet nogalināts tika viņš, nepaspējis laist darbā revolveri.

- Ļoti piemīlīga dāma. Man ienāca prātā, ka viņa varbūt tepat tuvumā dzīvo un ir aizmirsusi dzīvokļa atslēgu, tāpēc gaida vīru, lai tiktu iekšā. Ziniet, tas gadās biežāk, nekā var iedomāties...

- Vai viņai bija laba ēstgriba?

- Pagaidiet... Ducis gliemežu... Pēc tam - sutināta teļa gaļa ar rīsiem un zemenes ar putukrējumu... Es atceros, jo tie ir ēdieni ar piemaksu... Viņa izdzēra mazo karafiti baltvīna un kafiju...

Viņa palika ļoti ilgi... Tāpēc es domāju, ka viņa kādu gaida... Viņa neaizgāja pati pēdējā, bet, kad palūdza rēķinu, restorānā bija vairs tikai divi klienti... Pulkstenis droši vien bija pāri desmitiem... Parasti mēs slēdzam pusvienpadsmitos...

- Vai jūs nezināt, kādā virzienā viņa aizgāja?

- Es ceru, ka jūs nedomājat par viņu neko ļaunu? - vecais Zans pajautāja, šķita, ka viņam viena vakara viešņa ir ļoti iepatikusies. - Man jums tiešām jāsaka - kad es izgāju no restorāna bez ceturkšņa vienpadsmitos, es gāju pāri bulvārim un ļoti nobrīnījos, ieraudzījis viņu stāvam zem koka. .. Ziniet, pie otrā koka pa kreisi no gāzes laternas...

- Vai likās, ka viņa joprojām kādu gaida?

- Man tā šķiet... Viņa nav no tām, kas vilinātu vīriešus, saprotiet... Mani ieraudzījusi, viņa novērsās, un šķita, ka viņai nepatīk, ka es esmu viņu pamanījis.

- Sakiet, viesmīl, vai viņai bija rokassomiņa?

- Bet, protams!

- Vai tā bija liela? Maza? Vai viņa to jūsu klātbūtnē atvēra?

- Pagaidiet... Nē, viņa to neatvēra manā klātbūtnē... Viņa to bija nolikusi uz palodzes, jo galdiņš stāvēja pie loga... Tā bija tumša, no ādas, diezgan liela un taisnstūraina... Uz tās bija burts no sudraba vai cita metāla... Laikam M...

- Nu, Zanvjē?

- Nu, priekšniek?

Ja viņi turpinātu dzert pa mazai glāzītei šur un tur, viņi skaistajā pavasara dienā galu galā sāktu uzvesties kā skolas puikas brīvdienās.

- Vai jums liekas, ka tā ir viņa, kas to tipu nogalināja?

- Mēs zinām, ka viņš nošauts no mugurpuses, no apmēram trīs metru attāluma.

- Bet vīrs no Ministriju kafejnīcas būtu varējis...

- Vienu mirklīti, Zanvjē... Kurš no abiem vīriešiem, cik mēs zinām, uzglūnēja otram?

- Mirušais...

- Kurš vēl nebija miris. Jo uzglūnētājs bija viņš. Viņš noteikti bija apbruņots... Viņš bija tas, kurš draudēja... Tādos apstākļos pusnaktī, ja vien nepieņemam, ka tas bijis

galīgi pārdzēries, vīrietis, kurš izgāja no Ministriju kafejnīcas, nevarēja viņam iešaut no tik maza attāluma un no mugurpuses... Turpretī sieviete...

- Ko mēs darīsim?

Patiesību sakot, ja Megrē būtu darījis, kā pašam gribas, viņš vēl būtu klejojis pa to pašu kvartālu, tik ļoti viņam piepeši iepatikās krustojuma atmosfēra. Atgriezties pie Žozefa; tad - bārā tam pretī; iejusties. Dzert mazas glāzītes. Mainot toni, atkal un atkal runāt par to pašu: te par vīrieti ar iepomadētām ūsām; pretī - par alkohola saēstu dzērāju; un, beidzot, par sievieti, tik cienījamu, ka tā savaldzinājusi veco Žanu, ēzdama gliemežus, sutinātu teļa gaļu ar rīsiem un zemenes ar putukrējumu.

- Es varu derēt, ka viņa ir pieradusi pie ļoti vienkāršas virtuves, pie tās, ko dēvē par pilsonisku virtuvi vai ģimenes virtuvi, un ka viņa reti ēd restorānos.

- Kā jūs to zināt?

- Tāpēc, ka cilvēki, kas bieži ēd restorānā, neizvēlas trīs ēdienus ar piemaksu, no kuriem divus reti gatavo mājās - gliemežus un rīsus ar teļa gaļu... Tie nav saderīgi un liecina par gardēdību.

- Un jūs domājat, ka sieviete, kas gatavojas kādu nogalināt, domā par to, ko ēd?

- Vispirms, Žanvjē, nekas nepierāda, ka viņa bijusi pārliecināta, ka tajā vakarā kādu nogalinās...

- Ja viņa šāva, viņa bijusi apbruņota...Es ļoti labi sapratu, kāpēc jūs uzdodat jautājumus par rokassomu... Es vēl gaidīju, ka jūs jautāsiet viesmīlim, vai soma izskatījusies smaga.

- Otrkārt, - Megrē nesatricināmi turpināja, - visbriesmīgākās traģēdijas neliedz lielākajai daļai cilvēku nepalikt vienaldzīgiem pret ēdienu... Tu droši vien esi to pieredzējis tāpat kā es... Kāds nomirst... Māja savandīta ar kājām gaisā... Visos stūros raud un vaid... Visi iedomājas, ka dzīve nekad vairs neatgūs senāko ritmu... Un tomēr kāda kaimiņiene, radiniece vai veca kalpone gatavo vakariņas... “Es nespēšu norīt ne kumosu!” atraitne zvēr.

Viņu uzmundrina. Viņu piespiež sēsties pie galda. Galu galā ap to sasēžas visa ģimene un atstāj mirušo vienu; un pēc dažām minūtēm visa ģimene ēd gardu muti, un tieši atraitne pieprasa sāli un piparus, jo viņai ragū liekas sājš...

Nu, pošamies ceļā, Zanvjē!

- Uz kurieni mēs brauksim?

- Uz Zivisī...

Patiesību sakot, viņiem vajadzēja iekāpt Lionas stacijā. Bet spaidīties drūzmā, gaidīt pie lodziņa, tad uz perona, varbūt braukt stāvus gaitenī vai nesmēķētāju kupejā - vai tas nenozīmētu sabojāt tik skaistu dienu?

Jo ļaunāk, ja kriminālpolicijas kasieris cels iebildumus. Megrē izvēlējās vaļēju taksometru, skaistu, gandrīz jaunu mašīnu, un iezvēlās mīkstajā sēdeklī.

- Uz Zivisī... Jūs apstāsieties pretī stacijai...

Un viņš tīksmīgi snauduļoja visu garo ceļu, izpūšot dūmus maziem gredzentiņiem.

3. nodaļa

Dīvainais notikums ar mirušo, kas varbūt nemaz nav mirusi

Simtiem reižu Megrē, kad viņam lūdza pastāstīt par kādu no lietām, ko viņš izmeklējis, būtu varējis stāstīt par tām, kuru atrisināšanā viņam bijusi spoža loma, kurās viņš burtiski piespiedis izšķilties patiesībai - gan ar neatlaidību, gan intuīciju, gan cilvēka izpratni.

Bet lieta, par kuru viņš vēlāk vislabprātāk runāja, bija ar divām Senžermēna bulvāra kafejnīcām saistītā, kurā viņa talants tomēr atklājās pavisam maz, bet ko viņš nespēja atcerēties bez tīksmīga gandarījuma smaida.

Un, ja viņam jautāja, kāda tad īsti bijusi patiesība, viņš atbildēja:

- Jūs pats varat izvēlēties to, kura jums labāk patīk...

Jo vismaz vienā punktā nedz viņš, nedz kāds cits nekad

neatklās visu patiesību.

Bija pusviens, kad taksometrs viņus aizveda pie Zivisī stacijas, un viņi abi ar Žanvjē vispirms devās uz Šķirotavas restorānu - ļoti parastu restorānu ar verandu, kurai visapkārt bija novietoti lauru koki zaļi krāsotos podos.

Vai iespējams ieiet kafejnīcā, neko neiedzerot? Viņi jautājoši saskatījās. Lai iet! Ja jau viņi kopš rīta bija izvēlējušies baltvīnu, tāpat kā Svēto Tēvu ielas noslepkavotais, viņi tāpat turpinās.

- Sakiet, saimniek, vai jūs šo cilvēku pazīstat?

Un bokserim līdzīgais virs, kas vienos kreklos rosījās aiz letes, apskatīja uzskaistināto mirušā fotogrāfiju, paturēja to izstieptā rokā tālāk no acīm, jo viņam laikam bija slikta redze, un tad pasauca:

- ŽilI! Atnāc uz brītiņu... Tas ir virs no blakusmājas, vai ne?

Viņa sieva noslaucīja rokas zila audekla priekšautā un uzmanīgi paņēma attēlu.

- Nu, protams, ka viņš! Bet cik dīvaina šajā fotogrāfijā viņam ir sejas izteiksme!

Komisāram viņa sacīja:

- Vēl vakar viņš mūs te noturēja līdz vienpadsmitiem, dzerdams baltvīnu!

- Vai vakar?

Megrē salēcās.

- Pagaidiet... Nē... Es gribēju teikt - aizvakar... Vakar es turklāt mazgāju veļu un vakarā aizgāju uz kino.

- Vai pie jums var paēst?

- Protams, pie mums var paēst... Ko jūs vēlaties? Frikasē? Cūkas cepeti ar nūdelēm? Var iesākt ar labu lauku pīrāgu.

Viņi pusdienoja verandā, blakus galdiņam, pie kura ēda šoferis - viņi bija lūguši to gaidīt. Laiku pa laikam saimnieks ar viņiem parunājās.

- Kolēģis, kurš izīrē istabas, jums pastāstīs ko vairāk... Mums te nav viesnīca... Jūsu tips pie viņa apmetās pirms mēneša vai diviem... Bet dzerdams viņš staigā visur... Redziet, vakarrīt...

- Vai tas bija vakarrīt?

- Pilnīgi droši... Viņš ienāca pusseptiņos, kad es vēru vaļā slēģus, izdzēra divas vai trīs glāzes baltvīna, lai nomierinātu kuņģi... Tad piepeši, kad Parīzes vilciens gandrīz jau brauca prom, skriešus aizdrāzās uz staciju.

Saimnieks par šo cilvēku nezināja neko, vienīgi to, ka viņš dzer no rīta līdz vakaram, ka labprāt runā par Gabonu, ka no sirds nicina visus, kas nav dzīvojuši Āfrikā, un ka viņam uz kādu ir zobs.

“Ir tādi, kas sevi iedomājas par lieliem viltniekiem,” cilvēks lietusmētelī mēdz sacīt, “bet tik un tā viņi no maniem nagiem neizspruks. Cilvēks var būt nelietis, es tam piekrītu. Bet arī nelietībai ir robežas.”

Pēc pusstundas Megrē Zanvjē pavadībā iegāja Dzelzceļa viesnīcā, kurā bija tieši tāds pats restorāns, no kāda viņi tikko bija iznākuši, vienīgi verandā gar malām nebija salikti lauru koki, un metāla krēsli bija nokrāsoti nevis sarkani, bet zaļi.

Saimnieks pie letes patlaban skaļi lasīja priekšā sievai un viesmīlim avīzēs rakstu. Ieraudzījis mirušā attēlu, kas bija ievietots pirmajā lappusē, Megrē uzreiz saprata, ka dienas laikraksti jau nonākuši Živisī, un komisārs pats bija nosūtījis fotogrāfijas preses izdevumiem.

- Vai tas ir jūsu īrnieks?

Saimnieks neuzticīgi pavērās komisārā.

- Jā... Un tad?

- Nekas. Es gribēju zināt, vai tas ir jūsu īrnieks.

- Katrā ziņā esam tikuši no viņa vaļā!

Vajadzēja vēlreiz kaut ko pasūtīt, un pēc pusdienām baltvīnu dzert nevarēja.

- Divus kalvadosus.

- Vai jūs esat no policijas?

-Jā...

- Man jau likās. Es tā kā atceros jūsu seju... Nu, un kas tad ir?

- Tas esmu es, kurš jautā, ko domājat jūs.

- Es domāju, ka drīzāk būtu ticams, ja viņš kādu būtu nokniebis... Vai arī ka viņam kāds būtu sadevis pa rīkli... Jo, kad viņš piedzērās - un viņš katru vakaru bija piedzēries viņš kļuva neizturams.

- Vai jums ir viņa kartīte?

Saimnieks ļoti cienīgi, lai pierādītu, ka viņam nekas nav slēpjams, aizgāja pēc reģistra grāmatas un mazdrusciņ nicīgi pasniedza to komisāram.

Ernests Kombarjē, četrdesmit septiņi gadi, dzimis Mar-siljī, mežu cirtējs, iebraucis no Librevilas Gabonā.

- Vai viņš piejums nodzīvoja sešas nedēļas?

- Tieši sešas nedēļas par daudz!

- Vai viņš nemaksāja?

- Viņš maksāja kārtīgi - katru nedēļu. Bet tās bija gatavās mokas... Reizēm viņš divas trīs dienas palika gultā drudža dēļ, tad vajadzēja viņu kopt un nest rumu, to viņš dzēra pudelēm, tad dažas dienas kāpa lejā, apstaigāja visus vietējos bistro, reizēm aizmirsa pārnākt mājās vai arī ieradās trijos no rīta un mūs modināja... Reizēm vajadzēja viņu izģērbt... Viņš apvēma paklājus uz kāpnēm un pie gultas...

- Vai te tuvumā viņam radinieku nebija?

Saimnieks un saimniece saskatījās.

- Viņš noteikti kādu pazina, bet nekad negribēja teikt, kuru tieši. Ja tas bija kāds radinieks, viņš to noteikti neieredzēja, jo bieži sacīja: “Pienāks diena, kad runās par mani un vienu nelieti, ko visi uzskata par godavīru, - pretīgu liekuli, kas ir lielākais zaglis pasaulē...”

- Vai jūs nekad neesat uzzinājuši, par ko viņš runā?

- Es zinu vienīgi to, ka viņš bija neciešams un ka piedzēries kā apsēsts vicināja pa gaisu lielu revolveri ar veltni, tēmēja ar to tukšumā un kliedza: “Pif! Paf!” Pēc tam sāka rēkt un pieprasīja dzeramo.

- Vai jūs iedzertu kopā ar mums kādu glāzīti? Vēl viens jautājums. Vai jūs Zivis! pazīstat kādu vidēja auguma kungu, kas ir diezgan tukls, kaut ari nav resns, ar uzvir-pinātām, skaisti melnām ūsām, kurš nēsā apkārt mazu koferīti?

- Vai tu, sirsniņ, vari iedomāties? - saimnieks jautāja sievai.

Tā pūlējās atcerēties.

- Nē... Ja nu vienīgi... Bet viņš drīzāk ir maza nekā vidēja auguma, un man neliekas, ka viņš būtu tukls...

- Par ko jūs runājat?

- Par Ožēra kungu, kas dzīvo jaunajā rajonā.

- Vai viņš ir precējies?

- Protams... Ožēra kundze ir glīta sieviete, loti cienījama, ļoti piemīlīga, viņa tikpat kā neizbrauc no Zivisī... Ak jā, šajā sakarā...

Visi trīs vīrieši saskatījās un gaidīja turpinājumu.

- Nu man nāk prātā, ka vakar, kad pagalmā mazgāju veļu, es redzēju viņu ejam uz stacijas pusi... Es nodomāju, ka viņa brauks ar vilcienu, kas atiet četros trīsdesmit septiņās.

- Viņa ir tumšmataina, vai ne? Ar melnu ādas rokasso-mu?

- Es nezinu, kādā krāsā ir viņas rokassoma, bet mugurā viņai ir zils kostīms ar baltu blūzi.

- Kāda ir Ožēra kunga nodarbošanās?

Šoreiz saimniece paskatījās uz viru.

- Viņš pārdod pastmarkas... Viņa vārds mēdz būt avīzes sludinājumos... Pastmarkas kolekcijām... Aploksnes ar tūkstoš markām par desmit frankiem... Aploksnes

ar piecsimt markām... Tas viss tiek sūtīts pa pastu pret atlīdzību...

- Vai viņš daudz ceļo?

- Laiku pa laikam viņš brauc uz Parīzi, droši vien pastmarku dēļ, un vienmēr viņam ir līdzi koferītis. Divas vai trīs reizes viņš ir iegriezies pie mums, ja vilciens kavējas... Viņš iedzer kafiju ar krējumu vai glāzi višī...

Tas bija pārāk vienkārši. Tā vairs nebija izmeklēšana, tā bija priecīga pastaiga, vismīlīgākajai saulei spīdot un vīna glāzīšu skaitam aizvien pieaugot. Un tomēr Megrē acīs brīžiem uzšķīlās dzirkstīte, it kā viņš šajā tik parastajā lietā nojaustu visdīvaināko cilvēka dvēseles noslēpumu, kādu jelkad savās policista gaitās sastapis.

Viņam pateica Ožēru adresi. Tas bija diezgan tālu līdzenumā Sēnas malā, kur, mazu dārziņu ieskautas, pacēlās simtiem mazu mājiņu - daļa no akmens, citas no sārtiem ķieģeļiem un vēl tādas, kas bija apmestas un nokrāsotas zilas vai dzeltenas.

Viņiem bija teikts, ka namiņš saucas Atpūta. Vajadzēja ilgi braukt pa pārlieku jaunām ielām ar tikko iezīmētiem trotuāriem, kur tik tikko bija iestādīti nīkulīgi, skeletiem līdzīgi kociņi un kur starp namiņiem rēgojās tukši laukumi.

Viņi apjautājās šur un tur. Viņiem rādīja nepareizu virzienu. Beidzot viņi nonāca pie mērķa, un sārta, ar asinssar-kanu jumtu apjumta namiņa stūra logā sakustējās aizkars.

Vēl vajadzēja atrast zvanu.

- Vai man palikt ārpusē, priekšniek?

- Iespējams, ka tā būtu prātīgāk... Tomēr es domāju, ka viss būs kārtībā tāpat... Ja vien kāds būs mājās...

Viņš nealojās. Pārāk jaunajās durvīs viņš atrada mazītiņu zvana pogu. Viņš to nospieda. Varēja sadzirdēt kustēšanos, sačukstēšanos. Durvis atvērās, un viņu priekšā stāvēja sieviete no Ministriju kafejnīcas un Vīnglicmeža -droši vien tajā pašā blūzē un svārkos.

- Komisārs Megrē no kriminālpolicijas, - viņš sacīja.

- Es jau domāju, ka no policijas. Nāciet iekšā...

Viņi u/kāpa dažus pakāpienus. Kāpnes izskatījās tādas, it kā tikko būtu atgādātas no galdniecības, un sienu apmetums bija tik tikko nožuvis.

- Esiet tik laipni...

Viņa pagriezās uz pavērtām durvīm un pamāja kādam, ko Megrē neredzēja.

Stūra istaba, kurā komisāru ieveda, bija dzīvojamā istaba ar dīvānu, grāmatām, greznumnicciņiem, daudzkrāsainiem zīda spilveniem. Uz galdiņa - dienas avīze ar mirušā fotoattēlu.

- Apsēdieties... Es nezinu, vai drīkstu jums kaut ko piedāvāt?

- Paldies.

- Man jau vajadzēja iedomāties, ka tā nemēdz darīt... Vīrs tūlīt atnāks... Nebaidieties... Viņš nemēģinās aizbēgt, turklāt viņš sev neko nevar pārmest... Tikai šorīt viņš jūtas slims... Mēs atgriezāmies ar pirmo vilcienu... Viņa sirds nav visai stipra... Pārnākot viņam bija lēkme... Patlaban viņš skujas un ģērbjas.

Un tiešām - varēja dzirdēt ūdens šļakstēšanu vannas-istabā, jo mājas sienas bija plānas.

Jauna sieviete likās gandrīz mierīga. Viņa bija diezgan glīta, un viņas skaistums šķita prātīgs un pilsonisks.

- Kā jau jūs droši vien nojaušat, tā biju es, kas nonāvēja savu svaini. Es titādi nevarēju rīkoties, jo, ja es nebūtu nogalinājusi viņu, bojā ietu mans vīrs, un Remons tomēr ir labāks par viņu...

- Vai Remons ir jūsu vīrs?

- Jau astoņus gadus. Mums nekas nav slēpjams, komisāra kungs... Varbūt mums vakar vakarā vajadzēja visu izstāstīt policijai... Remons gribēja to darīt, bet es zināju, cik viņam vāja sirds, un man šķita, ka būs labāk, ja dosim viņam laiku attapties... Es jau zināju, ka jūs ieradīsieties.

- Vai jūs nupat runājāt par savu svaini?

- Kombarjē bija manas māsas Martas vīrs... Man šķita, ka viņš ir lāga cilvēks, kaut mazliet nesavaldīgs...

- Piedodiet... Vai es drīkstu smēķēt?

- Esiet tik laipns... Vīrs nesmēķē sirds dēļ, bet mani dūmi netraucē...

- Kur jūs esat dzimusi?

- Melinā... Mēs bijā dvīņu māsas... Marta un es... Mans vārds ir Isabella... Mēs bijām (ik līdzīgas, ka bērnībā vecāki - viņi jau miruši - mums sēja matos atšķirīgas krāsas lentes, lai mūs pazītu... Un reizēm mēs uzjautrinājāmies, samainīdamas tās...

- Kura no jums apprecējās pirmā?

- Mēs salaulājāmies vienā dienā... Kombarjē bija ierēdnis Melinas prefektūrā... Ožjē - apdrošināšanas māk Ieris... Viņi bija pazīstami, jo kā jau neprecēti cilvēki ēda vienā restorānā... Mēs ar māsu sastapām viņus kopā... Kad apprecējāmies, vairākus gadus nodzīvojām Melinā vienā un tajā pašā ielā...

- Kombarjē visu laiku strādāja prefektūrā, bet jūsu vīrs

- apdrošināšanā?

- Jā... Bet Ožjē jau sāka domāt par pastmarkām... Viņš bija sācis veidot kolekciju pats sava prieka pēc... Tad viņš saprata, ka tas var būt ienesīgi.

- Un Kombarjē?

- Viņš bija godkārīgs un nepacietīgs... Viņam mūžīgi vajadzēja naudas... Viņš pazina cilvēku, kas tikko bija atgriezies no kolonijām un kas viņam bija iestāstījis, ka vajag braukt uz Āfriku... Sākumā viņš gribēja, lai mana māsa brauc līdzi, bet viņa atsacījās, jo bija dzirdējusi daudz slikta par turienes klimatu un tā ietekmi uz sieviešu veselību...

- Vai viņš aizbrauca viens?

- Jā... Viņš palika Āfrikā divus gadus, un, kad atbrauca, viņam naudas bija pilnas kabatas. Viņš to izdeva ātrāk, nekā bija nopelnījis... Viņš jau bija paradis dzert... Viņš apgalvoja, ka mans vīrs ir gļēvulis, ka viņš nav nekāds vīrietis, jo īsts vīrietis nekad nenodarbosies ar apdrošināšanas polisēm un pastmarkām...

- Vai viņš atgriezās Āfrikā?

- Un viņam vairs tik labi neveicās. To mēs nojautām pēc vēstulēm, kaut arī viņš aizvien mēdza lielīties. Mana māsa pirms diviem gadiem saslima ar plaušu karsoni un nomira. Mēs paziņojām viņas vīram. Šķiet, viņš sāka dzert vēl vairāk... Bet mēs pārcēlāmies uz šejieni, jo mums jau sen gribējās savu māju un dzīvot tuvāk Parīzei. Mans vīrs atstāja apdrošināšanu, un pastmarkas dod labu peļņu...

Viņa runāja lēnām, mierīgi, vārdus apsvērdama, uzmanīgi ieklausīdamās trokšņos, ko varēja dzirdēt vannas-istabā.

- Pirms diviem mēnešiem ieradās svainis, iepriekš neko neziņodams, nepieteikdams apciemojumu... Viņš kādu vakaru piezvanīja pie durvīm un bija piedzēries... Viņš uz mani dīvaini paskatījās, un pirmie vārdi, ko viņš izrunāja, bija: “Es jau tā domāju!”

Es vēl nesapratu, kas īsti viņam prātā. Viņš neizskatījās tik spožs kā tad, kad atgriezās pirmoreiz. Veselība bija sagandēta... Viņš dzēra daudz vairāk, un galu galā, ja ari viņam vēl bija kādi līdzekļi, bagāts viņš nevarēja būt...

Viņš sāka mums stāstīt kaut ko nesakarīgu. Viņš skatījās uz manu vīru un piepeši sāka kliegt: “Atzīsties, ka tu esi neliešu karalis!”

Tad viņš aizgāja. Mēs nezinām, uz kurieni. Tad atkal uzradās - un vienmēr piedzēries. Mani sveicinādams, viņš teica: “Nu, kā klājas, Mārtiņ?” - “Jūs labi zināt, ka esmu nevis Marta, bet Isabella.” Viņš tikai ņirdza. “Gan jau kādu dienu redzēsim, kas tu esi, vai ne? Kad tavs nelietīgais vīrs, kas pārdod pastmarkas...”

Es nezinu, vai jūs saprotat, kas bija noticis. Nevarētu sacīt, ka viņš sajucis prātā... Viņš pārāk daudz dzēra... Viņam bija uzmācīga ideja, ko mēs ilgi nespējām aptvert...

Sākumā mēs nekādi nesapratām, kāpēc viņš mums draud, kāpēc tik sardoniski smīn, nedz arī to, kāpēc vīram pienāk pa pastu zīmītes: Gan es tevi dabūšu rokā!

- Vārdu sakot, - Megrē mierīgi iejaucās, - jūsu svainis Kombarjē kaut kāda iemesla dēļ bija ieņēmis galvā, ka mirusi ir nevis viņa sieva, bet Ožēra sieva.

Megrē apstulba. Dvīņumāsas, kuras bija tik līdzīgas, ka vecākiem vajadzēja viņas ģērbt atšķirīgi, lai zinātu, kura ir kura. Kombarjē tālumā uzzina, ka sieva mirusi...

Un atgriezies viņš pamatoti vai nepamatoti iedomājas, ka īstenībā mirusi Isabella, bet viņa paša sieva Marta viņa prombūtnē ieņēmusi tās vietu blakus Ožēram

Komisāra skatiens kļuva smagāks. Viņš sūca pīpi lēnāk.

- Mēs jau mēnešiem dzīvojam neiespējamos apstākļos... Draudu vēstules pienāk cita pēc citas... Reizēm Kombarjē ienāk pie mums vienalga kādā diennakts laikā, izvelk revolveri, pavērš to pret manu vīru un ņirdz: “Nē, vēl ne, tas būtu pārāk jauki!”

Viņš te ir apmeties, lai mūs mocītu. Viņš ir viltīgs kā pērtiķis... Pat dzērumā viņš ļoti labi zina, ko dara...

- Viņš zināja, - Megrē izlaboja.

- Es atvainojos... (Viņa mazliet piesarka.) Viņš zināja, jums taisnība... Un man neliekas, ka viņš gribēja, lai viņu apcietina. Tāpēc te mēs pārāk nebaidījāmies, jo, ja viņš būtu nogalinājis Ožēru tepat, Zivisī, visi uz viņu rādītu ar pirkstu kā uz slepkavu...

Vīrs vairs neiedrošinājās nekur braukt.... Vakar viņam bija pilnīgi nepieciešami doties uz Parīzi darīšanās. Es gribēju viņu pavadīt, bet viņš nevēlējās... Viņš iekāpa pirmajā vilcienā tieši tāpēc, ka cerēja - Kombarjē vēl nebūs attapies no dzēruma un nepamanīs viņa aizbraukšanu.

Viņš kļūdījās un pēcpusdienā piezvanīja, lai aizeju uz kafejnīcu Scnžcrmēna bulvārī un aiznesu viņam revolveri.

Es sapratu, ka viņš novests līdz pēdējai robežai un grib

to izbeigt... Es aiznesu viņam savu brauniņu... Viņš pa telefonu man sacīja, ka neies ārā no kafejnīcas, pirms to slēgs.

Es nopirku vēl vienu revolveri - pati sev... Jums mani jāsaprot, komisāra kungs.

- Vārdu sakot, jūs nolēmāt šaut, pirms tiks nonāvēts jūsu vīrs...

- Es jums zvēru - kad nospiedu sprūdu, Kombarjē patlaban pacēla ieroci.

Tas ir viss, ko varu pateikt. Es atbildēšu uz jautājumiem, ko jūs man gribēsiet uzdot.

- Kāpēc uz jūsu rokassomas joprojām ir burts M ?

- Tāpēc, ka tā ir māsas rokassoma... Ja jau Kombarjē būtu taisnība un es būtu ieņēmusi māsas vietu, par ko viņš tik daudz runāja, man tiešām nebūtu grūti iniciāli noņemt...

- Vārdu sakot, jūs tik ļoti mīlat kādu cilvēku, ka...

- Es mīlu savu vīru...

- Es saku: jūs pietiekami mīlat kādu cilvēku, lai tas būtu jūsu vīrs...

- Viņš ir mans vīrs...

- Jūs tā mīlat šo cilvēku, tas ir, Ožēru, ka esat bijusi gatava nogalināt, lai viņu izglābtu vai neļautu nogalināt viņu...

Viņa vienkārši atbildēja:

-Jā.

Un pie durvīm atskanēja troksnis.

- Nāc iekšā, - viņa teica.

Beidzot Megrē ieraudzīja cilvēku, kuru aprakstīja tik dažādā veidā, - klientu ar zilganmelnajām ūsām, kurš, durvīs stāvēdams, it īpaši pēc jaunās sievietes mīlestības apliecinājuma, viņam šķita bezcerīgi banāls, neticami viduvējs.

Ožērs bažīgi lūkojās apkārt. Viņa smaidīja. Viņa sacīja:

- Apsēdies. Es komisāram visu izstāstīju... Kā ar sirdi?

Viņš gļēvi pataustīja krūtis un nomurmināja:

- Būs jau labi...

Sēnas departamenta zvērināto tiesa attaisnoja Ožēra kundzi, atzīstot, ka viņa rīkojusies, aizstāvot dzīvību.

Un ik reizi, kad Megrē runāja par šo notikumu, viņš ironiski secināja:

- Un vai tas ir viss?

- Vai jūs gribat sacīt, ka jūs par to šaubāties?

- Es neko negribu sacīt. Vienīgi to, ka tāds banāls cilvēks spēj iedvest tik lielu mīlestību, īsti heroisku kaisli... Pat ja viņš ir pastmarku pārdevējs ar slimu sirdi...

- Bet Kombarjē?

-Ko?

- Vai viņš galu galā bija traks, iedomādamies, ka mirusi nevis viņa sieva, bet tā otra?

Megrē paraustīja plecus un parodēdams atkārtoja:

- Tik liela mīlestība! Tik liela kaislība!

Reizēm, kad viņš bija labā omā un izdzēris dažas glāzītes veca, plaukstās sasildīta kalvadosa, viņš piemetināja:

- Tik liela mīlestība!... Tik liela kaislība! Ne vienmēr to iedveš vīrs, vai ne?... Un māsām daudzās ģimenēs ir nepatīkamais paradums iedegties kvēlās jūtās uz vienu un to pašu vīrieti... Kombarjē bija tik tālu...

Un, sūkdams pīpi, viņš pabeidza:

- Mēģiniet tikt skaidrībā ar dvīņumāsām, kuras nespēja atšķirt pat vecāki - un vecāki jau miruši... Un tik un tā tajā dienā bija tik nepasakāmi skaists laiks... Un, šķiet, es nekad vēl nebiju tik daudz dzēris... Ja Žanvjē nebūtu tik smalkjūtīgs, viņš jums pateiktu, ka, braucot mājās uz Parīzi, mēs abi skaļā balsī dziedājām, un Megrē kundze, kad pārnācu, jautāja, kāpēc man kabatā vijolīšu pušķītis... Ak tu nolāpītā Marta! Piedošanu: es gribēju teikt - nolāpītā Isabella.

1946. gada 2. maijs

Saturs

Megrē un slepkava 5

Stūrgalvīgais klients 149

Žoržs Simenons

MEGRĒ UN SLEPKAVA STŪRGALVĪGAIS KLIENTS

Apgada direktors Vladis Spare

Galvena redaktore I.iemte Medne Redaktors Jānis Vcveris Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuze Tehniskais redaktors Vilnis Kreilis Datoroperators Roberts Zieds

Tehniski ekonomiskā grupa: Arturs Kaže, Andris Purmalis

Apgāds “Artava", LV—1011, Rtga, K.Barona iela 12. licence Nr. 2-0356 Iespiests a/s “Preses nams” tipogrāfijā. Balasta dambi 3

Content

Simenons Žoržs Megrē un slepkava. Stūrgalvīgais klients

MEGRĒ UN SLEPKAVA

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

STŪRGALVĪGAIS klients

1. nodala

2. nodaļa

3. nodaļa

Saturs