Simenons Žoržs

Megrē alojas. Megrē un sestdienas klients

Žoržs Simenons

Megrē alojas. Megrē un sestdienas klients

Romāni

MEGRĒ ALOJAS

,

1. nodaļa

Pulkstenis bija astoņi un divdesmit piecas minūtes no rīta, un Megrē cēlās no galda, beigdams dzert otro tasi kafijas. Vēl bija tikai novembris, tomēr lampa jau dega. Pie loga Megrē kundze pūlējās cauri miglai saskatīt gājējus, kas, rokas kabatās sabāzuši, salīkušām mugurām steidzās uz darbu.

- Bus labāk, ja vilksi biezo mēteli, - viņa sacīja.

Vērojot cilvēkus uz ielas, viņa noteica, kāds ārā laiks.

Tajā rītā visi gāja ātri, daudziem ap kaklu bija šalle, dažs reizēm sita kājas pret trotuāru, lai sasildītos, un vairāki šņauca degunu.

- Es tev to sameklēšu.

Viņam rokā vēl bija tase, kad iezvanījās telefons. Noņemot klausuli, viņš savukārt skatījās ārā, un mājas ielas pretējā pusē šķita gandrīz pagaisušas dzeltenīgā mākonī, kas pa nakti bija piepildījis ielas.

- Hallo! Vai komisārs Megrē? Te Dipē no Ternu iecirkņa.

Dīvaini, ka zvanīja tieši komisārs Dipē, jo viņš gan laikam bija cilvēks, kas vislabāk iederējās šī rīta atmosfērā. Dipe bija Etuālas rajona policijas komisārs. Viņš šķielēja. Ari viņa sieva šķielēja. Runāja, ka viņa trīs meitas, ko Megrē nebija redzējis, tāpat šķielējot. Viņš bija apzinīgs ierēdnis, tik norūpējies, lai viss tiktu izdarīts kārtīgi, ka pats sev maitāja veselību. Viss ap viņu, pat priekšmeti viņa klātbūtnē sadrūma, un, kaut gan katrs zināja, ka viņš ir labākais cilvēks pasaulē, ikviens tomēr neviļus vairījās no viņa. Nemaz jau nerunājot par to, ka ziemā viņš parasti bija saaukstējies.

- Es atvainojos, ka traucēju jūs mājās. Es nodomāju, ka droši vien vēl neesat aizgājis, un nospriedu...

Neatlika nekas cits kā gaidīt. Viņam vajadzēja visu izskaidrot. Dipē pastāvīgi juta vajadzību izskaidrot, kāpēc dara to vai ko citu, it kā būtu nogrēkojies.

- ...Es zinu, ka jums patīk pašam ierasties notikuma vietā. Varbūt es maldos, bet man šķiet, ka tā ir diezgan kutelīga lieta. Ņemiet vērā, ka es vēl nezinu neko vai gandrīz neko. Es tikai nupat esmu te ieradies.

Megrē kundze gaidīja, mēteli uz rokas turēdama, un Megrē, lai viņa veltīgi nebažītos, klusām pačukstēja:

- Dipē!

Un Dipē vienmuļā balsi turpināja:

- Es iegāju savā kabinetā kā vienmēr pulksten astoņos un sāku izskatīt pirmo pastu, kad astoņos un septiņās minūtēs man piezvanīja dzīvokļa uzkopēja. Viņa atradusi līķi, ieiedama Kamo avēnijas dzīvoklī. Tā kā tas ir pāris soļu attālumā, es kopā ar sekretāru steidzos uz turieni.

- Vai noziegums?

- Varbūt varētu pieņemt, ka pašnāvība, bet es esmu pārliecināts, ka pastrādāts noziegums.

-Kas?

- Kāda Luīze Filona, par kuru nekad neko neesmu dzirdējis. Jauna sieviete.

- Es aiziešu.

Dipē turpināja runāt, bet Megrē, izlikdamies, ka nav to pamanījis, jau nolika klausuli. Pirms iziešanas no mājām viņš piezvanīja uz Orfēvras krastmalu un lika savienot ar Juridiskās identifikācijas pārvaldi.

- Vai Mērss tur ir? Jā, palūdziet pie telefona. Hallo!

Vai tas esi tu, Mērs? Vai tu kopā ar saviem ļaudīm varētu aizbraukt uz Kamo avēniju? Noziegums... Es tur jau būšu.

Viņš pateica mājas numuru, uzvilka mēteli un pēc brīža miglā ātriem soļiem gāja vēl viens tumšs siluets. Taksometru komisārs atrada tikai uz Voltēra bulvāra stūra.

Avēnijas ap Etuālas laukumu bija gandrīz tukšas. Cilvēki savāca atkritumu spaiņus. Lielākā daļa aizkaru vēl bija ciet, un gaisma dega tikai dažos logos.

Kamo avēnijā uz ietves stāvēja policists apmetni, bet nekāda pūļa, neviena ziņkārīgā neredzēja.

- Kurš stāvs? - Megrē kārtībniekam jautāja.

- Ceturtais.

Viņš iegāja pa parādes durvīm ar labi nospodrinātiem vara rokturiem. Savā apgaismotajā dzīvoklī beidza brokastot vārtniece. Viņa pa logu noskatījās Megrē pakaļ, bet nepiecēlās. Lifts darbojās bez trokšņa kā ikvienā labi uzturētā mājā. Paklājs uz ievaskotajām ozolkoka kāpnēm bija skaisti sarkanā krāsā.

Ceturtajā stāvā bija trīs durvis, un komisārs bridi vilcinājās, līdz atvērās tās, kas atradās kreisajā pusē. Tajās parādījās Dipē ar sarkanu degunu - tieši tāds, kādu Megrē bija gaidījis viņu ieraudzīt.

- Nāciet iekšā. Jūs gaidot, es nekam nepieskāros. Es pat neiztaujāju dzīvokļa uzkopēju.

Viņi izgāja cauri priekštelpai, kur bija tikai drēbju pakaramais un divi krēsli, un iegāja salonā, kurā dega lampas.

- Apkopēja uzreiz brīnījusies, ieraugot gaismu.

Dzeltena dīvāna stūrī jauna sieviete brūniem matiem

bija dīvaini saļimusi, un uz rītakleitas rēgojās liels, tumšsarkans plankums.

- Viņai iešauts galvā. Šķiet, ka šauts no ļoti maza attāluma un no mugurpuses. Kā redzat, viņa nav nokritusi.

Viņa bija tikai paslīdējusi uz labo pusi, galva nokarājās, mati gandrīz skāra grīdu.

- Kur ir apkopēja?

- Virtuvē. Viņa man lūdza atļauju uzvārīt tasi kafijas. Viņa apgalvo, ka ieradusies astoņos kā katru rītu. Viņai ir dzīvokļa atslēga. Viņa ienākusi, ieraudzījusi līķi; viņa apgalvo, ka nekam nav pieskārusies un tūlīt zvanījusi.

Tikai tajā brīdī Megrē saprata, kas viņam ienākot šķitis dīvains. Tādos gadījumos arvien no ielas līdz durvīm vajadzēja spiesties cauri ziņkārīgo pūlim. Parasti īrnieki stāv uz kāpnēm un ausās. Bet te viss bija tik mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis.

- Vai virtuve ir tur?

Viņš to atrada gaiteņa galā. Durvis bija vaļā. Tumšmataina un tumšacaina, tumšās drēbēs ģērbusies sieviete pie gāzes pavarda dzēra kafiju, pūšot tasē, lai šķidrums ātrāk atdzistu.

Megre radās iespaids, ka šo sievieti viņš kādreiz jau sastapis. Uzacis saraucis, viņš pētīja, bet viņa mierīgi izturēja komisāra skatienu, turpinādama dzert kafiju. Viņa bija ļoti sīka - sēžot kajas tikko sniedzās līdz gridai - un apāvusi pārāk lielas kurpes, bet kleita bija gan par garu, gan par platu.

- Man šķiet, ka mēs esam pazīstami, - Megrē teica.

Viņa neapjukdama atbildēja:

- Tas ir ļoti iespējams.

- Kā jūs sauc?

- Dezirē Bro.

Kristāmvārds Dezirē noskaidroja atmiņu.

- Vai savulaik jūs netikāt apcietināta par zagšanu lielajos veikalos?

- Par to arī.

- Un par ko vēl?

- Esmu tik daudzas reizes apcietināta!

Viņas sejā nemanīja ne mazāko baiļu. Patiesību sakot, tajā neizpaudās nekas. Viņa skatījās uz komisāru. Viņa tam atbildēja. Bet bija pilnīgi neiespējami pateikt, par ko viņa domā.

- Vai jūs sēdējāt cietumā?

- To jūs atradīsiet manā lietā.

- Prostitūcija?

- Kāpēc gan ne?

Protams, tas bija sen. Tagad viņai vajadzēja būt piecdesmit vai sešdesmit gadu. Viņa bija izkaltusi. Mati nebija nosirmojuši, nebija pat iesirmi, bet kļuvuši reti, tā ka tiem cauri varēja redzēt galvas ādu.

. - Savā laikā es nebiju sliktāka par citām.

- Cik sen jūs strādājat šajā dzīvoklī?

- Nākamajā mēnesī būs gads. Es sāku decembri, neilgi pirms svētkiem.

- Vai jūs te esat nodarbināta visu dienu?

- Tikai no astoņiem līdz divpadsmitiem.

Kafija smaržoja tik labi, ka Megrē ielēja arī sev tasi. Komisārs Dipē bikli stāvēja durvīs.

- Vai jūs negribat, Dipē?

- Paldies. Es pirms nepilnas stundas brokastoju.

Dezirē Bro piecēlās, lai ielietu vēl vienu tasi, un kleita

gar viņas augumu krita krokās kā uz drēbju pakaramā. Viņa droši vien nesvēra vairāk kā četrpadsmit gadus veca pusaudze.

- Vai jūs strādājat citur ari?

- Trīs vai četrās vietās. Tas atkarīgs no nedēļas.

- Vai dzīvojat viena?

- Kopā ar vīru.

- Vai viņš arī sēdējis cietumā?

- Nekad. Viņam pietiek ar dzeršanu.

- Vai viņš nestrādā?

- Nu jau piecpadsmit gadu viņš nav strādājis nevienu vienīgu dienu, nav pat naglu sienā iedzinis.

To viņa teica bez rūgtuma, vienmuļā balsī, kurā būtu grūti saklausīt ironiju.

- Kas šorīt notika?

Viņa pamāja ar galvu uz Dipē pusi.

- Vai tad viņš nepateica? Labi. Es atnācu astoņos.

- Kur jūs dzīvojat?

- Netālu no Klišī laukuma. Es atbraucu ar metro. Atslēdzu durvis ar savu atslēgu un pamanīju salonā gaismu.

- Vai salona durvis bija vaļā?

-Nē.

- Vai parasti saimniece vēl nav piecēlusies, kad jūs atnākat?

- Viņa nekad necēlās agrāk par desmitiem, reizēm vēlāk.

- Ko viņa darīja?

- Neko.

- Turpiniet.

- Es atvēru salona durvis un ieraudzīju viņu.

- Vai jūs viņai nepieskārāties?

- Man nevajadzēja pieskarties, lai redzētu, ka viņa mirusi. Vai jūs esat kādu manījis staigājam ar pusi sejas?

- Pēc tam?

- Es piezvanīju uz komisariātu.

- Vai kaimiņus un vārtnieci nebrīdinājāt?

Viņa paraustīja plecus.

- Kāpēc man būtu jātraucē cilvēki?

- Un pēc tam, kad bijāt piezvanījusi?

- Es gaidīju.

- Un ko pa to laiku darījāt?

- Neko nedarīju.

Tā bija satriecoša vienkāršība. Viņa bija vienkārši sēdējusi un gaidījusi, kad piezvanīs pie durvīm, varbūt arī skatījusies uz līķi.

- Vai jūs esat pārliecināta, ka nekam neesat pieskārusies?

- Jā, pārliecināta.

- Vai jūs revolveri neatradāt?

- Es neko neatradu.

Iejaucās komisārs Dipē.

- Mēs veltīgi meklējām ieroci visās malās.

- Vai Luīzei Filonai bija revolveris?

- Ja viņai tas bija, es to nekad neesmu redzējusi.

- Vai viņai bija aizslēgtas mēbeles?

- Nē.

- Es pieņemu, ka jūs tomēr zināt, kas skapjos atrodas?

-Jā.

- Un ieroci jūs nekad neesat redzējusi?

- Nekad.

- Sakiet, vai jūsu saimniece zināja, ka esat sēdējusi cietumā?

- Es viņai visu izstāstīju.

- Vai tas viņu nebiedēja?

- Tas viņu uzjautrināja. Es nezinu, vai viņa arī bijusi cietumā, bet iespējams tas ir.

- Ko jūs ar to gribat sacīt?

- Ka, pirms sāka dzīvot te, viņa bija ielene.

- Kā jūs to zināt?

- Viņa man pateica. Un, ja ari nebūtu teikusi...

Uz kāpnēm dzirdēja mīņāšanos, un Dipē gaja atvērt durvis. Tas bija Mērss ar saviem ļaudīm un aparātiem. Megrē viņam teica:

- Uzreiz nesāc. Kamēr es te pabeigšu, piezvani prokuroram.

Dezirē Bro viņu fascinēja, tāpat kā viss, kas jautās aiz

viņas vārdiem. Viņš novilka mēteli, jo bija silts, apsēdās un maziem malciņiem turpināja dzert kafiju.

- Apsēdieties.

- Es gribētu gan. Dzīvokļu uzkopēja tādus uzaicinājumus reti dzird.

Un šoreiz viņa gandrīz pasmaidīja.

- Vai jums ir kāda nojauta, kas būtu varējis nogalināt saimnieci?

- Ne mazākās.

- Vai viņa uzņēma daudz viesu?

- Es nekad neesmu redzējusi, ka viņa pieņemtu viesus, ja nu vienīgi kvartāla ārstu, kad viņai reiz bija bronhīts. Tiesa, divpadsmitos es eju prom.

- Vai jūs nezināt, ar kādiem cilvēkiem viņa sagājās?

- Es zinu vienīgi to, ka skapī ir vīrieša rītasvārks un rītakurpes. Un kārba cigāru. Viņa cigārus nesmēķēja.

- Vai jūs nezināt, kas tas ir par vīrieti?

- Es viņu nekad neesmu redzējusi.

- Vai jūs nezināt, kā viņu sauc? Vai viņš nekad nav zvanījis, kamēr esat dzīvoklī?

- Ir gadījies.

- Kā viņa vīrieti sauca?

- Par Pjero.

- Vai viņu kāds uzturēja?

- Es pieņemu, ka jābūt kādam, kas maksā īri, vai ne? Un par pārējo arī.

Megrē piecēlās, nolika tasi un piebāza pīpi.

- Ko lai es daru? - viņa jautāja.

- Neko. Jūs gaidīsiet.

Viņš atgriezās salonā, kur Juridiskās identifikācijas pārvaldes vīri gaidīja atļauju ķerties pie darba. Istabā valdīja kārtība. Pelnutraukā pie dīvāna bija cigarešu pelni, arī trīs cigarešu gali, divi - ar lūpukrāsu.

Pavērtas durvis savienoja salonu ar guļamistabu, un Meg-re diezgan pārsteigts pamanīja, ka gulta nav uzklāta un spilvenā palicis galvas nospiedums, it kā uz tā kāds būtu gulējis.

- Vai doktors nav atnācis?

- Viņa nav mājās. Sieva patlaban apzvana pacientus, kurus viņam šorit vajadzēja apmeklēt.

Viņš atvēra dažus skapjus, dažas atvilktnes. Apģērbi un veļa bija tādi, kādi mēdz būt jaunai sievietei ar diezgan sliktu gaumi, nevis tādi, kādus varētu cerēt atrast Kamo avēnijas dzīvoklī.

- Nodarbojies, Mērs, ar pirkstu nospiedumiem un pārējo, es iešu aprunāties ar vārtnieci.

Komisārs Dipē viņam jautāja:

- Vai es jums būšu vajadzīgs?

- Nē. Es jums pateicos. Atsūtiet šodien ziņojumu. Jūs rīkojāties ļoti pareizi, Dipē.

- Saprotiet, es uzreiz iedomājos, ka tas jūs var interesēt. Ja dīvāna tuvumā būtu ierocis, es pieņemtu, ka notikusi pašnāvība, jo šķiet, ka šauts no pavisam maza attāluma. Kaut ari lādas sievietes visbiežāk nonāvējas ar veronālu. Vismaz piecus gadus es neesmu savā iecirknī redzējis sievieti, kas būtu nonāvējusies ar revolveri. Bet, ta kā ieroča nebija...

- Jūs, Dipē, esat satriecošs.

- Cenšos, cik nu manos spēkos...

Kāpnēs nonācis,viņš turpināja runāt. Megrē viņu atstāja uz kājslauķa pie vārtnieces durvīm un iegāja tās dzīvokli.

- Labdien, kundze.

- Labdien, komisāra kungs.

- Jūs zināt, kas es esmu?

Viņa apstiprinoši palocīja galvu.

- Vai jūs zināt, kas noticis?

- Es jautāju policistam, kas stāv sardzē uz ietves. Viņš teica, ka Luīzes jaunkundze mirusi.

Vārtnieces mājoklis bija iekārtots pilsoniskā gaumē kā jau visi šajā kvartālā. Vārtniece, kurai vēl nebija četrdesmit gadu, bija ģērbusies kārtīgi un pat koķeti. Turklāt viņa bija diezgan glīta, kaut ari mazliet izplūdušiem vaibstiem.

- Vai viņa nogalināta? - viņa jautāja, kad Megrē apsēdās pie loga.

- Kas jūs mudina tā domāt?

• - Manuprāt, ja viņa būtu mirusi dabiskā nāvē, nebūtu aicināta policija.

- Viņa būtu varējusi nonāvēties.

- Viņai nebija tāds raksturs.

- Vai jūs viņu tik labi pazināt?

- Ne pārāk labi. Viņa nemēdza uzkavēties pie manis, tikai pavēra durvis un pajautāja, vai nav vēstuļu. Viņa šajā mājā nejutās labi, vai saprotat?

- Vai jūs gribat sacīt, ka viņa nebija no tām pašām aprindām, pie kurām pieder pārējie šī nama iemītnieki?

-Jā.

- Pie kādām aprindām, jūsuprāt, viņa piederēja?

- Es isti skaidri nezinu. Man nav nekāda iemesla teikt par viņu ko sliktu. Viņa bija mierīga, neuzvedās nekaunīgi.

- Vai dzīvokļa apkopēja neko nav par viņu stāstījusi?

- Mēs ar Bro kundzi nesarunājamies.

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Man nav nekādas vēlēšanās ar viņu iepazīties. Es redzu, kā viņa kāpj augšā un lejā. Ar to man pietiek.

- Vai Luīzi Filonu uzturēja mīļākais?

- Iespējams. Katrā ziņā viņa kārtīgi maksāja īri.

- Vai pie viņas nāca ciemiņi?

- Laiku pa laikam.

- Bet ne regulāri?

- To nevar teikt.

Megrē radās iespaids, ka vārtniece kaut ko noklusē.

Pretēji Bro kundzei, viņa bija nervoza, reizumis pameta ašu mirkli uz stikloto durvju pusi. Tad viņa sacīja:

- Doktors brauc augšā.

- Jā, kundze, kā jūs sauc?

- Komē.

- Sakiet, Komē kundze, vai ir kaut kas, ko jūs gribat no manis noslēpt?

Viņa pūlējās skatīties komisāram acīs.

- Kāpēc jūs man uzdodat tādu jautājumu?

- Tāpat vien. Man patīk zināt. Vai pie Filona jaunkundzes vienmēr nāca viens un tas pats vīrietis?

- Tas, kuru es redzēju ejam augšā, vienmēr bija viens un tas pats.

- Kas tas bija par cilvēku?

- Muzikants.

- Kā jūs zināt, ka muzikants?

- Tāpēc, ka pāris reizes viņš te ieradās ar saksofonu padusē.

- Vai vakar vakarā viņš te bija?

- Jā, ap desmitiem.

- Vai jūs viņam atvērāt durvis?

- Nē. Līdz laikam, kad eju gulēt - un tas ir vienpadsmitos es atstāju durvis vaļā.

- Bet jūs taču redzat, kas ienāk?

- Lielākoties redzu. īrnieki ir mierīgi. Gandrīz visi -ļoti cienījami cilvēki.

- Šis muzikants tātad vakar uzkāpa augšā ap desmitiem?

- Jā. Viņš tur palika tikai minūtes desmit un promejot likās steidzīgs; es dzirdēju, kā viņš lieliem soļiem dodas uz Etuālas pusi.

- Vai jūs viņa seju neievērojāt? Viņš neizskatījās satraukts vai...

-Nē.

- Vai citu ciemiņu pie Luīzes Filonas viņvakar nebija?

-Nē.

- Tad iznāk, ja ārsts atklās, ka noziegums pastrādāts, piemēram, laikā no desmitiem līdz vienpadsmitiem, mēs varam būt gandrīz pārliecināti, ka...

- To es neesmu teikusi. Es tikai sacīju, ka pie viņas neviens cits ciemiņš nav bijis.

- Vai, jūsuprāt, muzikants bija viņas mīļākais?

Viņa uzreiz neatbildēja, bet beidzot nomurmināja:

- Es nezinu.

- Ko jūs gribat sacīt?

- Neko. Es domāju par dzīvokļa īres maksu.

- Es saprotu. Tas nav tāds muzikants, kas varētu savai draudzenei noīrēt šādu dzīvokli, vai ne?

- Tā ir.

- Neliekas, ka jūs, Komē kundze, būtu pārsteigta par to, ka jūsu īmiece ir nogalināta.

- Es to negaidīju, bet mani tas arī nepārsteidz.

- Kāpēc?

- Es nevaru nosaukt kādu īpašu iemeslu. Man tikai šķiet, ka tādas sievietes kā šī ir vairāk pakļautas briesmām. Katrā ziņā tāds iespaids rodas, lasot avīzes.

- Es gribētu jūs palūgt, lai uzrakstāt visu to īrnieku vārdus, kuri vakar pēc deviņiem ienākuši vai izgājuši.

- Tas ir pavisam vienkārši.

Izejot no vārtnieces dzīvokļa, viņš satika prokuroru un viņa palīgu, kas izkāpa no mašīnas rakstveža pavadībā. Šķita, visiem trim salst. Migla nebija izklīdusi, un ikviens tai vēl piejauca savu elpu.

Rokasspiedieni. Lifts. Nams, ieskaitot ceturto stāvu, joprojām bija tikpat mierīgs kā tad, kad Megrē ieradās. Šejienes ļaudīm nebija paraduma pa durvju spraugu vērot, kas iet un nāk, viņi nepulcējās uz kāpnēm tāpēc vien, ka nogalināta kāda sieviete.

Mērsa tehniķi bija uzstādījuši savus aparātus visos dzīvokļa stūros, un doktors bija pabeidzis līķa apskati. Viņš paspieda Megrē roku.

- Cikos? - komisārs jautāja.

- Spriežot pēc deguna - laikā no deviņiem vakarā līdz pusnaktij.

- Manuprāt, nāve iestājusies acumirklī?

- Jūs viņu redzējāt. Šauts no ļoti maza attāluma.

- No aizmugures?

- Mazliet iesānis no aizmugures.

Iejaucās Mērss.

- Tajā brīdī viņa acīmredzot smēķējusi cigareti, kas nokritusi uz paklāja un tur izplēnējusi. Labi vēl, ka paklājs nav aizdedzies.

- Kas te īsti notiek? - jautāja prokurora palīgs, kas vēl nekā nezināja.

- Es nezinu. Iespējams, tas ir parasts noziegums. Bet par to es brīnītos.

- Vai jums ir radusies kāda doma?

- Nepavisam nē. Es iešu vēlreiz papļāpāt ar apkopēju.

Pirms Megrē iegāja virtuvē, viņš piezvanīja uz Or-

fēvras krastmalu, kur dežurēja Likā, un lika viņam tūlīt braukt uz Kamo avēniju. Pēc tam viņš vairs neinteresējās nedz par miertiesas locekļiem, nedz speciālistiem, kas turpināja parasto darbu.

Bro kundze nebija mainījusi vietu. Viņa vairs nedzēra kafiju, viņa smēķēja cigareti, un tik sīkai sieviņai tas izskatījās dīvaini.

- Es pieņemu, ka drīkstu? - viņa jautāja, pamanījusi Megrē skatienu.

Komisārs apsēdās viņai pretī.

- Stāstiet.

- Ko lai stāstu?

- Visu, ko zināt.

- Es jums jau pateicu.

- Kā Luīze Filona pavadīja savas dienas?

- Es varu runāt tikai par to, ko viņa darīja no rītiem. Viņa cēlās augšā desmitos. Vai, pareizāk sakot, pamodās desmitos, bet augšā vēl necēlās. Es viņai aiznesu kafiju, ko viņa dzēra gultā, smēķēdama un lasīdama.

- Ko viņa lasīja?

- Žurnālus un romānus. Bieži viņa klausījās ari radio. Jūs, bez šaubām, esat pamanījis, ka uz naktsgaldiņa ir aparāts.

- Vai pa telefonu viņa nezvanīja?

- Ap vienpadsmitiem.

- Katru dienu?

- Gandrīz katru dienu.

- Vai Pjero?

- Jā. Reizēm ap divpadsmitiem viņa apģērbās, bet tas bija diezgan reti. Lielākoties viņa mani sūtīja uz veikalu nopirkt aukstu gaļu un gatavus ēdienus.

- Vai jums nav nekādas nojausmas, ko viņa darīja pēcpusdienās?

- Manuprāt, viņa kaut kur gāja. Viņai vajadzēja kaut kur iet, ja jau no rīta atradu kurpes netīras. Viņa droši vien skraidīja pa veikaliem kā visas sievietes.

- Vai viņa vakariņas mājās neēda?

- Es reti kad no rīta atradu netīrus traukus.

- Vai domājat, ka viņa satikās ar Pjero?

- Ar viņu vai kādu citu.

- Vai esat pārliecināta, ka nekad neesat viņu redzējusi.

- Pārliecināta.

- Vai nekad neesat dzīvoklī redzējusi kādu citu.vīrieti?

- Tikai kalpotāju no gāzes pārvaldes un dažreiz veikala izsūtāmos.

- Cik sen jūs neesat bijusi cietumā?

- Sešus gadus.

- Vai jums vairs nepatīk zagt veikalos?

- Man vairs nav tās veiklības, kas tādam darbam vajadzīga. Viņi nupat nes prom līķi.

Varēja dzirdēt troksni salonā, un tiešām bija ieradušies cilvēki no Tiesu medicīnas institūta.

- Ilgi viņa labo dzīvi vis nebaudīja!

- Ko jūs gribat sacīt?

- Ka viņa dzīvoja trūkumā līdz divdesmit gadiem un ka pēc tam viņai bija tik tikko divi gadi labas dzīves.

- Vai viņa jums kratīja sirdi?

- Mēs sarunājāmies kā cilvēki.

- Vai viņa jums ir stāstījusi, kur dzimusi?

- Viņa dzimusi astoņpadsmitajā rajonā, tikpat kā uz ielas. Lielāko daļu apzinīgā mūža pavadījusi Šapelas kvartālā. Kad viņa pārnāca uz šejieni, viņai likās, ka nu sāksies skaista dzīve.

- Vai viņa nebija laimīga?

Apkopēja paraustīja plecus, paskatījās Megrē ar tādu kā nožēlu, it kā būtu pārsteigta, ka viņš tik maz ko saprot.

- Vai tiešām domājat, ka viņai bija kāds prieks dzīvot tādā mājā kā šī, kur cilvēki viņai ne virsū neskatījās, kad satika trepēs?

- Kāpēc tad viņa te apmetās?

- Laikam jau bija iemesls.

- Vai viņu uzturēja muzikants?

- Kas jums stāstīja par muzikantu?

-Tas nav svarīgi. Vai Pjero ir saksofonists?

- Laikam gan. Es zinu, ka viņš spēlē krodziņos.

Viņa teica tikai to, ko gribēja teikt. Tagad Megrē bija ieguvis mazliet skaidrāku priekšstatu par to, kāda meiča bijusi Luīze Filona, un bija pārliecināts, ka no rītiem abas sievietes izrunājās no sirds.

- Man gan neliekas, ka krodziņu muzikants varētu samaksāt īri par tādu dzīvokli kā šis.

- Man arī tā neliekas.

- Tātad?

- Tātad vajadzēja būt kādam citam, - viņa mierīgi sacīja.

- Pjero vakar pie viņas bijis.

Sieviete nesatrūkās, joprojām skatījās komisāram acīs.

- Es pieņemu, ka jūs jau uzreiz iedomājaties, ka viņš ir tas, kurš nogalināja? Es jums varu teikt tikai vienu: viņi abi viens otru mīlēja.

- Vai viņa jums to teica?

- Viņi ne tikai mīlēja viens otra, bet arī sapņoja, ka apprecēsies.

- Kāpēc tad viņi to nedarīja?

- Varbūt tāpēc, ka viņiem nebija naudas. Vai arī tāpēc, ka tas otrais neatlaidās.

- Kāds otrais?

- Jūs zināt tikpat labi kā es, ka runāju par to, kurš maksāja. Vai jums vēl sīkāk jāpaskaidro?

Megrē ienāca kaut kas prātā, viņš iegāja guļamistabā un atvēra skapi. Viņš paņēma vīrieša rītakurpes no ševroā-das, ko pēc pasutījuma darinājis kāds Sentonorē ielas kurpnieks - viens no dārgākajiem Parīzē. Nokabinājis bieza, tumšbrūna zīda rītasvārku, viņš atrada Rivolī ielas meistara vārdu.

Mērsa ļaudis jau bija prom. Pats Mērss gaidīja Megrē salonā.

- Ko tu esi atradis?

- Protams, pirkstu nospiedumus - vecus un jaunus.

- Vīriešu?

- Vismaz viena vīrieša. Pēc stundas mums būs paraugi.

- Nodod tos kartotēkai. Paņem līdzi šīs rītakurpes un rītasvārku. Krastmala atdod Zanvjē vai Toransam. Es gribētu, lai viņi parāda veikalniekiem, kuri tos pārdevuši.

- Manuprāt, ar kurpēm nebūs grūtību, jo tām ir kārtas numurs.

Dzīvoklī atkal valdīja miers, un Megrē gāja pie apkopējas virtuvē.

- Jums te nav jāpaliek.

- Vai es varu dzīvokli iztīrit?

- Šodien vēl nē.

- Ko lai es daru?

- Atgriezieties mājās. Es jums aizliedzu atstāt Parīzi. Vajag...

- Skaidrs.

- Vai esat pārliecināta, ka jums nekas vairs man nav sakāms?

- Ja es kaut ko atcerēšos, es jums pateikšu.

- Vēl viens jautājums: vai esat pilnīgi pārliecināta, ka starp bridi, kad atradāt līķi, un bridi, kad ieradās policijas komisārs, jūs neizgājāt no dzīvokļa?

- Varu zvērēt.

- Un neviens te nav ienācis?

- Neviena dzīva dvēsele.

Viņa paņēma tirgussomu, ko laikam vienmēr nēsāja līdzi, un Megrē pārliecinājās, ka tajā nav revolvera.

- Ja vēlaties, varat mani izkratīt.

Viņš neizkratīja, tomēr, lai prāts butu mierīgs, ne bez zināmas nepatikas pārlaida roku pār vaļīgo kleitu.

- Senāk jums tas būtu sagādājis prieku.

Viņa devās prom un kāpnēs droši vien satika Likā, kuram mugurā bija salijis mētelis un galvā - slapja cepure.

- Vai līst?

- Kādas desmit minūtes. Ko man, priekšniek, darīt?

- Es īsti nezinu. Man gribētos, lai tu paliec te. Ja kāds zvana, mēģini uzzināt, no kurienes. Iespējams, ka zvanīs vienpadsmitos. Brīdini kantori, lai līniju pieslēdz noklausīšanās dienestam. Nu, un vēl tu vari parakņāties pa kaktiem. Vispār jau tas ir darīts, bet nekad neko nevar zināt.

- Par ko īsti ir runa?

- Par skuķi, kas savulaik ķēra klientus pie Barbē krustojuma un ko kāds iemitinājis šajās mēbelēs. Cik varu spriest, viņas sirdsmīļotais bijis kāds krogu muzikants.

- Vai viņš meiteni nogalinājis?

- Viņš vakar vakarā to apciemojis. Vārtniece apgalvo, ka neviens cits nav bijis.

- Vai zināmas viņa pazīmes?

- Es iešu vēlreiz izjautāt vārtnieci.

Vārtniece patlaban šķiroja otro pastu. Viņa apgalvoja, ka Pjero bijis gadus trīsdemit vecs vīrietis, gaišmatains un spēcīgs, kas drīzāk izskatījies pēc miesniekzeļļa nekā pēc muzikanta.

- Vai jums nekas vairāk nav man sakāms?

- Nekas, Megrē kungs. Ja kaut ko atcerēšos, es darīšu to zināmu.

Dīvaini. Gandrīz tāpat atbildēja apkopēja. Komisārs bija pārliecināts, ka abas - protams, atšķirīgu apsvērumu dēļ

- izvairās atklāt viņam visu, ko zina.

Tā kā nebija nekādu šaubu, ka vajadzēs iet līdz pat Etuālas laukumam, lai atrastu taksometru, viņš uzsita mēteļa apkakli un devās ceļā, sabāzis rokas kabatās, tāpat kā cilvēki, kurus Megrē kundze no rīta vēroja pa logu. Migla bija pārveidojusies sīkā, saltā lietū, kas lika domāt par drudzi, un viņš iegāja mazā stūra bārā iedzert rumu.

2. nodaļa

Tas bija Žanvjē, kas nodarbojās ar cilvēku vārdā Pjero, mēģinādams noskaidrot katru viņa rīcību un kustību līdz brīdim, kad muzikants iedomājās pazust.

Mazliet pirms vienpadsmitiem Likā, kurš rāmu garu rakņājās pa Kārno avēnijas dzīvokli, beidzot izdzirda zvanām telefonu. Viņš noņēma klausuli un sākumā neteica neko, bet kāda balss klausulē klusām murmināja:

- Vai tā esi tu?

Pirms Pjero radās aizdomas par iemeslu klusēšanai, kas sekoja viņa jautājumam, viņš piemetināja:

- Vai tu neesi viena?

Beidzot viņš bažīgi iejautājās:

- Hallo! Vai tur Kamo divdesmit divi trīsdesmit pieci?

- Kamo divdesmit divi trīsdesmit pieci, jā.

Likā varēja sadzirdēt vīrieša elpu klausulē. Viņš zvanīja no kāda publiska telefona, droši vien no bāra, jo atskanēja raksturīgais troksnis, ar kādu žetons iekrīt metāla kastē.

Beidzot muzikants nolika klausuli. Saruna bija ilgusi nepilnas divas minūtes.

- Likā? Jūsu nezināmais zvanīja no Rošešuāra bulvāra bāra, kas ir uz Rikē ielas stūra un saucas Pie Leona.

Pēc brītiņa Likā piezvanīja Zelta Lāses kvartāla komisariātam, kas atradās pāris soļu no Rošešuāra bulvāra.

- Vai es varu palūgt inspektoru Zanēnu?

Laimīgā kārtā inspektors bija kabinetā. Likā viņam pateica aptuvenas Pjero pazīmes un bāra nosaukumu.

- Neko nedari, pirms pie tevis aizbrauks Zanvjē.

Beidzot viņš sazvanīja Žanvjē. Pa to laiku joprojām lija

lietus, skalodamies pār akmeņu, ķieģeļu un betona pasauli, kur tekāja tumši silueti paceltiem lietussargiem. Megrē sēdēja savā kabinetā, palaidis vaļīgāk kaklasaiti, nolicis priekšā četras piebāztas pīpes, un beidza rakstīt administratīvu ziņojumu, kuram bija jābūt gatavam līdz divpadsmitiem. Zanvjē tikai pavēra durvis.

- Viņš zvanija, priekšniek. Mēs zinām, kur ir Pjero. Likā brīdināja Zelta Lāsi, un Zanēns droši vien jau ir bārā. Es steidzos uz turieni. Ko man darīt?

Komisārs pavērās viņā lielām, nogurušām acīm.

- Tu viņu man pieklājīgi atvedīsi uz šejieni.

- Vai pusdienās neiesiet?

- Es likšu uznest sviestmaizes.

Zanvjē iesēdās vienā no mazajiem, melnajiem kriminālpolicijas auto, kuru apturēja zināmā attālumā no bāra. Tas bija šaurs, garš bistro ar tik aizsvīdušiem logiem, ka nevarēja redzēt, kas notiek iekšā. Durvis atvēris, viņš ieraudzīja Zanēnu gaidām pie vermuta glāzes. Vēl bija tikai četri klienti. Flīzēm izlikto grīdu klāja zāģu skaidas, sienas bija netīri dzeltenas, telefona kabīne - blakus tualetēm.

- Vai aizgaja?

Zanēns, sniegdams viņam roku, pamāja ar galvu. Saimnieks, kas droši vien pazina kvartāla policistu, mazliet ironiski jautaja Zanvjē:

- Vai jūs kaut ko iedzersiet?

- Kausu alus.

Viņus vēroja ari viens no klientiem. Žanēns acīmredzot jau bija saimniekam uzdevis jautājumus.

- Mēs varam runāt, - viņš pusbalsī sacīja. - Viņš atnāca bez ceturkšņa vienpadsmitos tāpat kā citām dienām.

- Vai saimnieks zina, kā viņu sauc?

- Viņš zina vienīgi, ka viņu sauc Pjero, ka viņš ir muzikants un droši vien dzīvo kaut kur tepat tuvumā. Katru ritu bez ceturkšņa vienpadsmitos viņš nāk uz šejieni iedzert kafiju. Gandrīz vienmēr vienpadsmitos viņam zvana. Šorīt nezvanīja. Viņš gaidīja pusstundu un tad iegāja kabīnē. No tās iznākot, viņš izskatījās norūpējies. Vēl mirkli viņš pastāvēja pie letes, tad samaksāja un aizgāja.

- Vai nav zināms, kur viņš ēd pusdienas?

- Saimnieks apgalvo, ka nezina. Iesim ārā.

Ticis ārā, Zanvjē pameta skatienu uz Rikē ielas pusi -tā bija ļoti īsa, un tajā bija redzamas divu viesnīcu izkārtnes - tur droši vien bija satikšanās nami.

Ja Pjero bija paradis rīta kafiju dzert mazajā bārā, varēja pieņemt, ka viņš dzīvo pāris soļu attālumā no tā.

- Vai iesim paskatīties?

Pirmā viesnīca saucās Vārus viesnīcu. Gaiteņa labajā pusē bija kantoris un tajā - veca sieviete.

- Vai Pjero ir mājās?

- Viņš aizgāja pirms stundas.

- Vai esat pārliecināta, ka viņš nav atgriezies?

- Nav vis. Es neesmu izgājusi no kantora. Turklāt atslēga karajas pie dēļa.

Beidzot viņa pamanīja Zanēnu, kas pienāca pāris soļu tuvāk.

- Ak tad tā! Ko jūs no tā puiša gribat?

- Dodiet reģistru. Cik sen viņš te dzīvo?

- Vairāk nekā gadu. Viņš īrē istabu uz mēnešiem.

Viņa aizgāja pēc reģistra grāmatas un sāka to šķirstīt.

- Te tā ir. Jūs taču zināt, ka manā viesnīcā viss ir kārtībā.

Pjero īstenībā saucās Pjērs Eiro, bija divdesmit deviņus gadus vecs un dzimis Parīzē.

-Cikos viņš parasti atgriežas?

- Reizēm viņš atgriežas drīz pēc divpadsmitiem, reizēm nē.

- Vai pie viņa mēdz nākt kāda sieviete?

- Gluži tāpat kā pie visiem.

- Vai viena un tā pati?

- Jums, Zanēna kungs, arī vajadzētu viņu pazīt. Viņa šajā kvartālā mētājas diezgan ilgi. Tā ir Lulū.

- Kā viņu sauc pilnā vārdā?

- Es nezinu. Es viņu vienmēr esmu saukusi par Lulū. Skaista meiča, kurai dzīvē palaimējies. Viņai tagad ir kažoki un viss kas, viņa uz šejieni brauc taksometrā.

Zanvjē jautāja:

- Vai vakar jūs viņu redzējāt?

- Nē, vakar nē, aizvakar. Aizvakar taču bija svētdiena? Viņa ieradās mazliet pēc divpadsmitiem, viņai līdzi bija mazi sainīši, un viņi ēda istabā. Pēc tam viņi aizgāja, rokās saķērušies, un man šķita, ka tie devās uz kino.

- Iedodiet man atslēgu.

Viņa paraustīja plecus. Kāda nozīme pretoties?

- Papūlieties rīkoties tā, lai viņš nepamana, ka esat vandījušies pa viņa istabu. Pēc tam viņš dusmosies uz mani.

Zanēns piesardzības dēļ palika lejā - piemēram, lai vecā nepiezvanītu Pjēram Eiro un nepateiktu, kas patlaban notiek. Otrajā stāvā visas durvis bija vaļā - tur istabas izīrēja uz stundām. Augstāk dzīvoja tie, kas īrēja istabu uz nedēļu, un tur aiz durvīm bija dzirdami trokšņi: viesnīcā acīmredzot mitinājās vēl viens muzikants, jo kāds spēlēja akordeonu.

Zanvjē iegāja 53. numurā ar logiem pagalma pusē. Gulta bija no dzelzs, paklājiņš nodilis un izbalējis, tāpat kā galda pārsegs. Uz tualetes galdiņa atradās zobu suka, zobu pasta, ķemme, bārdas skujamā ota un skuveklis. Stūrī -neaizslēgts liels koferis, kur turēja netīro veļu.

Skapī Zanvjē atrada vienu vienīgu uzvalku, vecas bikses, pelēku filca platmali un naģeni. Pjero veļas krājumā nebija vairāk kā trīs četri krekli, daži pāri zeķu un apakšbikšu. Otra atvilktne bija piebāzta ar notīm. Naktsskapīša apakšējā plauktiņā viņš atrada sieviešu rītakurpes, un aiz durvīm karājās laškrāsas krepdešīna rītakleita.

Kamēr Zanvjē pārlūkoja istabu, Zanēns paguva parunāt ar viesnīcnieci.

- Man tagad ir zināmi divi vai trīs restorāni, kur viņš paradis pusdienot.

Žanvjē pierakstīja iegūtās ziņas tikai tad, kad viņi jau bija uz ielas.

- Būs labāk, ja tu paliksi te, - viņš teica Zanēnam. - Kad iznāks avīzes, viņš uzzinās, kas noticis ar draudzeni, ja vien to jau nezina. Varbūt tad viņš iegriezīsies viesnīcā.

- Vai tu domā, ka vainīgais ir viņš?

- Priekšnieks man nekā neteica.

Vispirms Zanvjē aizgāja uz itāliešu restorānu Rošešuā-ra bulvārī - tas bija mierīgs, ērts, tajā smaržoja ar garš-zālēm aizdarīti ēdieni. Divas viesmīles melnbaltos apģērbos rosījās starp galdiņiem, bet neviens no klientiem neatbilda Pjero pazīmēm.

- Vai neesat redzējis Pjēru Eiro?

- Muzikantu? Nē. Viņš vēl nav atnācis. Kas šodien par dienu? Otrdiena? Es brīnītos, ja viņš atnāktu, šodien nav viņa diena.

Otrais nosauktais restorāns bija alus zāle Barbē krustojumā, bet arī tur Pjero nebija redzēts.

Palika pēdējā iespēja - šoferu restorāns ar dzelteni nokrāsotu ieeju un šīfera tāfeli pie durvīm - uz tās bija uzrakstīta ēdienkarte. Saimnieks pie letes lēja vīnu. Apkalpoja viena pati meiča, liela un kalsna, un virtuvē varēja redzēt saimnieci.

Žanvjē piegāja pie letes, pasūtīja kausu alus, un te laikam gan visi cits citu pazina, jo viņu ziņkāri aplūkoja.

- Man nav mucu alus, - saimnieks teica, - vai jūs labāk neiedzertu božolē?

Inspektors piekrītoši palocīja galvu, mirkli pagaidīja un tad jautāja:

- Vai Pjero nav te bijis?

- Vai muzikants?

- Jā. Viņš teica, ka būšot te ceturksni pāri divpadsmitiem.

Pulkstenis bija divpadsmit un četrdesmit piecas minūtes.

- Ja jūs būtu atnācis ceturksni pāri divpadsmitiem, jūs viņu būtu sastapis.

Nekādas aizdomas neradās. Zanvjē izturējās ļoti dabiski.

- Vai viņš mani negaidīja?

- Patiesību sakot, viņš pat pusdienas līdz galam nepaēda.

- Vai kāds atnāca viņam pakaļ?

- Nē. Viņš piepeši gāja prom, teikdams, ka jāsteidzas.

-Kad?

- Apmēram pirms stundas ceturkšņa.

Pārlaižot skatienu galdiņiem, Zanvjē pamanīja, ka divi klienti ēzdami lasa dienas avīzi. Galdiņš pie loga nebija novākts. Un blakus šķīvim, uz kura vēl dzisa teļa ragū, bija atlocita avīze.

- Vai viņš sēdēja tur?

-Jā.

Žanvjē pa lietu vajadzēja noiet tikai divsimt metru, lai piebiedrotos Žanēnam, kas stāvēja sardzē Rikē ielā.

- Vai viņš neatnāca?

- Es nevienu neesmu redzējis.

- Pirms nepilnas pusstundas viņš bija mazā restorānā. Tur iegriezies avīžpuika, un Pjero, ieskatījies avīzes pirmajā lappusē, steidzīgi aizgājis. Būs labāk, ja piezvanīšu priekšniekam.

Orfēvras krastmalā uz Megrē rakstāmgalda bija paplāte ar divām milzīgām sviestmaizēm un divām glāzēm alus. Komisārs noklausījās Žanvjē ziņojumu.

- Mēģini noskaidrot, kā sauc krodziņu, kur viņš strādā. Viesnīcniece to droši vien zina. Tam jābūt kaut kur turpat tuvumā. Lai Žanēns turpina uzmanīt viesnīcu.

Megrē bija taisnība. Viesnīcniece zināja. Ari viņai kantorī bija avīze, bet viņa nekādi nesaistīja Luīzi Filonu, par kuru tajā bija runa, ar Lulū, kuru pazina. Pirmajā izdevumā avīze jau ari tik vien rakstīja:

Kādu Luīzi Filonu, bez profesijas, apkopēja šorīt atradusi mirušu Kamo avēnijas dzīvoklī. Viņa nogalināta ar revolvera šāvienu no neliela attāluma, domājams, vakar v;tkarā. Šķiet, nozieguma motīvs nav bijusi laupīšana. Lietu izmeklē pats komisārs Megrē, un mēs ceram, ka viņš drīz bus noziedzniekam uz pēdām.

Pjero strādāja Grelo, deju grīdā Šarbonjēras ielā, gandrīz uz Šapelas bulvāra stūra. Tas bija tajā pašā kvartālā, bet tā vismierīgākajā daļā. Sākot no Šapelas bulvāra Zan-vjē sastapa arābus, kas klīda lietū, it kā viņiem nekas nebūtu darāms. Bija arī citi vīrieši un tāpat sievietes, kuras dienas vidū pretēji noteikumiem gaidīja klientus pie viesnīcu durvīm.

Grelo ieeja bija nokrāsota violeta, un vakaros tur droši vien dega violeta gaisma. Tajā stundā iekšā nevienu neredzēja, vienīgi saimnieks pusdienoja kopā ar pusmūža sievieti, iespējams - savu sievu. Viņš noskatījās, kā ienāk Žanvjē, aizverot aiz sevis durvis, un Žanvjē saprata, ka saimniekam nav ne mazāko šaubu par viņa profesiju.

- Ko vēlaties? Bārs tiek atvērts tikai piecos.

Zanvjē parādīja savu žetonu, un saimnieks ne aci nepamirkšķināja. Viņš bija īss un plecīgs, deguns un ausis - kā izbijušam bokserim. Virs deju grīdas pie sienas bija piebūvēts tāds kā balkons, uz kuru muzikanti acīmredzot kāpa pa mazām trepītēm.

- Es klausos.

- Vai Pjero te nav?

Vīrs pārlaida skatienu tukšajai telpai un atbildēja ar jautājumu:

- Vai tad jūs neredzat?

- Vai šodien viņš te nav bijis?

- Viņš strādā tikai no septiņiem vakarā. Reizēm viņš iegriežas četros vai piecos izspēlēt kādu partiju belotes.

- Vai vakar viņš strādāja?

Zanvjē saprata, ka kaut kas nav īsti tā, kā vajadzētu, jo vīrs ar sievu saskatījās.

- Ko viņš izdarījis? - saimnieks piesardzīgi pajautāja.

- Iespējams, ka neko. Man tikai jāuzdod viņam pāris jautājumu.

- Kāpēc?

Inspektors spēlēja par visu banku.

- Tāpēc, ka Lulū mirusi.

- Ej nu ej! Ko jūs man te stāstāt?

Viņš tiešām bija pārsteigts. Un tuvumā neredzēja nevienas avīzes.

- Kad?

- Šonakt.

- Kas viņai atgadījies?

- Vai jūs viņu pazināt?

- Savulaik viņa te bieži apgrozījās. Gandrīz katru vakaru. Tas bija pirms diviem gadiem.

- Un tagad?

- Laiku pa laikam ierodas izdzert kādu glāzi un paklausīties mūziku.

- Kurā laikā Pjero vakar izgāja?

- Kas jums teica, ka viņš izgājis?

- Vārtniece Kamo avēnijā, kura viņu labi pazīst, redzēja, kā viņš ieiet namā un pēc stundas ceturkšņa iznāk ārā.

Saimnieks labu bridi klusēja, apsvērdams, kā rīkoties. Ari viņš bija atkarīgs no policijas.

- Vispirms pasakiet, kas noticis Lulū.

-Viņa nogalināta.

- Lai nu kas, bet Pjero nu gan to nav izdarījis, - viņš, pilnīgi pārliecināts, atcirta.

- Es neteicu, ka tas ir Pjero.

- Ko tad jūs no viņa gribat?

- Man šis tas jāuzzina. Tātad jūs apgalvojat, ka viņš vakar vakarā strādāja?

- Es neko neapgalvoju. Tā ir taisnība. Septiņos viņš uz balkona spēlēja saksofonu.

Viņš paskatījās uz estrādi.

- Bet ap deviņiem izgāja, vai ne?

- Viņu pasauca pie telefona. Pulkstenis bija deviņi divdesmit minūtes.

- Lulū?

-To es nezinu. Iespējams.

- Es gan zinu, - sieviete teica. - Biju blakus telefonam. Tas atradās nevis kabīnē, bet nišā pie tualetes durvīm.

- Viņš teica:

“Es tūlīt iešu.”

Un tad pagriezās uz manu pusi:

“Melānij, man jāaizskrien uz turieni.”

Es jautāju:

“Vai kas slikts atgadījies?”

Viņš atbildēja:

“Nevar saprast.”

Viņš piegāja pie citiem muzikantiem aprunāties un tad metās ārā pa durvīm.

- Cikos viņš atgriezās?

Šoreiz atbildēja vīrs:

- Mazliet pirms vienpadsmitiem.

- Vai viņš neizskatījās ļoti uztraukts?

- Es neievēroju. Viņš atvainojās par prombūtni un, atgriezies savā vietā, spēlēja līdz vieniem naktī. Pēc slēgšanas kā parasti iedzēra kopā ar mums kādu glāzīti. Ja viņš zinātu, ka Lulū mirusi, viņš to nespētu. Viņš bija galīgi samīlējies. Un ne jau tikai tagad. Es viņam nezin cik reižu teicu:

“Mīļo Pjero, tu rīkojies muļķīgi! Sievietes nevajag pārāk augstu vērtēt, kādas nu viņas ir, tādas ir...”

Sieviete skarbi pārtrauca:

- Paldies!

-Tas nav tas pats.

- Vai Lulū bija viņā iemīlējusies?

- Noteikti.

- Vai viņai bija vēl kāds cits?

- Saksofonists nevar noīrēt dzīvokli Etuālas laukuma rajonā.

- Vai jūs zināt, kas viņš ir?

- Viņa man to nekad nav teikusi, un Pjero arī ne. Zinu tikai, ka viņas dzīvē lielās pārmaiņas notika pēc operācijas.

- Kādas operācijas?

- Pirms diviem gadiem viņa bija ļoti slima. Tad viņa dzīvoja šajā rajonā.

- Vai viņa ķēra klientus?

Saimnieks paraustīja plecus.

- Ko gan citu viņas te dara?

- Turpiniet.

- Viņu aizveda uz slimnīcu, un, aizgājis viņu apciemot,

Pjero teica, ka vairs nav nekādu ceribu. Viņai bija kaut kas galvā. Pēc divām dienām viņu pārveda uz citu slimnīcu -kreisajā krastā. Viņai tur iztaisīja nezin kādu operāciju, un pēc dažām nedēļām viņa bija vesela. Tikai te dzīvot viņa vairs neatgriezās, vienīgi reizēm paciemojās.

- Vai viņa tūlīt iemitinājās Kamo avēnijā?

- Vai tu atceries? - kafejnīcas saimnieks jautāja sievai.

- Atceros gan. Sākumā viņa dzīvoja Lafaijeta ielā.

Atgriežoties Orfēvras krastmalā ap trijiem pēcpusdienā, Žanvjē neko vairāk nezināja. Megre joprojām sēdēja savā kabinetā, žaketi novilcis, jo telpa bija pārkurināta, gaiss gluži zils no tabakas dūmiem.

- Apsēdies. Stāsti.

Žanvjē izstāstīja, ko darījis un ko uzzinājis.

- Es liku, lai uzmana stacijas, - komisārs teica, kad inspektors bija beidzis. - Pagaidām Pjero nav mēģinājis kāpt vilcienā.

Viņš parādīja antropometrisko kartīti, kurā bija fotogrāfija no priekšpuses un sāniem. Šķita, vīrietim bija daudz mazāk par trīsdesmit gadiem.

- Vai tas ir viņš?

- Jā. Divdesmit gadu vecumā viņu pirmoreiz apcietināja par sitieniem un ievainojumiem kautiņā, kas notika kādā Flandrijas ielas bārā. Otrreiz, pusotru gadu vēlāk, viņu apcietināja, jo turēja aizdomās, ka viņš sadarbojies ar kādu meiču, kura ievilinājusi un apzagusi klientu, - viņš ar šo meiču dzīvoja, bet viņam neko nevarēja pierādīt. Divdesmit četru gadu vecumā viņu apcietināja sutenerisma dēļ. Toreiz viņš nestrādāja un pārtika no kādas Ernestīnes prostitūcijas. Pēc tam nekādu pārkāpumu. Esmu nosūtījis viņa pazīmes visiem policijas iecirkņiem. Vai Žanēns joprojām uzmana viesnīcu?

- Jā. Man šķita, ka tā būs prātīgāk.

- Tu darīji pareizi. Es nedomāju, ka viņš tik drīz atgriezīsies, bet riskēt nevar. Tikai man vajadzīgs Zanēns. Es viņa vietā aizsūtīšu jauno Lapuānu. Zini, es brīnītos, ja Pjero mēģinātu atstāt Parīzi. Viņš visu mūžu ir nodzīvojis vienā rajonā, kur pazīst katru stūri un kur nav grūti pazust. Žanēns tur jūtas drošāk nekā mēs. Pasauc Lapuānu.

Tas noklausījās rīkojumus un metās ārā tik aizrāvies, it kā visi izmeklēšanas panākumi būtu atkarīgi no viņa.

- Man ir arī Luīzes Filonas lieta.

Vecumā no piecpadsmit līdz divdesmit četriem gadiem viņa vairāk nekā simt reižu ir saņemta ciet masveida kratīšanās, aizvesta uz iepriekšējās izmeklēšanas cietumu, pārbaudīta, novērota un lielākoties pēc dažām dienām atlaista.

- Tas ir viss, - Megrē nopūtās, sizdams pret papēdi iztukšoto pīpi. - Vai arī - tas nav gluži viss, bet pārējais paliek gaužām neskaidrs.

Iespējams, ka viņš to teica pats sev, lai sakārtotu domas, tomēr Žanvjē jutās glaimots, ka ir tam liecinieks.

- Kaut kur dzīvo cilvēks, kas iekārtojis Lulū Kamo avēnijas dzīvoklī. Man uzreiz no rīta likās ērmoti redzēt tādu meiču kā viņa tajā mājā. Vai saproti, ko gribu sacīt?

-Jā. '

Tā nebija tāda māja, kādās mēdz dzīvot sievietes, kuras uztur mīļākie. Nebija arī tas rajons. Šajā Kamo avēnijas namā viss liecināja par smalku un cienījamu pilsonību, un bija jābrīnās, kā īpašniece vai pārvaldnieks ļāvuši tur iemitināt tādu meiču.

- Sākumā es domāju - ja mīļākais viņu tur iekārtojis, tad tāpēc, lai tā būtu tuvumā viņa dzīvoklim. Bet, ja vārtniece nemelo, Lulū vienīgais ciemiņš bijis Pjero. Viņa arī tikpat kā nekur negāja un reizēm palika dzīvoklī veselu nedēļu.

- Es sāku saprast.

- Ko tu saproti?

Un Žanvjē nosarkdams atzinās:

- Es nezinu.

- Es ari nezinu. Es tikai mēģinu izvirzīt kādus pieņēmumus. Vīrieša rītakurpes un ritasvārks, ko atrada skapī, bez šaubām, nepieder saksofonistam. Rivolī ielas veikalā neviens nevarēja pateikt, kam ritasvārks pārdots. Viņiem ir simtiem klientu, un viņi nepieraksta pirkumus, par kuriem maksā skaidrā naudā. Bet kurpnieks ir vecs savādnieks, kas apgalvoja, ka šodien viņam nav laika pētīt grāmatas un ka viņš to izdarīs tuvākajās dienās. Lai nu kā, skaidrs ir viens: kāds vīrietis, kurš nav Pjero, paradis apmeklēt Luīzi Pilonu un bijis ar to pietiekami tuvās attiecībās, lai atstātu pie viņas rītasvārku un čības. Ja vārtniece viņu nekad nav redzējusi...

- Vai tad viņš dzīvotu tajā pašā namā?

-Tas ir visloģiskākais izskaidrojums.

- Vai jums ir īrnieku saraksts?

- Likā man nupat to nolasīja pa telefonu.

Žanvjē prātoja, kāpēc priekšnieks izskatās sapīcis, it kā šajā notikumā viņam kaut kas nebūtu pa prātam.

- Tas, ko tu man teici par Lulū slimību un operāciju, var par kaut ko liecināt, un tādā gadījumā...

Viņš apklusa, aizsmēķēja pīpi, noliecās pār uzvārdu sarakstu, kas bija nolikts uz rakstāmgalda.

- Vai tu zini, kas dzīvo tieši virs Lulū dzīvokļa? Profesors Guēns, ķirurgs, kas ir izcilākais smadzeņu operāciju speciālists.

Žanvjē uzreiz jautāja:

- Vai viņš ir precējies?

- Protams, ka viņš ir precējies, un sieva dzīvo kopā ar viņu.

- Ko jūs domājat darīt?

- Vispirms - parunāt ar vārtnieci, kura, pat ja šorīt nav man melojusi, tomēr visu patiesību ari nav pateikusi. Varbūt es apciemošu ari Bro māti, kura, šķiet, rīkojusies tāpat.

- Un ko lai daru es?

- Tu paliksi te. Kad zvanīs Žanēns, palūdz, lai viņš meklē Pjero savā rajonā. Liec, lai viņam aiznes fotogrāfiju.

Pulkstenis rādīja pieci un bija jau satumsis, kad Megrē šķērsoja pilsētu policijas mašīnā. No rīta, kad sieva skatījās pa logu, lai redzētu, kā cilvēki ģērbušies, viņam ienāca prātā dīvaina doma. Viņam šķita, ka šī diena ir tieši tāda, kādu var iedomāties darbdienu. Šis vārds viņam iešāvās prātā tāpat vien, bez iemesla, kā atceras dziesmas piedziedājumu. Šī bija diena, kad nevarēja iedomāties cilvēkus, kuri izietu no mājām sava prieka pēc vai vispār jelkur varētu gūt prieku, diena, kad cilvēkam jāsteidzas, kad sūri grūti strādā to, kas jāstrādā, staigājot lietū, ienirstot metro ieejās, veikalos, birojos, kad visapkārt ir tikai pelēki ļaudis.

Arī viņš tā bija strādājis; viņa kabinets bija pārkurināts, un gluži bez kādas patikas viņš atkal devās uz Kamo avēniju, kur lielajam mūra namam, nebija neviena tīkama vaibsta. Krietnais Likā joprojām bija turpat - ceturtā stāva dzīvoklī, un lejā Megrē pamanīja roku, kura pavilka sānis aizkaru, un drūmu skatienu, kas pavērās uz ielu.

Vārtniece sēdēja pie apaļa galda un lāpīja palagus; ar brillēm uz acīm viņa izskatījās vecāka. Ari te bija silti, valdīja liels miers, vecs pulkstenis tikšķēja, un virtuvē sīca gāzes pavards.

- Neliecieties traucēties. Es tikai iegriezos patērzēt.

- Vai nav nekādu šaubu, ka viņa nogalināta? - vārtniece jautāja, kamēr komisārs novilka mēteli un omulīgi apsēdās viņai pretī.

- Ja vien kāds pēc viņas nāves nav aiznesis revolveri, kas liekas neiespējami. Apkopēja dzīvoklī bijusi viena tikai dažas minūtes, un, pirms viņa gāja prom, es pārliecinājos, ka tā neko nav paņēmusi līdzi. Tiesa gan, es viņu sevišķi rūpīgi nepārmeklēju. Par ko jūs domājat, Komē kundze?

- Ne par ko sevišķu. Par to nabaga meiču.

- Vai esat pārliecināta, ka šorīt pateicāt visu, ko par viņu zināt?

Komisārs redzēja, ka vārtniece nosarkst un noliec galvu vēl zemāk pār šuvekli. Brīdi valdīja klusums, pirms viņa jautāja:

- Kāpēc jūs tā vaicājat?

- Tāpēc, ka man šķiet - jūs pazīstat cilvēku, kas iekārtoja Luīzi Filonu šajā namā. Vai jūs viņai to izīrējāt?

- Nē. Pārvaldnieks.

- Es aiziešu pie viņa un noteikti uzzināšu ko vairāk. Tāpat man šķiet, ka uzbraukšu piektajā stāvā, kur man šis tas jāpajautā.

Šoreiz viņa strauji pacēla galvu.

- Piektajā?

- Tas ir profesora Guēna dzīvoklis, vai ne? Ja es pareizi saprotu, viņš ar sievu apdzīvo visu stāvu.

-Jā.

Viņa jau bija attapusies. Komisārs turpināja:

- Katrā ziņā man jāpajautā, vai viņi vakar vakarā neko nav dzirdējuši. Vai viņi bija mājās?

- Guēna kundze bija.

- Vai visu dienu?

- Jā. Viņas māsa bija atnākusi ciemos un palika līdz pusdivpadsmitiem.

- Un profesors?

- Viņš ap astoņiem aizgāja uz slimnīcu.

- Kad viņš atgriezās?

- Apmēram ceturksni pāri vienpadsmitiem. Mazliet pirms svaines aiziešanas.

- Vai profesors vakaros bieži iet uz slimnīcu?

- Diezgan reti. Vienīgi, ja ir kāds sarežģīts gadījums.

- Vai šobrīd viņš ir mājās?

- Ne. Viņš gandrīz nekad nepārnāk pirms vakariņām. Dzīvoklī gan ir ari kabinets, bet slimniekus viņš nepieņem, vienīgi izņēmuma gadījumos.

- Iešu iztaujāt viņa sievu.

Viņa {āva komisāram piecelties un pieiet pie krēsla, uz kura viņš bija nolicis mēteli. Viņš jau grasījās vērt vaļā durvis, kad viņa nomurmināja:

- Megrē kungs!

Viņš lēnām pagriezās atpakaļ un pasmaidīja. Tā kā viņa meklēja vārdus un izskatījās gandrīz lūdzoša, viņš sacīja:

- Vai tas ir viņš?

Viņa pārprata.

- Jūs taču negribat sacīt, ka profesors ir...

- Nē jel, ne jau to es gribēju sacīt. Bet esmu gandrīz pārliecināts, ka šajā namā Luīzi Filonu iekārtoja profesors Guēns.

Viņa kā nožēlodama palocīja galvu.

- Kāpēc jūs man to neteicāt?

- Jūs man nejautājāt.

- Es jums jautāju, vai jūs pazīstat cilvēku, kurš...

- Nē. Jūs man jautājāt, vai es esmu redzējusi kādu, kas ciemotos pie viņas, neskaitot muzikantu.

Nebija nozīmes strīdēties.

- Vai profesors jūs lūdza klusēt?

- Nē. Viņam tas vienalga.

- Kā jūs to zināt?

- Viņš neslēpjas.

- Kāpēc tad jūs man neteicāt...

- Es nezinu. Man šķita, ka nav nekādas vajadzības

jaukt viņu iekšā šajā lietā. Viņš izglāba manu dēlu. Viņš bez maksas operēja un ārstēja gandriz divus gadus.

- Kur ir jūsu dēls?

- Armijā. Indoķīnā.

- Vai Guēna kundze zina?

- Jā. Viņa nav greizsirdīga. Viņa ir pieradusi.

- Vārdu sakot, visa māja zināja, ka Lulū ir profesora mīļākā?

- Ja kāds to nezināja, tad tāpēc, ka nevēlējās zināt, īrnieki te maz cits par citu interesējas. Viņš bieži vien ir gājis uz ceturto stāvu, ģērbies pidžamā un ritasvārkā.

- Kas viņš par cilvēku?

- Vai jūs viņu nepazīstat?

Viņa vīlusies paskatījās Megrē. Megrē bieži bija redzējis Guēna fotogrāfiju avīzēs, bet nekad nebija viņu sastapis personiski.

- Viņam ir apmēram sešdesmit gadu, vai ne?

- Sešdesmit divi. Bet viņš tik vecs neizskatās. Un vispār tādiem cilvēkiem kā viņš gadi neko nenozīmē.

- Vai jūs nezināt - viņš vakar vakarā iegriezās pie Luīzes Filonas, pirms gāja uz slimnīcu?

- Es jums jau teicu, ka viņš pārnāca tikai astoņos un ka jaunais cilvēks tur bija vēlāk.

Galvenais viņai bija pasargāt Guēnu no aizdomām.

- Un pēc atgriešanās?

Viņa acīmredzot meklēja labāko atbildi.

- Noteikti nē.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņa svaine nobrauca lejā dažas minūtes pēc viņa ierašanās.

- Vai, jūsuprāt, viņš svaini sastapa?

- Es domāju, ka viņa profesoru gaidīja, pirms gāja prom.

- Jūs dedzīgi viņu aizstāvat, Komē kundze.

- Es runāju tikai taisnību.

- Ja jau Guēna kundze ir lietas kursā, man nav nekāda iemesla neiet ar viņu parunāties.

- Vai jums šķiet, ka tas ir smalkjūtīgi?

- Varbūt nē. Jums taisnība.

Tomēr viņš gāja uz durvju pusi.

- Uz kurieni jūs ejat?

- Augšā. Es atstāšu durvis pusviru un, kad profesors atgriezīsies, palūgšu viņu uz bridi ienākt.

- Ja nu jums tas liekas tik nepieciešami.

- Paldies.

Vārtniece Megrē šķita simpātiska. Aizvēris durvis, viņš pagriezās atpakaļ paskatīties pa logu. Viņa bija piecēlusies un, pamanījusi komisāru stāvam, nožēloja, ka darījusi to tik ātri. Viņa gāja uz virtuvi, it kā gribētu steigties, kaut gan daudz vairāk viņai gribējās pieiet pie loga, kur stāvēja telefona aparāts.

3. nodaļa

- Kur tu to atradi? - Megrē jautāja Likā.

- Virtuves skapī uz visaugstākā plaukta.

Tā bija balta kartona kurpju kārba, un Likā bija atstājis uz apaļa galdiņa sarkanu auklu, ar ko tā bija pārsieta. Tās saturs Megrē atgādināja citus dārgumus, kādus viņš tik bieži bija redzējis laukos vai pie nabadzīgiem ļaudīm -laulības apliecību, dažas sadzeltējušas vēstules, reizēm kādu municipālās kredītkases kvīti -, ne vienmēr tie glabājās kārbā, reizēm - zupas terīnē vai kompota traukā.

Luīzes Filonas dārgumi pārāk neatšķīrās no parastajiem. Tajos nebija laulības apliecības, bet bija izraksts no dzimšanas akta, ko izsniegusi XVIII rajona mērija, apliecinot, ka Marija Luīze Žozefīne Filona dzimusi Parīzē, viņas tēvs ir Luijs Filons, zarnu tīrītājs, kas dzīvo Kambrē ielā pie Viletas lopkautuvēm, māte - Filipīna Leflema, veļas mazgātāja.

Droši vien viņa bija tā, ko varēja apskatīt vietējā fotogrāfa darinātā uzņēmumā. Parastais fona audekls attēloja parku ar balustrādi priekšplānā. Sieviete, kurai uzņemšanas brīdī varēja būt apmēram trīsdesmit gadu, nebija spējusi pasmaidīt pēc fotogrāfa lūguma un stingu skatienu vērās uz priekšu. Luīze viņai, domājams, nebija vienīgais bērns, jo augums jau bija deformēts, krūtis - noļukušas.

Likā atkal apsēdās atzveltnī, kurā bija sēdējis, pirms atvēra durvis komisāram. Tas ienākot nevarēja nepasmaidīt, jo blakus cigaretei, kas kūpēja pelnutraukā, stāvēja atvērts lēts romāns no Lulū krājumiem, kuru inspektors bija paņēmis un aiz gara laika izlasījis gandriz līdz pusei.

- Viņa ir mirusi, - Likā teica, rādīdams uz fotogrāfiju.

- Jau pirms septiņiem gadiem.

Viņš pasniedza priekšniekam avīzes izgriezumu ar tajā dienā mirušo cilvēku sarakstu, un to vidū bija ari Filipīna Filona, dzimusi Leflema.

Abi vīrieši bija atstājuši durvis pavērtas, un Megrē ausījās, vai nedzirdēs liftu ceļamies augšā. Tas iedūcās vienu vienīgu reizi un apstājās trešajā stāvā.

- Viņas tēvs?

- Ir tikai šī vēstule.

Tā bija rakstīta ar zīmuli uz lēta papīra, un rokraksts -kā cilvēkam, kas nav daudz gājis skolā.

Dārgā Luīze,

es Tev rakstu, lai pasacītu, ka atkal esmu slimnīcā un ļoti nelaimīgs. Varbūt Tev būs laba sirds un Tu man atsūtīsi drusku naudas, lai es varu nopirkt tabaku. Viņi domā, ka ēšana man nāk par ļaunu, un liek mirt badā. Es Tev sūtu šo vēstuli uz bāru, kur varbūt kāds zina, kur Tu esi. Gan jau tur Tevi pazīst. Es jau ilgi vairs neķeipšu.

Tavs tēvs

Stūri bija iespiests Ēras departamenta Bezjēras slimnīcas nosaukums. Nebija neviena datuma, kas liecinātu, kad vēstule rakstīta, droši vien tā saņemta pirms diviem vai trim gadiem, kā varēja spriest pēc papīra dzeltējuma.

Vai Luīze Filona bija saņēmusi vēl kādu vēstuli? Kāpēc viņa bija paglabājusi tieši šo? Varbūt tāpēc, ka drīz pēc tam tēvs nomira?

-Tu ievāksi ziņas Bezjērā.

- Labi, priekšniek.

Vairāk vēstuļu Megre nevarēja atrast, bija vēl vienīgi fotogrāfijas, lielākoties uzņemtas gadatirgu laukumos, dažās Luīze bija viena, citās - kopā ar Pjero. Bija arī jaunās sievietes identitātes fotogrāfijas, ko uzņem ar automātiskajiem aparātiem.

Vēl kārbā bija sīki priekšmeti, arī iegūti gadatirgos, -fajansa suns, pelnutrauks, stikla zilonis un pat papīra puķes.

Tādus dārgumus atrast būtu licies pavisam parasti kaut kur pie Barbē vai Šapelas bulvāra. Te, Kamo avēnijas apartamentā, kartona kārba šķita gandrīz traģiska.

- Vai nekā vairāk nav?

Brīdī, kad Likā grasījās atbildēt, viņi abi satrūkās, izdzirduši zvanām telefonu, un Megrē steidzās pacelt klausuli.

- Hallo! - viņš teica.

- Vai Megrē kungs tur ir?

Runāja sieviete.

- Es esmu pie aparāta.

- Es atvainojos, ka jūs traucēju, komisāra kungs. Es zvanīju uz jūsu kabinetu, un man atbildēja, ka jūs droši vien esat šeit. Ar jums runā Guēna kundze.

- Es klausos.

- Vai es drīkstu ieiet pie jums un aprunāties?

- Vai nebūtu vienkāršāk, ja es uzkāptu pie jums?

Balss bija noteikta. Tādā pašā tonī tā atbildēja:

- Man labāk patiktu nokāpt lejā, lai vīrs neatrastu jūs dzīvokli, kad atgriezīsies.

- Kā vēlaties.

- Es tūlīt būšu.

Megrē paspēja pačukstēt Likā:

- Profesora Guēna sieva, kas dzīvo augšstāvā.

Pēc maza brītiņa viņi izdzirda soļus kāpnēs, tad kāds ienāca pa vaļā atstātajām ārdurvīm un aizvēra tās. Pēc tam atskanēja klauvējiens pie durvīm, kas salonu savienoja ar vestibilu un stāvēja pusviru, un Megrē gāja pretī, teikdams:

- Nāciet iekšā, kundze.

Viņa ienāca ļoti dabiski, kā būtu iegājusi kurā katrā citā dzīvoklī, neaplūkodama istabu, viņas skatiens uzreiz pievērsās komisāram.

- Tas ir brigadieris Likā. Esiet tik laipna un sēdieties.

- Pateicos.

Viņa bija liela auguma, miesās pilnīga, bet ne tukla. Guēnam bija sešdesmit divi gadi, bet viņai varēja būt četrdesmit pieci, un viņa neizskatījās vecāka.

- Manuprāt, jūs mazliet gaidījāt, kad piezvanīšu? -viņa, tikko manāmi smaidīdama, jautāja.

- Vai vārtniece jūs brīdināja?

Viņa brītiņu vilcinājās, nenolaižot skatienu, tad smaids iezīmējās skaidrāk.

- Tā ir taisnība. Viņa man nupat piezvanīja.

- Tātad jūs zinājāt, ka esmu šeit. Jūs zvanījāt uz kabinetu tikai tāpēc, lai jūsu rīcība liktos spontāna.

Viņa tik tikko piesarka un nepavisam nezaudēja pašpaļāvību.

- Man gan vajadzēja saprast, ka jūs nojautīsiet. Varat ticēt, es jūs uzmeklētu tā vai citādi. Jau kopš rīta, kad uzzināju, kas te noticis, es nolēmu ar jums runāt.

- Kāpēc jūs to nedarījāt?

- Varbūt tāpēc, ka man labāk patiktu, ja manu vīru šajā lietā nejauktu iekšā.

Megrē neizlaida viņu no acīm. Viņš pamanīja, ka viņa neuzmeta skatienu telpas iekārtojumam, ka viņa neizrādīja ne vismazāko interesi.

- Kad jūs te bijāt pēdējoreiz, kundze?

Arī šoreiz viņa mazliet pietvīka, tomēr joprojām tēloja labi.

- Vai jūs zināt arī to? Bet to jums neviens nevarēja pateikt. Pat Komē kundze nē.

Viņa brīdi padomāja un drīz atrada izskaidrojumu komisāra jautājumam.

- Acīmredzot es neizturējos tā, kā izturētos cilvēks, kas pirmoreiz ienācis dzīvoklī, it sevišķi tādā, kur pastrādāts noziegums, vai ne?

Likā tagad sēdēja uz dīvāna gandrīz tajā vietā, kur no rīta bija Luīzes Filonas līķis. Guēna kundze bija iekārtojusies atzveltnī, un Megrē palika stāvam, pagriezis muguru kamīnam, kurā bija tikai mākslīgas pagales.

- Lai nu kā, es jums atbildēšu. Kādu nakti pirms septiņiem vai astoņiem mēnešiem persona, kas šeit dzivoja, uztraukusies man piezvanīja, jo vīram bija uznākusi sirdslēkme.

- Vai viņš atradās guļamistabā?

- Jā. Es nokāpu lejā un sniedzu viņam pirmo palīdzību.

- Vai jūs esat studējusi medicīnu?

- Pirms apprecēšanās es biju žēlsirdīgā māsa.

Kopš Guēna kundzes ienākšanas Megrē prātoja, pie kādas vides viņa pieder, un nekādi nespēja to izdomāt. Tagad viņš labāk saprata šīs sievietes pašpaļāvību.

-Turpiniet.

- Tas ir gandrīz viss. Es grasījos zvanīt ārstam - vienam no mūsu draugiem, kad Etjēns atguvās un aizliedza kādu aicināt.

- Vai viņš bija pārsteigts, ieraugot jūs sēžam pie gultas?

- Nē. Viņš vienmēr man ir visu pateicis. Tajā nakti viņš nāca man līdzi un mierīgi nogulēja līdz rītam.

- Vai tā bija pirmā lēkme?

- Pirms tris gadiem bija vēl viena, vieglāka.

Viņa joprojām bija mierīga, ļoti savaldīga, tieši tāda, kādu iedomājas žēlsirdīgo māsu pie slimnieka gultas. Visvairāk pārsteigts izskatījās Likā, kurš vēl nepārzināja situāciju un nespēja saprast, kā sieva var tik mierīgi runāt par sava vīra mīļāko.

- Kāpēc, - Megrē jautāja, - jūs šovakar gribējāt ar mani runāt?

- Vārtniece man teica, ka jūs esat nolēmis iztaujāt manu vīru. Es prātoju, vai nav iespējams no tā izvairīties, ja saruna ar mani jums dotu tieši tikpat daudz. Vai jūs profesoru pazīstat?

- Tikai vārda pēc.

- Viņš ir neparasts cilvēks, tādi ir tikai daži veselā paaudzē.

Komisārs piekrītoši palocīja galvu.

- Viņš visu dzīvi veltī darbam, kas viņam ir īsta ziedošanās. Ja neskaita lekcijas un darbu Košēna slimnīcā,

viņš reizēm dienā izdara tris vai četras operācijas, un jūs, bez šaubām, zināt, ka tās ir ārkārtīgi smalkas operācijas. Vai tad jābrīnās, ka es gribu viņu pasargāt no visām rūpēm?

- Vai esat sastapusi vīru pēc Luīzes Filonas nāves?

- Viņš bija mājās pusdienot. No rīta, kad viņš gāja prom, šajā dzīvoklī jau staigāja, bet mēs vēl nekā nezinājām.

- Kā viņš izturējās pusdienu laikā?

- Viņam tas bija trieciens.

- Vai viņš Luīzi Filonu mīlēja?

Viņa brīdi vērās komisārā neatbildēdama. Pēc tam pameta skatienu uz Likā, kura klātbūtne, šķiet, viņai nebija patīkama.

- Man liekas, Megrē kungs, ka, spriežot pēc tā, ko esmu par jums dzirdējusi, jūs esat cilvēks, kas spēs saprast. Tieši tāpēc, ka citi to nespēs saprast, es gribētu, lai šis notikums netiek sīki iztirzāts. Profesors ir cilvēks, kuru nedrīkst skart tenkas, un viņa darbība ir pārāk vērtīga visiem, lai riskētu sagādāt viņam nevajadzīgas rūpes.

Megrē neviļus pameta skatienu uz vietu, kur no rīta bija Lulū līķis, un tas bija kā komentārs vārdiem nevajadzīgas rūpes.

- Vai esat ar mieru, ka es mēģinu dot jums zināmu priekšstatu par viņa raksturu?

- Esiet tik laipna.

- Jūs droši vien zināt, ka viņš dzimis nabadzīgu zemnieku ģimenē Sevēnos.

- Es zināju, ka viņš cēlies no zemnieku ģimenes.

- Par to, kas viņš ir, viņš kļuvis, tikai pateicoties savai gribai. Gandrīz nepārspīlējot, var sacīt, ka viņš nekad nav bijis bērns vai jauneklis. Vai jūs saprotat manu domu?

- Ļoti labi.

- Tas ir tikpat kā dabas spēks. Un, kaut esmu viņa sieva, atļaušos piemetināt, ka viņš ir ģeniāls cilvēks, jo citi to ir teikuši pirms manis un teiks ari turpmāk.

Megrē joprojām piekrita.

- Cilvēkiem lielākoties ir dīvaina attieksme pret ģēnijiem. Viņi ir ar mieru pieļaut, ka tie atšķiras no citiem inteliģencē un profesionālajā darbā. Jebkurš slimnieks uzskata par normālu, ka Guēns ceļas divos naktī, lai izdarītu steidzamu operāciju, ko viņš vienīgais spēj izdarīt, un ka deviņos viņš ir slimnīcā, rūpējoties par citiem pacientiem. Bet tie paši slimnieki justos šokēti, uzzinot, ka citās jomās viņš ir tikpat atšķirīgs.

Megrē nojauta, kas sekos, bet uzskatīja par labāku ļaut sievietei runāt. Viņa turklāt to darīja ar pārliecinošu mieru.

- Etjēnu nekad nav nodarbinājuši dzīves mazie prieki. Viņam tikpat kā nav draugu. Es neatceros nevienu reizi, kad viņš tiešām būtu devies atvaļinājumā. Viņa enerģijas patēriņš ir neticams. Un vienīgais veids, kā viņš atslābinās, ir attiecības ar sievietēm.

Viņa pameta skatienu uz Likā un atkal pievērsās Megrē.

- Es ceru, ka jūs nešokēju?

- Nepavisam nē.

- Vai jūs labi saprotat? Viņš nav no vīriešiem, kuri aplido sievietes. Viņam nepietiek tam pacietības un nav nekādas vēlēšanās. Viņam no tām vajadzīga tikai iespēja atslābināties, un esmu pārliecināta, ka nekad mūžā viņš nav iemīlējies.

- Ari jūsos nē?

- Es bieži esmu par to domājusi. To es nezinu. Mēs esam precējušies divdesmit divus gadus. Toreiz viņš bija vecpuisis un dzīvoja kopā ar vecu saimniecības vadītāju.

- Šajā pašā namā?

- Jā. Viņš mūsu dzīvokli noīrēja nejauši, kad viņam bija trīsdesmit gadu, un viņam nekad nav ienācis prātā to mainīt, pat tad nē, kad viņš sāka strādā Košēna slimnīcā, pilsētas otrā malā.

- Vai jūs strādājāt pie viņa?

- Jā. Es cera, ka vara runāt ar jums pilnīgi atklāti.

Sievieti joprojām traucēja Likā klātbūtne, un Likā, to

noprazdams, jutās neomulīgi un neveikli grozījās uz dīvāna malas.

- Mēnešiem ilgi viņš nepievērsa man nekādu uzmanību. Es, tāpat kā visi slimnīcā, zināju, ka lielākā daļa māsiņu agrāk vai vēlāk iet caur viņa rokām un ka no tā neizriet nekas. Nākamajā dienā viņš šķiet to aizmirsis. Kādu nakti, kad es dežurēju un mēs abi gaidījām tris stundas ilgas operācijas rezultātus, viņš, ne vārda nerunādams, mani paņēma.

- Vai jūs viņu mīlējāt?

- Manuprāt, mīlēju. Katrā ziņā apbrīnoju. Pēc dažām dienām jutos pārsteigta, kad viņš mani uzaicināja pusdienās kādā Senžaka priekšpilsētas restorānā. Viņš jautāja, vai esmu precējusies. Pirms tam viņam gar to nebija nekādas daļas. Tad viņš pajautāja, ko dara mani vecāki, un es atbildēju, ka tēvs ir zvejnieks Bretaņā. Vai es jūs negarlaikoju?

- Nepavisam nē.

- Es tik ļoti gribētu, lai jūs saprotat.

- Vai jūs nebaidāties, ka viņš pārnāks un brīnīsies, ka jūsu nav dzīvoklī?

- Pirms nākšanas šurp es piezvanīju uz Senžozefa klīniku, kur viņš šobrīd operē, un es zinu, ka viņš neatgriezīsies pirms pusastoņiem.

Pulkstenis bija ceturksnis pāri sešiem.

- Kur es paliku? Jā. Mēs paēdām pusdienas kopā, un viņš gribēja zināt, ar ko nodarbojas mans tēvs. Tālākais ir grūtāk izstāstāms. Galvenais - man negribētos, ka jūs mani pārprotat. Viņam patika, ka esmu no gandrīz tādas pašas ģimenes kā viņš. Neviens nezina, cik briesmīgi bikls viņš ir, bet tikai pret cilvēkiem, kas pieder pie cita sabiedrības slāņa. Manuprāt, tieši tāpēc viņš četrdesmit gadu vecumā vēl nebija apprecējies un nebija nekad bijis tā saucamajā labākajā sabiedrībā. Visas meičas, ko viņš ieguva, bija vienkāršu ļaužu meitas.

- Es saprotu.

- Es nezinu, vai ar kādu citu viņš būtu varējis...

Viņa nosarka, tā apveltīdama šos vārdus ar pilnīgi noteiktu nozīmi.

- Viņš pie manis pierada, taču pret citām izturējās tieši tāpat kā senāk. Tad vienā jaukā dienā it kā starp citu pajautāja, vai esmu ar mieru precēties. Tā mēs apprecējāmies. Es sāku dzīvot te. Es gādāja par viņa māju.

- Vai saimniecības vadītāja pie jums vairs nestrādā?

- Viņa aizgāja nedēļu pēc mūsu laulībām. Nav nozīmes paskaidrot, ka es nebiju greizsirdīga. Tas būtu smieklīgi.

Megrē neatcerējās, ka būtu uz kādu skatījies tik vērīgi, un viņa to juta, viņa nekļuva bikla, tieši pretēji, šķiet, viņa saprata, kāpēc komisāram liekas tik interesanta.

Viņa pūlējās pateikt visu, neatstāt neatklātu nevienu sava izcilā vīra rakstura īpašību.

- Viņš joprojām gulēja ar māsiņām, ar visām savām asistentēm, vārdu sakot, ar visām meičām, kas pagadījās ceļā un kas nelikās tādas, ka varētu sarežģīt dzīvi. Ne par kādiem pasaules labumiem viņš nebūtu ar mieru ielaisties dēkā, kas laupītu laiku, kuru viņš spēj ziedot vienīgi darbam.

- Lulū?

- Ak jūs jau zināt, ka viņu sauca par Lulū? Pie tās es vēl nonākšu. Jūs redzēsiet, ka tas ir tikpat vienkārši kā viss pārējais. Vai neiebildīsiet, ja paņemšu glāzi ūdens?

Likā gribēja piecelties, bet viņa jau bija pie virtuves durvīm, varēja dzirdēt, kā no krāna tek ūdens. Kad viņa apsēdās, lūpas bija miklas un uz zoda - ūdens lāse.

Viņa nebija glīta vārda parastajā nozīmē, kaut sejas panti likās pareizi. Bet uz viņu bija patīkami skatīties. Viņā bija kaut kas nomierinošs. Ja Megrē būtu slims, viņam patiktu, ja šī sieviete viņu koptu. Un viņa bija ari no tām, ar kurām var iet kopā kaut kur paēst vakariņas, nelauzot galvu, par ko sarunāties. Vārdu sakot, draudzene, kas saprot visu, nebrīnās ne par ko, nejūtas nedz pārsteigta, nedz sašutusi.

- Es domāju, ka jūs zināt, cik viņam gadu?

- Sešdesmit divi.

- Jā. Ņemiet vērā, ka viņš nav zaudējis ne drusciņu savas enerģijas. Un es lietoju šo vārdu visās nozīmēs. Tomēr es domāju, ka ikviens vīrietis zināmos gados sāk baidīties, ka var zaudēt vīrietības spēku.

Runājot viņa aptvēra, ka Megrē jau pāri piecdesmit, un nomurmināja:

- Piedodiet...

- Nav par ko.

Tā bija pirmā reize, kad viņi viens otram uzsmaidīja.

- Es tikai pieņemu, ka ar citiem ir tāpat. Es nezinu. Lai nu kā, Etjēna seksuālā aktivitāte bija vētraināka kā jebkad. Vai es joprojām jūs nešokēju?

- Joprojām nē.

- Pirms apmēram diviem gadiem viņam bija paciente, kāda Luīze Filona, kurai viņš brīnumainā kārtā izglāba dzīvību. Manuprāt, jūs jau zināt, kāda bijusi viņas iepriekšējā dzīve. Viņa nāk no tik zemiem slāņiem, cik vien iespējams, un droši vien tieši tāpēc ieinteresēja manu vīru.

Megrē piekrītoši palocīja galvu, jo viss, ko viņa sacīja, skanēja patiesi un bija tik vienkāršs kā policijas ziņojums.

- Tas droši vien sākās slimnīcā, kad viņa veseļojās. Pēc tam viņš meiču iekārtoja dzīvoklī Lafaijeta ielā, kad man par to kā garamejot bija pateicis. Sīkumos viņš neielaidās. Šajās lietās viņam bija sava kautrība, un to viņš ir saglabājis. Kādas maltītes laikā viņš man piepeši pateica, ko ir darījis vai ko grasās darīt. Pēc tam mēs par to vairs nerunājām.

- Un tā bijāt jūs, kas ieteica, lai viņa nāk dzīvot šajā namā?

Šķiet, viņai patika, ka Megrē to bija nojautis.

- Ja jau jūs saprotat, man jāpastasta sīkāk. Es atvainojos, ka runāju tik gari. Bet viss ir saistīts ar visu. Savulaik Etjēns pats vadīja mašīnu. Bet pirms kāda laika, precīzāk -pirms četriem gadiem, viņam Konkordijas laukumā gadi-jās maza avārija, viņš notrieca sievieti, kura, par laimi, tika vienīgi kontuzēta. Taču tas uz viņu atstāja neizdzēšamu iespaidu. Vairākus mēnešus mums bija šoferis, bet viņš pie tā nespēja pierast. Viņam likās neiedomājami, ka vīrietis spēka gados tik vien dara, kā gaida ielas malā. Es piedāvājos viņu vest, bet ari tas neiegājās, un tā viņš parada braukt ar taksometriem. Auto vairākus mēnešus stāvēja garāžā, un galu galā mēs to pārdevām. No rīta viens un tas pats taksometrs ierodas viņam pakaļ un kādu laiku viņu vadā. Viņam jābrauc uz Senžaka priekšpilsētu. Pacienti ir arī Neijī, bieži - citās pilsētas slimnīcās. Un braukt vēl uz Lafaijeta ielu...

Megrē joprojām piekrītoši māja ar galvu, bet Likā, šķiet, snauduļoja.

-Gadījās ta. ka šajā namā atbrīvojās dzīvoklis.

- Vienu mirklīti. Vai jūsu vīrs bieži pavadīja naktis Lafaijeta ielā?

- Tikai daļu nakts. Viņš gribēja no rita būt te, kad ieradās viņa asistente, kura reizē ir ari viņa sekretāre.

Viņa īsi iesmējās.

- Tie savā ziņā ir ikdienas sīkumi, kas visu izkārtoja tā. Es viņam jautāju, kāpēc viņš to meiču nevar iekārtot te.

- Vai jūs zinājāt, kas viņa tāda?

- Es par viņu zināju visu, ieskaitot to, ka viņai bija mīļākais, vārdā Pjero.

- Vai viņš ari to zināja?

- Jā. Viņš nebija greizsirdīgs. Droši vien viņam nepatiktu atrast jauno cilvēku pie Lulū, bet viss, kas notika, kad viņa nebija klāt...

- Turpiniet. Viņš piekrita. Un viņa?

- Šķiet, viņa zināmu laiku pretojās.

- Kādas, jūsuprāt, bija Luīzes Filonas jūtas pret profesoru?

Par cilvēku, ko viņš nekad nebija redzējis un kura klātbūtni šajā istabā gandrīz sajuta, Megrē neviļus sāka runāt tādā pašā tonī kā Guēna kundze.

- Vai gribat, lai esmu vaļsirdīga?

- Esiet tik laipna.

- Pirmām kārtām, gluži tāpat kā visas sievietes, kurām viņš tuvojās, viņa sajuta valdzinājumu. Jūs domāsiet, ka tā no manas puses ir dīvaina iedomība, bet, kaut arī viņš nav nedz skaists, nedz jauns, es pazīstu maz sieviešu, kuras spētu viņam pretoties. Sievietes instinktīvi jūt viņa speķu un...

Šoreiz viņa nespēja atrast īstos vārdus.

- Nu, lai kā, tas ir fakts, un es nedomāju, ka tās, ko jūs iztaujāsiet, noliegs manis teikto. Otrām kārtām, viņš šai meičai bija izglābis dzīvību un izturējies pret viņu tā, kā viņa nebija radusi.

Tas joprojām skanēja skaidri un loģiski.

- Es esmu pārliecināta - ja gribat, lai esmu vaļsirdīga līdz galam ka sava loma bija ari naudai. Ja ari ne tieši naudai, tad vismaz apziņai, ka iegūs kaut kādu drošību, bezrūpīgu eksistenci.

- Vai viņa nekad nav teikusi, ka grib profesoru pamest un sekot mīļākajam?

- Man par to nekas nav zināms.

- Vai jūs šo cilvēku esat redzējusi?

- Vienreiz es ar viņu saskrējos durvīs.

- Vai viņš bieži nāca uz šejieni?

- Principā - nē. Viņa ar Pjero satikās pēcpusdienās, es nezinu, kur. Tikai retumis viņš nāca Lulū apciemot.

- Vai jūsu vīrs to zināja?

- Iespējams.

- Vai viņam tas nepatika?

- Varbūt, taču ne greizsirdības dēļ. To ir grūti izskaidrot.

- Vai jūsu vīrs šai meičai bija ļoti pieķēries?

- Viņa bija viņam pateicību parādā par visu. Viņš šo meiču bija tikpat kā radījis, jo bez viņa tā būtu mirusi. Varbūt viņš domāja par dienu, kad citu vairs nebūs? Un, beidzot, - tas gan ir tikai mans pieņēmums - viņas klātbūtnē viņam ne par ko nebija jākaunas.

- Un jūsu klātbūtnē?

Viņa bridi raudzījās paklājā.

- Es tomēr esmu sieviete.

Viņš gandrīz atcirta:

-Turpretī viņa nebija nekas!

Tieši tā viņa domāja, un varbūt profesors ari?

Komisārs uzskatīja par labāku klusēt. Ārā joprojām smidzināja. Namā ielas pretējā pusē iegaismojās logi, un kādā dzīvoklī aiz krēmkrāsas aizkariem kustējās ēna.

- Pastāstiet man par vakarvakaru, - beidzot Megrē

teica un, rādīdams uz pīpi, kuru patlaban piebāza, jautāja:

- Vai neiebilstat?

- Smēķējiet, lūdzu!

Līdz tam Guēna kundze viņu tā interesēja, ka viņš aizmirsa smēķēt.

- Ko jūs vēlaties, lai pastāstu?

- Vispirms - vai jūsu vīram bija paradums gulēt pie viņas?

- Tas notika ārkārtīgi reti. Mēs apdzīvojam visu stāvu. Pa kreisi ir tas, ko mēs saucam par dzīvokli. Pa labi manam vīram ir guļamistaba, vannas istaba, bibliotēka un vēl viena istaba, ko viņš līdz griestiem pieblīvē ar zinātniskām brošūrām, un vēl - viņa kabinets un sekretāres kabinets.

- Tātad jums ir katram sava guļamistaba.

- Tā ir bijis vienmēr. Mūsu guļamistabas šķir tikai buduārs.

- Vai es drīkstu uzdot jums nesmalkjūtīgu jautājumu?

- Jums ir visas tiesības.

- Vai jums ar vīru ir laulāto attiecības?

Viņa vēlreiz pameta skatienu uz nabaga Likā, kas jutās lieks un nezināja, kā izturēties.

- Reti.

- Tikpat kā nekad?

-Jā.

- Vai sen?

- Gadiem.

- Vai jums tā nepietrūkst?

Viņa nenobijās, pasmaidīja un palocīja galvu.

- Jūs man prasāt grēksūdzi, un es esmu gatava atbildēt tik patiesi, cik vien iespējams. Pieņemsim, ka mazliet pietrūkst.

- Vai jūs to neizrādāt?

- Noteikti nē.

- Vai jums ir mīļākais?

- Tas man nav ienācis prātā.

Viņa apdomājās, tad paskatījās Megrē acīs.

- Vai jūs man ticat?

-Jā.

- Es jums pateicos. Cilvēki reti pieņem patiesību. Ja sieviete ir dzīvesbiedre tādam cilvēkam kā Guēns, viņa ir gatava nest zināmus upurus.

- Vai viņš aizgāja pie viņas un pēc tam nāca atpakaļ? -Jā.

- Vai vakar vakarā viņš arī to darīja?

- Nē. Viņš to nedarīja katru dienu. Reizēm viņš pa veselu nedēļu iegāja pie viņas tikai uz dažām minūtēm. Tas bija atkarīgs no darba. Un droši vien ari no iespējām, ko viņš rada citur.

- Vai viņam joprojām bija attiecības ar citām sievietēm?

- Tādas, par kādām es jau runāju.

- Un vakar?

- Viņš tur uzturējās dažas minūtes pēc vakariņām. Es to zinu tāpēc, ka promejot viņš nekāpa liftā, un no tā es varu secināt.

- Kā jūs varat apgalvot, ka viņš tur uzkavējās tikai dažas minūtes?

- Tāpēc, ka es dzirdēju viņu iznākam no tā dzīvokļa un izsaucam liftu.

- Vai jūs noklausījāties?

- Jūs esat briesmigs, Megrē kungs. Jā, es noklausījos, kā darīju vienmēr, - ne aiz greizsirdības, bet... Kā lai es to izskaidroju, neliekoties pretencioza? Tāpēc, ka es uzskatīju par savu pienākumu gādāt par viņa drošību, zināt visu, ko viņš dara, kur ir, sekot viņa domu gaitai.

- Cik bija pulkstenis?

- Apmēram astoņi. Mēs paēdām ātri, jo viņam vakars bija jāpavada Košēnā. Viņš bažījās par operāciju, ko bija izdarījis pēcpusdienā, un gribēja atrasties pacienta tuvumā.

- Tātad viņš dažas minūtes uzturējās šajā dzīvoklī un iekāpa liftā?

- Jā. Viņa asistente Deso jaunkundze gaidīja lejā kā vienmēr, kad viņš vakarā atgriežas slimnīcā. Viņa dzīvo pāris soļu attālumā, Akāciju ielā, un viņi vienmēr brauc uz darbu kopā.

- Vai viņa arī? - Megre jautāja, piešķirot šiem vārdiem nepārprotamu nozīmi.

- Pa reizei viņa ari. Vai jums tas liekas briesmigi?

-Nē.

- Kur es paliku? Mana māsa atnāca ap pusdeviņiem.

- Vai viņa dzīvo Parīzē?

- Senmišela bulvāri pretī Kalnraču skolai. Antuanete ir piecus gadus vecāka un nekad nav bijusi precējusies. Viņa strādā municipālajā bibliotēkā un ir tipiska vecmeita.

- Vai viņa zina, kāds ir jūsu vīra dzīvesveids?

- Viņa ar manu viru nerunā ne vārda. Māsa ir stingra katoliete, un viņas uztverē Guēns ir sātana iemiesojums.

- Kā viņš izturas pret jūsu māsu?

- Viņš neliekas ne zinis. Viņa ierodas reti, vienīgi tad, ja zina, ka viņa nav mājās.

- Vai viņa izvairās no jūsu vīra?

- Cik vien iespējams.

- Tomēr vakar...

- Es redzu, ka vārtniece jums izstāstījusi visu. Tiešām, vakar vakarā viņi satikās. Es negaidīju vīru pamākam agrāk kā pusnaktī. Mēs ar māsu tērzējām.

- Par ko?

- Par visādiem niekiem.

- Vai par Lulū jūs nerunājāt?

- Šķiet, ka nē.

- Vai tiešām neatceraties?

- Patiesību sakot, atceros. Es nezinu, kāpēc es jums atbildēju tik izvairīgi. Runa bija par mūsu vecākiem.

- Vai viņi miruši?

- Māte mirusi, bet tēvs vēl dzīvo Finistērā. Tur mums ir vēl citas māsas. Mēs esam sešas meitas un divi dēli.

- Vai Parīzē dzīvo vairāki?

- Tikai mēs ar Antuaneti. Pusdivpadsmitos vai mazliet agrāk mēs pārsteigtas dzirdējām, ka atveras durvis un ieraudzījām ienākam Etjēnu. Viņš tikai pamāja ar galvu. An-tuanete atvadījās no manis un gandrīz tūlīt aizgāja.

- Vai jūsu vīrs nenogāja lejā?

- Nē. Viņš bija noguris un nobažījies par pacientu, ar kura stāvokli nebija īsti apmierināts.

- Es pieņemu, ka viņam ir šī dzīvokļa atslēga?

- Protams.

- Vai vakara gaitā nekas neparasts nenotika? Vai jūsu māsa nesadzirdēja nekādu troksni?

- Šajos vecajos mūra namos nevar dzirdēt neko, kas notiek blakus dzīvoklī, vēl mazāk to, kas notiek citā stāvā.

Viņa paskatījās rokaspulkstenī un šķita kļūstam nemierīga.

- Es atvainojos, bet tagad es iešu atpakaļ. Etjēns var atnākt kuru katru brīdi. Vai jums vairāk jautājumu nav?

- Šobrīd man nekas nenāk prātā.

- Vai, jūsuprāt, varētu iztikt bez viņa nopratināšanas?

- Es nevaru jums neko apsolīt, bet es traucēšu jūsu vīru tikai tad, ja uzskatīšu to par pilnīgi nepieciešamu.

Viņa piecēlās, pasniedza roku, kā būtu darījis vīrietis, visu laiku skatīdamās acīs.

- Es jums pateicos, Megrē kungs.

Pagriežoties viņa ieraudzīja kartona kārbu un fotogrāfijas, bet komisārs nevarēja redzēt viņas sejas izteiksmi.

- Esmu mājās visu dienu. Jūs varat nākt, kad vīra nav. Jūs jau saprotat, ka tas nav rīkojums, tas ir lūgums.

- Es to ne mirkli neesmu pārpratis.

Viņa atkārtoja:

- Paldies!

Viņa izgāja, aizverot aiz sevis abas durvis, bet Lika lūkojās komisārā kā cilvēks, kas tikko dabūjis sitienu pa galvu. Viņam tik ļoti bija bail pateikt kādu muļķību, ka viņš klusēja, vērodams Megrē seju un cerēdams tajā saskatīt, kas viņam jādomā.

4. nodaļa

Dīvainā kārtā mašīnā, kas Megrē veda atpakaļ uz kriminālpoliciju, viņš domāja nevis par profesoru Guēnu vai viņa sievu, bet neviļus kavējās domās pie Luīzes Filonas, kuras gadatirgū uzņemtās fotogrāfijas promejot bija iebāzis kabatā.

Pat šajos attēlos, kuros viņai vajadzēja izskatīties sajūsminātai, meičas sejā nemanīja ne mazāko prieku. Megre pazina daudz līdzīgā vidē dzimušu meiču, kurām bijusi apmēram tāda pati bērnība un jaunība. Dažām bija raksturīga rupja jautrība, kas bez kādas pārejas varēja izvērsties asarās vai niknumā. Citas, kā Dezirē Bro, it sevišķi, gadiem ritot, kļuva skarbas un ciniskas.

Bija grūti definet izteiksmi, kāda Lulū sejā bija lasāma fotogrāfijās un droši vien arī dzīvē. Tās nebija skumjas, drīzāk atgādinaja noslēgtību, ar kādu maza meitene skolas pagalmā nolien sāņus un noskatās biedru rotaļās.

Bija grūti izskaidrot, kur slēpās viņu valdzinājums, bet viņš to juta, un viņam bieži gadījās, šīs meičas pratinot, būt saudzīgākam nekā citkārt.

Viņas bija jaunas un saglabāja zināmu svaigumu; savā ziņā viņas likās gandrīz bērnišķīgas, tomēr bija daudz piedzīvojušas, viņu acīs, kas vairs nedzirkstīja, bija pārāk daudz pretīgu ainu, un viņu augumos jautās neveselīgais valdzinājums, kas tūlīt novītīs, kura tikpat kā vairs nav.

Viņš iedomājās Lulū Rikē ielas viesnīcas istabā, jebkurā Barbē kvartāla viesnīcas istabā, pavadot dienu gultā, lasot, guļot vai veroties pa apskapstējušu logu. Viņš iztēlojās to jebkurā XVIII rajona kafejnīcā, sēžam stundām ilgi, kamēr Pjero un trīs biedri spēlē beloti. Viņš varēja arī iedomāties, kā viņa nopietnu, pat apgarotu seju dejo kādā krodziņā. Beidzot, viņš iztēlojās viņu uz ielas stūra, vērojam vīriešus tumsā, pat nepapūloties smaidīt, un pēc tam -ejot tiem pa priekšu pa kāpnēm un nosaucot savu vārdu viesnīcniecei.

Viņa vairāk nekā gadu bija nodzīvojusi cienīgajā Kamo avēnijas mūra namā, kur dzīvoklis šķita viņai nepiemēroti liels un vēss, un viņš tikai ar pūlēm varēja viņu iedomāties kopā ar tādu vīrieti kā Etjēns Guēns, kuru nekādi nespēja iztēloties dzīvu.

Lielākajā daļā Orfēvras krastmalas nama logu vairs nebija gaismas. Viņš lēnām kāpa pa trepēm, atstājot slapjas pēdas, atvēra sava kabineta durvis. Tas bija gadalaiks, kad visskaidrāk jūtams kontrasts starp āra vēsumu un māju siltumu, telpas šķiet pārkurinātas, un tajās uzreiz sakāpj asinis galvā.

- Vai nekā jauna nav?

Policijas mašīna nodarbojās ar Pjēru Eiro. Stacijās inspektori pārbaudīja pasažierus, kuru pazīmes bija līdzīgas Pjero pazīmēm. Mēbelēto istabu brigāde sīki jo sīki izkratīja visas XVIII rajona viesnīcas un mēbelētās istabas.

Jaunais Lapuāns kopš pēcpusdienas stāvēja sardzē pie Vāras viesnīcas, ap kuru, tumsai iestājoties, klaiņoja meičas.

Bet inspektors Žanēns, kvartāla policists, meklēja noteiktās vietās... Tur, Parīzes ziemeļu daļā, bija akmens džungļi, kur cilvēks varēja pazust uz mēnešiem, kur bieži vien dzirdēja runājam par noziegumu tikai vairākus mēnešus pēc tam, kad tas pastrādāts; tūkstošiem vīriešu un sieviešu tur dzīvoja uz likuma robežas pasaulē, kur atrada tik daudz patvērumu un līdzzinātāju, cik vien vēlējās, un kur policija laiku pa laikam izmeta tīklu, uz labu laimi izvelkot kādu meklējamo, bet galvenokārt cerēja uz greizsirdīgas meičas vai ziņotāja zvanu.

- Pirms stundas zvanīja Gastins-Renets.

Tas bija ieroču eksperts.

- Ko viņš teica?

- Rīt no rīta jūs saņemsiet rakstisku ziņojumu. Lode, ar kuru nogalināta Luīze Filona, izšauta no 6,35. kalibra automātiskās pistoles.

Tas, kā mēdza teikt kriminālpolicijā, bija amatieru ierocis. īstie slepkavas, kas pieprot amatu, lieto nopietnākus šaujamos.

- Zvanīja arī doktors Pols. Viņš grib, lai jūs viņam piezvanāt.

Žanvjē paskatījās pulkstenī. Bija mazliet vairāk nekā ceturksnis pāri septiņiem.

- Viņš droši vien ir Laperūza restorānā, kur rīko vakariņas.

Megrē piezvanīja uz restorānu. Pēc brīža tiesu ārsts bija pie aparāta.

- Es izdarīju autopsiju meičai, ko jūs man atsūtījāt. Vai es kļūdos? Man šķiet, ka esmu viņu jau redzējis.

- Viņa vairākkārt bijusi apcietināta.

Doktors, bez šaubām, atcerējās nevis seju, ko šāviens bija sakropļojis, bet Lulū augumu.

- Protams, šauts no pavisam maza attāluma. Nav jābut

ekspertam, lai to redzētu. Manuprāt, distance ir bijusi divdesmit pieci līdz trīsdesmit centimetri, ne lielāka.

- Es pieņemu, ka nāve iestājusies acumirklī.

- Cik vien acumirklīga tā var būt. Kuņģī vēl bija nesagremots ēdiens, starp citu - langusts.

Megrē atcerējās, ka virtuves atkritumu spainī redzējis tukšu langusta konservu kārbu.

- Ēdienreizē viņa acīmredzot dzērusi vīnu. Vai tas jūs interesē?

Megrē vēl nezināja. Tādā izmeklēšanas stadijā nebija iespējams pateikt, kas izrādīsies svarīgs.

- Un es atklāju vēl kaut ko, kas jūs varbūt pārsteigs. Vai jūs zinājāt, ka meiča ir stāvoklī?

Megrē tiešām bija pārsteigts, tik pārsteigts, ka brīdi neteica nekā.

- Cik ilgi? - viņš galu galā pajautāja.

- Apmēram sešas nedēļas. Iespējams, ka viņa nezināja. Ja zināja, tad ne ilgi.

- Es pieņemu, ka tas ir neapšaubāmi?

- Pilnīgi. Manā ziņojumā būs tehniski sīkumi.

Megrē nolika klausuli un teica Žanvjē, kas gaidīja,

stāvēdams pie rakstāmgalda:

- Viņa bija stāvoklī.

Bet Žanvjē, kas nepārzināja izmeklēšanu sīkumos, par to nebrīnījās.

- Ko darīt ar Lapuānu?

- Tiesa. Vajadzētu kādu aizsūtīt, lai viņu nomaina.

- Man ir Lobērs, kam nekāda sevišķa darba nav.

- Jānomaina arī Likā. Tas droši vien nedos neko, bet man gribētos, lai kāds turpina uzmanīt dzīvokli.

- Ja es drīkstu kaut ko iekost, es iešu pats. Vai tur var gulēt?

Megrē ieskatījās avīžu pēdējos izdevumos. Tajos nebija

nodrukātas Pjero fotogrāfijas, kas laikam bija pārāk vēlu nonākušas redakcijās, bet bija pilns pazīmju apraksts:

Policiju meklē meičas Filonas mīļāko, kafejnīcas muzikantu Pjēru Eiro, sauktu par Pjero, kas vakar vakarā viņu apciemojis pēdējais.

Pjērs Eiro, kas vairākkārt ticis notiesāts, ir pazudis, un tiek pieņemts, ka viņš slēpjas kaut kur Šapelas rajonā, ko labi pazīst...

Megrē paraustīja plecus, piecēlās, bet vēl nevarēja izlemt, vai doties uz durvīm.

- Vai man zvanīt uz dzīvokli, ja būs kādi jaunumi?

Viņš atbildēja piekrītoši. Viņam nebija nekāda iemesla

palikt kabinetā. Viņš lika aizvest sevi ar auto, un Megrē kundze kā parasti atvēra dzīvokļa durvis, pirms viņš paspēja nospiest rokturi. Viņa neaizrādīja, ka vīrs nokavējies. Vakariņas bija gatavas.

- Vai neesi saaukstējies?

- Domāju, ka nē.

- Tev vajadzētu noaut kurpes.

- Man kājas nav slapjas.

Tā bija taisnība. Viņš pa dienu nebija staigājis. Viņš ieraudzīja uz kādas mēbeles nomestu to pašu avīzi, ko tikko bija pārlasījis kriminālpolicijā. Tātad sieva zināja, kas notiek, bet neuzdeva nevienu jautājumu.

Viņa saprata, ka vīrs vēlas atkal iet prom, jo nebija noņēmis kaklasaiti, kā parasti darīja. Pēc vakariņām viņa sekoja vīram ar skatienu, kad viņš atvēra bufeti un ielēja sev glāzīti plūmju degvīna.

- Vai tu iesi?

Pirms brīža viņš par to vēl nebija pārliecināts. Patiesību sakot, viņš mazliet gaidīja, vai nezvanīs profesors Guēns.

Tam nebija nekāda noteikta iemesla. Bet vai tad Guēns nedomāja, ka policija viņu pratinās? Vai viņš nejutās pārsteigts, ka par viņu neliekas ne zinis, ja tik daudziem cilvēkiem ir zināmas viņa attiecības ar Lulū?

Viņš piezvanīja uz Luīzes Filonas dzīvokli. Tur tikko bija iekārtojies Žanvjē.

- Vai nekā jauna nav?

- Nekā, priekšniek. Es brīdināju sievu. Esmu pavisam mierīgs. Es pārlaidīšu nakti uz dīvāna, un tas ir kolosāli.

- Vai profesors pārnācis?

- Lika teica, ka viņš pārradies pusastoņos. Es neesmu dzirdējis viņu izejam.

- Ar labunakti.

Vai Guēns nojauta, ka sieva runājusi ar Megrē? Vai viņa spēja izturēties tā, ka viņš rieko nemanītu? Par ko viņi sarunājās, vakariņodami divatā? Pec maltītes profesors droši vien devās uz savu kabinetu?

Megrē ielēja vēl vienu glāzīti, ko izdzēra, stāvēdams pie bufetes, tad piegāja pie pakaramā un paņēma biezo mēteli.

- Apliec šalli. Vai domā ilgi palikt prom?

- Stundu vai divas.

Viņam vajadzēja aiziet līdz Voltēra bulvārim, lai atrastu taksometru, kura šoferim viņš pateica Grelo adresi. Ielas bija klusas, dzīvākā rosība valdīja vienīgi pie Austrumu un pie Ziemeļu stacijas, un tas Megrē vienmēr atgādināja viņa pirmos gadus policijā.

Sapelas bulvārī zem gaisa metro savā vietā stāvēja ierasti silueti - vieni un tie paši katru nakti, un, ja viņš zinaja, ko tur dara, ko gaida sievietes, grūtāk bija uzminēt, kadu iemeslu dēļ tur bija daži vīrieši, kas dīki klejoja tumsā un aukstumā. Ne jau visi meklēja draudzeni īsam brīdim. Visiem arī nebija sarunātas satikšanās. Tur varēja sastapt visu rasu un visu vecumu cilvēkus, kuri vakaros gluži kā žurkas izlīda no savām alām un iedrošinājās pastaigāties pa trotuāru.

Grelo izkārtne meta violetu gaismu uz ietves, un jau taksometrā Megre sadzirdēja klusinātu muziķu, drīzāk tikai ritmu, ko pavadīja dobja mīdīšanās. Divi kārtībnieki uniformās dežurēja tuvuma, un kāds punduris, šķiet, ieelpoja pie durvīm svaigu gaisu, bet, ieraudzījis Megrē izkāpjam no mašīnas, iešmauca atpakaļ.

Šajā rajonā vienmēr ir tā. Komisārs vēl nebija iegājis, kad no kafejnīcas steidzīgi izgāja divi vīrieši un, viņu pagrūduši, ienira kvartāla tumšajos dziļumos.

Citi, kas stāvēja pie bāra letes, novērsās cerībā, ka komisārs viņus nepazīs, un, līdzko Megrē pagrieza muguru, savukārt laidās lapās.

Pie viņa pienāca īsais, plecīgais saimnieks:

- Ja jūs, komisār, meklējat Pjero...

Viņš tīšām runāja ļoti skaļi, uzsvērdams vārdu komisārs, lai zālē visi tiktu brīdināti. Ari te gaisma bija violeta, un nišās pie galdiņiem sēdošos viesus tik tikko varēja saskatīt, jo apgaismota bija tikai deju grīda, sejas skāra vienīgi reflektora atspīdums, kas tās vērta spokainas.

Mūzika nepārstāja spēlēt un pāri - dejot, bet sarunas apklusa, un visi skatieni pievērsās Megrē masīvajam stāvam, kas meklēja brīvu galdiņu.

- Vai vēlaties apsēsties?

- Jā.

- Nāciet šurp.

To sakot, saimnieks izskatījās kā gadatirgus kumēdiņu rādītājs, kas pastaigājas gar savas būdas raibo ieeju.

- Ko vēlaties dzert? Šoreiz mana kārta.

Ienākot Megrē to visu jau bija gaidījis.

- Konjaku.

- Vecu konjaku komisāram Megrē, vienu!

Pie griestiem ierīkotajā estrādē spēlēja četri muzikanti, ģērbušies melnas biksēs un tumšsarkana zīda kreklos kuplām piedurknēm. Bija atrasta iespēja aizstāt Pjero, jo kāds brīžiem spēlēja saksofonu, brīžiem - akordeonu.

- Vai jūs vēlaties runāt ar mani?

Megrē papurināja galvu un parādīja uz estrādi.

- Ar muzikantiem?

- Ar to, kurš vislabāk pazīst Pjero.

- Tādā gadījumā jums jarunā ar Luiju, akordeonistu. Viņš vada orķestri. Pēc stundas ceturkšņa būs pauze un viņš varēs ar jums mirkli aprunāties. Es ceru, ka jūs nesteidzaties?

Vēl pieciem sešiem cilvēkiem, starp tiem ari dejotājiem, uznāca vēlēšanās ieelpot svaigu gaisu. Megrē nelikās par tiem ne zinis, mierīgi skatījās apkārt, un cilvēki pamazām vien atsaka pārtrauktās sarunas.

Viņš te pazina dažas meičas, bet neviena nebija atnākusi meklēt klientu. Viņas bija nākušas dejot, lielākoties ar sirdsmīļoto, un pilna mērā atdevās dejai, kas viņām bija tikpat kā svēts rituāls. Dažas aizvēra acis kā ekstāzē, citas ar vaigu pieglaudās kavaliera vaigam, bet augumi nemēģināja tuvoties viens otram.

Zālē bija ari mašīnrakstītājas un pārdevējās, kas uz šejieni naca tikai mūzikas un deju dēļ, bet nebija ziņkārīgo un iereibušu pārīšu kā lielākajā daļā deju grīdu, kur mēdza tēlot neliešus un satikties ar noziedzniekiem.

Visā Parīzē bija tikai pāris tādu dansingu, tos apmeklēja galvenokārt noteikta publika un tajos dzēra vairak limonādi nekā alkoholu.

Četri muzikanti noraudzījās uz Megrē neizdibināmām sejām, tā ka viņš nekādi nevarēja nojaust, ko viņi domā. Akordeonists bija gadus trīsdesmit vecs glīts, tumšmatains puisis, kas atgādināja galveno lomu tēlotāju filmās un bija uzaudzējis vaigubārdu kā spānietis.

Kāds vīrietis ar lielu uzsvārča kabatu savāca naudu.

Pāri palika deju laukumiņā. Spēlēja vēl vienu deju, šoreiz tango, un gaisma no violetas pārvērtās sarkanā, noslaukot smiņķi un izbalinot muzikantu kreklus, un tie beidzot nolika instrumentus. Saimnieks no lejas pateica dažus vārdus akordeonistam, kuru nosauca par Luiju.

Tas vēlreiz paskatījās uz Megrē galdiņu, saņēmās un kāpa lejā.

- Jūs varat apsēsties, - komisārs sacīja.

- Pēc desmit minūtēm mums atkal jāspēle.

- Laika pietiks. Ko dzersiet?

- Neko.

Iestājās klusums. No citiem galdiņiem viņus vēroja. Vīrieši vairak pulcējās pie bāra. Dažās nišās sēdēja tikai sievietes, kuras uzsvaidzināja krāsojumu.

Luijs ierunājās pirmais.

- Jūs šaujat galīgi greizi, - viņš sarūgtināts teica.

- Vai Pjero sakara?

- Pjero nav nogalinājis Lulū. Bet vienmēr jau notiek viens un tas pats.

- Kāpēc viņš nozuda?

- Viņš nav lielāks muļķis kā citi - zina, ka viss tiks uzvelts viņam. Vai tad jūs negribat viņu apcietināt?

- Vai viņš ir jūsu draugs?

- Jā, viņš ir mans draugs. Un es viņu, bez šaubam, pazīstu labāk nekā jebkurš cits.

- Vai jūs zināt, kur viņš ir?

- Ja es zinātu, es neteiktu.

- Vai jūs zināt?

- Nē. Man nav no viņa nekādu ziņu kopš nakts, kad šķīrāmies. Vai jūs nelasāt avīzes?

Luija balss drebēja aizturētās dusmās.

- Cilvēki iedomājas, ka tas, kurš spēlē krogā, noteikti ir pēdējais nelietis. Varbūt jūs ar! tā domājat?

r

- Nē.

- Vai redzat to garo, gaišmataino puisi, kas spēlē sitamos instrumentus? Ticat vai neticat, bet viņš ir nokārtojis bakalaura eksāmenus un pat studējis universitātē. Viņa vecāki ir cienījami pilsoņi. Viņš te ir tāpēc, ka viņam te patīk un ka viņš nākamnedēļ precēsies ar meiču, kura studē medicīnu. Es arī esmu precējies, ja tas jūs interesē, man ir divi bērni, un sieva gaida trešo, un mēs dzīvojam četristabu dzīvoklī Voltēra bulvāri.

Megrē zināja, ka tā ir taisnība. Luijs aizmirsa, ka Megrē šo sabiedrības slāni pazina gandrīz tikpat labi kā viņš.

- Kāpēc Pjero neapprecējās? - viņš, balsi klusinot, jautāja.

-Tas ir cits stāsts.

- Vai Lulū negribēja?

- To es neesmu teicis.

- Pirms dažiem gadiem Pjero apcietināja tāpēc, ka viņš bija suteners.

- Es zinu.

-Tātad?

- Es atkārtoju, ka tas ir cits stāsts.

- Kāds stāsts?

- To jūs tomēr nesapratīsiet. Pirmām kārtām, viņš nāk no bāreņu patversmes. Vai tas jums neko neizsaka?

- Izsaka gan.

- Sešpadsmit gadu vecumā viņu palaida pilsētā, un viņš darīja, ko spēja. Viņa vietā es, iespējams, būtu sliktāks nekā viņš. Man bija vecāki kā visiem cilvēkiem. Man tie ir joprojām.

Viņš lepojās, ka ir tāds pats cilvēks kā citi, bet tajā pašā laikā juta nepieciešamību aizstāvēt tos, kuri atradās barjeras otrā pusē, un Megrē nevarēja viņam draudzīgi neuzsmaidīt.

- Kāpēc jūs smaidāt?

- Tāpēc ka es to visu zinu.

- Ja jūs pazītu Pjero, jūs nelaistu viņam pa pedam visu to varzu.

- Kā jūs zināt, ka policija ir viņam uz pēdām?

- Avīzes neizdomā to, ko dnikā. Un kvartālā jau jūtams uztraukums. Kad pamana dažas sejas, ir skaidrs, ko tas nozīmē.

Luijs nemīlēja policiju. Un neslēpa to.

- Bija laiks, kad Pjero tēloja nikno, - viņš turpināja.

- Vai viņš nebija viens no tiem?

- Vai jūs man ticēsiet, ja teikšu, ka viņš ir bikls un sentimentāls? Un tomēr tā ir taisnība.

- Vai viņš mīlēja Lulū?

- Jā.

- Vai viņš Lulū pazina, kad viņa ķēra klientus?

- Jā.

- Un viņš ļāva, lai viņa turpina.

- Ko citu lai viņš dantu? Redzat nu, jūs tik un tā nesaprotat.

- Bet pēc tam ļāva viņai saistīties ar solīdu mīļāko, kas to uztur?

- Tas ir kas cits.

- Kāpēc?

- Pasakiet, lūdzu, ko viņš varēja Lulu piedāvāt? Vai jūs iedomājaties, ka ar to naudu, ko te nopelna, viņš var Lulū uzturēt?

- Vai tad jūs savu ģimeni neuzturat?

- Jūs maldāties! Mana sieva ir šuvēja un desmit stundas dienā strādā, vēl audzinādama bērnus. Jūs nekad nesapratīsiet, ka cilvēks, kas dzimis šajā kvartālā un nekad neko citu nav pazinis...

Viņš aprāvās.

- Man atlikušas tikai četras minūtes.

Pārējie muzikanti no augšas cieši raudzījās uz viņiem, un viņu sejas bija neizdibināmas.

- Es skaidri zinu tikai to, ka viņš nav nogalinājis. Un, ja viņš nav atbrīvojis Lulū no daktera ķetnām...

- Jūs zināt, kas bija Lulū solīdais mīļākais?

- Nu, un tad?

- Vai to jums pateica Pjero?

- Visiem zināms, ka tas sākās slimnīcā. Nu, tad es jums paskaidrošu, ko domāja Pjero. Viņai radās izdevība tikt no visa tā reiz ārā, dzīvot kārtīgu dzīvi un būt drošai par rītdienu. Tāpēc viņš neko neiebilda.

-Un Lulū? ’

- Varbūt viņai bija savi iemesli.

- Kādi?

-Tie uz mani neattiecas.

- Kas viņa bija par meiču?

Luijs pārlaida skatienu sievietēm, kas bija ap viņiem, it kā teiktu, ka Lulū bija tāda pati.

- Viņai bija grūta dzīve, - viņš noteica, it kā tas izskaidrotu visu. - Viņa tur nebija laimīga.

Tur acīmrezot nozīmēja tālo Etuālas rajonu, kas, no šejienes raugoties, šķita kā pavisam cita pasaule.

- Viņa reizēm nāca padejot...

- Vai viņa izskatījās bēdīga?

Luijs pataustīja plecus. Vai Šapelas kvartālā šim vārdam bija kāda jēga? Vai tad te kāda bija īsti priecīga? Pat mazās pārdevējas dejoja sērīgi un prasīja skumjas dziesmas.

- Mums atlikusi viena minūte. Pēc tam, ja vēl gribat ar mani runāt, jums pusstundu vajadzēs gaidīt.

- Vai vakar vakarā Pjero, kad atnāca no Kamo avēnijas, neko jums neteica?

- Viņš atvainojās, minēja par kādu svarigu jaunumu, bet neko šikāk nepaskaidroja.

- Vai viņš bija drūms?

- Viņš vienmēr ir drūms.

- Vai jūs zinājāt, ka Lulū ir stāvoklī?

Luijs cieši paraudzījās komisārā, sākumā neticīgs, tad pārsteigts, beidzot - nopietns.

- Vai jūs par to esat pārliecināts?

- Tiesu ārsts, kas izdarīja autopsiju, nevarēja kļūdīties.

- Cik ilgi?

- Sešas nedēļas.

Tas uz viņu atstāja iespaidu - iespējams, tādēļ, ka viņa sieva gaidīja bērnu. Viņš pasauca viesmīli, kas stāvēja netālu no viņiem, pūlēdamies noklausīties sarunu.

- Ernest, atnes man kaut ko iedzert. Mazu glāzīti vienalga kā.

Viņš aizmirsa, ka minūte jau pagājusi. No bāra viņus vēroja saimnieks.

- To es nebiju gaidījis.

- Es arī nē, - Megrē atzinās.

- Es domāju, ka profesors ir ļoti vecs?

- Vīrieši var uztaisīt bērnu arī astoņdesmit gadu vecumā.

- Ja jūs runājat taisnību, tas ir vēl viens iemesls, kāpēc viņš nenogalinātu.

- Klausieties, Luij...

Muzikants skatījās Megrē vēl ar zināmu neuzticību, bet vairs nebija agresīvs.

- Iespējams, ka jūs saņemsiet no Pjero kādu ziņu. Tādā vai citādā veidā. Es neprasu, lai jūs viņu man izdodat. Tikai pasakiet viņam, ka es gribētu aprunāties, kad viņš vēlēsies. Vai sapratāt?

- Un jūs laidīsiet viņu vaļā?

- Es teikšu, lai pārstāj viņu meklēt. Es varu apsolīt vienīgi to, ka no mana kabineta viņš izies brīvs.

- Ko jūs gribat viņam jautāt?

- Es vēl nezinu.

- Vai jūs joprojām domājat, ka viņš nogalinājis Lulū?

- Es neko nedomāju.

- Man neliekas, ka viņš dos kādu ziņu.

- Bet ja nu tomēr...

- Tad es pateikšu, ko esat sacījis. Tagad es atvainojos.

Vienā rāvienā iztukšojis glāzi, viņš uzkāpa uz estrādes,

kur uzlika plecos akordeonu. Pārējie neuzdeva nekādus jautājumus. Viņš noliecās pie biedriem, bet tikai tāpēc, lai pateiktu, ko spēlēt. Vīrieši pie bāra pētīja sēdošās meičas, lai izraudzītos, ar kuru dejot.

- Viesmīli

- Nekas nav jāmaksā. Uz saimnieka rēķina.

Nebija vērts strīdēties. Viņš piecēlās un gāja uz durvīm.

- Vai ko jaunu uzzinājāt?

Saimnieka balsī jautās ironija.

- Es jums pateicos par konjaku.

Nebija vērts šajā rajonā meklēt taksometru, un Megrē aizgāja līdz Šapelas bulvārim, atkratīdamies no meičām, kuras viņu nepazina un mēģināja savaldzināt. Trīssimt metrus tālāk mirdzēja Barbē krustojuma ugunis. Vairs nelija. Pār pilsētu nolaidās tāda pati migla kā no rīta, un ap mašīnu ugunīm veidojās oreoli.

Rikē iela bija pāris soļu attālumā. Viņš nevilcinādamies iegriezās gar stūri, atrada inspektoru Lobēru, kas bija gandrīz Megrē gados, bet nekad nebija ieguvis augstāku dienesta pakāpi, atpiedušos pret sienu smēķējam cigareti.

- Vai nekā nav?

- Pāri iel iekšā un ārā, bet viņu neesmu manijis.

Megrē gribējās sūtīt Lobēru gulēt. Viņš būtu gribējis

piezvanīt ari Zanvjē un teikt, lai viņš iet mājās. Un pārtraukt staciju uzraudzīšanu, jo bija skaidrs, ka Pjero nemēģinās atstāt Parīzi. Tomēr viņam bija jārīkojas pēc reglamenta. Viņam nebija tiesību riskēt.

- Labu nakti, vecais! Ja gadās kas jauns, zvani man uz mājām.

Pulkstenis bija vienpadsmit. No kinoteātriem sāka nākt ārā cilvēku pūļi. Pāri pa ietvēm gāja, rokās saķērušies, un sievietes bija aplikušas kavalieriem roku ap vidu, un bija arī tādi, kas stāvēja nišās, viens pie otra piespiedušies, un vēl citi, kuri skrēja, lai noķertu autobusu.

Aiz apgaismoto bulvāru līnijām katrai perpendikulārajai ielai bija sava sistēma un savas ēnas, kaut kur katrai bija ari vienas vai divu viesnīcu dzeltenīgās izkārtnes.

Viņš gāja uz gaismas pusi un iegriezās spilgti apgaismotā Barbē krustojuma bārā, kur vismaz piecdesmit cilvēki drūzmējās ap milzīgu vara leti.

Kaut ari viņa nodoms bija pasūtīt rumu, viņš, Grclo dzēris konjaku, gluži automātiski sacīja:

- Konjaku.

Lulū te bija grozījusies tāpat kā citas šobrīd, vērodamas vīriešu skatienus.

Viņš iegāja telefona kabīnē, ieslidināja žetonu aparātā un uzgrieza Orfēvras krastmalas numuru. Viņš nezināja, kas dežurē, pazina kāda Lisjēna balsi - tas bija jaunais ar labu izglītību, kurš jau gatavojas eksāmeniem augstākas dienesta pakāpes iegūšanai.

-Te Megrē. Vai nekā jauna nav?

- Nē, komisāra kungs. Vienīgi divi arābi apmainījušies ar dunča dūr ieniem Zelta I^āses ielā. Viens no viņiem nomira, kad to cēla uz nestuvēm. Otram, ievainotajam, izdevies izbēgt.

Tas bija nepilnu trissimt metru attālumā no vietas, kur viņš atradās. Tas bija noticis tikko - pirms divdesmit minūtēm, droši vien tad, kad viņš gāja pa Sapelas bulvāri. Viņš neko nezināja, neko nebija dzirdējis. Varbūt slepkava pagājis viņam garām. Pirms beigsies nakts, norisināsies vēl citas traģēdijas, iespējams, ka šajā pašā kvartālā tiks pastrādāts viens vai vairāki noziegumi, par kuriem policija uzzinās tikai daudz vēlāk.

Arī Pjero bija dzīvojis starp Barbē un Laviletu.

Vai viņš zināja, ka Lulū ir stāvoklī? Vai viņa zvanīja uz Grelo tāpēc, ka gribēja to pasacīt?

Doktors Pols teica, ka ta bijusi sešas nedēļas ilga grūtniecība. Tas nozīmēja, ka jau vairākas dienas Lulū māca šaubas.

Vai viņa par tām bija runājusi ar Etjēnu Guēnu?

Tas bija iespējams, bet maz ticams. Drīzāk viņa bija no meičām, kuras ietu aprunāties ar kvartāla ārstu vai vecmāti.

Viņš varēja tikai prātot. Atgriezusies mājās, viņa labu brīdi nebija varējusi pieņemt nekādu lēmumu. Kā apgalvoja Guēna kundze, profesors pēc vakariņām iegriezies pie Lulū un uzkavējies tur tikai dažas minūtes.

Megrē atgriezās pie bāra un pasūtīja vēl vienu konjaku. Viņam negribējās uzreiz iet prom. Viņam šķita, ka te ir labāk domāt par Pjero un Lulū.

- Viņa Guēnam neko neatklāja, - viņš pusbalsī noteica.

Acīmredzot viņa vispirms noslēpumu uzticēja Pjēram Eiro, un tā varēja izskaidrot muzikanta īso apciemojumu.

Vai tādā gadījumā viņš būtu mīļāko nogalinājis?

Pirmām kārtām viņai vajadzēja būt skaidrībā par savu stāvokli. Ja viņa dzīvotu citā rajonā, viņš būtu pārliecināts, ka tā bijusi pie tuvākā ārsta. Etuālas rajonā viņa palika svešiniece.

Nākamajā dienā vajadzēs nosūtīt ziņojumu visiem Parīzes ārstiem un vecmātēm. Kopš brīža, kad piezvanīja doktors Pols, Megrē bija pārliecināts, ka lietas atrisinājums meklējams Lulū grūtniecībā.

Vai Guēns gulēja mierīgi? Vai viņš izmantoja brīvu vakaru, lai strādātu pie kāda teorētiska darba ķirurģijā?

Bija pārak vēls, lai iegrieztos pie apkopējas Bro kundzes, kura arī nedzīvoja tālu - Klišī laukuma rajonā. Kāpēc viņa nepieminēja profesoru? Vai tiešām iespējams, ka viņas katru ritu bija kopā, bet apkopēja nezināja, kas ir Lulū mīļākais?

Vārtniece sākumā klusēja tāpēc, ka jutās pateicīga profesoram un vairāk vai mazāk apzināti bija viņā iemīlējusies.

Varētu sacīt, ka visas sievietes dedzīgi pūlas pasargāt profesoru no nepatikšanām, un tas bija tikpat dīvaini kā šī sešdesmit divus gadus vecā vīrieša ietekme uz viņām.

Viņš nedarīja nekā, lai tās savaldzinātu. Viņš tās it kā izklaidīgi izmantoja, lai iegūtu fizisku atslodzi, un neviena nedusmojās par viņa cinismu.

Megrē vajadzēja iztaujāt asistenti - Lisī Deso. Un varbūt vel Guēna kundzes māsu, vienīgo, uz kuru profesors nebija spējis atstāt iespaidu.

- Cik man jāmaksā?

Viņš iekāpa pirmajā taksometrā, kas pagadījās ceļā.

- Uz Rišāra Lenuāra bulvāri.

- Es zinu, Megrē kungs.

Tas viņu pamudināja meklēt taksometru, kas vakar vakarā aizveda profesoru Guēnu no slimnīcas uz mājām.

Viņš, juzdamies smags, izdzertā konjaka apdullināts, samiedza acis, un gaismas dejoja abās pusēs mašīnai.

Viņa domas arvien atgriezās pie Lulū, un viņš izvilka kabatas portfeli, lai taksometra puskrēslā apskatītu fotogrāfijas. Ari māte nesmaidīja, kad bija aizgājusi pie fotogrāfa.

5. nodaļa

Nākamajā rītā komisāram mutē bija nepatīkama konjaka garša, un, kad apspriedes laikā ceturksni pāri deviņiem pateica, ka viņu aicina pie telefona, viņam šķita, ka elpa vel ož pēc slikta alkohola, un viņš vairījās runāt, ja kāds kolēģis bija pārak tuvu.

Priekšnieka kabinetā ar logiem Sēnas pusē bija sapulcējušies visi dienestu vadītāji, un katram rokā bija kāda biezāka vai plānāka mape. Debesis joprojām bija pelēkas, upe - netīkami netīrā krāsā, cilvēki gāja tikpat ātri kā iepriekšējā dienā, it sevišķi pa Senmišela tiltu, kur pūta ass vējš, vīrieši pieturēja ar roku cepuri, bet sievietes pieliecās, turēdamas svārkus.

- Jūs varat runāt te.

- Es baidos, priekšniek, ka tā būs gara saruna. Labāk iešu uz savu kabinetu.

Citi, kas droši vien nebija iepriekšējā vakarā dzēruši konjaku, neizskatījās labāk, un visi bija sliktā omā. Acīmredzot tadu iespaidu radīja apgaismojums.

- Vai tas esat jūs, priekšniek? - Žanvjē jautāja ar zināmu satraukumu balsī.

- Kas noticis?

- Viņš nupat bija. Vai gribat, lai izstāstu sīkāk?

Tiešām, ari Žanvjē, kam vajadzēja gulēt uz dīvāna Lulū

dzīvoklī, droši vien neizskatījās sevišķi spirgts.

- Es klausos.

- Tas bija tā. Nu jau pagājušas dažas minūtes, ne vairāk kā desmit. Es biju virtuvē un dzēru kafiju, ko biju sev uzvārījis. Man nebija ne žaketes, ne kaklasaites. Jāteic, ka man izdevās aizmigt tikai ļoti vēlu naktī.

- Vai vakars pagāja mierīgi?

- Es neko nedzirdēju. Es nevarēju aizmigt, un tas bija viss.

- Turpini.

- Jūs redzēsiet, ka tas ir pavisam vienkārši. Tik vienkārši, ka es vēl nevaru atjēgties. Es sadzirdēju klusu troksni - sledzenē pagriezās atslēga. Es paliku stāvam kā iemiets, bet tā, lai redzētu salonu. Kāds iegaja priekštelpā, izgāja tai cauri, atvēra otras durvis. Tas bija profesors, kurš ir augumā lielāks un kalsnaks, neka biju iedomājies. Viņam mugurā bija garš, tumšs mētelis un vilnas šalle ap kaklu, galvā cepure un rokās cimdi.

- Ko viņš darīja.

- Tiešām. Taisni to es gribētu jums izskaidrot. Viņš nedarīja neko. Viņš lēnam pagāja dažus soļus kā cilvēks, kas pārnācis mājās. Mirkli es nesapratu, uz ko viņš tik cieši raugās, bet tad apjēdzu, ka tās ir manas kurpes, kas bija palikušas uz paklāja. Pagriezis galvu, viņš mani pamanīja un mazliet sarauca uzacis. Tikai mazliet. Viņš nesatrūkās. Viņš neizskatījās nedz noskaities, nedz izbijies.

Viņš skatījās uz mani kā cilvēks, kas domā par kaut ko citu un kam vajadzīgs laiks, lai atgrieztos īstenībā. Beidzot, balsi nepaceļot, viņš jautāja:

“Vai jūs esat no policijas?”

Mani parsteidza viņa āriene, tas, kā viņš skatījās uz lietām, un es spēju tikai palocīt galvu.

Labu bridi klusējām abi, un, spriežot pēc tā, kā viņš raudzījās uz manām neapautajām kājām, man radās iespaids, ka viņš nav apmierināts ar manu vaļību. Tas ir tikai iespaids. Varbūt viņu manas kājas nemaz neinteresēja.

Beidzot es spēju pajautāt:

“Ko jūs te gribat darit, profesora kungs?”

‘Tātad jūs zināt, kas es esmu?”

Šis cilvēks spēj izturēties tā, it kā otrs būtu galīga niecība, un arī tad, kad viņš skatās virsū, skatiens ir tāds, it kā viņš aplūkotu tapešu rakstu.

“Es neesmu atnacis darīt ko īpašu,” viņš nomurmināja. “Es tikai gribēju paskatīties.”

Un viņš tiešām apskatīja dīvānu, uz kura vēl bija spilvens un sega, ar kuru biju sedzies, ieelpoja kafijas smaržu.

Joprojām neitrāla balsī viņš piemetināja:

"Man jābrīnās, ka jūsu priekšniekam nav ienācis prātā mani nopratināt. Varat viņam pasacīt, jaunais cilvēk, ka esmu viņa rīcībā. Patlaban es braucu uz Košēnu, kur būšu līdz vienpadsmitiem. Pēc tam - uz Senžozefa klīniku, pirms atgriezīšos pusdienot, un pēcpusdienā man ir svarīga operācija Neijī amerikāņu hospitālī.”

Viņš vēlreiz pārlaida skatienu telpai, tad pagriezās un izgaja, aizverot aiz sevis durvis.

Es atvēru logu, lai noskatītos, kā viņš aizbrauc. Pie mājas stavēja taksometrs, un uz ietves viņu gaidīja jauna sieviete ar melnu portfeli padusē. Viņa atvēra profesoram mašīnas durvis un iekāpa pēc viņa. Manuprāt, kad viņa no rīta brauc profesoram pakaļ, viņa no vārtnieces telpas zvana, ka ir ieradusies. Tas ir viss, priekšniek.

- Es tev pateicos.

- Vai, jusuprat, viņš ir bagāts?

- Pastāv uzskats, ka viņš pelna daudz naudas. Trūcīgos pacientus viņš operē par velti, bet, ja liek maksāt, tad prasa ārkārtīgi lielu naudu. Kāpēc tu ar mani par to runā?

- Tāpēc, ka šonakt, nevarēdams aizmigt, es apskatīju jaunkundzes mantas. Tur nebija nekā tāda, ko es cerēju atrast. Tiesa, ir divi kažoki, bet ne sevišķi augstas kvalitātes, viens - no apstrādātas aitādas. Neviens priekšmets, sākot ar veļu un beidzot ar apaviem, nav pirkts slavenā firmā. Protams, tās nav drēbes, ko viņa valkājusi Barbē rajonā, bet nav ari drānas, kādas mēdz būt sievietei, kuru uztur bagāts mīļākais. Es neatradu ari čeku grāmatiņu vai kādu papīru, kas liecinātu, ka viņai ir rēķins bankā. Bija tikai dažas tūkstošfranku naudaszīmes somiņā un divas citas -naktsgaldiņa atvilktnē.

- Manuprāt, tu vari nākt šurp. Vai tev ir atslēga?

- Es redzēju atslēgu rokassomiņā.

- Aizslēdz durvis. Piestiprini kādu diegu vai ko citu, lai mēs zinātu, vai kāds tur nav bijis. Vai apkopēja nav atnākusi?

Megrē vakar nebija viņai pateicis, vai tai jāierodas kopt dzīvokli. Neviens nebija padomājis, vai viņai samaksāts.

Nebija vairs vērts atgriezties pie priekšnieka, kur apspriede jau bija beigusies. Lobērs Rikē ielā droši vien bija noguris, nosalis un kopš bistro atvēršanas, jādomā, jau sildījies ar dažām glāzēm ruma.

Megrē piezvanīja Zelta Lāses ielas komisariātam.

- Vai Žanēns ir pie jums? Vai šorīt viņš pie jums nav iegriezies? Te Megrē. Vai jūs varētu kādu aizsūtīt uz Rikē ielu, kur viņš atradīs vienu no maniem inspektoriem -Lobēru. Vajadzētu viņam pateikt: ja nav nekā jauna, lai viņš man piezvana un iet gulēt.

Viņš pūlējās atcerēties daudzos darbus, ko iepriekšejā vakarā, atgriežoties no Barbē, bija nolēmis šorīt izdarīt. Viņš pasauca Likā.

- Kā klājas?

- Labi, priekšniek. Šonakt divi kārtībnieki no XX rajona nosprieduši, ka ir notvēruši Pjero. Viņi aizveduši puisi uz iecirkni. Tas nav bijis Pjero, bet kāds, kas viņam līdzinājies, un ari muzikants - no Blanšas laukuma restorāna.

- Man gribētos, lai tu piezvani uz Bezjēru. Mēģini uzzināt, vai tāds Ernests Filons, kas pirms dažiem gadiem ārstējies šis pilsētas slimnīcā, vēl dzīvo tajā apkaimē.

- Skaidrs.

- Tāpat man gribētos, lai tu izjautā šoferus, kuri vakaros mēdz stavet Košēna apkārtnē. Viens no viņiem, domājams, vakar vedis profesoru mājās.

- Vairāk nekas?

- Pagaidām viss.

Tā bija ikdiena. Un vesela kaudze dokumentu gaidīja uz rakstāmgalda, neskaitot tiesu ārsta un Gastina-Reneta ziņojumus, kurus vajadzēja nodot miertiesai.

Viņš pārtrauca darbu, lai pajautātu sava drauga doktora Pardona telefona numuru - viņš bija ārsts, un ģimenes satikās gandrīz katru mēnesi.

- Vai esi ļoti aizņemts?

- Pieci vai seši pacienti priekšistabā. Mazāk nekā parasti šajā gadalaikā.

- Vai tu pazīsti profesoru Guēnu?

- Viņš operējis vairākus manus pacientus, un es asistēju.

- Ko tu par viņu domā?

- Ka viņš ir viens no izcilākajiem ārstiem - ne tikai no tiem, kādi mums ir, bet no visiem, kādi bijuši. Pretēji daudziem ķirurgiem, viņš nav rokas vien, viņš ir smadzenes, un viņš izdarījis atklājumus, kuriem ir liela nozīme tagad un būs vienmēr.

- Un kā cilvēks?

- Ko īsti tu gribi zināt?

- Ko tu domā.

- Grūti pateikt. Viņš nav sevišķi sabiedrisks, un ar nenozīmīgu iecirkņa ārstu, kāds esmu es, nekādās darīšanās neielaidīsies. Šķiet, ka viņš ir atturīgs ari pret citiem.

- Vai viņu nemīl?

- Drīzāk no viņa baidās. Viņam ir īpaša maniere, kā atbildēt uz jautājumiem, ja kāds atļaujas tos uzdot. Šķiet, ka pret pacientiem viņš reizēm ir vēl bargāks. Stāsta par kādu ārkārtīgi bagātu vecu sievieti, kura lūgtin lūgusi, lai viņš operē, un par to piesolījusi veselu bagātību. Viņš esot atbildējis:

“Operācija jums dos liekas divas nedēļas vai mēnesi. Laiks, ko es tai patērēšu, var izglābt cit;un slimniekam visu mūžu.”

Bet citādi Košēna personāls viņu dievina.

- It sevišķi sievietes, vai ne?

- Vai tev jau stāstīts? Šķiet, ka šajā ziņā viņš ir gluži neparasts gadījums. Reizēm viņš tūlīt pēc operācijas... Vai saproti?

- Vai tas ir viss?

- Bet tik un tā viņš ir izcils cilvēks.

- Es tev pateicos, vecais.

Viņam gribējās parunāt ar Dezire Bro, kaut arī pats nezināja, kādēļ īsti. Viņš būtu varējis viņu izsaukt vai aizsūtīt viņai pakaļ. Tā strādāja lielākā daļa citu dienestu vadītāju - daži no tiem neizgāja no kabineta visu dienu.

Viņš iegāja pie Likā, kurš runāja pa telefonu.

- Es uz stundu vai divām iziešu.

Viņš paņēma mašīnu, lika sevi aizvest uz Nollē ielu aiz Klišī laukuma, kur dzīvoja Lulū dzīvokļa apkopēja. Noplucis nams, kas nebija krāsots gadus divdesmit, un daudzās ģimenes, kas taja sablīvējušas, bija jaušamas kāpnēs un kāpņu laukumiņos, kur rotaļājas bērni.

Bro kundze dzīvoja piektajā stāvā pagalma pusē. Lifta nebija, kāpnes - stāvas. Megrē kāpjot vajadzēja divreiz apstāties, ieelpot patīkamas un mazāk patīkamas smaržas.

- Kas tur ir? - no dzīvokļa atsaucās, kad viņš pieklauvēja pie durvīm. - Nāciet iekšā. Es nevaru iet atvērt.

Viņa - apakšsvārkos, basām kājām - virtuvē mazgāja

veļu cinkotā skārda vannā. Viņa nesatrūkās, ieraugot komisāru neteica arī labdien, tikai gaidīja, kad viņš sāks runāt.

- Es iegriezos pie jums garāmejot.

- Kaut kas traks!

Tvaiki, kas cēlās no veļas, aizsviedrēja logu rūtis, kuras pilnīgi zaudēja caurspīdību. Blakusistabā varēja dzirdēt krākšanu, Megrē tur pamanīja gultas kājgali, un Bro kundze gāja aizvērt durvis.

- Vīrs guļ, - viņa teica.

- Piedzēries?

- Kā vienmēr.

- Kāpēc jūs vakar man neteicāt, kas ir Lulū nopietnais mīļākais?

- Tāpēc, ka jūs man nejautājāt. Ja es pareizi atceros, jūs man jautājāt, vai esmu redzējusi cilvēku, kas pie viņas ciemojas.

- Un jūs viņu nekad neesat redzējusi?

- Nē.

- Bet jus taču zinājāt, ka tas ir profesors?

Pēc sejas izteiksmes bija skaidrs, ka viņa zināja vēl daudz vairāk. Tomēr viņa pateiks tikai tik daudz, cik izdosies izvilkt. Un ne tāpēc, ka viņa kaut ko slēptu sevis dēļ. Droši vien ari ne tālab, lai kādu pasargātu. Tas bija princips - nepalīdzēt policijai, un galu galā tas bija gluži dabiski, ja ņem vērā, ka policija visu mūžu bija viņu vajājusi. Viņai nepatika policisti. Tie bija viņas dabiskie ienaidnieki.

- Vai saimniece jums par viņu stāstīja?

- Droši vien reizēm gadījās.

- Ko viņa teica?

- Viņa man tik daudz ko ir teikusi!

- Vai viņa gribēja to atstāt?

- Es nezinu, vai viņa gribēja to atstāt, bet šajā mājā laimīga arī viņa nebija.

Uzaicinājumu nesagaidījis, Megrē apsēdās uz krēsla, kura pītais sēdeklis nokrakšķēja.

- Kāpēc tad viņa negāja prom?

- Es viņai to neesmu jautājusi.

- Vai viņa mīlēja Pjero?

- Man tā likās gan.

- Vai viņa no Guēna saņēma daudz naudas?

- Viņš deva, kad viņa gribēja.

- Vai viņa gribēja bieži?

- Kad tās pietrūka. Reizēm, ejot iepirkties, es viņas somiņā un atvilktnē atradu tikai sīknaudu. Tad es viņai teicu, un viņa man atbildēja: “Es viņam tūlīt paprasīšu.”

- Vai viņa deva naudu Pjero?

- Tas uz mani neattiecas. Ja viņa būtu bijusi gudrāka...

Viņa klusēja.

- Kas tad būtu bijis?

- Pirmām kārtām, viņa nekad nebūtu nākusi dzīvot uz to māju. kur izskatījās pec cietumnieces.

- Vai viņš neļāva viņai nekur iet?

- Viņa pati neiedrošinājās nekur iet - aiz bailēm, ka kungam ienāks prātā pa ceļam iegriezties un sasveicināties. Viņa nebija mīļākā, bet tāda kā kalpone, tikai ar to starpību, ka no viņas gaidīja nevis darbu, bet mīlināšanos. Ja viņai būtu dzīvoklis citur, un viņam vajadzētu papūlēties... Bet ko tas viss dod? Ko īsti jūs no manis gribat?

- Ziņas.

- Šodien, kad jūs nākat ievākt ziņas, jūs noņemat cepuri. Ja rit es nelaimīgā kārtā apstāšos pie kāda plaukta veikalā, jūs mani iebāzīsiet tuptūzī. Kam man jūsu ziņas vajadzīgas?

Viņa izkāra veļu žāvēties uz auklas, kas bija izvilkta pāri virtuvei.

- Vai jūs zinājāt, ka Lulū ir stāvokli?

Viņa spēji partrauca rosīties.

- Kas jums to teica?

- Autopsija.

- Tada gadījumā viņa nav kļūdījusies.

- Kad viņa ar jums par to runāja?

- Varbūt trīs dienas pirms tam, kad viņai iešāva lodi galvā.

- Vai viņa nebija pārliecināta?

- Nē. Viņa vēl nebija gājusi pie ārsta. Viņa neiedrošinājās iet.

- Kāpēc.

- Liekas, baidījās, ka vajadzēs vilties.

- Vai viņa vēlējās bērnu?

- Manuprāt, viņa bija apmierināta, ka ir stāvoklī. Vēl bija par agru priecāties. Es viņai teicu, ka tagad dakteriem ir tāds triks, ar kuru uzreiz iegūst skaidrību - pat pēc divām nedeļām.

- Vai viņa gāja pie kāda konsultēties?

- Viņa man jautāja, vai es nezinu kādu, un es tai iedevu viena daktera adresi Dāmu ielā - netālu no šejienes.

- Vai viņa aizgāja pie ārsta?

- Ja arī aizgāja, man viņa to neteica.

- Vai Pjero zināja?

- Vai tad jūs nepazīstat sievietes? Vai esat redzējis sievieti, kas par šīm lietām runātu ar vīrieti, pirms būtu pārliecināta par savu stāvokli?

-Vai, jūsuprāt, viņa ari profesoram neko neteica?

- Mēģiniet pakustinat pats savas smadzenes.

- Kas, jūsuprāt, būtu noticis, ja viņa nebūtu nogalināta?

- Es nezīlēju kafijas biezumos.

- Vai viņa bēmu būtu dzemdējusi?

- Noteikti.

- Vai viņa paliktu kopā ar profesoru?

- Ja vien viņa neaizietu ar Pjero.

- Kurš, pēc viņas domām, bija tēvs?

Ari šoreiz viņa uz Megrē paskatījās tā, it kā viņš būtu pēdējais nepraša.

- Jūs taču neiedomājaties, ka tas varētu būt vecis?

-Tādas lietas gadās.

- Par tadam lietām var izlasīt avīzēs. Bet sievietes nav nekādas govis, ko tur kūtī un reizi gadā ved pie buļļa, tāpēc par šīm lietām ir grūti spriest.

Blakusistabā vīrs savā gultā sagrozījās un ierūcās. Viņa atvēra durvis.

- Vienu mirklīti, Žiļ... Man te ir ciemiņš. Es pēc dažām minūtēm atnesīšu tev dzert.

Un Megrē viņa noprasīja:

- Vai jums ir vēl kadi jautājumi.

- Nekas sevišķs. Vai jūs nevarējāt ciest profesoru Guēnu?

- Es jau teicu - es viņu nekad neesmu redzējusi.

- Un tomēr jūs viņu neieredzējāt?

- Es neieredzu visus šos ļaudis.

- Ieomājieties, ka, no rīta ierodoties, jūs būtu ieraudzījusi Lulū rokā vai blakus rokai, uz paklāja, revolveri. Vai jums nerastos kārdinājums novākt to, lai pašnāvības iespēja nebūtu pierādāma, un sagādāt profesoram nepatikšanas?

- Vai jums tas neliekas nogurdinoši? Vai tiešām jūs mani turat par tādu muļķi, ka es varētu iedomāties, ka policija, ja var izvēlēties starp slavenu viru un nabaga puisi -muzikantu, vainu neuzvels muzikantam?

Viņa ielēja krūzē kafiju, piebēra cukuru un uzsauca vīram:

-Es jau eju!

Megrē neuzstāja. Tikai tad, kad jau bija uz sliekšņa, viņš pajautāja Dāmu ielas ārsta vārdu un adresi.

Tas bija kāds Diklo. Viņš tikai nesen bija iekārtojies un droši vien tikko beidzis studijas, jo viņa konsultāciju kabinets bija gandrīz tukšs, tajā atradās vienīgi paši nepieciešamākie instrumenti. Kad Megrē pateica savu vārdu, viņš, šķiet, uzreiz saprata, par ko ir runa.

- Es jau domāju, ka agrāk vai vēlāk pie manis kāds atnāks.

- Vai viņa nosauca savu vārdu?

- Jā. Es pat izrakstīju kartīti.

- Cik sen viņa zināja, ka ir stāvoklī?

Ārsts piepeši izskatījās pēc studenta, un, lai liktos cienīgāks, ielūkojās gandrīz tukšajā pacientu kartotēkā.

- Viņa atnāca sestdien, viņu bija atsūtījusi sieviete, kuru esmu ārstējis.

- Jā, es zinu, Bro kundze.

- Viņa man teica, ka varbūt ir stāvoklī un ka viņai tas jāzina skaidri.

- Vienu mirklīti. Vai viņa izskatījās nobažījusies?

- Varu jums atbildēt, ka nē. Ja kāda meiča man uzdod tādu jautājumu, es gaidu, vai viņa man lūgs, lai daru kaut ko tādu, kas beidzas ar abortu. Tas notiek nezin cik reižu nedēļā. Es nezinu, vai citos rajonos ari tā ir. Vārdu sakot, es viņu rūpīgi vēroju. Es viņai prasīju parasto urīna paraugu. Viņa gribēja zināt, kā grūtniecību nosaka, un es viņai izskaidroju truša testu.

- Kāda bija viņas reakcija?

- Viņa bēdājās, ka mums jānogalina trusis. Es viņai teicu, lai atnāk pirmdienas pēcpusdienā.

- Un vai viņa atnāca?

- Pussešos. Es viņai sacīju, ka viņa neapšaubāmi ir stāvoklī, un viņa man pateicās.

- Vai neko citu viņa neteica?

- Viņa lūdza, lai vēlreiz pasaku, ka tas ir pilnīgi droši.

- Vai viņa likās laimīga?

- Es varētu zvērēt - jā.

Tātad pirmdien ap sešiem Lulu atstāja Dāmu ielu un atgriezās Kamo avēnijā. Ap astoņiem, paēdis pusdienas - tā apgalvoja Guēna kundze -, profesors pavadīja dažas minūtes ceturtā stāva dzīvokli, pēc tam devās uz slimnīcu.

Apmēram līdz desmitiem Luīze Filona bija viena. Viņa ēda konservētu langustu un iedzēra mazliet vīna. Šķiet, pēc tam viņa likās gulēt, jo gulta bija savandīta; nevis tādā nekārtībā, it kā viņa būtu gulējusi ar vīrieti, bet vienkārši nesaklāta.

Tajā brīdī Pjero jau bija Grelo kafejnīcā, un viņa būtu varējusi tūlīt piezvanīt. Taču viņa zvanīja tikai ap pusdesmitiem.

Vai viņa lika Pjero darba laikā steigties uz Etuālas laukumu tikai tāpēc, lai pavēstītu viņam jaunumus? Ja tā -kāpēc tad viņa tik ilgi gaidīja?

Vai Pjero iekāpa taksometrā? Pēc vārtnieces liecības, viņš dzīvoklī uzturējās apmēram divdesmit minūtes.

Guēns, saskaņā ar tās pašas vārtnieces un sievas liecību, atgriezās no slimnīcas mazliet pēc vienpadsmitiem un pie mīļākās neiegriezās.

Nākamajā rītā astoņos Bro kundze, sākot darbu, atrada Luīzi mirušu viesistabas dīvāna stūrī un apgalvoja, ka mirušās tuvumā nav bijis neviens ierocis.

Doktors Pols, kas savos slēdzienos vienmēr bija piesardzīgs, sacīja, ka nāve iestājusies laikā no deviņiem līdz vienpadsmitiem. Tā kā Lulū bija zvanījusi uz Grelo pus-desmitos, varēja laiku saīsināt par pusstundu.

Dzīvoklī atrastie pirkstu nospiedumi piederēja tikai četrām personām: pašai Lulū, apkopējai, profesoram un

Pjēram Eiro. Mērss kādu bija aizsūtījis uz Košēnu, lai nofotografē Guēna pirkstu nospiedumus uz kādas kartītes, ko viņš slimnīcā tikko bija parakstījis. Ar trim pārējiem nebija lieku pūļu, jo viņiem visiem bija kartītes kriminālpolicijā.

Acīmredzot Lulu nedomāja, ka viņai varētu uzbrukt, jo šauts bija no neliela attāluma.

Dzīvoklis nebija savandīts, kas nozīmēja, ka slepkava nebija nonāvējis naudas dēļ, nedz ari tāpēc, lai dabūtu rokā kādu svarīgu dokumentu.

- Es jums pateicos, doktor. Es pieņemu, ka pēc viņas vizītes neviens nav nācis apvaicāties par Filona jaunkundzi? Vai neviens nav arī zvanījis, lai par viņu runātu?

- Nē. Kad es izlasīju avīzē, ka viņa nogalināta, es gaidīju policijas ierašanos, jo pie manis viņu atsūtīja apkopēja, un tā bija lietas kursa. Patiesību sakot, ja jūs šorīt nebūtu atnācis, es katram gadījumam pēcpusdienā jums piezvanītu.

Pēc neilga laika no Dāmu ielas bistro Megrē piezvanīja Guēna kundzei. Viņa pazina komisāra balsi un nebrīnījās.

- Es klausos, komisāra kungs.

- Jūs man vakar teicāt, ka jūsu māsa strādā bibliotēkā. Vai es varu pajautāt, kādā tieši?

- Sensilpisa laukuma municipālajā bibliotēkā.

- Paldies.

- Vai jūs neko neesat atklājis?

- Vienīgi to, ka Luīze Filona bijusi stāvoklī.

- Ak tā!

Viņš nožēloja, ka teicis to pa telefonu, jo neredzot nevarēja spriest par viņas reakciju.

- Vai tas jūs pārsteidz?

- Diezgan... jā... Tas laikam ir diezgan smieklīgi, bet no šādām sievietēm to nekad negaida. Cilvēki aizmirst, ka viņas ir tādas pašas kā visas citas.

- Jūs nezināt - vai jūsu vīram tas bija zināms?

- Tad viņš man būtu teicis.

- Vai viņam bērni nekad nav bijuši?

- Nekad.

- Vai viņš tos negribēja?

- Manuprāt, viņš nekad nav domājis, vai tie varētu būt vai nē. Bet mums to nav. Acīmredzot manas vainas dēļ.

Mazais, melnais auto viņu aizveda uz Sensilpisa laukumu, kuru viņš nezināmu iemeslu dēļ nevarēja ciest vairāk kā jebkuru citu laukumu Parīzē. Viņam vienmēr likās, ka tas atrodas kaut kur provincē. Pat veikali, viņaprāt, neizskatījās tādi kā citur, bet gājēji šķita gausāki un pelēcīgāki.

Bibliotēka bija sevišķi pelēcīga, slikti apgaismota, klusa kā baznīca un tobrīd arī tukša - tikai divi trīs apmeklētāji, droši vien pastāvīgie lasītāji, šķirstīja noputējušus sējumus.

Antuanete Olivjē, Guēna kundzes māsa, skatījās, kā viņš tuvojas, un šķita, ka viņai ir vairāk nekā piecdesmit gadu, viņas stājā jautās mazliet nicīga pašpaļāvība, kāda raksturīga sievietēm, kuras iedomājas, ka atklājušas visas patiesības.

- Es esmu komisārs Megrē no kriminālpolicijas.

- Es jūs pazinu pēc jūsu portretiem.

Viņa runāja pusbalsī gluži kā baznīcā. Vairāk gan bibliotēka atgādināja skolu nekā baznīcu, it sevišķi tad, kad Olivjē jaunkundze apsēdās pie zaļu drānu apklāta galda, kas bija rakstāmgalda vietā. Viņa bija tuklāka nekā māsa Žermēna, bet tāpēc neizskatījās dzīvāka, un ādai bija tāda nokrāsa, kāda dažkārt mēdz būt mūķenēm.

- Es pieņemu, ka esat atnācis, lai uzdotu man jautājumus?

- Jūs nekļūdāties. Jūsu māsa man teica, ka vakar vakarā jūs esat ciemojusies pie viņas.

- Tā ir taisnība. Es ierados ap pusdeviņiem un aizgāju pusdivpadsmitos, līdzko ieradās indivīds, ko jūs pazīstat.

Acīmredzot viņa tā gribēja izrādīt savu vislielāko nicināšanu - pat neizrunājot svaiņa vārdu, un, šķiet, indivīds viņu apmierināja, jo viņa to noskandēja pa balsieniem.

- Vai jūs bieži pavadāt vakarus pie māsas?

Megrē domāja, ka tādu vai citādu iemeslu dēļ sieviete ir piesardzīga un ka viņa būs vēl noslēgtāka nekā vārtniece vai Bro kundze.

Abas viņas atbildēja apdomīgi, jo baidījās sagādāt nepatikšanas profesoram.

Turpretī šī droši vien bažījās, ka var mazināt aizdomas.

- Reti, - viņa ar nožēlu atbildēja.

- Ko tas nozīmē - reizi pusgadā, reizi gadā, reizi divos gados?

- Varbūt reizi gadā.

- Vai jūs bijāt norunājušas, ka aiziesiet ciemos?

- Ar māsu nekas nav jānorunā.

- Vai jūs gājāt uz turieni, nezinot, vai viņa ir mājās? Vai jums dzīvoklī ir telefons?

-Jā.

- Vai jūs māsai nepiezvanījāt?

- Viņa piezvanīja man.

- Vai viņa lūdza, lai aizejat ciemos?

- Gluži tā nebija. Viņa runāja par šo un par to.

- Par ko?

- Galvenokārt par ģimeni. Viņa maz raksta vēstules. Es esmu ciešākās attiecībās ar citām māsām un brāļiem.

- Vai viņa teica, ka labprāt jūs satiktu?

- Apmēram tā. Viņa jautāja, vai esmu brīva.

- Cik bija pulkstenis?

- Apmēram pusseptiņi. Es tikko biju pārnākusi no darba un gatavoju vakariņas.

- Vai tas jūs nepārsteidza?

- Nē. Es tikai apjautājos, vai viņa tur nebūs. Ko viņš jums teica?

- Vai jūs runājat par profesoru Guēnu?

-Jā.

- Es viņu vēl neesmu iztaujājis.

- Vai tāpēc, ka uzskatāt par nevainīgu? Vai tāpēc, ka viņš ir slavens ķirurgs, Medicīnas akadēmijas loceklis, un ka...

Nekļūstot skaļāka, balss sāka vibrēt.

- Kas notika, kad jūs ieradāties Kamo avēnijā? - Meg-rē viņu pārtrauca.

- Es iegāju dzīvoklī, es noskūpstīju savu māsu, novilku mēteli un noņēmu cepuri.

- Kur jūs uzturējāties?

- Mazajā istabiņā blakus Žermēnas guļamistabai, kuru viņa sauc par buduāru. Lielais salons ir drūms, un to gandrīz nekad nelieto.

- Ko jūs darījāt?

- To pašu, ko parasti dara māsas mūsu gados, ja nav vairākus mēnešus satikušās. Mēs tērzējām. Es viņai stāstīju par visiem ģimenes locekļiem. Galvenokārt runāju par Fransuā, brāļadēlu, kuru pirms gada iesvētīja par priesteri un kurš kā misionārs drīz dosies uz Kanādas ziemeļiem.

- Vai jūs kaut ko dzērāt?

Jautājums viņu tik ļoti šokēja, ka tā pat mazliet piesarka.

- Vispirms mēs izdzērām pa tasei kafijas.

- Un pēc tam?

- Es vairākas reizes nošķaudījos. Es teicu māsai - baidos, ka būšu dabujusi drudzi, iznākot no metro, kur bija smacīgi karsts. Ari pie manas māsas ir pārāk silti.

- Vai kalpotājas bija dzīvokli?

- Viņas abas aizgaja uz savām augšstāva istabām ap deviņiem, kad bija novēlējušas labu nakti. Manai māsai ir viena un tā pati virēja jau divpadsmit gadus. Istabenes mainās biežāk, un par iemeslu nav ko šaubīties.

Viņš par iemeslu neapjautājās; viņš saprata.

- Tātad jūs šķaudījāt...

- Zermēna teica, ka uztaisīs mums groku, un aizgāja to sagatavot virtuvē.

- Ko jūs pa to laiku darījāt?

- Es lasīju avīzē rakstu, kurā bija runa tieši par mūsu dzimto ciemu.

- Vai jūsu māsa ilgi bija prom?

- Tik ilgi, cik vajag, lai uzvāritu divas glāzes ūdens.

- Vai arī citas reizes jūs sagaidījāt, kad ieradīsies svainis, un tikai tad gājāt prom?

- Es cik vien iespējams vairos satikties ar viņu.

- Vai jūs jutāties pārsteigta, redzot, ka viņš ierodas?

- Māsa apgalvoja, ka viņš nepārnāks pirms pusnakts.

- Kāds viņš izskatījās?

- Tāds pats kā vienmēr - cilvēks, kas sevi stāda augstāk par visiem morāles un pieklājības likumiem.

- Vai neko sevišķu viņā nepamanījāt?

- Es nepūlējos uz viņu skatīties. Es paņēmu savu cepuri, savu mēteli un aizgāju, aizcērtot durvis.

- Vai vakara gaitā jūs nesadzirdējāt troksni, kas būtu varējis būt šāviens?

- Nē. Apmēram līdz vienpadsmitiem kāds augšējā stāvā spēlēja klavieres. Es dzirdēju, ka tas ir Sopēna skaņdarbs.

- Vai jūs zinājāt, ka jūsu svaiņa mīļākā ir stāvoklī?

-Tas mani nemaz nepārsteidz.

- Vai māsa jums par to stāstīja?

- Viņa ar mani par to meiču nesarunājās.

- Vai viņa nekad par to nerunāja?

-Nē.

- Un tomēr jūs zinājāt?

Viņa nosarka vēlreiz.

- Sākumā, kad tas indivīds viņu iekārtoja namā, māsa man lika to saprast.

- Vai tas viņai darīja raizes?

- Katram ir sava domāšana. Un nav iespējams gadiem ilgi dzīvot kopā ar tādu tipu un pašai nesamaitāties.

- Citiem vārdiem, jūsu māsa nepārmeta vīram viņa sakaru un nedusmojās par to, ka namā dzīvo Luīze Filona?

- Ko jūs gribat panākt?

Viņam tiešām būtu grūti atbildēt uz šo jautājumu. Viņam bija iespaids, ka rok aizvien dziļāk un dziļāk, nezinot, ko beigās atradīs, tikai rūpējoties, lai gūtu iespējami pareizu priekšstatu par cilvēkiem, kas bijuši saistīti ar Lulū, un par pašu Lulū.

Viņus iztraucēja jauns cilvēks, kam bija vajadzīgas grāmatas, un Antuanete atstāja komisāru uz piecām vai sešām minūtēm. Atgriežoties viņa bija sakrājusi jaunu naidu pret savu svaini un neļāva Megrē ne muti atvērt.

- Kad jūs viņu apcietināsiet?

- Vai jūs domājat, ka viņš nogalinājis Luīzi Filonu?

- Kurš tad?

-Tas varētu būt arī viņas mīļākais Pjero, piemēram.

- Kāpēc tad lai viņš to darītu?

- Aiz greizsirdības vai tāpēc, ka viņa gribējusi izbeigt attiecības.

- Un jūs domājat, ka tas otrais nebija greizsirdīgs? Vai jūs domājat, ka cilvēks viņa gados neniknojas, redzēdams, ka meiča dod priekšroku nevis viņam, bet jaunam vīrietim? Un ja viņa bija nolēmusi to atstāt?

Šķita, ka Antuanete grib viņu hipnotizēt, lai labāk iedzītu galvā pārliecību par profesora vainu.

- Ja jūs viņu labāk pazītu, jūs saprastu, ka tas nav no

tiem, kurš apdomājas, pirms likvidē cilvēcisku būtni.

- Manuprāt, gluži pretēji, viņš savu mūžu ziedo, lai glābtu cilvēku dzīvības.

- Tikai aiz patmīlības! Lai apliecinātu pasaulei, ka viņš ir mūsdienu dižākais ķirurgs. Pierādījums - viņš ir ar mieru izdarīt tikai sarežģītas operācijas.

- Varbūt tāpēc, ka citi var uzņemties vienkāršākus gadījumus.

-Jūs viņu aizstāvat nepazīdams.

- Es pūlos saprast.

- Bet tas nemaz nav tik sarežģīti.

- Jūs aizmirstat, ka, saskaņā ar tiesu ārsta ziņojumu, -un viņš reti kad kļūdās - noziegums pastrādāts pirms vienpadsmitiem. Bet pulkstenis bija jau pāri vienpadsmitiem, kad vārtniece redzēja profesoru pārnākam, un viņš uzreiz uzbrauca piektajā stāvā.

-t Kas pierāda, ka pirms tam viņš nav bijis mājās?

- Manuprāt, nav grūti slimnīcā pārbaudīt, ko viņš visu vakaru darījis.

- Vai jūs esat pārbaudījis?

Nu bija Megrē kārta nosarkt.

- Vēl nē.

- Nu, tad izdariet to! Tas būs prātīgāk, nekā trenkāt jaunu puisi, kas neko nav izdarījis.

- Vai jūs profesoru ienīstat?

- Viņu un visus, kas viņam līdzīgi.

Viņa to pateica tik nikni, ka trīs lasītāji, kas bija iegrimuši grāmatās, reizē pacēla galvu.

- Jūs esat aizmirsis cepuri!

- Man šķita, ka esmu to atstājis priekštelpā.

Viņa nicīgi rādīja ar pirkstu uz galda zaļo pārsegu, kur vīrieša platmale, viņasprāt, rēgojās gandrīz vai kā nepieklājīgs priekšmets.

6. nodaļa

No tehniskā viedokļa Antuanetei bija sava taisnība.

Kad Megrē ieradās Košēna slimnīcā Senžaka priekšpilsētā, Etjēns Guēns kopā ar asistenti jau bija aizbraucis uz Senžozefa klīniku.

Komisārs to bija paredzējis, jo pulkstenis rādīja pāri vienpadsmitiem. Bet viņš nebija ieradies, lai sastaptu profesoru. Varbūt viņš īstenībā, pats nezinādams, kādēļ, vēl nevēlējās nonākt aci pret aci ar viņu.

Guēna telpas bija trešajā stāvā, un Megrē ilgi vajadzēja sarunāties ar sekretāru, līdz viņam ļāva ieiet. Viņš ieraudzīja garu gaiteni, kur valdīja daudz dzīvāka rosība, nekā viņš bija iedomājies, un māsiņas skraidīja ļoti nevaļīgas. Tā, pie kuras viņš vērsās, kad viņa iznāca no kādas palātas, izskatījās mazāk aizņemta nekā citas un bija sieviete gados, jau pavisam sirmiem matiem.

- Vai jūs esat vecākā māsa?

- Es esmu dežurējošā vecākā māsa.

Viņš stādījās priekšā un piebilda, ka vēlas uzdot dažus jautājumus.

- Kādā sakarā?

Viņš vilcinājās atklāt, ka vēlas izjautāt par profesoru. Viņa aizveda komisāru līdz maza kabineta durvīm, bet iekšā neaicināja.

- Vai tā, ko es redzu gaiteņa galā, ir operāciju zāle?

- Jā, viena no operāciju zālēm.

- Kas notiek, ja kāds ķirurgs daļu nakts pavada slimnīcā?

- Es nesaprotu jautājumu. Vai jūs gribat zināt, kas notiek, ja ķirurgs ierodas operēt?

- Nē. Ja nemaldos, viņiem reizēm te jāpaliek citu iemeslu dēļ, piemēram, ja viņi baidās no komplikācijām vai ari grib sagaidīt operācijas rezultātus.

- Tā gadās. Un tad?

- Kur viņi uzturas?

- Kā nu kuro reizi

- No kā tas atkarīgs?

- No laika, cik ilgi viņi paliek. Ja viņi uzkavējas neilgi, tad iekārtojas manā kabinetā vai staigā pa gaiteni. Ja turpretī jāgaida vairākas stundas, gadījumam, ja vajadzīga steidzīga iejaukšanās, viņi uzkāpj augšstāvā pie interniem, kur divas vai trīs istabas ir viņu rīcībā.

- Viņi kāpj pa trepēm?

- Vai arī brauc ar liftu. Istabas ir piektajā stāvā. Lielākoties viņi atpūšas, līdz viņus sauc.

Viņa acīmredzot gudroja, ko nozīmē šie nesakarīgie jautājumi. Avīzēs nebija minēts Guēna vārds saistībā ar Lulū nāvi. Iespējams, ka te nekas nebija zināms par viņa attiecībām ar muzikanta Pjero draudzeni.

- Man gan laikam nebūs iespējams runāt ar kādu, kas šeit atradās aizvakar vakarā?

- Vai pēc astoņiem?

- Jā. Man vajadzētu sacīt - naktī no pirmdienas uz otrdienu.

- Māsiņas, kas pašlaik strādā, tāpat kā es, ir no dienas maiņas. Vienīgi kāds no interniem varēja tonakt dežurēt. Pagaidiet mirklīti.

Viņa iegāja pāris palātās un beidzot atgriezās kopā ar liela auguma kaulainu un sarkanmatainu puisi, kas valkāja brilles ar bieziem stikliem.

- Te ir kāds no policijas, - viņa sacīja, pirms iegāja savā kabinetā, kur viņus neieaicināja.

- Komisārs Megrē, - viņš precizēja.

- Man jau likās, ka es jūs pazīstu. Vai jums vajadzīga informācija?

- Vai jūs šeit bijāt naktī no pirmdienas uz otrdienu?

- Lielāko daļu nakts. Pirmdienas pēcpusdienā profesors operēja bērnu. Tas bija sarežģīts gadījums, un man vajadzēja ļoti rūpīgi novērot pacientu.

- Vai viņš pats neatnāca?

- Viņš lielu daļu vakara pavadīja slimnīcā.

- Vai viņš uzturējās šajā stāvā kopā ar jums?

- Viņš ieradās mazliet pēc astoņiem kopā ar asistenti. Mēs visi iegājām pie slimnieka un palikām pie viņa diezgan ilgi, gaidīdami kaut ko, kas nenotika. Manuprāt, jums tehniski sīkumi nav vajadzīgi?

- Es no tiem droši vien nekā nesaprastu. Vai jūs pie pacienta palikāt stundu, divas stundas?

- Nepilnu stundu. Deso jaunkundze uzstāja, lai profesors iet atpūsties, jo iepriekšējā naktī viņam bija steidzama operācija. Viņš galu galā uzkāpa augšstāvā kādu brīdi atpūsties.

- Kā viņš bija ģērbies?

- Viņš nedomāja, ka vajadzēs operēt. Viņam tas ari nebija jādara. Viņš palika ielas apģērbā.

- Vai Deso jaunkundze bija kopā ar jums?

- Jā. Mēs abi pļāpājām. Mazliet pirms vienpadsmitiem profesors nokāpa lejā. Es iegāju pie mazā pacienta ik pēc stundas ceturkšņa. Mēs iegājām abi kopā un, tā kā briesmas šķita garām, profesors nolēma atgriezties mājās.

- Vai reizē ar Deso jaunkundzi?

- Viņi gandrīz vienmēr ierodas un aizbrauc reizē.

- Tātad laikā no astoņiem četrdesmit piecām līdz desmitiem četrdesmit piecām profesors piektajā stāvā bija viens.

- Katrā ziņā viens savā istabā. Es nekādi nevaru saprast, kāpēc jūs man uzdodat tādus jautājumus.

- Vai viņš varēja nokāpt lejā, jūsu nepamanīts?

-Jā, pa kāpnēm.

- Vai viņš varēja lejā paiet garām lodziņam tā, ka viņu neviens neievērotu?

- Tas ir iespējams. Ārstiem, kas iet ārā un nāk iekšā, uzmanību nepievērš, sevišķi naktī.

- Paldies. Vai jūs nosauktu savu vārdu?

- Mansī. Rauls Mansī.

Tātad Guēna kundzes māsa tik muļķīgi nemaz nerunāja. Etjēnam Guēnam fiziski bija iespējams atstāt slimnīcu, likt sevi aizvest uz Kamo avēniju un atgriezties tā, ka neviens viņa prombūtni nepamanītu.

- Es pieņemu, ka man ir tiesības zināt, kāpēc... - interns jautāja, kad Megrē jau grasījās iet prom.

Komisārs noliedzoši pakratīja galvu un nokāpa pa trepēm, šķērsoja pagalmu un ietves malā ieraudzīja mazo, melno kriminālpolicijas auto ar šoferi pie stūres. Nonākot Orfēvras krastmalā, viņš neiedomājās kā parasti iemest aci stiklotajā uzgaidāmajā telpā. Vispirms viņš iegāja inspektoru istabā, kur Likā piecēlās, lai ar viņu runātu.

- Man ir jaunumi no Bezjēras.

Megrē bija gandrīz aizmirsis Luīzes Filonas tēvu.

- Viņš miris pirms trim gadiem ar aknu cirozi. Pirms tam viņš šad tad strādājis pilsētas kautuvēs.

Neviens nebija ieradies pieprasīt Luīzes Filonas mantojumu, ja tāds bija.

- Uzgaidāmajā telpā kopš pusstundas jūs gaida kāds Luijs.

- Muzikants.

- Laikam.

- Ieved viņu manā kabinetā.

Megrē tur iegāja, novilka mēteli, noņēma cepuri un paņēma vienu no pīpēm, kas bija sarindotas uz galda. Pēc

brīža ieveda akordeonistu, kurš bažīgi palūkojās apkārt, pirms apsēdās, it kā gaidītu slazdu.

- Tu, Likā, vari mūs atstāt.

Luijam viņš teica:

- Ja jūs kādu bridi te uzturēsieties, būs labāk, ja novilksiet mēteli.

- Nav vērts. Viņš man piezvanīja.

-Kad?

- Šorīt mazliet pēc deviņiem.

Viņš vēroja komisāru, vilcinājās un beidzot jautāja:

- Vai viss paliek spēkā?

- Vai tas, ko es jums vakar teicu? Protams. Ja Pjero nav vainīgs, viņam nav nekāda iemesla baidīties.

- Viņš nav nogalinājis. Man viņš būtu atzinies. Es viņam pateicu, ko jūs sacījāt, izskaidrodams, ka esat ar mieru ar viņu satikties tur, kur viņš grib, un ka pēc tam viņš būs brīvs.

- Izskaidrosimies. Es negribu pārpratumus. Ja es viņu uzskatīšu par nevainīgu, viņš būs pilnīgi brīvs. Ja man šķitīs, ka viņš ir vainīgs, vai arī man radīsies šaubas, es apņemos neizmantot mūsu satikšanos, tas ir, es ļaušu viņam aiziet, bet pēc tam turpināsies meklēšana.

- Tas ir apmēram tā, kā es viņam teicu.

- Ko viņš sacīja?

- Ka ir gatavs satikties ar jums. Viņam nekas nav slēpjams.

- Vai viņš atnāks šurp?

- Ar noteikumu, ka viņam neuzklups žurnālisti un fotogrāfi. Un ari ar noteikumu, ka viņš varēs atnākt līdz šejienei tā, ka policisti viņu nesaņem ciet.

Luijs runāja lēnām, apsvērdams katru vārdu, nenolaizdams skatienu no Megrē sejas.

- Vai to varētu izdarīt tūlīt? - komisārs jautāja.

Viņš paskatījās pulkstenī. Vēl nebija divpadsmit. Starp divpadsmitiem un diviem Orfēvras krastmalas kabinetos valdīja miers, tie bija gandrīz tukši. Tas bija laiks, ko Megrē izvēlējās, ja vien bija iespējams, smalkjūtīgai nopratināšanai.

- Viņš var būt šeit pēc pusstundas.

- Tādā gadijumā klausieties uzmanīgi. Es pieņemu, ka viņam ir kabatas nauda. Lai viņš ar taksometru aizbrauc līdz iepriekšējā ieslodzījuma cietumam Orložas krastmalā. Krastmala ir tukša. Tur neviens viņam nepievērsīs uzmanību. Viens no maniem inspektoriem viņu sagaidīs pie durvīm un atvedis pie manis caur Tiesu pili.

Luijs piecēlās, vēlreiz bridi vērās Megrē, apzinādamies atbildību, ko uzņemas drauga priekšā.

- Es jums ticu, - viņš beidzot nopūzdamies teica. - Pēc pusstundas, augstākais - pēc stundas.

Kad viņš aizgāja, Megrē piezvanīja uz Dofina kafejnīcu un lika atnest ko ēdamu.

- Uzlieciet divas porcijas. Un četras glāzes alus.

Tad viņš piezvanīja sievai un teica, ka pusdienās neieradīsies.

Beidzot, lai nomierinātu sirdsapziņu, viņš aizgāja uz priekšnieka kabinetu darīt viņam zināmu, kādu eksperimentu pasācis.

- Vai jūs domājat, ka viņš nav vainīgs?

- Līdz brīdim, kad tiks pierādīts pretējais. Ja viņš būtu vainīgs, viņam nebūtu nekāda iemesla nākt pie manis. Vai ari viņš būtu pārlieku gudrs.

- Profesors?

- Es nezinu. Es vēl neko nezinu.

- Vai jūs ar viņu runājāt?

- Nē. īsa saruna ar viņu bijusi Zanvjē.

Lielais priekšnieks juta, ka būtu lieki uzdot jautājumus.

Megrē izskatījās smagnējs un sabozies, un Orfēvras krastmalā labi zināja, ka tādos brīžos viņš ir vēl mazrunīgāks nekā parasti.

- Meiča bijusi stāvoklī, - viņš tikai piemetināja, it kā šī doma viņam nedotu mieru.

Viņš atgriezās pie inspektoriem, Likā vēl nebija aizgājis pusdienās.

- Taksometrs vēl laikam nav atrasts?

- Nav domājams, ka to atradīs agrāk kā vakarā. Šoferi, kas strādāja naktī, guļ.

- Iespējams, nebūtu par ļaunu meklēt divus taksometrus.

- Es nesaprotu.

- Var pieņemt, ka, piemēram, tajā pašā vakara, tikai agrāk, mazliet pirms desmitiem, profesors licis sevi aizvest uz Kamo avēniju un atgriezies hospitālī.

- Es likšu pārbaudīt.

Viņš ar skatienu meklēja inspektoru, kuru sūtīt uz iepriekšējās izmeklēšanas cietumu, lai tas uzņemtos gādību par Pjero, un izvēlējās Lapuānu.

- Tu nostāsies uz trotuāra pretī izmeklēšanas cietumam. Vienā brīdī tu ieraudzīsi cilvēku, kurš izkāps no taksometra. Tas būs saksofonists.

- Vai viņš padodas?

- Viņš nāk ar mani sarunāties. Tu būsi pret viņu pieklājīgs. Mēģini viņu nenobiedēt. Atved viņu caur mazo pagalmu un Tiesu pils gaiteņiem. Es viņam solīju, ka žurnālistus viņš nesastaps.

Kāds aizvien klaiņoja pa koridoriem, bet nebija grūti tos uz mirkli dabūt prom.

Kad Megrē atgriezās kabinetā, sviestmaizes un alus glāzes jau gaidīja uz paplātes. Viņš izdzēra glāzi alus, bet nesāka ēst un pavadīja stundas ceturksni pie loga, noskatīdamies, kā slīd liellaivas.

Beidzot viņš dzirdēja divu cilvēku soļus, atvēra durvis un deva Lapuānam zīmi, ka tas var iet.

- Nāciet iekšā, Pjero.

Šis cilvēks bija bāls, iekritušām acīm un nepārprotami saviļņots. Gluži tāpat kā viņa biedrs, saksofonists skatījās apkārt, it kā baidītos ieraudzīt slazdu.

- Te esam mēs divi vien, - Megrē viņu mierināja. - Jūs varat novilkt mēteli. Dodiet to man.

Viņš nolika mēteli uz krēsla atzveltnes.

- Vai slāpst?

Viņš pasniedza glāzi alus, otru paņēma pats.

- Apsēdieties. Es jau domāju, ka jūs atnāksiet.

- Kāpēc?

Balss bija piesmakusi, it kā viņš nebūtu naktī gulējis un būtu smēķējis cigareti pēc cigaretes. Divi labās rokas pirksti bija tabakas nobrūnināti. Viņš nebija skuvies. Acīmredzot tur, kur viņš slēpās, to nevarēja izdarīt.

- Vai jūs esat ēdis?

- Es neesmu izsalcis.

Viņš izskatījās jaunāks par saviem gadiem un tik nervozs, ka bija nogurdinoši uz viņu skatīties. Pat apsēdies viņš joprojām drebēja no galvas līdz kājām.

-Jūs apsolījāt...

- Es solījumu izpildīšu.

- Es atnācu pēc brīvas gribas.

- Jūs rīkojāties pareizi. "

- Es neesmu nogalinājis Lulū.

Piepeši, brīdī, kad Megrē vismazāk gaidīja, viņš sāka skaļi raudāt. Acīmredzot tā bija pirmā reize, kad viņš kopš draudzenes nāves zaudēja varu pār sevi. Viņš raudāja kā bērns, slēpjot seju rokās, un komisārs sargājās iejaukties. Patiesību sakot, no brīža, kad viņš mazajā Barbē ielas restorānā no avīzes uzzināja par Lulū nāvi, viņam nebija laika domāt par viņu, visus prātus nodarbināja pašam draudošās briesmas.

Vienā mirklī viņš pārvērtās par vajātu cilvēku, ik mirkli riskēja ar brīvību un varbūt pat ar dzīvību.

Tagad, kad viņš bija nonācis Orfēvras krastmalā, aci pret aci ar policiju, kas bija viņa ļaunais murgs, viņš atslāba.

- Es zvēru, ka neesmu nonāvējis, - viņš atkārtoja.

Megrē ticēja. Tā nebija vainīga cilvēka balss un izturēšanās. Luijam bija taisnība, kad viņš iepriekšējā dienā runāja par savu draugu kā par vāja rakstura cilvēku, kas tēlo nikno.

Ar gaišajiem matiem, gaišajām acīm, gandrīz lellei līdzīgo seju viņš atgādināja nevis miesniekzelli, bet kādu kantora kalpotāju, viņu viegli varēja iztēloties svētdienas pēcpusdienā kopā ar sievu pastaigājamies pa Elizejas laukiem.

- Vai jūs tiešām domājāt, ka tas esmu es?

-Nē. •

- Kāpēc tad jūs teicāt avīzēm?

- Es reportieriem neesmu teicis neko. Viņi raksta, ko grib. Un apstākļi...

- Es neesmu nogalinājis.

- Tagad nomierinieties. Jūs varat smēķēt.

Pjero roka vēl drebēja, kad viņš aizsmēķēja cigareti.

- Ir jautajums, kas man jums jāuzdod vispirms. Vai pirmdienas vakarā, kad jūs ieradāties Kamo avēnijas namā, Luīze vēl bija dzīva?

Puisis iepleta acis un izsaucās:

- Bet, protams!

Droši vien tā bija taisnība, jo citādi viņam nevajadzētu gaidīt līdz nākamās dienas pusdienlaikam, lai izlasītu avīzi, un tikai tad izbīties un bēgt.

- Vai tad, kad viņa jums zvanīja uz Grelo, jūs nenojautāt, par ko būs runa?

- Es nezināju itin nekā. Viņa bija ļoti uztraukta un gribēja ar mani runāt tūlīt.

- Ko jūs domājāt?

- Ka viņa pieņēmusi lēmumu.

- Kādu?

-Visu pamest.

- Ko pamest?

- Veco.

- Vai jūs prasījāt, lai viņa to dara?

- Es jau divus gadus lūgtin lūdzos, lai viņa nāk dzīvot pie manis.

Un, it kā ieaicinādams komisāru un visu pasauli, viņš piemetināja:

- Es viņu mīlu!

Balsī neskanēja svinīgums. Gluži pretēji — viņš vārdus nocirta kā ar cirvi.

- Vai tiešām jūs negribat kaut ko ieēst?

Šoreiz Pjero automātiski paņēma sviestmaizi, un Megrē paņēma otru. Abi ēda, un tas radīja atslābumu. Kabinetos valdīja klusums, dzirdēja tikai rakstāmmašīnas klaboņu.

- Vai Lulū kādreiz jūs jau bija saukusi uz Kamo avēniju, kad jūs bijāt darbā?

- Nē. Ne uz Kārno avēniju. Vienreiz, kad viņa vēl dzīvoja Lafaijeta ielā un pēkšņi jutās slikti. Bija tikai gremošanas traucējumi, bet viņa baidījās... Viņa vienmēr baidījās nomirt...

Šie vārdi atsauca atmiņā notikušo, viņam saskrēja acīs asaras, un pagāja labs bridis, pirms viņš no jauna iekoda sviestmaizē.

- Ko viņa pirmdienas vakarā jums teica? Vienu mirkli.

Pirms jūs atbildat uz manu jautājumu, pasakiet, vai jums ir dzīvokļa atslēga.

-Nē.

- Kāpēc?

- Es nezinu. Nekāda iemesla nav. Es reti kad pie viņas gāju, un, kad gāju, viņa vienmēr bija tur un atvēra man durvis.

- Tātad jūs zvanījāt, un viņa atvēra.

- Man nebija jāzvanā. Viņa mani gaidīja un atvēra durvis, līdzko izkāpu no lifta.

- Man šķita, ka viņa gulēja.

- Pirms tam viņa gulēja. Viņa droši vien zvanīja, gulēdama gultā. Viņa piecēlās mazliet pirms manas atnākšanas, un mugurā viņai bija rītakleita.

- Un vai jums likās, ka viņa ir parastā garastāvoklī?

-Nē.

- Kāda viņa bija?

- Grūti pateikt. Viņa izskatījās pēc cilvēka, kas daudz domājis un gatavojas pieņemt lēmumu. Man bija bail, kad viņu ieraudzīju.

'- No kā?

Muzikants vilcinājās.

- Jo ļaunāk! - viņš galu galā norūca. - Veča dēļ.

- Es pieņemu, ka tā jūs saucat profesoru?

- Jā. Es visu laiku baiļojos, ka viņš nolems šķirties, lai apprecētu Lulū.

- Vai par to bija runa?

- Ja par to bijusi runa, viņa man neko nav teikusi.

- Vai viņa gribēja, lai profesors viņu apprec?

- Es nezinu. Es nedomāju.

- Vai viņa jūs mīlēja?

- Man tā liekas.

- Vai jūs neesat par to pārliecināts?

- Manuprāt, sievietes nav tādas kā vīrieši.

- Ko jūs ar to gribat sacīt?

Viņš nepaskaidroja savu domu, varbūt tāpēc, ka nespēja, tikai paraustīja plecus.

- Tā bija nelaimīga meiča, - viņš pie sevis nomurmināja.

Kumosus bija grūti norīt, bet viņš automātiski turpināja

ēst.

- Kur viņa apsēdās, kad jūs iegājāt?

- Viņa neapsēdās. Viņa bija pārāk satraukta, lai sēdētu. Viņa staigāja šurpu turpu un, uz mani neskatīdamās, sacīja:

“Man tev pastāstāms liels jaunums.”

Pēc tam, it kā gribēdama no tā uzreiz atbrīvoties, viņa turpināja:

“Es esmu stāvoklī.”

- Vai jums šķita, ka tas viņu iepriecina?

- Ne iepriecina, ne neiepriecina.

- Vai jūs domājat, ka tas bija jūsu bērns?

Viņš neiedrošinājās atbildēt, bet pēc izturēšanās varēja noprast, ka par to nav nekādu šaubu.

- Ko jūs teicāt?

- Neko. Tas uz mani atstāja dīvainu iespaidu. Man gribējās viņu apskaut.

- Viņa neļāva?

- Nē. Viņa joprojām staigāja. Viņa runāja it kā pie sevis, gandrīz tādiem vārdiem:

“Es nesaprotu, ko man darīt. Tas maina visu. Tas var būt ļoti svarīgi. Ja es viņam pasacīšu...”

- Vai viņa domāja profesoru?

- Jā. Viņa nezināja, vai vajag viņam teikt patiesību vai nē. Viņa nebija droša par reakciju.

Pjero, apēdis sviestmaizi, galu galā mazdūšīgi nopūtās:

- Es nezinu, kā jums to izskaidrot. Es atceros katru

sīkumu, un tomēr tas paliek kā miglā. Es nebiju domājis, ka tas notiks tā.

- Ko jūs cerējāt?

- Ka viņa metīsies man ap kaklu un paziņos, ka beidzot ir izlēmusi nākt pie manis.

- Vai viņai tas neienāca prātā?

- Varbūt ienāca. Esmu gandrīz pārliecināts, ka ienāca. Viņa gribēja. Sākumā, kad iznāca no slimnīcas, viņa pieņēma, ka tās pienākums ir rīkoties tā, kā viņa rīkojās, ka tā viņa izrāda pateicību.

- Vai viņa domāja, ka ir Guēnam pateicību parādā?

- Viņš izglāba Lulū dzīvību. Laikam viņš pavadīja vairāk stundu, viņu arstēdams, nekā ziedojis jebkuram citam slimniekam.

- Vai jūs ticējāt?

- Kam es ticēju?

- Vai jūs ticējāt Lulū pateicībai?

- Es viņai sacīju, ka viņas pienākums nav kļūt par viņa mīļāko. Viņam bija pietiekami daudz citu.

- Vai, jūsuprāt, viņš bija iemīlējies?

- Nav šaubu, ka viņš bija Lulū pieķēries. Es domāju, ka viņš nevarēja bez tās iztikt.

- Un jūs?

- Es viņu mīlēju.

- Un kāpēc tad galu galā viņa jūs aicināja?

- Es arī to nesaprotu.

- Ap pussešiem viņa pie kāda ārsta Dāmu ielā ieguva pārliecību, ka ir stāvoklī, - vai viņai nebija iespējams piezvanīt jums tajā bridi?

- Bija. Viņa zina, kur mēdzu ēst vakariņas, pirms eju uz Grelo.

- Viņa atgriezās mājās. Vēlāk, starp pusastoņiem un astoņiem, profesors iegriezās pie viņas.

- Viņa man teica.

- Vai viņa nesacīja - varbūt ir pateikusi viņam jaunumu?

- Viņa vecajam neko nepateica.

- Viņa paēda un gāja gulēt. Iespējams, ka viņa aizmiga. Viņa jums zvanīja ap deviņiem.

- Es zinu. Es par to visu esmu domājis, pūlēdamies saprast. Man tas vēl nav izdevies. Pārliecināts esmu vienīgi par to, ka neesmu viņu nogalinājis.

- Atbildiet vaļsirdīgi uz šādu jautājumu, Pjero: vai pirmdienas vakarā, ja viņa paziņotu, ka negrib jūs vairs redzēt, jūs viņu nogalinātu?

Jaunais cilvēks skatījās komisārā, un viņa lūpās pavīdēja vārs smaids.

- Vai jūs gribat, lai es apmetu sev virvi ap kaklu?

- Jums nav jāatbild.

- Varbūt es nogalinātu ari. Bet, pirmkārt, viņa man to neteica. Otrkārt, man nebija revolvera.

- Tomēr jums tas bija, kad jūs pēdējoreiz apcietināja.

- Kopš tā laika pagājuši gadi, un policija to man neatdeva. Kopš tā laika man nav ieroča. Turklāt varu piemetināt, ka tādā veidā es viņu nenogalinātu.

- Kā tad jūs to darītu?

- Es nezinu. Varbūt es sistu, nezinot, ko daru, varbūt žņaugtu...

Viņš skatījās grīdā sev pie kājām, bridi klusēja, tad mazāk noteiktā balsi turpināja:

- Un iespējams arī, ka es nebūtu darījis neko. Ir lietas, par kurām iemiegot domā, bet nekad neizdara.

- Vai iemiegot jums ir gadījies domāt, ka nogalināsiet Lulū?

-Jā.

- Vai tāpēc, ka bijāt greizsirdīgs uz Guēnu?

Viņš vēlreiz paraustīja plecus, kas acīmredzot nozīmēja, ka vārdi nav precīzi, ka patiesība ir sarežģītāka.

- Pirms parādījās Guēns, jūs jau bijāt Luīzes Filonas draugs un, ja nemaldos, neliedzāt viņai iet uz ielas.

-Tas ir citādi.

Megrē pūlējās tikt patiesībai tik tuvu, cik vien iespējams, bet apzinājās, ka pilnīga patiesība ir nesasniedzama.

- Vai jūs nekad neesat izmantojis profesora naudu?

- Nekad! - viņš atbildēja tik spēji, tik nikni pakratot galvu, ka, šķiet, viņu jautājums apvainoja.

- Vai Luīze jums neko nedāvināja?

- Tikai sīkumus, gredzenu, kaklasaites, zeķes.

- Un jūs dāvanas pieņēmāt?

- Es negribēju viņu sarūgtināt.

- Ko jūs darītu, ja viņa atstātu Guēnu?

- Mēs dzīvotu kopā.

- Kā iepriekš?

-Nē.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka man jau toreiz tas nepatika.

- No kā jūs pārtiktu?

- Pirmām kārtām, es nopelnu sev iztiku.

- Kā man teica Luijs - jūs pelnāt maz.

- Lai ari maz. Bet es nedomāju palikt Parīzē.

- Uz kurieni jūs domājat doties?

- Vienalga uz kurieni - uz Dienvidameriku vai Kanādu.

Pēc dabas viņš bija vēl puiciskāks, nekā Megrē domāja.

- Vai šis plāns Lulū nepatika?

- Reizēm tas viņu kārdināja, un viņa solījās, ka brauksim pēc mēneša vai diviem.

- Manuprāt, to viņa runāja vakaros?

- Kā jūs zināt?

- Un no rītiem viņa redzēja lietas skarbākā gaismā?

- Viņa baidījās.

-No kā?

- Nomirt badā.

Beidzot viņi bija pie kaut kā nonākuši. Un Pjero runā jautās slāpētas dusmas, kaut viņš pūlējās tās apspiest.

- Vai, jūsuprāt, viņa nepalika pie profesora tieši šo baiļu dēļ?

- Iespējams.

- Viņa savā mūžā bieži bija izsalkusi, vai ne?

Jaunais cilvēks izaicinoši atcirta:

- Es arī!

- Tikai viņa baidījās atkal ciest izsalkumu.

- Ko jūs gribat pierādīt?

- Pagaidām vēl neko. Es apmierinos ar to, ka pūlos saprast. Neapstrīdams ir tikai viens fakts: pirmdienas vakarā kāds no neliela attāluma šāva uz Lulū. Jūs apgalvojat, ka jūs tas nebijāt, un es jums ticu.

- Vai jūs esat pārliecināts, ka man ticat? - Pjero aizdomu pilnā tonī jautāja.

- Līdz brīdim, kad tiks pierādīts pretējais.

- Un jūs man ļausiet iet?

- Līdzko beigsim šo sarunu.

- Un jūs pārtrauksiet meklēšanu, pavēlēsiet, lai jūsu vīri liek mani mierā? •

- Es jums atļaušu pat atsākt darbu Grelo.

- Un avīzes?

- Es tūlīt nosūtīšu tām paziņojumu, ka jūs esat labprātīgi ieradies kriminālpolicijā un ka, noklausījies jūsu paskaidrojumus, esmu jūs atlaidis brīvībā.

- Bet tas nenozīmē, ka mani neturēs aizdomās.

- Es piemetināšu, ka neviens fakts neliecina pret jums.

-Tas jau ir labāk.

- Vai Lulū bija revolveris?

-Nē.

- Nupat jūs teicāt, ka viņa baidījās.

- No dzīves, no trūkuma, bet ne no cilvēkiem. Viņai nebūtu ko darīt ar revolveri.

- Vai pirmdienas vakarā jūs palikāt pie viņas mazliet ilgāk nekā stundas ceturksni?

- Man vajadzēja atgriezties Grelo. Turklāt man nepatika uzturēties dzīvoklī, kad kuru katru bridi varēja ienākt vecais. Viņam ir atslēga.

- Vai tā ir gadījies?

- Vienreiz.

- Un kas notika?

- Nekas. Tas bija pēcpusdienā, laikā, kad viņš nekad neiegriežas pie Lulū. Mums bija norunāta satikšanās pilsētā piecos, bet kaut kas atgadījās, un es nevarēju aiziet. Tā kā biju tajā rajonā, es pie viņas iegāju. Mēs abi salonā pļāpājām, kad izdzirdām, ka slēdzenē pagriežas atslēga. Viņš ienāca. Es neslēpos. Viņš uz mani neskatījās. Viņš ienāca līdz istabas vidum, cepuri galvā, un gaidīja, ne vārda neteikdams. Tas bija gandrīz tā, it kā es nebūtu cilvēks.

- Vārdu sakot, jūs joprojām nezināt, kāda iemesla dēļ Lulū jūs pirmdienas vakarā aicinaja pie sevis?

- Manuprāt, viņai bija nepieciešams ar kādu parunāt.

- Kā jūsu saruna beidzās?

- Viņa man teica:

“Es gribēju, lai tu zini. Es nezinu, ko es darīšu. Katrā ziņā pagaidām tas vēl nav redzams. Padomā tu ari.”

- Vai Lulū nekad jums nav teikusi, ka varētu apprecēties ar profesoru?

Šķiet, viņš pūlējās atcerēties.

- Reiz, kad mēs bijām Rošešuāra bulvāra restorānā un runājām par kādu mums pazīstamu meiču, kura bija tikko apprecējusies, viņa sacīja:

“Tas atkarīgs tikai no manis - viņš varētu izšķirties un mani apprecēt.”

- Vai jus noticējāt?

- Varbūt viņš to arī izdarītu. Tādos gados vīrieši ir spējīgi uz visu.

Megrē apspieda smaidu.

- Es jums nejautāju, kur jūs slēpāties kopš vakardienas pusdienlaika.

- To es jums neteikšu. Vai es esmu brīvs?

- Pilnīgi.

- Vai jūsu ļaudis mani neapcietinās, kad iziešu no kabineta?

- Tiešām, būs pareizāk, ja jūs pāris stundas pavadīsiet tepat tuvumā, daudz nerādīdamies cilvēkos, lai man pietiktu laika dot rīkojumu. Dofina laukumā ir kafejnīca, kur jūs varēsiet justies mierīgs.

- Dodiet man mēteli.

Viņš izskatījās vairāk noguris nekā ienākot, jo vairs nebija sasprindzis.

- Vēl prātīgāk būtu, ja jūs noīrētu istabu pirmajā viesnīcā, ko ieraudzīsiet, un liktos gulēt.

- Es negulēšu.

Uz sliekšņa viņš pagriezās atpakaļ.

- Ko tagad darīs?

Megrē saprata.

- Ja neviens nepieprasa... - viņš iesāka.

- Vai man ir tiesības pieprasīt?

- Ja ģimenes nav...

- Vai jūs pateiksiet, kas man jādara?

Viņš gribēja sarīkot Lulū pieklājīgas bēres, un tajās aiz šķirsta, bez šaubām, ies draugi no Grelo un no Barbē kvartāla.

Megrē noskatījās, kā sagurušais stāvs aiziet pa koridoru, tad lēnām aizvēra durvis, vēl mirkli nekustīgi pastāvēja kabineta vidū un beidzot devās uz inspektoru istabu.

7. nodaļa

Bija gandrīz seši, kad kriminālpolicijas auto apstājās Kamo avēnijā pretī namam, kur dzīvoja Guēni, pie pretējā trotuāra, pirms pagrieziena uz Temu kvartālu. Tumsa iestājās agri, jo tajā dienā - tāpat kā trīs iepriekšējās -saules nebija.

Vārtnieces miteklī dega gaisma. Tā dega arī piektajā stāvā pie Guēniem - dzīvokļa kreisajā pusē. Citi logi arī šur tur bija gaiši.

Dažos dzīvokļos tobrīd neviena nebija. Beļģu finansisti Otreboni, piemēram, ziemu uzturējās Ēģiptē. Trešā stāva īrnieks grāfs de Tavera un viņa ģimene pavadīja medību sezonu savā pilī kaut kur Luāras dienvidos.

Iezvēlies mašīnas aizmugurējā sēdeklī, ietinies mētelī, tā ka no uzsistās apkakles rēgojās ārā tikai pīpe, Megrē nekustējās un izskatījās tik nīgrs, ka pēc dažām minūtēm šoferis izvilka no kabatas avīzi un nomurmināja:

- Vai neiebilstat?

Nevarēja saprast, kā viņš var lasīt, ja vienīgais gaismas avots ir blāva gāzes laterna uz ielas.

Tāds Megrē izskatījās visu pēcpusdienu. Tas nebija parasts slikts garastāvoklis, un līdzstrādnieki to zināja, bet iespaids palika tieši tāds, un Orfēvras krastmalā visiem tika piekodināts viņu netraucēt.

Viņš neatstāja kabinetu, tikai divas vai trīs reizes parādījās inspektoru istabā, kur pavērās apkārt lielām acīm, it kā nezinātu, ko gribējis darīt.

Viņš bija ticis galā ar visām lietām, kuras atlika nedēļām ilgi, un strādāja tik dedzīgi, it kā tās piepeši būtu kļuvušas ārkārtīgi steidzamas. Ap četriem viņš pirmoreiz piezvanīja uz amerikāņu hospitāli Neiji.

- Vai profesors Guēns patlaban operē?

- Jā. Viņš beigs ne ātrāk kā pēc stundas. Kas jautā?

Viņš nolika klausuli, pārlasīja ziņojumu par mājas

iedzīvotājiem, kuru bija uzrakstījis Žanvjē, un atbildes, kas no tiem saņemtas. Neviens nebija dzirdējis šāviena troksni. Tajā pašā stāvā, kur Luīze Filona, dzīvoja kāda Metetāla jaunkundze - vēl jauna atraitne, kura pirmdienas vakaru bija pavadījusi teātrī. Apakšējā stāvā Kremjē bija rīkojuši vakariņas apmēram desmit viesiem, un tās bija beigušās diezgan trokšņaini.

Megrē kādu laiku strādāja pie citas lietas, viņam bija vairākas mazsvarīgas telefonsarunas.

Pussešos, kad komisārs no jauna piezvanīja uz Neijī, viņam atbildēja, ka operācija tikko beigusies un profesors pārģērbjas. Tad komisārs kāpa mašīnā.

Pa Kamo avēnijas trotuāriem staigāja maz cilvēku. Pāri šofera plecam viņš varēja izlasīt virsrakstu lieliem burtiem:

Muzikants Pjero atlaists brīvībā.

Viņš pats, izpildot solījumu, sniedza reportieriem šo informāciju. Pulkstenis mašīnas priekšējā panelī vāji mirgoja un rādīja seši un divdesmit minūtes. Ja tuvumā būtu bistro, viņš ietu iedzert kādu glāzi, un viņš nožēloja, ka nav nekur apstājies pa ceļam.

Bez desmit minūtēm septiņos pie nama apstājās taksometrs. Etjēns Guēns izkāpa pirmais un mirkli palika stāvam uz ietves, kamēr no auto izkāpa viņa asistente.

Viņš atradās netālu no laternas, un viņa siluets skaidri iezīmējās gaismā. Būtu grūti spriest, cik viņš korpulents, jo mētelis bija ļoti plats, it kā pārāk liels viņa augumam, turklāt garāks, nekā prasīja sezonas mode. Acīmredzot viņš sevišķi nedomāja par savu izskatu, un cepure bija uzlikta galvā ļoti nevērīgi.

Viņš izskatījās pēc drukna cilvēka, kurš piepeši novājējis un no kura palicis tikai stiprs skelets.

Neizrādot nepacietību, viņš gaidīja, kamēr jaunā sieviete izvilka no savas somas naudu, lai samaksātu šoferim. Kad mašīna aizbrauca, viņš palika stāvam un klausījās, ko asistente saka. Pirms šķiršanās viņa droši vien atgādinaja, kas darāms nākamajā dienā.

Viņa pavadīja profesoru līdz ieejas durvīm, kur pasniedza viņam tumšas ādas portfeli, noskatījās, kā viņš iekāpj liftā, un tikai tad pagriezās uz Temu kvartāla pusi.

- Seko viņai.

- Labi, priekšniek.

Mašīna klusām slīdēja pa nolaideno avēniju. Lisila Deso gāja ātri, neatskatīdamās. Viņa bija augumā maza, tumšmataina un, cik varēja spriest, apaļīga. Viņa iegriezās Akāciju ielā un tūlīt iegāja gaļas izstrādājumu veikalā, un pec tam - maiznīcā, tad - pēc apmēram simt metriem -diezgan noplukušā namā.

Megrē vēl minūtes desmit pasēdēja mašīnā, tad ari iegāja namā un uzrunāja vārtnieci, kuras dzīvoklis bija pavisam citas šķiras nekā Kamo avēnijā - tajā bija pieaugušo gulta un bērna gultiņa.

- Deso jaunkundze?

- Piektais stāvs pa labi. Viņa tikko pārnāca.

Lifta nebija. Piektajā stāvā viņš nospieda elektriskā zvana pogu un dzirdēja dzīvoklī soļus. Aiz durvīm kāda balss jautāja:

- Kas tur ir?

- Komisārs Megrē.

- Pagaidiet, lūdzu, brītiņu.

Balsī nejuta ne pārsteigumu, ne bailes. Pirms atvērt durvis, viņa iegāja citā telpā un iznāca no tās pēc brīža -viņas rīcību komisārs saprata, kad vaļējās durvīs ieraudzīja viņu, ģērbušos peņuārā, rītakurpēm kājās.

- Nāciet iekšā, - viņa teica, ziņkāri aplūkojot komisāru.

Dzīvoklis - trīs istabas un virtuve - bija ārkārtīgi tīrs,

grīda tik labi ievaskota, ka pa to varētu slidot. Viņu ieveda salonā, tādā kā studijā, kur bija ar svītrotu segu pārklāts dīvāns, daudz grāmatu plauktos, atskaņotājs un skaņuplates uz galdiņiem. Virs kamīna, kurā dega dažas pagales, karājās ielogota Etjena Guēna fotogrāfija.

- Vai es drīkstētu novilkt mēteli?

- Esiet tik laipns. Es nupat pārģērbos, kad jūs zvanījāt pie durvīm.

Viņa nebija glīta. Viņas vaibsti bija nepareizi, lupas pārāk biezas, bet šķita, ka viņai ir patīkams augums.

- Vai es aizkavēju jūsu vakariņas?

- Tas nav svarīgi. Apsēdieties!

Viņa rādīja uz atzveltni, un pati iekārtojās uz dīvāna malas, pavelkot peņuāru pāri kailajām kājām.

Viņa neuzdeva jautājumus, bet vēroja komisāru, kā ļaudis mēdz pētīt slavenības, kuras dzīvē redz pirmoreiz.

- Man likās, ka nebūtu labi jūs traucēt slimnīcā.

-Tas jums ari neizdotos, jo es biju operāciju zālē.

- Vai jūs parasti asistējat, kad profesors operē?

- Vienmēr.

- Vai jau sen?

- Desmit gadus. Pirms tam es biju viņa audzēkne.

- Vai esat studējusi medicīnu?

-Jā.

- Vai es drīkstu jautāt, cik jums gadu?

- Trīsdesmit seši.

Viņa atbildēja nevilcinādamās, diezgan neitrālā balsī, tomēr viņam šķita, ka tā jūt zināmu neuzticību, pat naidīgumu.

- Es te esmu, lai noskaidrotu šādus tādus sīkumus. Jūs, bez šaubām, zināt, ka tādā izmeklēšanā, kādu patlaban vadu, viss ir jāpārbauda.

Viņa gaidīja jautājumu.

- Ja nemaldos, pirmdienas vakarā jūs aizbraucāt pakaļ profesoram uz Kamo avēniju mazliet pirms astoņiem.

- Tieši tā. Es apturēju taksometru un no vārtnieces istabas piezvanīju, lai pateiktu, ka gaidu lejā.

- Vai jūs tā rīkojaties vienmēr?

- Jā. Es ieeju profesora dzīvoklī vienīgi tad, ja tur ir kas darāms vai kad jāpaņem kādi dokumenti.

- Kur jūs atradāties, kamēr gaidījāt profesoru?

- Pie lifta durvīm.

-Tātad jūs zināt, ka viņš pa ceļam apstājās?

- Viņš dažas minūtes uzturējās ceturtajā stāvā. Es pieņemu, ka esat lietas kursā?

- Esmu lietas kursā.

- Kāpēc jūs neuzdodat jautājumus pašam profesoram?

Viņš uzskatīja par labāku neatbildēt.

- Vai viņš izturējās tāpat kā citus vakarus? Vai viņš neizskatījās norūpējies?

- Vienīgi par pacienta stāvokli.

- Vai pa ceļam viņš jums nekā neteica?

- Viņš nemēdz daudz runāt.

- Košēna slimnīcā jūs acīmredzot ieradāties dažas minūtes pēc astoņiem. Kas tur notika?

- Mēs tūlīt iegājām slimnieka istabā kopā ar dežurējošo internu.

- Vai jūs tur pavadījāt visu vakaru?

- Nē. Profesors palika istabā apmēram pusstundu, gaidīdams dažas reakcijas, kuru nebija. Es viņam sacīju, ka būtu labāk, ja viņš ietu atpūsties.

- Cik bija pulkstenis, kad viņš devās uz piekto stāvu?

- Es zinu, ka šos jautājumus slimnīcā jau esat uzdevis.

- Vai to jums teica vecākā māsa?

- Nav svarīgi.

- Cik bija pulkstenis?

- Vēl nebija deviņi.

- Vai jūs negājāt viņam līdzi? „

- Es paliku pie pacienta. Tas ir bērns.

- Es zinu. Cikos profesors atgriezās?

- Es ap vienpadsmitiem aizgāju viņu brīdināt, ka tas, ko viņš gaidīja, ir noticis.

- Vai jūs iegājāt istabā, kur viņš gulēja?

-Jā.

- Vai viņš bija apģērbies?

- Slimnīcā parasti atlaižas neizģērbjoties. Viņš tikai bija novilcis svārkus un palaidis vaļīgāk kaklasaiti.

- Tātad visu laiku no astoņiem līdz pusvienpadsmitiem jūs pavadījāt pie slimnieka gultas. Un profesoram bija iespējams nokāpt pa trepēm un atstāt hospitāli, jums nezinot?

Acīmredzot viņa šādu jautājumu jau bija gaidījusi, jo viņš to pašu vaicāja Košēna slimnīcā un par to personāls droši vien runāja. Tomēr viņš pamanīja, ka krūtis viņai cilājas straujāk. Vai viņa bija sagatavojusi atbildi?

- Tas būtu neiespējami, jo es ceturksni pāri desmitiem uzbraucu augšā pārliecināties, vai viņam kas nav vajadzīgs.

Megrē skatījās viņai acīs un, balsi nepaceļot, pat sevišķi mīlīgi, jautāja:

- Tagad jūs melojat, vai ne?

- Kāpēc jūs tā sakāt?

- Tāpēc, ka es jūtu - jūs melojat. Klausieties, Deso jaunkundz, man ir viegli pārliecināties par katru jūsu rīcību un katru žestu tajā vakarā. Pat tad, ja esat personālam iestāstījusi, kas jārunā, vienmēr atrodas kāds, kas samulst un pasaka taisnību. Jūs pirms vienpadsmitiem neuzkāpāt piektajā stāvā.

- Profesors nav atstājis slimnīcu.

- Kā jūs to zināt?

- Tāpēc, ka es viņu pazīstu labāk kā jebkurš.

Viņa parādīja uz avīzi, kas stāvēja uz galdiņa.

- Es to atradu uz kāda galda Neiji. Kāpēc jūs to puisi palaidāt vajā?

Viņa runāja par Pjero, kura vārdu komisārs no savas vietas varēja izlasīt ar kājām gaisā.

- Vai tiešām jūs esat tik pārliecināts, ka viņš nav vainīgs?

- Es ne par ko neesmu pārliecināts.

- Bet jūs turat profesoru aizdomās, ka viņš nogalinājis to meiču.

Megrē atbildes vietā jautāja:

- Vai jūs viņu pazināt?

- Jūs aizmirstat, ka esmu profesora Guēna asistente. Es biju klāt, kad šo meiču operēja.

- Vai jūs viņu neieredzat?

- Kāpēc lai es viņu neieredzētu?

Viņam rokā bija pīpe, un viņa sacīja:

- Jūs varat smēķēt. Mani tas netraucē.

- Vai nav tā, ka starp jums un profesoru pastāv ne tikai profesionālas, bet ari intīmākas attiecības?

- Vai jums pateikts ari tas?

Viņa pārākuma apziņā pasmaidīja.

- Vai jūs, Megrē kungs, esat ļoti pilsonisks?

- Atbilde ir atkarīga no tā, kā jūs šo vārdu saprotat.

- Es gribētu zināt, vai jums ir ļoti noteikti uzskati par parasto morāli.

- Nu jau drīz būs trīsdesmit pieci gadi, kopš strādāju policijā, meitiņ.

- Tādā gadījumā nerunājiet par intīmām attiecībām. Mums tiešām ir tuvas attiecības, un tās saistītas ar darbu. Pārējam nav nekādas nozīmes.

- Vai tas nozīmē, ka jūs nesaista mīlestība?

- Tādā nozīmē, kādā jūs to saprotat - noteikti nē. Es apbrīnoju profesoru Guēnu vairāk par jebkuru citu cilvēku pasaulē. Es pūlos viņam palīdzēt, cik vien ir manos spēkos. Desmit, divpadsmit stundas un bieži vēl ilgāk es ik dienas esmu viņam blakus, un reizēm viņš to pat nepamana, tik dabiski tas mums abiem ir. Bieži vien mums jāpavada kopā naktis, gaidot, kad pacientam parādīsies kāds simptoms. Ja viņš ope rē provincē vai ārzemēs, es viņu pavadu. Uz ielas es maksāju par taksometru, un tā esmu es, kas atgādina satikšanās, tāpat kā zvanu viņa sievai, ja viņš nevar atgriezties mājās. Un jau sen, no paša sākuma, ir gadījies, ka starp mums notiek tas, kas normāli notiek starp vīrieti un sievieti, ja viņi ir pastāvīgā saskarē. Viņš tam nav piešķīris lielu nozīmi. Un to pašu viņš dara ar māsiņām un vēl daudzām citām.

- Vai ari jūs tam nepiešķirat nekādu nozīmi?

- Nekādu.

Viņa skatījās komisāram tieši acīs, lai izaicinātu viņu pretoties.

- Vai jūs nekad neesat iemīlējusies?

- Ko lai es būtu mīlējusi?

- Vienalga, kādu vīrieti. Kaut profesoru.

- Ne tādā nozīmē, kādu jūs šim vārdam piešķirat.

- Bet jūs viņam esat ziedojusi savu mūžu?

-Jā.

- Vai tas bija viņš, kurš jūs izraudzījās par asistenti, kad aizstāvējāt doktora disertāciju?

- Tā biju es, kas piedāvājos. Man šī doma radās jau tad, kad es klausījos viņa lekcijas.

- Jūs sākumā sacījāt, ka starp jums šis tas ir noticis. Vai man jāsaprot, ka tagad vairs nenotiek?

- Jūs esat lielisks biktstēvs, Megrē kungs. Reizēm tas vēl atgadās.

- Vai pie jums?

- Viņš te nekad nav spēris savu kāju. Es nevaru iedomāties, ka viņš kāptu augšā četrus stāvus un ienāktu šajā dzīvoklī.

- Slimnīcā?

- Reizēm. Reizēm arī viņa dzīvoklī. Jūs aizmirstat, ka esmu viņa sekretāre un ka mēs bieži vien daļu dienas pavadām Kamo avēnijā.

- Vai jūs viņa sievu pazīstat labi?

- Mēs satiekamies gandrīz katru dienu.

- Kādas ir jūsu attiecības ar viņu?

Viņam radās iespaids, ka Lisilas Deso skatiens kļūst skarbāks.

- Vienaldzīgas, - viņa noskaldīja.

- Vai abpusēji vienaldzīgas?

- Ko jūs gribat no manis izdabūt?

- Patiesību.

- Teiksim, ka Guēna kundze izturas pret mani kā pret savu kalpotāju. Protams, viņa pūlas sev iestāstīt, ka tiešām ir profesora sieva. Vai jūs esat viņu redzējis?

Megrē vēlreiz izvairījās no atbildes.

- Kāpēc profesors viņu apprecēja?

- Manuprāt - lai nebūtu viens.

- Tas notika pirms tam, kad jūs kļuvāt par viņa asistenti, vai ne?

- Vairākus gadus pirms tam.

- Vai viņš ar sievu saprotas labi?

- Viņš nav no tiem vīriešiem, kurš ar kādu strīdētos, un viņam piemīt ārkārtēja spēja nelikties par cilvēkiem ne zinis.

- Vai viņš par sievu neliekas ne zinis?

- Viņš diezgan bieži ietur maltītes kopā ar viņu.

- Un tas ir viss?

- Cik man zināms - viss.

- Kāpēc, jūsuprāt, viņa precējusies ar viņu?

- Toreiz viņa bija tikai parasta māsiņa, to nevajag aizmirst. Profesors tiek uzskatīts par bagātu cilvēku.

- Vai viņš tāds ari ir?

- Viņš pelna daudz naudas. Bet viņu tā neaizrauj.

- Vai viņam pieder zināma bagātība?

Viņa piekrītoši palocīja galvu, pārlika kāju pār kāju, eaizmirstot tās apsegt ar ritasvārka malu.

- Vārdu sakot, pēc jūsu domām, viņš laulībā nav laimīgs.

- Tas nav īsti pareizi. Sieva tiešām nespētu darīt viņu laimīgu.

-UnLulū?

- Ari Lulū nē, par to esmu pārliecināta.

- Ja viņš nebija iemīlējies, kā jūs izskaidrosiet, ka vairāk nekā divus gadus...

- Es nevaru jums to izskaidrot. Tas jums jāsaprot pašam.

- Kāds man teica, ka viņš Lulū pieķēries.

- Kurš?

- Vai tā nav taisnība?

- Tā ir un nav taisnība. Viņa bija kļuvusi par kaut ko tādu, kas viņam pieder.

- Bet vai viņš nebūtu šķīries, lai viņu apprecētu?

Viņa apstulbusi pavērās komisārā un izsaucās:

- Nemūžam! Turklāt viņš nekad nesarežģītu sev dzīvi, noņemoties ar laulības šķiršanu.

- Pat ne tāpēc, lai apprecētu jūs?

- Par to viņš nekad nav domājis.

- Un jūs?

Viņa nosarka.

- Es ari nē. Ko vairāk tas man dotu? Gluži pretēji, es paliktu zaudētājos. Redziet, labākā daļa krita man un joprojām ir man. Viņš gandrīz neko nedara bez manis. Es piedalos viņa zinātniskajos darbos. Es iepazīstos ar tiem jau tad, kad viņš tos vēl raksta, un bieži es vācu vajadzīgos faktus. Un viņš nebrauc cauri Parīzei taksometrā, ja manis nav blakus.

- Vai viņš baidās no pēkšņas nāves?

- Kāpēc jūs tā jautājat?

Šķiet, viņu pārsteidza komisāra asredzība.

- Jā, kopš dažiem gadiem, kad atklājās, ka sirds viņam nav nevainojama. Tajā laikā viņš konsultējās ar vairakiem kolēģiem. Varbūt jūs nezināt, bet lielākā daļa ārstu vairāk baidās no slimībām nekā viņu pacienti.

- Es zinu.

- Viņš šajā sakarā ar mani nekad nav runājis, bet pamazām viņam izveidojās paradums nekad nepalikt vienam.

- Ja viņam uznāktu lēkme, piemēram, taksometrā, ko jūs varētu darīt?

- Gandrīz neko. Bet es viņu saprotu.

- Vārdu sakot, viņu biedē doma, ka viņš varētu nomirt vientulībā.

- Kādu iemeslu dēļ īsti jūs esat pie manis atnācis, komisāra kungs?

- Varbūt tāpēc, ka nevēlos lieki traucēt profesoru. Viņa mīļākā nogalināta pirmdienas vakarā.

- Man nepatīk šis vārds. Tas ir neprecīzs.

- Es to lietoju parastajā nozīmē. Guēnam fiziski bija iespejams izdarīt šo noziegumu. Kā jūs nesen atzināt, viņš palika viens pats slimnīcas piektajā stāvā no astoņiem četrdesmit piecām līdz vienpadsmitiem. Nekas viņam neliedza nokāpt lejā un ar taksometru aizbraukt uz Kamo avēniju.

- Pirmkārt, ja jūs viņu pazītu, jums nekad neienāktu prātā doma, ka viņš var kādu nogalināt.

- Var gan!

Viņš to pateica tik kategoriski, ka viņa apstulba un pat nemēģināja protestēt.

- Kāpēc jūs to apgalvojat?

- Jūs atzīstat, ka viņa darbs, viņa karjera, zinātniskie pētījumi un ārsta vai profesora aktivitātes ir vienīgais, kam viņa acis ir kāda vērtība.

- Zināmā mērā.

- Daudz lielākā mērā nekā jebkuram, ko esmu sastapis. Kāds, par viņu runājot, lietoja vārdus dabas spēks.

Šoreiz viņa nejautāja, kurš tas bija.

- Dabas spēki nedomā par postījumiem, ko nodara. Ja Lulū tādu vai citādu iemeslu dēļ sāka apdraudēt viņa darbību...

- Kādā veidā tad viņa varēja apdraudēt profesora darbību?

- Vai jūs zinājāt, ka viņa ir stāvoklī?

- Vai tad tas ko mainīja?

Viņa nelikās pārsteigta.

- Jūs zinājāt?

- Profesors man teica.

-Kad?

- Pagājušajā sestdienā.

- Vai esat pārliecināta, ka viņš to teica sestdien?

- Pilnīgi pārliecināta. Mēs braucām mājās no slimnīcas ar taksometru. Viņš, kā pie sevis runādams - tā viņš bieži mēdza darīt -, teica:

“Man šķiet, ka Luīze ir stāvoklī.”

- Kāds viņš likās?

- Tāds pats kā parasti. Drīzāk ironisks - kā aizvien. Redziet, ir daudz kas tāds, kam cilvēki piešķir lielu nozīmi, bet viņam tas nenozīmē neko.

- Mani pārsteidz tas, ka viņš par to varēja runāt sestdien, ja tikai pirmdienas vakarā ap sešiem Lulū tika par to skaidrībā.

- Jūs aizmirstat, ka viņš ir ārsts un gulēja ar viņu.

- Vai, jūsuprāt, viņš to pateica arī sievai?

- Maz ticams.

- Pieņemiet, ka Luīze Filona gribēja, lai profesors viņu katrā ziņā apprec.

- Man neliekas, ka tāda doma viņai varētu ienākt prātā. Un pat tādā gadījumā viņš nebūtu Luīzi nogalinājis. Jūs šaujat greizi, komisāra kungs. Es neapgalvoju, ka jūs esat palaidis vaļā īsto vainīgo. Es nezinu, kāpēc tam Pjero vajadzētu šo meiču nogalināt.

- Aiz mīlestības, ja viņa draudējusi ar viņu vairs nesatikties.

Viņa paraustīja plecys.

- Jūs meklējat pārāk tālu.

- Vai jums ir kāda doma?

- Es nepūlos par to domāt.

Viņš piecēlās, lai izkratītu pīpi kamīnā un automātiski, it kā būtu savās mājās, paņēma knaibles, lai sabakstītu pagales.

- Vai jūs domājat par viņa sievu? - viņš jautāja vienaldzīgā tonī, pagriezis asistentei muguru.

- Es nedomāju ne par vienu.

- Vai jums viņa nepatīk?

Kā lai viņa patiktu? Žermēna Guēna bija parasta māsiņa, zvejnieku meita, kas piepeši ne no šā, ne no tā kļuva par profesora likumīgo sievu, turpretī viņa, Lisila Deso, kas bija viņam ziedojusi visu mūžu un spēja palīdzēt visos darbos, palika tikai asistente. Katru vakaru, atgriežoties no hospitāļa, viņa kopā ar profesoru izkāpa no taksometra, bet tikai tāpēc, lai uz sliekšņa atvadītos un atgrieztos savā dzīvoklī Akāciju ielā, turpretī viņš devās uz dzīvokli pie sievas.

- Vai jūs turat viņu aizdomās, Deso jaunkundz?

- Es nekad neesmu to teikusi.

- Bet jūs domājat?

- Es domāju, ka jūs nevilcinādamies izpētāt katru sīkāko profesora soli pirmdienas vakarā, bet neinteresējaties par to, ko darīja viņa.

- Ko jūs zināt?

- Vai jūs ar viņu esat runājis?

- Katrā ziņā - lai kādā ceļā - esmu uzzinājis, ka viņa vakaru pavadījusi kopā ar māsu. Vai jūs pazīstat Antua-neti?

- Personiski nē. Profesors man viņu ir pieminējis.

- Vai viņš viņu neieredz?

- Tā ir viņa, kas neieredz profesoru. Reiz viņš teica, ka gaida - ja nejauši viņi sagadītos kopā, viņa iespļautu tam

sejā.

- Vai neko vairāk par Guēna kundzi jūs nezināt?

- Neko, - viņa skarbi atcirta.

- Vai viņai nav mīļākā?

- Vismaz man tas nav zināms. Turklāt tas uz mani nekādi neattiecas.

- Vai viņa ir no sievietēm, kas ļautu notiesāt savu vīru, ja pati būtu vainīga?

Viņa klusēja, un Megrē nevarēja apspiest smaidu.

- Atzīstieties, ka jūs nebūtu dusmīga, ja viņa būtu nogalinājusi Lulū un mēs to atklātu.

- Pārliecināta es esmu vienīgi par to, ka profesors viņu nav nogalinājis.

- Vai viņš ir ar jums runājis par noziegumu?

- Otrdienas rītā nē. Viņš vēl nekā nezināja. Pēcpusdienā viņš it kā starp citu man sacīja, ka droši vien zvanīs policija un gribēs ar viņu runāt.

- Un pēc tam?

- Pēc tam viņš to nav pieminējis.

- Vai Luīzes nāve viņu nav aizkustinājusi?

- Ja ari viņam tas ir sāpīgi, viņš neizrāda. Viņš ir tāds pats kā parasti.

- Jums gan laikam nekas vairāk nav man sakāms? Vai viņš kādreiz ir ar jums runājis par Pjēru Eiro, muzikantu?

- Nekad.

- Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka viņš varētu būt greizsirdīgs?

- Viņš nav no tiem cilvēkiem, kas varētu but greizsirdīgs.

- Paldies, meitiņ, un es atvainojos, ka neļāvu jums laikā paēst vakariņas. Ja jums kas interesants ienāk prātā, piezvaniet man.

- Vai jūs ar profesoru nerunāsiet?

- Es vēl nezinu. Vai viņš šovakar ir mājās?

- Šis ir viņa vienīgais brīvais vakars nedēļā.

- Kā viņš to izmantos?

- Kā parasti - darbam. Viņam jāpārlasa grāmatas korektūra.

Megrē nopūzdamies uzvilka mēteli.

- Jūs esat divaina meiča, - viņš kā pie sevis nomurmināja.

- Manī nav nekā sevišķa.

- Ar labvakaru.

- Ar labvakaru, Megrē kungs.

Viņa pavadīja komisāru līdz kāpņu laukumiņam un noskatījās, kā viņš kāpj lejā. Ārā viņš atrada melno auto, kura durvis atvēra šoferis.

Viņš gandrīz nosauca Kamo avēnijas adresi. Agrāk vai vēlāk tik un tā vajadzēs satikties ar profesoru Guēnu. Kāpēc viņš sarunu nemitīgi atlika? Šķita, viņš staigā tam apkārt, neiedrošinādamies tuvoties, it kā profesora personība atstātu uz viņu pārāk lielu iespaidu.

- Uz Orfēvras krastmalu!

Šajā laikā Etjēns Guēns droši vien vakariņoja kopā ar sievu. Garāmbraucot Megrē pamanīja, ka dzīvokļa labajā pusē logi ir tumši.

Vismaz vienā punktā asistente alojās. Pretēji viņas apgalvojumiem, Guēnu laulātā pāra attiecības bija mazāk neitrālas, nekā viņa domāja. Lisila Deso apgalvoja, ka profesors nerunā par savām darīšanām ar sievu. Taču Guēna kundze minēja sīkumus, kurus varēja uzzināt tikai no vīra.

Vai ari viņai profesors būtu pateicis, ka, viņaprāt, Luīze ir stāvoklī?

Viņš lika apturēt auto mazliet tālāk tajā pašā avēnijā pie bistro, kur reiz jau bija iegriezies iedzert groku. Tajā vakarā gaiss nebija tik vēss, un viņš pasūtīja ko citu - konjaku, kaut arī tas nebija stipra alkohola laiks, - tikai tāpēc, ka viņš konjaku bija dzēris iepriekšējā dienā. Orfēvras krastmalā viņu ķircināja par šo paradumu. Ja viņš, piemēram, sāka kādu izmeklēšanu ar kalvadosu, viņš to ari turpināja, tā ka viņam bija izmeklēšanas ar alu, izmeklēšanas ar sarkanvīnu un pat viena - ar viskiju.

Viņš grasījās piezvanīt uz kabinetu, pajautāt, vai nav kas jauns, un likt, lai ved viņu tieši uz mājām. Viņš pārdomāja tikai tāpēc, ka telefona kabīne bija aizņemta.

Pa ceļam viņš nerunāja.

- Vai es jums vairs neesmu vajadzīgs? - kriminālpolicijas pagalmā šoferis viņam jautāja.

- Pēc dažām minūtēm tu varētu mani aizvest uz Rišāra Lenuāra bulvāri. Ja vien tu neesi beidzis darbu.

- Es beidzu darbu astoņos.

Viņš uzkāpa augšā, iededza kabinetā gaismu, un uzreiz atvērās otras durvis, pa kurām ienāca Likā.

- Zvanīja inspektors Žanēns. Viņš apvainojies, jo viņam nav pateikts, ka Pjero atradies.

Visi bija aizmirsuši Žanēnu, kurš turpināja pārmeklēt Šapelas rajonu, līdz izlasīja avīzēs, ka Megrē nopratinājis muzikantu un palaidis viņu brīvībā.

- Viņš jautā, vai muzikantu vajag uzmanīt.

- Nav vairs vērts. Vai nekā cita nav?

Likā atvēra muti brīdi, kad zvanīja telefons. Megrē paņēma klausuli.

Un Likā uzreiz saprata, ka saruna ir svarīga.

- Te Etjēns Guēns, - klausulē atskanēja balss.

- Es klausos.

- Es uzzināju, ka nupat esat nopratinājis manu asistenti.

Lisila Deso bija zvanījusi profesoram Un par to pastāstījusi.

- Tā ir taisnība, - Megrē atbildēja.

- Man būtu licies korektāk, ja jūs, vācot ziņas par mani, runātu tieši ar mani.

Likā šķita, ka Megrē uz brīdi apjūk, tad saņemas, lai atgūtu aukstasinību.

- Kā nu to vērtē, - viņš diezgan skarbi atbildēja.

- Jūs zināt, kur es dzīvoju.

- Ļoti labi. Es aizbraukšu pie jums.

Klausulē bija klusums. Komisārs neskaidri sadzirdēja sievietes balsi. Droši vien tā bija Guēna kundze, kura kaut ko teica vīram, kas jautāja komisāram:

-Kad?

- Pēc stundas vai pusotras. Es neesmu ēdis vakariņas.

- Es jūs gaidīšu.

Klausule tika nolikta.

- Vai profesors? - Likā jautāja.

Megrē apstiprinoši palocīja galvu.

- Ko viņš grib?

- Viņš vēlas, lai viņu iztaujā. Vai tu esi brīvs?

- Lai ietu jums līdzi?

- Jā. Vispirms mēs iesim kaut ko iekost.

Viņi to darīja Dofina laukuma kafejnīcā pie galdiņa, kur komisārs bija ēdis tik bieži, ka to dēvēja par Megrē galdu.

Ēdot viņi nepārmija ne vārda.

8. nodaļa

Megrē savas karjeras laikā bija nopratinājis tūkstošiem, desmitiem tūkstošu cilvēku, arī tādus, kuriem bija ievērojams stāvoklis sabiedrībā, un citus, kas bija vēl slavenāki ar savu bagātību, un arī tādus, kurus uzskatīja par visgudrākajiem no starptautisko noziedznieku vidus.

Bet šai nopratināšanai viņš piešķīra tik lielu nozīmi, kādu nevienai citai iepriekšējai, un viņu neietekmēja nedz Guēna stāvoklis sabiedrībā, nedz viņa slava, ko daudzināja visa pasaulē.

Viņš nepārprotami juta, ka Likā kopš izmeklēšanas sākuma nevar saprast, kāpēc viņš skaidri un gaiši neuzdod dažus jautājumus profesoram, un tagad krietno Likā mulsināja priekšnieka garastāvoklis.

Patiesību viņš nevarēja pateikt nedz viņam, nedz kādam citam, pat ne savai sievai. Atklāti sakot, viņš nemaz neiedrošinājās to savā prātā skaidri formulēt.

Bez šaubām, uz viņu atstāja lielu iespaidu tas, ko viņš zināja un ko bija uzzinājis par Guēnu.

Tāpat kā profesors, Megrē bija dzimis mazā ciemā Francijas centrā un, tāpat kā viņš, agri sācis patstāvīgas gaitas.

Vai tad Megrē nebija sācis studēt medicīnu? Ja viņš spētu studijas turpināt, droši vien nebūtu kļuvis ķirurgs, jo viņam nebija sevišķas roku veiklības, un tomēr viņam šķita, ka abiem ar Lulū mīļāko ir kaut kas kopīgs.

To no viņa puses varēja uzskatīt par iedomību, tāpēc viņš labāk par to nedomāja. Viņš bija pārliecināts, ka tie abi gandrīz vienādi labi pazīst cilvēkus un dzīvi.

Protams, ne vienu un to pašu dzīvi, un, galvenais, attieksme bija atšķirīga, bet pretišķības bija viena otras vērtas.

To, ko viņš zināja par Guēnu, viņš bija uzzinājis no piecu atšķirīgu sieviešu vārdiem un izturēšanās. Pagaidām viņš bija redzējis tikai siluetu uz Kamo avēnijas trotuāra, fotogrāfiju virs kamirta, un atgadījums, kas atklāja visvairāk, bez šaubām, bija tas, par ko Zanvjē viņam īsi pastāstīja pa telefonu, attēlojot profesora ierašanos Luīzes Filonas dzīvoklī.

Viņš drīz uzzinās, vai nav alojies. Viņš bija sagatavojies iespējami labi, un, ja ņēma līdzi Likā, tad nevis tāpēc, ka būtu vajadzīga viņa palīdzība, bet lai sarunai piešķirtu oficiālāku raksturu, patiesību sakot, lai pats sev atgādinātu, ka iet uz Kārno avēniju kā kriminālpolicijas komisārs, nevis kā cilvēks, kas ieinteresējies par otru cilvēku.

Ēdot viņš dzēra vīnu. Kad viesmīlis pajautāja, vai viņš vēlētos ko stiprāku, viņš pasūtīju vecu Burgoņas konjaku, lai, mašīnā kāpjot, justos silti.

Kamo avēnija bija tukša, mierīga, ar maigu gaismu aiz dzīvokļu aizkariem. Ejot garām vārtnieces istabai, viņam šķita, ka tā noskatās pakaļ visai pārmetoši.

Abi vīrieši iekāpa liftā, un nams ap viņiem klusu noslēdzās savos noslēpumos.

Pulkstenis rādīja ceturksni pāri astoņiem, kad Megrē parāva nospodrinātu zvana rokturi, kas iedarbināja elektrisko zvanu, iekšā atskanēja soļi, un diezgan jauna un glīta istabene melnā kleitā, apsējusi koķetu priekšautiņu, atvēra durvis, sacīdama:

-Ja kungi vēlētos novilkt mēteļus...

Viņš prātoja, vai Guens viņus pieņems salona, dzīvokļa ģimeniskajā daļā. Uzreiz tas nenoskaidrojās. Istabene pakāra mēteļus, atstāja apmeklētājus priekštelpā un pazuda.

Viņa vairs neparādījās, bet drīz iznāca Guēns, un te viņš izskatījās jo lielāks un kalsnāks. Viņš tikko uz viņiem paskatījās un nomurmināja:

- Esiet tik laipni un nāciet...

Viņš veda Megrē un Likā pa gaiteni uz bibliotēku. Iesietas grāmatas pilnīgi nosedza sienas. Telpā valdīja maiga gaisma, un kamīnā, kas bija daudz plašāks par to, kas atradās Lisilas Deso dzīvoklī, kurējās gaiša uguns.

- Apsēdieties.

Viņš norādīja uz diviem atzveltņiem, pats izvēlēdamies trešo. Tam visam vēl nebija nekādas nozīmes. Viņi vēl nebija pārmijuši skatienus. Likā, kurš jutās lieks, bija gluži samulsis; jo vairāk tāpēc, ka atzveltnis bija par dziļu viņa īsajām kājām un arī vistuvāk ugunij.

- Es domāju, ka jūs nāksiet viens.

Megrē stādīja priekšā savu līdzstrādnieku.

- Es paņēmu līdzi brigadieri Likā, kas vajadzīgo pierakstīs.

Šajā brīdī viņu skatieni krustojās pirmoreiz. Megrē profesora skatienā pamanīja tādu kā pārmetumu, bet varbūt arī zināmu vilšanos, par ko gan viņš nebija īsti pārliecināts. To bija grūti pasacīt, jo pēc izskata Guēns bija diezgan parasts. Teātros ir redzēti tādi aktieri, sevišķi operā - basi, kuriem ir tikpat liels un kaulains augums un seja skaidri iezīmētiem vaibstiem un maisiņiem zem acīm.

Redzokļi bija gaiši, mazi, bez sevišķa spīduma, un tomēr viņa skatiens bija neparasti urbīgs.

Kad šis skatiens pavērsās pret viņu, Megrē bija gatavs zvērēt, ka Guēns ir tikpat ziņkārīgs kā viņš pats, ka viņu interese vienam par otru ir vienāda.

Vai arī viņš nodomāja, ka Megrē pēc izskata ir banālāks, nekā viņš iztēlojies?

Likā izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu un zīmuli, tā viņš jutās drošāk.

Vēl nevarēja zināt, kāds veidosies sarunas tonis, un Megrē nevis runāja, bet gaidīja.

- Vai jums, Megrē kungs, neliekas, ka saprātīgāk ir runāt tieši ar mani, nevis mocīt nabaga meiču?

Viņš runāja dabiski, vienmuļā balsī, it kā izteiktu pavisam parastus vārdus.

- Vai jūs runājat par Deso jaunkundzi? Man nepavisam nelikās, ka viņa būtu apmulsusi. Manuprāt, lidzko es izgāju no dzīvokļa, viņa jums piezvanīja un visu pastāstīja.

- Viņa man atkārtoja jūsu jautājumus un savas atbildes. Viņa iedomājās, ka tas ir svarīgi. Sievietēm pastāvīgi vajag pārliecināties par savu svarīgumu.

- Lisila Deso ir jūsu vistuvākā līdzstrādniece, vai ne?

- Viņa ir mana asistente.

- Vai viņa nav arī sekretāre?

- Taisnība. Un viņa droši vien jau pateica, ka man seko soli solī. Tādējādi viņai rodas iespaids, ka viņai ir izcila loma manā dzīvē.

- Vai viņa ir iemīlējusies?

- Tāpat viņa iemīlētos jebkurā priekšniekā, ja vien tas būtu slavens.

- Man viņa šķita pašaizliedzīga pat tiktāl, ka būtu ar mieru nepatiesi zvērēt, piemēram, ja vajadzētu jūs izpestīt no nepatikšanām.

- Viņa to darītu nevilcinādamās. Arī manai sievai ir bijusi saruna ar jums.

- Vai viņa jums teica?

- Gluži tāpat kā Lisila, viņa man vārds vārdā atstāstīja jūsu sarunu.

Viņš par sievu runāja tajā pašā nevērīgajā tonī, kādā bija runājis par asistenti. Viņa balsī nebija ne mazākās sirsnības. Viņš konstatēja faktus, izklāstīja tos, nepiešķirot tiem nekādu sentimentalitāti.

Ļaudis, kas nonāca saskare ar profesoru, droši vien bija sajūsmināti par viņa vienkāršību, un viņš tiešām ne vismazākajā mērā nepozēja; viņu itin nemaz nenodarbināja iespaids, kādu viņš atstāj uz citiem.

Reti var sastapt cilvēkus, kuri netēlo lomu, pat tad, kad ir vienatnē ar sevi. Lielākoties cilvēki grib redzēt, kā paši dzīvo, klausīties, kā paši runā.

Runājot par Lisilu Deso, profesora vārdi un izturēšanās it kā sacīja:

“Tas, ko viņa uzskata par pašaizliedzību, ir tikai sava veida patmīlība, nepieciešamība iedomāties, ka viņa ir kaut kas neparasts. Jebkura no manām skolniecēm izdarītu to pašu. Viņa padara savu dzīvi interesantu un, bez šaubām, iztēlojas, ka esmu viņai pateicību parādā.”

Ja viņš neprecizēja savu domu, tad tikai tāpēc, ka pieņēma - Megrē pats spēj to saprast; viņš runāja kā līdzīgs ar līdzīgu.

- Es jums vēl neesmu pateicis, kāpēc šovakar zvanīju un lūdzu, lai atnākat. Redziet, man katrā ziņā gribējās jūs satikt.

Viņš bija vīrietis, un viņš bija vaļsirdīgs. Kopš viņi sēdēja viens otram pretī, viņš nemitējās vērot komisāru un to neslēpa, pētīja to kā cilvēku dzimuma paraugu, ko gribētu iepazīt.

- Kad kopā ar sievu ēdu vakariņas, man piezvanīja. Runa ir pārjums pazīstamu sievieti - Bro kundzi, kas bija Luīzes dzīvokļa apkopēja.

Viņš mīļāko sauca nevis par Lulū, bet par Luīzi, runāja par viņu tikpat vienkārši kā par pārējām, labi zinot, ka nav nekādas vajadzības sniegt paskaidrojumus.

- Bro kundze ieņēmusi galvā, ka viņai ir iespēja mani šantažēt. Viņa nerunāja riņķī un apkārt, lai man nepaliktu nekādu šaubu, viņa man uzreiz teica:

“Man ir revolveris, Guēna kungs.”

Un es uzreiz sāku domāt, par kādu revolveri ir runa.

- Vai atļausiet uzdot jautājumu?

- Esiet tik laipns.

- Vai jūs kādreiz esat sastapis Bro kundzi?

- Manuprāt - nekad. Luīze man par viņu stāstīja. Šķiet, tā ir interesanta sieviete, kas vairākas reizes sēdējusi cietumā. Tā kā viņa dzīvoklī strādāja tikai no rītiem un man nekad neiznāca tajā laikā tur iegriezties, es neatceros, ka būtu viņu redzējis. Varbūt esmu sastapis viņu kāpnēs?

- Jūs varat turpināt.

- Tātad viņa man paziņoja, ka pirmdienas rītā, ieejot salonā, viņa atradusi uz galda revolveri un...

- Vai viņa tieši tā teica - uz galda?

- Jā. Viņa piemetināja, ka noslēpusi to fajansa podā kāpņu laukumiņā; tajā iestādīts kāds zaļš augs. Jūsu ļaudis pārmeklējuši dzīvokli, bet nav iedomājušies palūkoties ārpus tā.

- No viņas puses tā ir liela viltība.

- Vārdu sakot, viņas rīcībā patlaban ir šis revolveris, un viņa ir gatava man to atdot, ja es samaksāju lielu summu.

- Jums atdot?

-Tas man pieder.

- Kā jūs zināt?

- Viņa man to aprakstīja un pat nosauca sērijas numuru.

- Vai šis ierocis jums jau sen pieder?

- Astoņus vai deviņus gadus. Es toreiz braucu operēt uz Beļģiju. Tolaik es ceļoju vairāk nekā tagad. Mani reizēm aicināja arī uz Savienotajām Valstīm un Indiju. Sieva man vairākkārt apgalvoja, ka baidās palikt viena pati dzīvoklī vairākas dienas, reizēm ari nedēļas. Lježā, tajā viesnīcā, kur biju apmeties, vitrīnā bija izstādīti Beļģijā ražoti ieroči. Man ienāca prātā nopirkt mazu automātisko pistoli. Piebildīšu, ka muitā es to neuzrādīju.

Megrē pasmaidīja.

- Kurā telpā ierocis atradās?

- Mana rakstāmgalda atvilktnē. Pēdējoreiz es to tur redzēju pirms mēneša. Nekad neesmu to lietojis. Es revolveri biju galīgi aizmirsis, un piepeši - tāda telefonsaruna.

- Ko jūs Bro kundzei atbildējāt?

- Ka es viņai atbildēšu vēlāk.

- Kad?

- Iespējams - šovakar. Tad es piezvanīju jums.

- Vai tu vari aiziet uz turieni, Likā? Vai zini adresi?

- Jā, priekšniek.

Likā šķita laimīgs, ka var tikt ārā no šīs istabas smagās atmosfēras, jo, kaut ari abi vīrieši sarunājās paklusām un

apmainījās šķietami banāliem teikumiem, viņš juta slēptu spriegumu.

- Vai jūs atradīsiet savu mēteli? Vai man nepiezvanīt istabenei?

- Es atradīšu.

Kad durvis aizvērās, viņi brīdi klusēja.

Šoreiz klusumu pārtrauca Megrē.

- Vai jūsu sieva zina?

- Vai par Bro kundzes šantāžu?

-Jā.

- Viņa dzirdēja, ko atbildēju pa telefonu, jo es paņēmu klausuli ēdamistabā. Pārējo es pateicu.

- Kāda bija viņas reakcija?

- Viņa ieteica man maksāt.

- Vai jūs nejautājāt, kāpēc?

- Redziet, Megrē kungs, gan mana sieva, gan Lisila Deso, gan jebkura cita - viņas visas jūtas dziļi gandarītas, ja var sev pierādīt, ka ir pašaizliedzīgas. Vārdu sakot, viņas grib pierādīt, ka man palīdzēs un mani lolos ari turpmāk.

Viņš runāja bez ironijas. Arī bez dusmām, secējot sieviešu dvēseles stāvokli, tāpat kā būtu secējis liki.

- Kāpēc, jūsuprāt, mana sieva vēlējās ar jums runāt? Vai tikai tāpēc, lai tēlotu tādu laulāto draudzeni, kura gādā par sava vīra mieru un iespēju strādāt?

- Vai tad tā nav?

Viņš neatbildēdams vērās Megrē.

- Jūsu sieva, profesor, manuprāt, ir pret jums neparasti iejūtīga un iecietīga.

- Viņa tiešām iedomājas, ka nav greizsirdīga.

- Vai tikai iedomājas?

- Tas atkarīgs no jēgas, kādu jūs šim vārdam piešķirat. Viņai, bez šaubām, ir vienalga, ka es guļu ar kuru katru.

- Pat ar Luīzi Filonu?

- Sākumā - jā. Neaizmirstiet, ka Žermēna, kas bija pavisam parasta māsiņa, piepeši kļuva par Guēna kundzi.

- Vai jūs viņu mīlējāt?

-Nē.

- Kāpēc jūs viņu precējāt?

- Lai kāds cilvēks būtu mājās. Vecā sieviete, kas vadīja manu saimniecibu, bija jau tuvu kapam. Man nepatīk būt vienam, Megrē kungs. Es nezinu, vai jums šīs jūtas ir pazīstamas?

- Varbūt jums patīk arī tas, ka jums tuvi cilvēki ir jums pateicību parādā par visu?

Viņš neiebilda. Šķiet, Megrē teiktais viņam patika.

- Zināmā mērā - jā.

- Vai tāpēc jūs izvēlējāties vienkāršu meiču?

- Citas man krīt uz nerviem.

- Vai viņa zinaja, kas viņu gaida, ja apprecēsies?

- Pilnīgi skaidri.

- Kad viņa sāka kļūt nepatīkama?

- Viņa nekad nav bijusi nepatīkama. Jūs viņu redzējāt. Viņa ir nevainojama, lieliski rūpējas par māju, nekad neuzstāj, lai es vakarā kaut kur eju vai ielūdzu draugus vakariņās.

- Cik es saprotu, viņa pavada dienas, jūs gaidīdama.

- Gandrīz tā. Viņai pietiek ar to, ka viņa ir Guēna kundze un zina, ka reiz būs Etjēna Guēna atraitne.

- Vai domājat, ka viņa ir savtīga?

- Teiksim, ka viņa būtu tīri apmierināta, ja varētu rīkoties ar līdzekļiem, ko viņai atstāšu. Patlaban viņa - es varu derēt - noklausās aiz durvīm. Viņa izskatījās neapmierināta, kad es jums piezvanīju. Viņai būtu labāk paticis, ja es jūs pieņemtu salonā viņas klātbūtnē.

Viņš nerunāja klusāk, teikdams, ka Žermēna noklausās aiz durvīm, un Megrē būtu varējis zvērēt, ka dzird klusu troksni blakus istabā.

- Viņa sacīja, ka ir bijusi tā, kura ieteikusi iekārtot Luīzi Fiionu šajā namā.

- Tā ir taisnība. Man tas nebija ienācis prātā. Es pat nezināju, ka te ir brīvs dzīvoklis.

- Vai tāda kombinācija jums nelikās dīvaina?

- Kāpēc?

Jautājums viņu pārsteidza.

- Vai jūs mīlējāt Luīzi?

- Klausieties, Megrē kungs: tā ir otrā reize, kad jūs lietojat šo vārdu. Medicīnā mēs to nepazīstam.

- Vai viņa jums bija vajadzīga?

- Fiziski - jā. Vai man jāizskaidro? Man ir sešdesmit divi gadi.

- Es zinu.

- Un tas izskaidro visu.

- Vai jūs nebijāt greizsirdīgs uz Pjero?

- Man būtu labāk paticis, ja viņa nebūtu.

Tāpat kā pie Lisilas Deso, Megrē piecēlās, lai sabikstītu pagales, no kurām viena bija pavēlusies sānis. Viņam slāpa. Profesors pat nedomāja piedāvāt ko iedzert. Konjaks, ko viņš bija iedzēris pēc vakariņām, atstāja nelabu garšu mutē, un viņš nemitējās smēķēt.

- Vai jūs viņu esat saticis?

-Ko?

- Pjero.

- Vienreiz. Parasti viņi abi iekārtojās tā, lai tas nenotiktu.

- Kādas bija Lulū jūtas pret jums?

- Kādas jūtas lai viņai būtu? Manuprāt, jūs zināt, kāda bijusi viņas dzīve. Protams, viņa man runāja par pateicību un draudzību. Patiesība bija vienkāršāka: viņa negribēja no jauna nonākt trūkumā. To jums vajadzētu zināt. Cilvēki, kas tiešām cietuši badu, kas dzīvojuši trūkumā vistiešākajā

un drūmākajā šī vārda nozīmē, kad no posta tādā vai citādā veidā izkļūst, dara visu iespējamo, lai neatgrieztos agrākajā dzīvē.

Tā bija taisnība, un Megrē to zināja labāk nekā daudzi citi.

- Vai viņa mīlēja Pjero?

- Kā jūs turaties pie šī vārda! - profesors nopūtās un padevās. - Cilvēkam dzīvē kaut kas sentimentāls ir vajadzīgs. Viņai vajadzēja arī radīt sev problēmas. Es nupat jums sacīju, ka sievietes katrā ziņā grib justies svarīgas. Un tieši tādēļ viņas sev sarežģī dzīvi, iztēlojoties, ka vienmēr viņām pastāv izvēles iespējas.

- Kādas izvēles? - Megrē jautāja, mazliet pasmaidīdams, lai sarunas biedrs precizētu savu domu.

- Luīze iedomājās, ka viņa var izvēlēties starp muzikantu un mani.

- Un viņa nevarēja? •

- Īstenībā nē. Es jau jums pateicu, kāpēc.

- Vai viņa nekad nedraudēja, ka jūs atstās?

- Reizēm viņa sacīja, ka svārstās.

- Vai jūs baidījāties, ka tas var notikt?

-Nē.

- Vai viņa nemēģināja panākt, lai jūs viņu apprecat?

- Viņas godkārība tik tālu nesniedzās. Esmu pārliecināts, ka viņa mazliet nobītos, ja viņai piedāvātu kļūt par Guena kundzi. Viņai bija vajadzīga drošība. Silts dzīvoklis, trīs maltītes katru dienu, pieklājīgs apģērbs.

- Kas notiktu, ja jūs pazustu?

- Es esmu noslēdzis dzīvības apdrošināšanas līgumu viņai par labu.

- Vai tādu esat noslēdzis par labu arī Lisilai Deso?

- Nē. Tas būtu lieki. Kad nomiršu, viņa pieķersies manam pēctecim, un viņas dzīvē nekas nemainīsies.

Sarunu pārtrauca telefona zvans. Guēns jau grasījās ņemt klausuli, bet pārdomāja.

- Vai tas nebūs jūsu inspektors?

Tas tiešām bija inspektors, kurš zvanīja no Batiņolas laukuma policijas iecirkņa - vistuvākā Dezirē Bro dzīvoklim.

- Man ir ierocis, priekšniek. Sākumā viņa izlikās, ka nesaprot, par ko runāju.

- Ko tu ar viņu izdarīji?

- Viņa ir te, pie manis.

- Lai viņu aizved uz Orfēvras krastmalu. Kur viņa revolveri atradusi?

- Viņa joprojām apgalvo, ka uz galda.

- Kāpēc viņa iedomājusies, ka tas pieder profesoram?

- Pēc viņas domām, tas ir pilnīgi skaidrs. Sīkumos viņa neielaižas. Viņa ir nikna kā fūrija. Viņa mēģināja man ieskrāpēt. Ko viņš saka?

- Vēl neko noteiktu. Mēs samnājamies.

- Vai man iet pie jums?

- Vispirms aizej uz laboratoriju un pārliecinies, vai uz automātiskās pistoles nav pirkstu nospiedumu. Pie reizes varēsi savu apcietināto aizvest uz krastmalu.

- Labi, priekšniek, - Likā bez kādas sajūsmas nopūtās.

Tikai tad Guēns iedomājās piedāvāt ko dzeramu.

- Vai jūs esat ar mieru iedzert glāzīti konjaka?

- Labprāt.

Viņš nospieda elektriskā zvana pogu. Drīz ienāca istabene, kas bija ielaidusi Megrē un Likā.

- Konjaku!

Gaidīdami viņi nesarunājās. Kad viņa atgriezās, uz paplātes bija tikai viena glāzīte.

- Piedodiet, bet es nedzeru nekad, - profesors sacīja, ļaujot Megrē iedzert vienam pašam.

Acīmredzot tas nebija nekāds tikums, arī režīms ne, viņam vienkārši nebija vajadzības dzert.

9. nodaļa

Megrē nesteidzās. Glāzi rokā turēdams, viņš vēroja profesora seju, un tas savukārt mierīgi lūkojās Megrē.

- Arī vārtniece ir jums pateicību parādā, vai ne? Ja nemaldos, jūs esat izglābis viņas dēlu.

- Es ne no viena negaidu pateicību.

- Un tomēr viņa ir jums padevīga un, tāpat kā Lisila Deso, būtu gatava melot, lai izpestītu jūs no nepatikšanām.

- Noteikti. Vienmēr ir patīkami justies kā varonei.

- Vai jūs reizēm nejūtaties vientuļš pasaulē, kādu jūs to redzat?

- Cilvēks ir vientuļš, lai ko arī domātu. Pietiek to reiz pieņemt un tam pielāgoties.

- Bet man likās, ka jūs vientulību nevarat ciest?

- Tā nav tā vientulība, par kuru es runāju. Teiksim, ja jums tā labāk tīk, man iedveš bailes tukšums. Man nepatīk būt vienam dzīvoklī vai uz ielas, vai mašinā. Runa ir par fizisku, nevis garīgu vientulību.

- Vai jūs baidāties no nāves?

- Būt mirušam man ir vienaldzīgi. Es baidos no pašas nāves, no tā, ko tā satur. Savā arodā, komisār, jūs to redzat gandrīz tikpat bieži kā es.

Viņš labi zināja, ka tas ir viņa vājais punkts, ka bailes nomirt vientulībā ir tā vienigā sīkā cilvēciskā vājība, kas viņu vērš līdzīgu visiem citiem. Viņš par to nekaunējās.

- Kopš pēdējās sirdslēkmes gandrīz vienmēr kāds ir man tuvumā. No medicīnas viedokļa tas nedod neko. Un tomēr, lai cik dīvaini liktos, jebkādā klātbūtne mani

nomierina. Reiz es biju viens pats pilsētā un sajutu mazu vājumu, kam nebija nekādas nozīmes, un iegriezos pirmajā bārā, kas pagadījās ceļā.

Tas bija brīdis, kad Megrē beidzot uzdeva jautājumu, ko jau ilgāku laiku turēja gatavībā.

- Kāda bija jūsu reakcija, kad jūs pamanījāt, ka Luīze ir stāvoklī?

Viņš šķita pārsteigts - nevis tāpēc, ka par to runā, bet tāpēc, ka to uzskata par problēmu.

- Nekāda, - viņš vienkārši atbildēja.

- Vai viņa jums neteica?

- Nē. Manuprāt, viņa to vēl nezināja.

- Viņa to uzzināja pirmdien ap sešiem vakarā. Pec tam jūs pie viņas iegājāt. Vai viņa jums neko neteica?

- Tikai to, ka jūtas slikti un liksies gulēt.

- Vai jūs domājāt, ka tas ir jūsu bērns?

- Es neko tādu nedomāju.

- Vai jums nekad nav bijuši bērni?

- Vismaz man tas nav zināms.

•- Un jums nekad nav gribējies bērnu?

Megrē, kurš trīsdesmit gadus bija vēlējies būt tēvs, atbilde šokēja.

- Kam tas vajadzīgs? - profesors jautāja.

- Tiešām!

- Ko jūs gribējāt teikt?

- Neko.

- Ir ļaudis, kuriem nav nekādu nopietnu interešu un kuri iedomājas, ka bērns piešķirs viņiem svaru, tādu kā lietderību, ka tā viņi kaut ko aiz sevis atstās. Ar mani tā nav.

- Vai jums neliekas, ka, ņemot vērā jūsu gadus un viņas mīļākā gadus, Lulū iedomājās, ka bērns ir no mīļākā?

- Zinātniski tas nav pamatots.

- Es runāju par to, kas viņai varēja būt prātā.

- Iespējams.

- Vai ar to nepietiktu, lai izšķirtos atstāt jūs un sekot Pjero?

- Nē, - viņš atbildēja, joprojām kā cilvēks, kam zināma patiesība. - Man viņa noteikti apgalvotu, ka tas ir mans bērns.

- Vai jūs to būtu atzinis?

- Kāpēc nē?

- Pat apšaubot paternitāti?

- Kāda tur starpība? Bērns paliek bērns.

- Vai jūs būtu precējis tā māti?

- Es neredzu tam iemeslu.

- Vai, jūsuprāt, viņa nemēģinātu panākt, lai jūs viņu apprecat?

-Ja mēģinātu, tad nepanāktu.

- Vai tāpēc, ka jūs nevēlētos pamest savu sievu?

- Vienkārši tādēļ, ka tādi sarežģījumi man liekas smieklīgi. Es jums atbildu pilnīgi atklāti, jo man šķiet, ka jūs mani saprotat.

- Vai jūs sievai to teicāt?

- Svētdienas pēcpusdienā, ja pareizi atceros. Jā, tā bija svētdiena. Es daļu pēcpusdienas pavadīju mājās.

- Kāpēc jūs teicāt?

- Es pateicu arī asistentei.

- Es zinu.

- Nu, un tad?

Viņš pamatoti domāja, ka Megrē saprot. Profesora manierē runāt par tiem, vai, pareizāk sakot, par tām, kas bija ap viņu, bija kaut kas drausmīgi augstprātīgs un reizē traģisks. Viņš pieņēma viņas, kādas viņas bija, bez mazākajām ilūzijām, neprasot ne no vienas vairāk par to, ko viņas varēja dot. Viņa uztverē šis sievietes bija tikai mazliet dzīvākas par nedzīviem priekšmetiem.

Un viņš nepūlējās ari klusēt viņu klātbūtnē. Kāda gan tam varēja būt nozīme? Viņš varēja domāt skaļā balsī, nepavisam neinteresējoties par viņu reakciju, vēl jo mazāk prātojot, ko viņas varētu domāt vai just.

- Ko jūsu sieva teica?

- Viņa jautāja, ko es domāju darīt.

- Un jūs atbildējāt, ka atzīsiet bērnu par savu?

Viņš piekrītoši palocīja galvu.

- Vai jums neienāca prātā, ka šis paziņojums var viņu uztraukt?

- Iespējams.

Šoreiz Megrē sarunas biedrā nojauta kaut ko tādu, ko vēl nebija pamanījis vai kas vēl nebija izpaudies. Kad profesors izrunāja vārdu iespējams, viņa balsī ieskanējās slepens gandarījums.

- Vai jūs to darījāt tīšām? - Megrē uzbruka.

- Vai tīšām teicu?

Megrē bija pārliecināts, ka Guēnam labāk patiktu palikt nopietnam, nesatricināmam, bet pret paša gribu viņa lūpas pirmo reizi dīvaini pastiepās.

- Vārdu sakot, jums nebija nekas pretī mazliet samulsināt savu sievu un asistenti.

Guēna klusēšana liecināja par piekrišanu.

- Vai kādai no viņām varēja ienākt prātā doma novākt Luīzi Filonu?

- Tā ir doma, kas viņām vairāk vai mazāk ir nākusi prātā jau sen. Abas viņas ienīda Luīzi. Es nepazīstu nevienu, kurš kādā savas dzīves brīdī nebūtu vēlējies cita cilvēka nāvi. Tikai cilvēki reti kad spēj savas idejas īstenot. Par laimi jums!

Tas viss bija taisnība. Un tieši tas šo sarunu vērta gandrīz nereālu. Tas, ko no paša sākuma runāja profesors, sakrita ar Megrē domām. Abu spriedumi par cilvēkiem un viņu rīcības motīviem nemaz nebija tik atšķirīgi.

Atšķirīga bija viņu attieksme pret šīm problēmām.

Guēns nelietoja neko citu kā vien to, ko Megrē nosauktu par vēsu prātu. Bet komisārs mēģināja...

Viņam būtu grūti pateikt, ko īsti mēģina. Varbūt -saprast cilvēkus, un tas viņam deva izjūtu, kas bija ne tikai žēlums, bet arī tāda kā draudzība.

Guēns uz viņiem nolūkojās no augšas.

Megrē nostājās viņiem līdzās.

- Luīze Filona tika nogalināta, - viņš lēnām teica.

- Tas ir fakts. Kāds ir gājis līdz galam.

- Vai jūs esat domājis, kurš tas ir?

- Tas ir jūsu darbs, ne mans.

- Vai jūs esat domājis, ka tas varējāt būt jūs?

- Noteikti. Toreiz, kad es vēl nezināju, ka sieva ar jums runājusi, es brīnījos, kāpēc jūs mani nepratināt. Vārtniece brīdināja, ka esat ar viņu runājis par mani.

Viņa arī! Un Guēns to pieņēma kā pašu par sevi saprotamu!

- Pirmdienas vakarā jūs aizbraucāt uz Košēna slimnīcu, bet pie slimnieka gultas uzturējāties tikai pusstundu.

- Es uzbraucu atpūsties piektā stāva istabā, kas tiek atstāta manā rīcībā.

- Jūs tur bijāt viens, un nekas jums neliedza nemanītam iziet no slimnīcas, atbraukt uz šejieni ar taksometru un atgriezties savā istabā.

- Kurā laikā, jūsuprāt, tas viss notika?

- Liktenīgā kārtā - laikā no deviņiem līdz vienpadsmitiem.

- Cikos Pjērs Eiro bija pie Luīzes?

- Bez ceturkšņa desmitos.

- Vai man Luīzi vajadzēja nogalināt pēc tam?

Megrē pamāja ar galvu.

- Ja ņemam vērā, cik ilgs laiks paiet ceļā, es nebūtu varējis atgriezties hospitālī pusvienpadsmitos.

Megrē prātā rēķināja. Profesora spriedums bija loģisks. Un piepeši komisārs jutās vīlies. Kaut kas nenotika tā, kā viņš bija paredzējis. Viņš gaidīja turpinājumu un tik tikko klausījās, ko runā profesors.

- Redziet, Megrē kungs, tā nu ir, ka desmitos un piecās minūtēs viens no kolēģiem - doktors Lanvēns, kuram bija konsultācija ceturtajā stāvā, uznāca pie manis. Viņš lāgā neuzticējās diagnozei. Viņš lūdza, lai uz brīdi aizeju viņam līdzi. Es nokāpu ceturtajā stāvā. Nedz mana asistente, nedz personāls to nevarēja jums pateikt, jo neko par to nezināja. Šoreiz nav runa par uztrauktu sievieti, kas grib mani izpestīt no nepatikšanām, bet par pieciem vai sešiem cilvēkiem, starp tiem ari slimnieku, kas mani nekad nebija redzējis un droši vien nezina pat manu vārdu.

- Es nekad neesmu domājis, ka jūs esat nogalinājis Lulū.

Viņš tīšām nosauca viņu vārdā, kas profesoram, šķiet, nepatika. Viņam ari gribējās būt nežēlīgam.

Guēns pamanīja sitienu. Viņa vaigi viegli piesarka, un viņš uz mirkli novērsa skatienu no komisāra.

Pie ieejas durvīm zvanīja. Tas bija Likā, kuru istabene ieveda salonā un kuram rokā bija mazs sainītis.

- Pirkstu nospiedumu nav, - viņš teica, izsaiņojot ieroci un pasniedzot to priekšniekam.

Viņš skatījās te uz vienu, te otru, pārsteigts par mieru, kas valdīja telpā, pārsteigts arī par to, ka atrada abus tieši tādā pašā pozā, kādā bija atstājis, pirms devās uz pilsētu.

- Vai tas tiešām ir jūsu revolveris, Guēna kungs?

Tas bija greznumierocis ar niķelētu stobru, ar perlamutra spalu un, ja nebūtu šauts no tik neliela attāluma, lielu ļaunumu nevarētu nodarīt.

- Magazīnā trūkst vienas patronas, - Likā paskaidroja.

- Es piezvanīju Gastinam-Renetam, kas rit izdarīs parastos eksperimentus. Viņš ir pārliecināts, ka tas ir tieši tas revolveris, ar kuru pirmdien šauts.

- Es pieņemu, ka gan jūsu sievai, gan asistentei iespējams piekļūt pie jūsu rakstāmgalda? Vai tas nebija aizslēgts?

- Es neko neieslēdzu.

Ari to viņš darīja aiz sava veida cilvēknicināšanas. Viņam nekas nebija slēpjams. Viņam bija vienalga, vai kāds lasa viņa personiskos papīrus vai ne.

- Vai jūs pirmdienas vakarā, atgriežoties mājās, nebijāt pārsteigts par to, ka dzīvoklī ir jūsu svaine?

- Viņa parasti no manis vairās.

- Cik zinu, viņa jās neieredz?

- Tas ir vēl viens veids, kā padarīt dzīvi interesantu.

- Jūsu sieva man apgalvoja, ka māsa iegriezusies nejauši, tāpēc, ka gājusi garām.

- Iespējams.

- Kad es nopratināju Antuaneti, viņa sacīja, ka māsa viņai zvanījusi un lūgusi ierasties.

Guēns klausījās uzmanīgi, bet viņa sejā neatspoguļojās nekādas jūtas. Atgāzies atzveltnī, kājas sakrustojis, viņš pirkstus turēja, kopā saliktus, un Megrē pārsteidza šo pirkstu garums, tie bija tikpat slaiki kā pianistam.

- Apsēdies, Likā.

- Vai man vajadzētu palūgt kādu glāzi jūsu inspektoram?

Likā noliedzoši pakratīja galvu.

- Ir vēl kāds jūsu sievas apgalvojums, kas man jāpārbauda; to es varu izdarīt tikai ar jūsu palīdzību.

Profesors deva zīmi, ka gaida.

- Pirms kāda laika jums bijusi sirdslēkme, kad jūs esat atradies Lulū dzīvoklī.

- Tā ir taisnība. Mazliet pārspīlēta, bet taisnība.

- Vai taisnība ir arī tā, ka jūsu mīļākā uztraukumā zvanījusi jūsu sievai?

Guēns izskatījās pārsteigts.

- Kas jums to teica?

- Nav svarīgi. Vai ta ir taisnība?

- Tā īsti nebija.

- Jums jāsaprot, ka jūsu atbilde ir ārkārtīgi svarīga.

- Es to saprotu pēc veida, kā jūs uzdodat jautājumus, bet nesaprotu, kāpēc. Kādu nakti es nejutos īsti labi. Es palūdzu Luīzei, lai viņa uzkāpj manā dzīvoklī un paņem zāļu pudelīti, kura atradās manā vannas istabā. Sieva viņai atvēra durvis, jo kalpotājas bija aizgājušas gulēt, un viņu istabas ir septītajā stāvā. Mana sieva, kas ari bija apgūlusies, kad ieradās Luīze, aizgāja pēc pudelītes.

- Vai viņas nokāpa lejā abas kopā?

- Jā. Bet pa to laiku lēkme bija pārgājusi, un es jau biju izgājis no ceturtā stāva dzīvokļa. Es biju ārpusē, kad parādījās sieva un Luize - abas naktstērpos.

- Vai atvainosiet brītiņu?

Megrē klusām pateica dažus vārdus Likā, kurš izgāja no telpas. Guēns neuzdeva nevienu jautājumu un neizskatījās pārsteigts.

- Vai durvis bija līdz galam vaļā?

- Tās bija pievērtas.

Megrē būtu labāk paticis, ja viņš melotu. Jau veselu stundu viņam būtu gribējies, lai Guēns mēģina melot, bet viņš bija nesatricināmi atklāts.

- Vai esat par to pārliecināts?

Viņš deva pēdējo iespēju.

- Pilnīgi.

- Vai, cik jums zināms, jūsu sieva nekad nav iegājusi pie Lulū viņas ceturtā stāva dzīvoklī?

- Jūs viņu slikti pazīstat.

Vai tad Žermēna Guēna nebija apgalvojusi, ka tas bijis vienīgais gadījums, kad viņa iegājusi dzīvoklī?

Bet tajā naktī viņa tur neiegāja. Un, ienākusi, lai sastaptu komisāru, viņa nepārlaida apkārtnei ziņkāru skatienu, bet izturējās tā, it kā viss tur viņai būtu labi pazīstams.

Tie bija otrie meli, un vēl bija jāņem vērā tas, ka viņa ne reizi nebija pieminējusi Lulū grūtniecību.

- Vai, jūsuprāt, viņa joprojām klausās aiz durvīm?

Bija gluži lieka piesardzība likt Likā stāvēt pie ieejas

durvīm.

- Es esmu pārliecināts... - profesors iesāka.

Un durvis tiešām atvērās. Guēna kundze pagāja divus soļus - tieši tik daudz, lai varētu ieskatīties vīram sejā, un nekad vēl Megrē cilvēka skatienā nebija redzējis tik daudz naida un nicinājuma. Profesors nenovērsās, viņš mierīgi izturēja triecienu.

Bet komisārs piecēlās.

- Esmu spiests jūs apcietināt, Guēna kundze.

Viņa gandrīz izklaidīgi, joprojām skatīdamās uz vīru, sacīja:

- Es zinu.

- Es pieņemu, ka jūs visu dzirdējāt?

-Jā.

- Vai jūs nogalinājāt Luīzi Filonu?

Viņa piekrītoši palocīja galvu un izskatījās kā satracināta fūrija, kas tūlīt metīsies virsū cilvēkam, kurš joprojām izturēja viņas skatienu.

- Viņš zināja, ka tas notiks, - viņa saraustitā balsī sacīja, un viņas krūtis strauji cilājās. - Es tagad domāju, vai tieši to viņš negribēja panākt, vai gluži apzināti viņš man neatklāja visādus sīkumus.

- Vai jūs ataicinājāt māsu tāpēc, lai sagatavotu alibi?

Viņa vēlreiz piekrītoši palocīja galvu. Megrē turpināja:

- Es pieņemu, ka jūs nokāpāt Lulū dzīvokli tad, kad izgājāt no buduāra, aizbildinoties, ka sagatavosiet groku?

Viņš redzēja, ka Guēna kundze sarauc uzacis un ka viņas skatiens, novēršoties no vīra, pievēršas komisāram. Šķita, ka viņa svārstās. Megrē nojauta viņā cīņu. Beidzot viņa skarbā balsī kā skaldīt noskaldīja:

- Tā nav taisnība.

- Kas nav taisnība?

- Ka mana māsa būtu palikusi viena.

Pamanījis Guēna skatienu, kurā ieplaiksnījās ironija, Megrē piesarka, jo šis skatiens skaidri teica: “Ko es jums sacīju?”

Tiesa, Zermēna nebija ar mieru viena pati uzņemties nozieguma smagumu. Viņai būtu vajadzējis tikai klusēt. Viņa runāja:

- Antuanete zināja, ko grasījos darīt. Tā kā pēdējā brīdī man pietrūka dūšas, viņa nokāpa lejā kopā ar mani.

- Un vai viņa iegāja iekšā?

- Viņa palika uz kāpnēm.

Un, brīdi klusējusi, viņa izsaucās, it kā izaicinot visu pasauli:

- Jo ļaunāk! Tā ir taisnība.

Viņas lūpas aizturētā niknumā drebēja.

- Tagad viņš varēs atjaunot savu harēmu!

*

Guēna kundze alojās. Profesora dzīvē nenotika lielas pārmaiņas. Tikai pēc dažiem mēnešiem Lisila Deso sāka dzīvot kopā ar viņu, nepārstājot strādāt par asistenti un sekretāri.

Vai viņa mēģināja panākt, lai viņu apprec? To Megrē nezināja.

Katrā ziņā profesors otrreiz neapprecējās.

Un, kad viņa vārdu pieminēja kādā sarunā, Megrē izlikās, ka nav to dzirdējis,, vai arī steidzās mainīt tematu.

1953. gada augusts

MEGRĒ UN SESTDIENAS KLIENTS

.

1. nodaļa

Ir ainas, kas pilnīgi pret mūsu gribu un bez kāda īpaša iemesla iespiežas atmiņā, kaut arī mēs neesam pūlējušies tās atcerēties un tajās nav nekā svarīga. Tā Megrē pēc daudziem gadiem būtu varējis minūti pa minūtei atsaukt atmiņā šo pavisam parasto pēcpusdienu Orfēvras krastmalā, atceroties katru soli un katru žestu.

Pirmām kārtām - melnais marmora pulkstenis ar bronzas rotājumiem, pie kura bija apstājies komisāra skatiens, rādija astoņpadsmit minūtes pāri sešiem, kas nozīmēja, ka ir mazliet pāri pusseptiņiem. Vēl daudzos citos kriminālpolicijas kabinetos - gan lielā priekšnieka, gan citu divizionu komisāru kabinetos kopš neminamiem laikiem starp diviem kandelabriem stāvēja tādi pulksteņi, un visi kavējās vienādi.

Kāpēc šī doma viņu pārsteidza tieši tajā dienā un ne citkārt? Brīdi viņš iedomājās, cik daudzām administrācijām, cik daudzām ministrijām kāds F. Ledēns, kura paraksts glītiem burtiem rotāja blāvo ciparnīcu, savulaik bija piegādājis šos pulksteņus, un viņš prātoja par sarunām un intrigām, kas bija vērptas, un kukuļiem, kas tika doti, lai noslēgtu tik ieverojamu darījumu. F. Ledēns bija miris pirms pusgadsimta, ja spriež pēc pulksteņu stila.

Uz galda dega lampa ar zaļu abažūru, jo bija janvāris. Ari pārējos kabinetos bija tādas pašas lampas.

Likā stāvēja pie rakstāmgalda un lika iedzeltenā mapē dokumentus, kurus Megrē viņam deva citu pēc cita.

- Vai man atstāt Žanvjē pie Krijona?

- Ne pārāk ilgi. Vēlāk aizsūti kādu, lai viņu nomaina.

Kā parasti, nesen bija notikusi vesela sērija dārglietu

zādzību E1 izejas lauku lepnajās viesnīcās, un tajās bija iekārtota neuzkrītoša uzraudzība.

Megrē automātiski nospieda elektriskā zvana pogu. Vecais Zozefs, kalpotājs ar sudraba ķēdi kaklā, nekavējoties atvēra durvis.

- Vai mani neviens vairs negaida?

- Ja neņem vērā trako...

Tas nebija nekas svarīgs. Nu jau mēnešiem ilgi viņa divas trīs reizes nedēļā ieradās kriminālpolicijā, ne vārda neteikdama, ieslīdēja uzgaidāmajā telpā un sāka adīt. Pirmajā diena Zozefs pajautāja, pie kā viņa atnākusi.

Viņa gandrīz šķelmīgi uzsmaidīja vecajam kalpotājam un atbildēja:

- Komisārs Megrē mani pasauks, kad es viņam būšu vajadzīga...

Žozefs viņai pasniedza kartīti. Viņa to aizpildīja kārtīgā rokrakstā, kas liecināja par audzināšanu klosteri. Viņu sauca par Klementini Foljēnu, un viņa dzīvoja Lamarka ielā.

Tajā reizē komisārs lika, lai viņu pieņem Žanvjē.

- Vai jūs esat izsaukta?

- Komisārs Megrē ir lietas kursā.

- Vai viņš jums nosūtīja uzaicinājumu?

Sīkā, par spīti vecumam graciozā sieviete smaidīja.

- Nekāds uzaicinājums nav vajadzigs.

- Vai jūs gribat viņam kaut ko sacīt?

- Iespējams.

- Viņš šobrīd ir ļoti aizņemts.

- Tas nekas. Es pagaidīšu.

Viņa gaidīja lidz septiņiem vakarā un pēc tam aizgāja. Sieviete parādījās pēc vairākām dienām, ar to pašu mēļo cepuri galvā un to pašu adikli rokā, viņa jutās kā mājās un iekārtojās stiklotajā uzgaidāmajā zālē.

Par sievieti katram gadījumam tika ievāktas ziņas. Ilgu laiku viņai Monmartrā bija sīkpreču veikaliņš, un viņa dzīvoja no pieklājīgas rentes. Radu bērni vairākkārt bija mēģinājuši viņu ievietot slimnīcā, bet psihiatriskās dziedinātavas večiņu ik reizi izlaida, apgalvojot, ka viņa nav bīstama.

Kur viņa bija uzzinājusi Megrē vārdu? Viņa nezināja, kāds Megrē izskatās, jo viņš vairākas reizes bija pagājis garām stiklotajam būrim, kad viņa tur sēdēja, un viņa komisāru nepazina.

- Labi, Likā, slēgsim to bodīti ciet!

Vēl gan bija agrs, it sevišķi sestdienai. Komisārs piebāza pīpi, paņēma no skapja mēteli, platmali un šalli.

Viņš gāja garām stiklotajai telpai, piesardzības dēļ novērsis seju, un pagalmā atkal nonāca dzeltenīgajā miglā, kas pēcpusdienā bija nolaidusies pār Parīzi.

Nebija nekādas steigas. Uzsitis mēteļa apkakli un sabāzis rokas kabatās, viņš apgāja apkārt Tiesu pilij, izgāja caur Lielā pulksteņa vārtiem un uzgāja uz Mijēju tilta. Sasniedzot tilta vidu, komisāram likās, ka viņam kāds seko, un viņš strauji atskatījās. Daudz cilvēku gāja gan uz vienu, gan otru pusi. Aukstuma dēļ gandrīz visi steidzās. Megre bija tikpat kā pārliecināts, ka vīrietis tumšā apģērbā metru desmit attālumā pagriezās un devās pretējā virzienā.

Viņš tam nepievērsa uzmanību. Tas bija tikai tāds iespaids.

Pēc dažām minūtēm viņš gaidīja savu autobusu Satlē laukumā, tad atrada vietu uz platformas, kur varēja turpināt smēķēt pīpi. Vai tiešām tai bija neparasta garša? Viņš varētu zvērēt, ka tā ir. Varbūt iemesls bija migla, pats gaiss. Dūms garšoja neparasti labi.

Viņš nedomāja ne par ko noteiktu, vēroja kaimiņu galvas, kas klanījās brauciena taktī.

Pēc tam viņš atkal gāja pa gandrīz tukšā Rišāra Le-nuāra bulvāra trotuāru, kur pa gabalu redzēja sava dzīvokļa apgaismotos logus. Viņš ienira ierastajā kāpņu telpā, redzēja gaismas svītras zem durvīm, dzirdēja klusinātas balsis, radio melodijas.

Durvis kā vienmēr atvērās, pirms viņš paspēja pieskarties zvana pogai, un Megrē kundze puskrēslā noslēpumaini pielika pirkstu pie lūpām.

Viņš jautājoši skatījās uz sievu un pūlējās ieraudzīt kaut ko viņai aiz muguras.

- Kāds atnācis, - viņa čukstēja.

- Kas?

- Es nezinu... Viņš liekas jocīgs...

- Ko viņš saka?

- Ka viņam noteikti tevi jāsatiek...

- Kāds viņš izskatās?

- Es nevaru pasacīt, bet elpa ož pēc alkohola...

Vakariņās bija Lotringas pīrāgs, tā smarža plūda no virtuves.

- Kur viņš ir?

- Es viņu ievedu salonā...

Viņa atbrīvoja vīru no mēteļa, platmales un šalles. Viņam šķita, ka dzīvoklis nav tik spoži apgaismots kā parasti, bet tā droši vien tikai likās. Plecus paraustījis, viņš atvēra durvis uz viesistabu, kur kopš kāda laika goda vietā stāvēja televizors.

Cilvēks, mētelī ģērbies, cepuri rokā stāvēja istabas stūrī. Viņš izskatījās apmulsis un neiedrošinājās pacelt skatienu uz komisāru.

- Es atvainojos, ka vajāju jūs līdz pat dzīvoklim, - viņš nomurmināja.

Megrē uzreiz ievēroja zaķalūpu un nepavisam nebija noskaities, ka beidzot ar šo cilvēku stāv aci pret aci.

- Jūs bijāt atnācis pie manis uz Orfēvras krastmalu, vai ne?

- Jā, vairākas reizes...

-Jūs sauc... Pagaidiet... Par Planšonu...

- Jā, esmu Leonards Planšons.

Un aizvien pazemīgāk viņš turpināja:

- Es lūdzu piedošanu...

Viņa skatiens pārslīdēja viesistabai, apstājās pie pavērtajām durvīm, it kā viņš gribētu aizbēgt vēlreiz. Cik reizes viņš bija tā aizgājis, komisāru nesaticis?

Vismaz piecas reizes. Vienmēr - sestdienas pēcpusdienā. Tāpēc viņu galu galā iedēvēja par sestdienas klientu.

Tas atgādināja jukušo sievieti - tikai citā variantā. Kriminālpolicija, tāpat kā avīzes, vilina visvisādus cilvēkus ar vairāk vai mazāk dīvainām novirzēm, un ir tādi, kurus iepazīst, pie kuru sejām pierod.

- Es jums sākumā rakstīju, - viņš nomurmināja.

- Apsēdieties.

Aiz stiklotajām durvīm bija redzams klāts vakariņu galds, un vīrietis pameta skatienu uz to pusi.

- Jums ir vakariņu laiks, vai ne?

- Apsēdieties, - komisārs nopūzdamies atkārtoja.

Ja reiz viņš pārnāca laicīgi, vakariņas tik un tā aizkavējās. Jo ļaunāk pīrāgam! Un jo ļaunāk televīzijas ziņām! Kopš dažām nedēļām viņi ar sievu bija paraduši ēdot skatīties televīziju, tāpēc pie galda bija mainījuši vietas.

- Jūs teicāt, ka man rakstijat?

- Vismaz desmit vēstuļu.

- Vai tās parakstijāt ar savu vārdu?

- Pirmās neparakstīju... Es tās saplēsu... Citas arī saplēsu... Tad nolēmu ierasties piejums pats...

Ari Megrē sajuta alkohola smaku, bet viņa apmeklētājs nebija piedzēries. Nervozs gan. Viņa pirksti bija tā sakrampēti, ka to kauliņi metās balti. Viņš tikai pamazām sadūšojās pacelt acis uz komisāru, un skatiens bija gandriz lūdzošs.

Cik viņam bija gadu? Grūti pateikt. Viņš nebija nedz jauns, nedz vecs, šķita, ka nekad nav bijis jauns. Varbūt trīsdesmit pieci gadi?

Nebija ari viegli pateikt, pie kāda sabiedrības slāņa viņš pieder. Apģērbs bija slikti piegriezts, bet labas kvalitātes, rokas - ļoti tīras, bet tādas, kādas mēdz būt fiziska darba strādniekam.

- Kāpēc jūs vēstules saplēsāt?

- Es baidījos, ka jūs mani uzskatīsiet par jukušu...

Un, raugoties komisārā, viņš, pūlēdamies pārliecināt,

turpināja:

- Es neesmu jucis, komisāra kungs... Es lūdzu man ticēt, ka neesmu jucis...

Parasti tā ir slikta zīme, tomēr Megrē pa pusei jau bija pārliecināts. Viņš dzirdēja sievu staigājam pa virtuvi. Viņa droši vien turēja pīrāgu cepeškrāsnī, bet tas tik un tā nu jau bija sabojāts.

- Tātad jūs man uzrakstījāt vairākas vēstules... Pēc tam jūs ieradāties Orfēvras krastmalā... Ja nemaldos, tas bija sestdienā?

- Tā ir vienīgā diena, kad esmu brīvs.

- Ar ko jūs nodarbojaties, Planšona kungs?

- Man ir krāsošanas uzņēmums... Protams, ļoti necils... Labā sezonā pie manis strādā pieci vai seši strādnieki... Redziet...

Zaķalūpas dēļ bija grūti noteikt, vai viņš bikli smaida vai saviebjas. Viņa acis bija ļoti dzidri zilas, mati iesar-kanīgi gaiši.

- Pirmo reizi jūs ieradāties pirms pāris mēnešiem... Kartītē jūs ierakstījāt, ka gribat satikt mani personiski. Kāpēc?

- Tāpēc, ka uzticos vienīgi jums... Esmu lasījis avīzēs...

- Labi! Tajā sestdienā jūs nevis pagaidījāt, bet pēc desmit minūtēm aizgājāt...

-Man bija bail...

- No kā?

- Es nospriedu, ka jūs mani neņemsiet par pilnu... Vai ari aizliegsiet man darīt to, ko esmu nodomājis.

- Nākamajā sestdienā jūs ieradāties atkal...

-Jā...

Todien Megrē bija apspriede ar lielo priekšnieku un vēl diviem divizionu komisāriem. Kad tā pēc stundas beidzās, uzgaidāmā telpa bija tukša.

- Vai jums joprojām bija bail?

- Es vairs neatceros...

- Ko jūs neatceraties?

- Vai man vēl gribējās iet līdz galam...

Viņš pārlaida delnu pār pieri.

- Tas ir tik sarežģīti!... Redziet, ir brīži, kad man zūd pamats zem kājām...

Citā reizē Megrē viņu sūtīja pie Likā. Vīrietis atsacījās izpaust ierašanās iemeslu, apgalvoja, ka viņam ir apspriežams personīgs jautājums ar komisāru, un, burtiski, aizbēga.

- Kas jums iedeva manu adresi?

- Es jums sekoju... Pagājušajā sestdienā es jūs gandrīz uzrunāju uz ielas, tad nospriedu, ka tā nav piemērota vieta tādai sarunai, kādu es ar jums vēlējos... Ari jūsu kabinets tāds nav... Varbūt jūs sapratīsiet...

- Kā jūs šovakar zinājāt, ka tūlīt pārnākšu?

Un piepeši Megrē atcerējās uz Mijēju tilta piedzīvoto.

- Jūs bijāt noslēpies krastmalā, vai ne?

Planšons palocīja galvu.

- Jūs man sekojāt līdz autobusam?

- Tā ir... Pēc tam es paņēmu taksometru un ierados te dažas minūtes pirms jums...

- Vai jums, Planšona kungs, ir nepatikšanas?

- Sliktāk nekā nepatikšanas.

- Cik glāzītes jūs izdzērāt, pirms atnācāt pie manis?

- Divas... Bet varbūt trīs? Senāk es nedzēru nemaz, labi ja glāzi vīna maltītes reizē...

- Un tagad?

- Tagad kā kuru dienu... Vai, pareizāk sakot, vakaru, jo pa dienu es nedzeru. Nupat iedzēru trīs glāzītes konjaka tikai tāpēc, lai uztaisītu dūšu. Vai jūs par to dusmojaties?

Megrē lēnām smēķēja pīpi, nenovēršot no apmeklētāja skatienu un mēģinot izveidot slēdzienu. Viņam tas vēl nebija izdevies. Viņš nojauta Planšonā kaut ko patētisku, kas viņu mulsināja. Viņam šķita, ka šajā cilvēka iemājojusi aizturēta kaislība un satriecošs izmisums, un reizē -ārkārtēja pacietība.

Viņš varētu likt galvu ķīlā, ka šim cilvēkam ir maz saskarsmes ar sev līdzīgiem, ka viņā viss norisinās iekšķīgi. Viņš sestdienu pēc sestdienas bija gribējis runāt ar komisāru un ik reizi pēdējā mirklī aizbēdzis.

- Kā būtu, ja jūs man visu vienkārši izstāstītu?

Vēl viens skatiens uz ēdamistabas pusi, kur divi šķivji bija nolikti pretī televizoram.

- Man neērti, ka aizkavēju vakariņas... Tas būs garš stāsts... Jūsu sieva dusmosies... Ja atļausiet, es te pagaidīšu, kamēr paēdīsiet... Vai ari es drīzumā atnākšu... Jā, es pēc brītiņa atkal atnākšu...

Viņš grasījās celties augšā, taču komisārs lika viņam palikt vietā.

- Nē, Planšona kungs!... Šoreiz jūs esat pie mērķa, vai ne?... Pasakiet, kas jūs moka... Pasakiet man skaidri un gaiši, ko rakstījāt vēstulēs, kuras saplēsāt...

Tad piepeši, skatīdamies paklājā ar sarkaniem ornamentiem, cilvēks nomurmināja:

- Es gribu nonāvēt savu sievu...

Tajā pašā mirklī viņš pacēla skatienu uz komisāru, kas ar zināmām pūlēm izlikās nesatricināms.

- Vai jums ir nodoms nogalināt sievu?

- Tas ir jādara! Citas izejas nav! Es nezinu, kā lai jums paskaidroju... Es katru vakaru sev saku, ka tas notiks, ka tas nevar nenotikt agrāk vai vēlāk... Tad es nodomāju - ja jums izstāstīšu...

Izvilcis mutautu no kabatas, viņš noslaucīja briļļu stiklus, meklēdams vārdus, un Megrē pamanīja, ka svārku poga karājas vienā diegā.

Par spīti satraukumam Planšons ievēroja šo skatienu un vai nu pasmaidīja, vai saviebās:

- Jā... Ari tas, - viņš sacīja. - Viņa neizliekas...

- Kādā nozīmē neizliekas...

- Ka par mani rūpētos... Ka ir mana sieva...

Vai viņš savu ierašanos nožēloja?

Viņš grozījās uz krēsla un reizēm skatījās uz durvīm, it kā gribētu tūlīt mukt pa tām ārā.

- Es nezinu, vai neesmu rīkojies muļķīgi... Un tomēr jūs esat vienīgais cilvēks pasaulē, pret kuru jūtu uzticību... Man šķiet, ka es jūs pazīstu jau sen... Esmu gandrīz pārliecināts, ka mani sapratīsiet...

- Vai jūs, Planšona kungs, esat greizsirdīgs?

Viņu skatieni sastapās. Megrē šķita, ka ciemiņa skatiens ir pilnīgi vaļsirdīgs.

- Manuprāt, es vairs neesmu tāds... Es biju gan... Nē, tagad esmu tam pāri...

- Un tomēr jūs runājat par nogalināšanu?

- Tāpēc, ka citas izejas nav... Tāpēc es nospriedu - ja būšu jūs brīdinājis vai nu ar vēstuli, vai pats, mutiski... Pirmām kārtām, tā būs godīgāk... Otrām kārtām - tad varbūt es tikšu vaļā no šis domas... Vai saprotat? Nē, to nav iespējams saprast, ja nepazīst Renē... Piedodiet, ja neizsakos pietiekami skaidri... Renē ir mana sieva... Meitu sauc par Isabellu... Viņai ir septiņi gadi... Viņa ir vienīgais, kas man pasaulē palicis... Jums gan laikam nav bēmu?

Viņš vēlreiz paskatījās apkārt, it kā gribēdams pārliecināties, ka nekur nemētājas rotaļlietas un visādi sīkumi, kas liecina par bērna klātbūtni mājā.

- Viņi grib man atņemt arī meiteni... Viņi dara visu, lai to panāktu... Viņi neslēpjas... Man gribētos, lai jūs redzat, kā viņi pret mani izturas... Vai jums liekas, ka man galvā nav viss kārtībā?

-Nē.

- Saprotiet, tad būtu labāk... Tad mani uzreiz ieslodzītu... Mani ieslodzīs, ja nogalināšu sievu... Vai nogalināšu viņu... Patiesību sakot, man vajadzētu nonāvēt viņus abus... Bet kas tādā gadījumā audzinātu Isabellu, ja es būtu cietumā? Vai saprotat, kur ir īstā problēma?

Esmu izdomājis sarežģītus plānus... Esmu izdomājis vismaz desmit tādus, un visus rūpīgi apsvēris... Lai mani nenotvertu... Pieņemtu, ka viņi abi aizbraukuši... Esmu lasījis avīzē, ka Parīzē katru gadu pazūd tūkstošiem sieviešu un ka policija nemaz nepūlas viņas meklēt... Un, ja kopā ar Renē pazustu arī viņš...

Ziniet, vienu brīdi es izdomāju, kur noslēpšu viņu līķus... Es strādāju būvlaukumā pašā Monmartras galā... Tur betonē... Es viņus naktī aizvestu uz turieni ar savu kravas mašīnu, un neviens nekad viņus neatrastu...

Viņš satraucās un tagad runāja diezgan dzīvi, nepārtraucot uzmanīt komisāra reakciju.

- Vai pie jums jau kādreiz kāds ir bijis un apgalvojis, ka nogalinās sievu vai vienalga kādu citu cilvēku?

Tas viss bija tik negaidīti, un Megrē pamanīja, ka rakņājas atmiņās.

- Tādā veidā nē... - viņš galu galā piekrita.

- Vai jūs domājat, ka meloju, ka izgudroju stāstu, lai liktos interesants?

-Nē.

- Vai ticat, ka es tiešām gribu nogalināt savu sievu?

- Katrā ziņā nodoms jums ir.

- Un ticat, ka es to īstenošu?

-Nē.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka esat atnācis pie manis.

Planšons piecēlās, jo bija pārāk saspringts un nervozs, lai sēdētu. Viņš pacēla rokas pret griestiem.

- Un to es pats sev ari saku!... - viņš gandrīz iešņukstējās. - Tāpēc es ik reizi aizgāju, pirms jūs mani pieņēmāt... Un tas ir iemesls, kāpēc gribēju ar jums runāt. Es neesmu noziedznieks... Es esmu godīgs cilvēks... Un tomēr...

Ari Megrē piecēlās, aizgāja pie skapja, paņēma plūmju degvīna karafīti un ielēja ciemiņam.

- Vai jūs pats nedzersiet? - tas kaunīgi jautāja.

Tad, paskatījies uz ēdamistabu, piemetināja:

- Nu jā, jūs jau neesat ēdis vakariņas... Un es kuļu tukšus salmus... Es gribētu jums visu izskaidrot vienā reizē, un es nezinu, kā lai iesāku.

- Vai jums labāk patiktu, ja es uzdotu jautājumus?

- Varbūt tā būtu vieglāk.

- Apsēdieties.

- Es tūlīt apsēdīšos.

- Cik ilgi esat precējies?

- Astoņus gadus...

- Vai dzīvojāt viens?

- Jā... Es vienmēr esmu bijis viens... Kopš māte nomira, kad man bija piecpadsmit gadu... Mēs dzīvojām Pikpusa ielā netālu no šejienes... Viņa kopa dzīvokļus...

- Un jūsu tēvs?

- Es viņu nepazinu...

Viņš nosarka.

- Vai kļuvāt par amatnieka mācekli?

- Jā... Es kļuvu par krāsotāju... Man bija divdesmit seši gadi, kad saimnieks, kas dzīvoja Tolozē ielā, uzzināja, ka viņam ir sirdskaite, un nolēma pārcelties uz dzīvi laukos...

- Vai jūs pārņēmāt uzņēmumu?

- Man bija ietaupījumi... Es neizdevu gandrīz neko... Tomēr man pagāja seši gadi, līdz izmaksāju kapitālu...

- Kur jūs sastapāt savu sievu?

- Vai zināt, kāda ir Tolozē iela, kas sākas Lepika ielā tieši pretī Galētas dzirnavām? Tā ir aklā iela, kas beidzas ar vairākiem pakāpieniem... Es dzīvoju pie šīm kāpnēm pagalma namiņā, kas ir izdevīgi sastatņu un materiālu glabāšanai...

Viņš pierada pie sava stāvokļa. Dzīve kļuva kārtīgāka un vienmuļāka.

- Ap ielas vidu, mazliet augšgalā, bija deju grīda -Draugu Balle, kur sestdienas vakaros es reizēm pavadīju pāris stundas...

- Vai jūs dejojāt?

- Nē. Es apsēdos kaktā, pasūtīju limonādi, jo es vēl nedzēru, klausījos mūziku un skatījos uz pāriem...

- Vai jums bija mīļākās?

Viņš kautrīgi atbildēja:

-Nē...

- Kāpēc?

Viņš pacēla roku pie lūpas.

- Es neesmu glīts... Sievietes mani vienmēr ir biedējušas. .. Man šķita, ka mana kroplība viņām iedveš riebumu...

- Tātad jūs sastapāt kādu Renē...

- Jā... Tajā vakarā bija daudz cilvēku... Mūs apsēdināja pie viena galda... Es neiedrošinājos bilst viņai ne vārda... Viņa bija tikpat bikla kā es... Varēja manīt, ka nav pieradusi...

- Vai pie ballēm?

- Pie ballēm, pie visa, pie Parīzes... Galu galā viņa sāka ar mani runāt, un es uzzināju, ka viņa pilsētā ieradusies pirms nepilna mēneša... Es jautāju, kur viņa dzīvojusi... Viņa bija atbraukusi no Vandejas - no Sensovēras netālu no Fontenēlekomtas, kas ir ari manas mātes dzimtais ciems... Bērnībā es kopā ar viņu vairākas reizes tur ciemojos pie tantēm un tēvočiem... Tas visu padarīja vieglāku... Mēs minējām vārdus, kuri bija abiem pazīstami...

- Ko Renē darīja Parīzē?

- Viņa strādāja par kalponi Lepika ielas piena veikalā.

- Vai viņa bija pārjums jaunāka?

- Man ir trīsdesmit seši un viņai - divdesmit septiņi gadi... Tātad gandrīz desmit gadu starpība... Toreiz viņai bija tikko astoņpadsmit gadu...

- Vai jūs apprecējāties ļoti drīz?

- Pagāja kādi desmit mēneši... Pēc tam mums piedzima bērns - maza meitenīte, Isabeila... Visu laiku, kamēr sieva bija stāvoklī, es ļoti baidījos...

- Par ko?

Viņš atkal rādīja uz zaķalūpu.

- Man sacīja, ka tā ir iedzimta vaina... Paldies Dievam, meita man ir normāla... Viņa līdzinās mātei, tikai gaišie mati un gaišās acis ir mani...

- Vai jūsu sieva ir tumšmate?

- Tāpat kā daudzas Vandejā - šķiet tāpēc, ka tur savulaik zvejoja portugāļu zvejnieki...

- Vai tagad jums gribas viņu nogalināt?

- Es nevaru iedomāties citu atrisinājumu... Mēs visi trīs bijām laimīgi... Varbūt Renē nav laba saimniece... Es neko sliktu negribu par viņu sacīt... Viņa pavadījusi bērnību fermā, kur maz rūpējas par tīrību un kārtību... Tur, purvos, šīs fermas sauc par būdām, un ziemās telpas reizēm pārplūst...

- Es zinu...

- Vai jūs tur esat bijis?

-Jā.

- Pēc darba man bieži vajadzēja apkopt mājas soli... Tolaik viņa bija gluži kā traka uz kino un pēcpusdienās man atstāja Isabellu, lai ietu skatīties filmas.

Viņš runāja bez rūgtuma.

- Es nesūdzos. Es nedrīkstu aizmirst, ka viņa ir pirmā sieviete, kas uz mani skatījās kā uz normālu vīrieti... Arī to jūs saprotat, vai ne?

Viņš vairs neiedrošinājās skatīties uz ēdamistabas pusi.

- Un es jums neļauju paēst vakariņas... Ko jūsu sieva domās?

- Turpiniet... Cik gadus jūs bijāt laimīgi?

- Pagaidiet... Es nekad neesmu skaitījis... Es pat skaidri nezinu, kad viss sākās... Man bija labs uzņēmums... Visu, ko nopelnīju, izdevu, lai iekārtotu māju, lai to pārkārtotu, modernizētu, iekārtotu glītu virtuvi... Ja jūs atnāktu... Bet jūs jau neatnāksiet!... Vai tad būtu...

Viņš atkal sažņaudza rudiem matiņiem klātās rokas.

- Jūs droši vien neko nezināt par manu darbu. Ir sezonas, kad tā netrūkst, un ir tādas, kad tā nav gandrīz nemaz... Ir grūti visu laiku noturēt vienus un tos pašus strādniekus... Ja neskaita veco Žilu, ko sauc par Papuci un kas strādāja jau vecā saimnieka laikā, esmu tos mainījis gān-drīz visus gadus...

- Līdz kādu dienu...

- Līdz kādu dienu mūsu namā ienāca tas Rožē Prū... Tas ir izskatīgs, spēcīgs vīrietis, kas prot savu darbu... Sākumā es nevarēju vien nopriecāties par tādu darbinieku, jo varēju viņam pilnīgi uzticēties...

- Vai viņš lakstojās ap jūsu sievu?

- Atklāti sakot, man tā neliekas... Viņam sieviešu bija, cik tik uziet, reizēm pat klientes... Es neko nevaru pateikt, jo sākumā neko nemanīju, bet esmu gandrīz pārliecināts, ka iesācēja bija Renē... Es viņu mazliet saprotu... Es ne vien esmu neglīts, bet neesmu arī no tiem vīriešiem, ar kuriem sievietēm ir jautri...

- Kā jūs to domājat?

- Nekā... Es neesmu jautras dabas cilvēks... Es labprāt nekur neeju... Man vislabāk patīk vakarus pavadīt mājās un svētdienās pastaigāties ar sievu un meitu... Mēnešiem ilgi man nebija nekādu aizdomu. Kad mēs strādājām, Prū reizēm aizbrauca uz Tolozē ielu pēc materiāliem... Reiz es negaidīti pārrados mājās - tas bija pirms diviem gadiem -un atradu meitu vienu pašu virtuvē... Es vēl tagad viņu tādu redzu... Viņa sēdēja uz grīdas... Es viņai jautāju: “Kur ir mamma?”

Un viņa atbildēja, rādīdama uz guļamistabu: “Tur!”

Toreiz viņai bija tikai pieci gadi. Viņi nebija gaidījuši, ka ieraudzīšu abus pusplikus. Prū izskatījās apjucis. Bet sieva skatījās man tieši sejā.

“Nu, tagad tu zini,” viņa man sacīja.

- Un ko jūs darījāt?

- Es aizgāju... Es nezināju nedz, kurp eju, nedz, ko darīšu. Es nostājos pie bāra letes un pirmoreiz mūžā piedzēros. Visvairāk es domāju par meitu. Es nolēmu iet un viņu paņemt. Es sev atkārtoju: “Viņa pieder fev!... Viņiem nav tiesību viņu paturēt...”

Pēc tam, kad daļu nakts biju tā noklaiņojis, atgriezos

mājās. Es biju ļoti slims. Sieva uz mani skatījās bargi un, kad izvēmos uz paklājiņa, sacīja: “Tu man esi pretīgs!”

Un tā viss sākās... Iepriekšējā dienā es biju laimīgs cilvēks... Un piepeši...

- Kur dzīvo Rožē Prū?

- Tolozē ielā, - Planšons nomurmināja, noliekdams galvu.

- Divus gadus?

-Jā, gandrīz...

- Vai viņš dzīvo ar jūsu sievu?

- Mēs dzīvojam visi trīs...

Viņš no jauna noslaucīja briļļu stiklus, un viņa plaksti raustījās.

- Vai jums tas liekas neticami?

-Nē.

- Vai jūs saprotat, ka es nespēju viņu atstāt?

- Atstāt sievu?

- Sākumā es paliku viņas dēļ. Tagad es vairs nezinu. Man liekas, es tur dzīvoju vienīgi meitas dēļ, bet varbūt maldos... Redziet, man liekas neiespējami dzīvot bez Renē... Atkal palikt vienam... Un man nav tiesību viņu izdzīt pa durvīm... Es pats lūdzos, lai viņa ar mani precas... Vai tad es tādā gadījumā neesmu atbildīgs par visu?

Viņš nošņaukājās un pašķielēja uz karafītes pusi. Megrē ielēja viņam vēl vienu glāzīti, ko viņš izdzēra vienā rāvienā.

- Jūs mani uzskatīsiet par žūpu... Tiesa, es par tādu gandrīz esmu kļuvis... Vakarā viņi negrib mani redzēt mājā... Labi vēl, ka nedzen pa durvīm ārā... Jūs nevarat iedomāties, cik ļauni viņi pret mani ir...

- Vai Prū iekārtojās jūsu mājā jau tajā dienā, kad jūs viņus pārsteidzāt?

- Nē... Uzreiz vēl nē... Nākamajā rītā es brīnījos, ka

viņš ierodas darbā, it kā nekas nebūtu noticis... Es neiedrošinājos jautāt par viņa nodomiem... Es baidījos viņu zaudēt, es jau teicu... Es vairs nesapratu, kāda ir mana vieta... Es biju kluss un rāms... Esmu pārliecināts, ka viņi turpināja satikties, un drīz viņi vairs neslēpās... Tad es biju tas, kurš kavējās iet mājās, es taisīju troksni, lai brīdinātu par savu klātbūtni...

Kādu vakaru viņš palika vakariņās... Bija viņa dzimšanas diena, un Renē bija sagatavojusi smalku maltīti... Uz galda bija pudele dzirkstošā.vīna... Pēc saldēdiena sieva jautāja:

“Vai tu nedomā iet pastaigāties? Vai tad neredzi, ka mūs traucē?...”

Un es aizgāju... Es gāju dzert... Es lauzīju galvu... Es mēģināju atbildēt uz jautājumiem... Es sev stāstīju visādas pasakas... Es vēl nedomāju viņus nogalināt, varu zvērēt!... Sakiet, komisāra kungs, ka man ticat... Sakiet, ka neuzskatāt mani par traku... Sakiet, ka es neesmu pretek-lis, kā apgalvo sieva...

Megrē kundzes siluets slīdēju šurpu turpu aiz ēdamistabas stiklotajām durvīm, un Planšons ievaidējās:

- Es neļauju jums paēst vakariņas... Jūsu sieva sadusmosies... Kāpēc jūs neejat ēst?

Katrā ziņā bija pārāk vēls, lai noskatītos televīzijas ziņas.

2. nodaļa

Divas vai trīs reizes Megrē iegribējās sev iekniebt, lai pārliecinātos, ka cilvēks, kas viņa priekšā mētājas ar rokām, tiešām ir reāls, ka visa aina ir patiesa, ka tā tiešām norisinās dzīvē.

Cilvēks šķietami bija banāls, viens no miljoniem darbarūķu, pelēko ļautiņu, kādus diendienā katrs sastop metro, autobusā, uz ielām, kautrīgi un cienīgi ejam Dievs vien zina kādās darīšanās un pretī kādam liktenim. Dīvainā kārtā zaķalūpa vērta viņu vēl bezpersoniskāku, it kā šī kroplība visus tās skartos padarītu līdzīgus.

Kādā mirklī komisārs iedomājās, vai Planšons nav izraudzījies sātanisku viltību, nākot viņu sagaidīt Rišāra Lenuāra bulvārī, nevis ierodoties banālajā Orfēvras krastmalas kabinetā. Vai tikai tā nebija intuīcija, kas viņu pamudināja vairākas reizes atstāt stikloto uzgaidāmo zāli, kur pie sienām karājās dienesta pienākumus pildot nogalināto policistu fotogrāfijas?

Kriminālpolicijā, kur viņš bija noklausījies simtiem grēksūdžu, kur tik daudzi cilvēki viņam bija stāstījuši sirdi plosošas traģēdijas, Megrē savu apmeklētāju redzētu saltākā gaismā.

Te viņš bija savās mājās, savā ģimenes atmosfērā ar Megrē kundzi turpat netālu, ar vakariņu smaržu, vidē, kur mēbeles, katrs priekšmets un katrs gaismas atspīdums palika savā vietā gadiem ilgi. Līdzko viņš atvēra dzīvokļa durvis, tas viss viņu ietina kā veci svārki, ko uzvelk, mājās pārnākot, un viņš bija pie apkārtnes tā pieradis, ka vēl pēc mēneša izjuta kā kaut ko svešu televizoru, kas bija nolikts pretī ēdamistabas stiklotajām durvīm.

Vai viņš šajos apstākļos spēs iztaujāt tikpat objektīvi un gudri kā kabinetā, kur pratināšanas reizēm turpinājās stundām ilgi, reizēm veselu nakti, viņam atņemot pēdējos spēkus, tāpat kā pratināmajam?

Pirmo reizi Megrē darba mūžā kāds iepriekš rakstījis un saplēsis vēstules, kā pats atzinās, stundām ilgi nīcis uzgaidāmajā telpā... Nu šis cilvēks, kura apģērbā un izskatā nemanīja nekā sevišķa, bija ienācis viņa dzīvokli reizē

pazemīgs un stūrgalvīgs, lai, īsumā ņemot, paziņotu:

“Esmu nodomājis nogalināt divus cilvēkus - sievu un viņas mīļāko. Esmu šim nolūkam visu sagatavojis, apsvēris sīki jo sīki, lai mani nevarētu apcietināt..

Taču Megrē nevis uzņēma šo paziņojumu ar pienācīgo skepsi, bet klausījās aizrautīgā uzmanībā un nepalaida garām neievērotu nevienu sejas izteiksmes maiņu. Viņš vairs pat nenožēloja, ka gājusi secen televīzijas programma, ko bija nolēmis noskatīties, sēžot blakus sievai, jo viņi vēl bija iesācēji un viss, kas norisinājās uz mazā ekrāna, abus aizrāva.

Vēl vairāk - brīdī, kad apmeklētājs pamāja uz Megrē kundzes siluetu, kas kustējās ēdamistabā, viņš tik tikko neuzaicināja paēst vakariņas kopā ar viņiem. Jo viņam gribējās ēst un viņš juta, ka saruna būs vēl gara. Viņam vajadzēja uzzināt vēl vairāk, uzdot jautājumus, pārliecināties, ka nekļūdās.

Divas vai trīs reizes Planšons, nemiera urdīts, bija jautājis:

- Sakiet, vai jūs mani neuzskatāt par jukušu?

Komisārs domāja arī par tādu iespējamību. Ārprātam ir daudzas pakāpes, to viņš zināja pēc pieredzes, un kādreizējā sīkpreču tirgotavas īpašniece, kas smaidīdama adīja uzgaidāmajā telpā, gaidīdama, kad būs viņam vajadzīga, bija tikai viens piemērs.

Pirms ierašanās vīrietis bija dzēris. Viņš atzinās, ka dzer katru vakaru, un, ja komisārs viņam ielēja degvīnu, tad tāpēc, ka sarunas biedrs bez tā nevarēja iztikt.

Alkoholiķi labprāt ieslēdzas paši savā pasaulē, kas ir līdzīga reālajai pasaulei, bet ar zināmu novirzi, ko dažreiz nav viegli noteikt. Un viņi ir arī vaļsirdīgi.

Visas šīs domas komisāram klausoties nāca prātā, bef neviena neapmierināja. Viņš mēģināja saprast vairāk, iedziļināties Planšona satriecošajā pasaulē.

- Tā es sāku justies lieks, - viņš teica, joprojām raudzīdamies dzidrām acīm. - Es nezinu, kā lai to izskaidro. Es viņu mīlēju. Laikam jau es viņu mīlu joprojām. Jā, es esmu gandrīz pārliecināts, ka es turpināšu mīlēt, kaut arī man viņa būtu jānonāvē.

Ja neskaita māti, viņa bija vienīgais cilvēks, kas par mani interesējās, neņemot vērā manu kroplību...

Turklāt viņa ir mana sieva. Lai ko viņa darītu, viņa ir mana sieva, vai ne? Viņa man dāvājusi Isabellu... Viņa to ir iznēsājusi savā klēpī... Jūs nevarat iedomāties, kādus mēnešus es pārdzīvoju, kamēr viņa bija stāvoklī... Reizēm es viņas priekšā nometos ceļos un pateicos par... Es nevaru atrast īstos vārdus... Viņā bija kaut kas no pašas manas dzīves, vai saprotat?... Un Isabcllā ir kaut kas no mūsu abu dzīvēm...

Senāk es biju vientuļš... Neviens par mani nerūpējās, neviens vakarā negaidīja mājās... Es strādāju, nezinādams, kam tas vajadzīgs...

Viņa piepeši sāka saieties ar mīļāko, un es gandriz nespēju par to dusmoties... Viņa ir jauna... Viņa ir skaista...

Viņš, Rožē Prū, ir spēcīgāks par mani... Viņš ir kā dzīvnieks, no kura izstaro spēks un veselība...

Megrē kundze, padevusies nenovēršamajam, atgriezās virtuvē. Megrē gausi piebāza jaunu pīpi.

- Es domāju par ļoti daudz ko... Galvenais, es pūlējos sev iestāstīt, ka tas ilgi neturpināsies, ka viņa atgriezīsies pie manis, sapratīs, ka esam viens ar otru saistīti, lai ko viņa darītu... Vai jums mans stāsts nav apnicis?

- Nē. Turpiniet.

- Es vairs lāgā pats nezinu, ko runāju... Vēstulēs tas laikam bija aprakstīts skaidrāk... Un ne tik gari...

Ja es vēl apmeklētu baznīcu, kā darīju, kad māte bija dzīva, es, bez šaubām, būtu gājis pie bikts... Pats nezinu, kā iedomājos pārjums... Sākumā man ne prātā nenāca, ka pietiks dūšas jūs uzmeklēt...

Tagad, kad esmu šeit, man gribētos pateikt visu reizē... Es zvēru, ka ne jau tāpēc, ka esmu dzēris, es runāju tik daudz... Es iepriekš sagatavoju katru savu teikumu...

Ko es nupat stāstīju?

Planšona acis spīdēja un roka rotaļājās ar mazu vara pelnutrauku, ko viņš neviļus bija paņēmis no apaļā galdiņa.

- Prū dzimšanas dienas vakarā viņi jūs izlika aiz durvīm...

- Ne jau nu gluži aiz durvīm, jo viņi zināja, ka es atgriezīšos... Viņi sūtīja mani pastaigāties, lai varētu pavadīt vakaru divatā...

- Vai tad jūs vēl cerējāt, ka tas pāries?

- Vai jūs mani uzskatāt par lētticīgu?

- Kas notika pēc tam?

Viņš nopūtās, pakratīja galvu kā cilvēks, kas vairs nespēj sekot sarunas pavedienam.

- Viss kaut kas!... Dažas dienas pēc tās dzimšanas dienas es pārrados divos vai trijos naktī un atradu ēdamistabā noliktu saliekamo gultu... Es sākumā nesapratu, ka tā domāta man... Es pavēru guļamistabas durvis... Viņi abi gulēja mūsu gultā un bija aizmiguši vai ari izlikās aizmiguši.

Ko es varēju darīt? Rožē Prū ir stiprāks par mani... Turklāt es lāgā neturējos kājās... Biju pārliecināts, ka viņš spētu man iesist...

Un pie visa tā - es negribēju pamodināt Isabellu... Viņa vēl nekā nesaprot... Viņas acīs esmu palicis tēvs...

Es gulēju saliekamajā gultā, un no rīta es jau biju darbnīcā...

Strādnieki uz mani skatījās zobgalīgi. Vienīgi vecais

Žils, tas, kuru saucam par Papuci un kuram ir sirmi mati, izturējās citādi. Viņš strādāja uzņēmumā jau tad, kad manis tur vēl nebija, - laikam es jums to jau teicu. Viņš mani uzrunāja ar tu. Viņš pienāca pie manis un sacīja: “Klausies, Leonard, ir laiks izmest to mātīti pa durvīm... Ja tu to neizdarīsi tagad, tas labi nebeigsies.”

Viņš saprata, ka es to nespēšu izdarīt. Viņš paskatījās man acīs, uzlicis roku uz pleca, un beigās nopūtās: “Es nezināju, ka tu esi tik mīksts...”

Es nebiju tik mīksts. Es gluži vienkārši joprojām mīlēju Renē, pat ja viņa gulēja ar citu...

Es lūdzu - atbildiet vaļsirdīgi, Megrē kungs...

Planšons nesauca viņu par komisāra kungu, kā būtu darījis Orfēvras krastmalā, bet par Megrē kungu, it kā uzsverot, ka atnācis pie viņa kā pie cilvēka.

- Vai jūs jau esat pieredzējis tādus gadījumus kā šis?

- Vai jūs man jautājat, vai ir vēl tādi vīrieši, kas palikuši kopā ar sievu, zinot, ka tai ir mīļākais?

- Apmēram tā...

- Tādu ir daudz.

- Tomēr, manuprāt, viņiem atstāj viņu vietu mājā un vismaz izliekas, ka kaut cik ņem viņus vērā? Mani - nē! Nu jau drīz būs divi gadi, kopš viņi lēnām stumj mani ārā... Labi vēl, ja man uzliek šķīvi uz galda... Svešais nav Prū, svešais esmu es... Ēdienreizēs viņi pļāpā savā starpā, viņi smejas, runā ar meiteni, it kā es būtu spoks...

Svētdienās viņi ņem mašīnu un brauc uz laukiem... Sākumā es paliku mājās kopā ar Isabellu un vienmēr atradu kādu iespēju viņu izklaidēt...

Vai es būtu aizgājis, ja nebūtu Isabellas? Es nezinu...

Katrā ziņā tagad mana meita dzīvo vairāk kopā ar viņiem nekā ar mani, jo ir patīkamāk vizināties automašīnā...

Esmu uzdevis sev visus iespējamos jautājumus, ne tikai vakarā, kad esmu izdzēris vairākas glāzes, bet ari no rita un visu dienu, kamēr strādāju... Jo es joprojām daudz strādāju...

Tie ir gan jautājumi par jūtām, gan gluži praktiski jautājumi. Pirms trim mēnešiem es pat aizgāju pie advokāta... Es viņam tik daudz nestāstīju, kā jums, jo man likās, ka viņš klausījās pa ausu galam un bija nepacietīgs.

“Ko jūs galu galā gribat?” viņš man jautāja.

“Es nezinu.”

“Vai šķiršanos?”

“Es nezinu. Galvenais - gribu paturēt meitu.”

“Vai jums ir pierādījumi par jūsu sievas neuzticību?” “Es jums saku - katru nakti es guļu saliekamajā gultā, bet viņi abi - manā guļamistabā...”

“Vajadzēs, lai to konstatē policijas komisārs... Ar kādiem noteikumiem jūs apprecējāties?”

Viņš man paskaidroja: tāpēc, ka neesam noslēguši laulības līgumu, mēs ar Renē esam apprecējušies, pieņemot, ka īpašums ir kopīgs, tātad mans uzņēmums, mana māja, mēbeles, viss, kas pieder man, ieskaitot manas drēbes, pieder viņai tāpat kā man...

“Un mana meita?” es neatlaidos.

“Tas no daudz kā atkarīgs. Ja neuzticība ir pierādīta un ja tiesnesis...”

Planšons sakoda zobus.

- Viņš man pateica vēl kaut ko, - viņš pēc brītiņa atsāka. - Pirms gāju pie viņa, tāpat kā šovakar, kad nācu pie jums, biju izdzēris pāris glāzītes, lai uztaisītu dūšu.... Viņš to uzreiz pamanīja, to sapratu pēc viņa izturēšanās...

“Tiesnesis pateiks, kurš no jums abiem spēj sagādāt meitai labāku audzināšanu...”

Un sieva man to pašu pateica citiem vārdiem.

“Ko tu vēl gaidi, kāpēc neej prom?” viņa man vairākkārt jautāja. “Vai tev nav nekādas pašcieņas? Vai tu tiešām nesaproti, ka esi te lieks?”

Es viņai stūrgalvīgi atkārtoju:

“Es nekad neatstāšu savu meitu.”

“Vai tad tā nav ari mana meita? Vai tu iedomājies, ka es viņai ļaušu iet prom kopā ar tādu žūpu, kāds tu esi?”

Es neesmu žūpa, Megrē kungs. Es lūdzu man ticēt, lai ko arī jūs domātu. Senāk es nedzēru nekad, pat ne pa mazai glāzītei. Bet ko lai es viens pats vakaros uz ielas daru?

Esmu pieradis ieiet bistro, nostāties pie letes, lai justu cilvēkus ap sevi, lai dzirdētu kādu teikumu, cilvēku balsis...

Es iedzeru savu glāzīti, tad otru... Un tad gribas dzert vēl vienu un vēl...

Esmu mēģinājis pārtraukt un esmu juties tik slikti, ka gribas mesties Sēnā... Es bieži esmu par to domājis... Tas būtu visvieglākais atrisinājums... Bet mani attur Isabel-la... Es negribu viņu atstāt... Iedomājoties, ka viņa kādu dienu sauks tēli...

Nu viņš raudāja nekautrēdamies, izvilka no kabatas mutautu, bet Megrē joprojām cieši viņu vēroja.

Bez šaubām, viņš bija zaudējis bremzes. Vai nu ar alkohola palīdzību, vai bez tās, šis vīrietis aizrautīgi metās iekšā izmisumā.

No policijas viedokļa tur nekas nebija darāms. Viņš nebija vainojams nekādā pārkāpumā. Viņam bija nodoms nogalināt sievu un tās mīļāko, vismaz viņš tā apgalvoja. Bet šo nodomu viņš nebija pat paziņojis, tā ka nevarēja runāt arī par draudiem.

No likuma viedokļa komisārs varētu viņam vienīgi sacīt: “Atnāciet pēc tam...”

Kad viņš būs vainīgs! Diezgan droši viņš būtu varējis arī pasacīt: “Ja pastāstīsiet zvērinātajiem visu, kas ar jums noticis, kā pastāstījāt man, iespējams, ka jūs attaisnos...”

Vai Planšons tieši tādu atrisinājumu bija gribējis no Megrē izlūgties? īsu brīdi Megrē radās tādas aizdomas. Viņam nepatika vīrieši, kas raud. Viņš neuzticējās tiem, kuri pārāk paļāvīgi sūdzēja grēkus. Un alkohola iedvesmota jūtu izklāstīšana viņu zināmā mērā kaitināja.

Viņš jau bija nokavējis vakariņas un televīzijas pārraidi. Nelikās, ka Planšons grasitos iet prom. Šķiet, viņš ari prata novērtēt dzīvokļa mājīgo gaisotni. Vai ar viņu būs tā, kā gadās ar noklīdušiem suņiem, kurus, garām ejot, noglāsta un no kuriem vairs nevar tikt vaļā?

- Piedodiet, - Planšons nomurmināja, slaukot asaras. - Es jums laikam gan liekos smieklīgs... Tā ir pirmā reize manā mūžā, kad atklāju kādam sirdi...

Megrē gribējās pajautāt: “Kāpēc man?”

Tāpēc, ka avīzes pārāk daudz bija par viņu rakstījušas un ka reportieri viņam bija radījuši humāna, visu saprotoša policista slavu.

- Pirms cik ilga laika jūs man uzrakstījāt pirmo vēstuli? - Megrē jautāja.

- Pirms vairāk nekā diviem mēnešiem... To es darīju maza Tertras ielas kafejnīcā...

Tajā laikā daudz rakstīja par Megrē sakarā ar astoņpadsmit gadus veca jaunekļa pastrādātu noziegumu.

- Un jūs uzrakstījāt kādas desmit vēstules, kuras pēc tam saplēsāt? Gandrīz vienas nedēļas laikā...

-Gandrīz... Dažu vakaru es uzrakstīju divas vai trīs un saplēsu tikai nākamajā rītā...

- Tātad sešas' vai septiņaš nedēļas pēc kārtas jūs katru sestdienu gājāt uz Orfēvras krastmalu...

Ar savu paradumu pieteikties, pagaidīt laiciņu stiklotajā telpā un pirms pieņemšanas pazust viņš bija kļuvis gandrīz tikpat leģendārs kā vecā sīkumtirgotāja ar adīkli. Kurš

- Likā vai Žanvjē - iedēvēja viņu par sestdienas klientu?

Bet visu šo laiku Planšons nebija izpildījis savus draudus. Viņš katru nakti atgriezās Tolozē ielā, izstiepās saliekamajā gultā, lai no rīta celtos pirmais un stātos pie darba, it kā nekas nebūtu noticis.

Taču šis cilvēks bija jūtīgāks, nekā varēja likties.

- Es nojaušu, ko jūs domājat, - viņš skumji sacīja.

- Ko tad es domāju?

- Ka es tādu stāvokli pieņemu jau divus gadus. Ka divus mēnešus es runāju, ka nogalināšu sievu vai nogalināšu viņus abus...

- Un tad?

- Tā kā es neko neesmu izdarījis... Atzīstiet, ka tā ir!... Jūs domājat, ka man nekad nepietiks tam drosmes...

Megrē papurināja galvu.

- Tam nav vajadzīga nekāda drosme... Slepkavību var pastrādāt kurš katrs muļķis...

- Un ja nekādas citas izejas nav?... Iedomājieties sevi manā vietā... Man bija labs, mazs uzņēmums, sieva, bērns... Man atņem visu... Ne tikai sievu un meitu, bet arī iespēju nopelnīt dienišķo maizi... Jo viņiem ne prātā nenāk iet prom... Pēc viņu domām, liekais esmu es, tāpēc man jāiet prom. Es gribētu, lai jūs saprotat tikai to...

Pat ar klientiem... Tas tā veidojās pamazām vien... Prū bija tikai viens no maniem strādniekiem, es atzīstu - gudrs un čakls strādnieks... Viņam ir labāka gaume nekā man... Viņš labāk tiek galā ar klientiem un sevišķi ar klientēm...

Es pat lāgā nepamanīju, kā tas notika, bet viņš izturas kā uzņēmuma saimnieks, un, kad cilvēki zvana darba lietās, viņi gandrīz vienmēr jautā pēc viņa... Ja es rīt pazustu, to lāgā pat nepamanītu... Varbūt vienīgi meita jautātu pēc

manis? Ari tas nav droši... Viņš ir jautrāks par mani... Viņš stāsta viņai pasakas, dzied dziesmas, nēsā uz pleciem...

- Kā meita viņu sauc?

- Isabella sauc viņu par Rožē, tāpat kā sieva... Viņa nebrīnās, ka viņi guļ vienā istabā... Pa dienu saliekamo gultu novāc un ieliek sienas skapī, it kā manis nemaz nebūtu... Bet es jau tāpat jūs aizkavēju pārāk ilgi... Es gribētu palūgt piedošanu jūsu sievai, kas uz mani droši vien dusmojas...

Šoreiz viņu nelaida Megrē, kas neatlaidīgi vēlējās saprast.

- Klausieties, Planšona kungs...

- Es klausos...

- Divus mēnešus jūs mēģināt man tuvoties, lai kopumā pasacītu: “Man ir nodoms nogalināt sievu un viņas mīļāko...” Vai tā ir?

-Jā.

- Divus mēnešus jūs diendienā mokāties ar šo domu...

-Jā... Neko citu nav iespējams...

- Vienu mirklīti! Es pieņemu, ka jūs negaidāt, lai es sacītu: “Ejiet un dariet to!”

- Jums droši vien nav tiesību tā sacīt.

- Bet vai jums liekas, ka esmu ar jums vienisprātis?

Sarunas biedra acīs pavīdēja kaut kas tāds, ka Megrē

saprata - viņš ir tuvu patiesībai.

- Viens no diviem... Piedodiet, ja būšu brutāls... Vai nu jums nav nodoma kādu nogalināt, ir tikai neskaidras vēlmes, sevišķi, kad esat iedzēris...

Planšons bēdīgi papurināja galvu.

- Ļaujiet man pabeigt... Vai arī jūs neesat vēl īsti izšķīries un meklējat kādu, kas jūs atrunā...

Vīrietis atkal atkārtoja mūžīgo argumentu:

- Neko citu nevar darīt...

- Vai gribat, lai es atrodu izeju?

- Tās nav.

- Labi. Pieņemsim, ka mans spriedums nav pareizs.... Jūs tiešām esat nodomājis nogalināt sievu un viņas mīļāko. .. Jūs pat esat izdomājis, kur noslēpsiet viņu līķus...

- Es esmu domājis par visu...

- Bet jūs nākat pie manis, kura uzdevums ir saņemt ciet noziedzniekus...

- Es zinu...

- Ko jūs zināt?

- Ka tas neliekas loģiski...

Pēc stūrgalvīgās sejas izteiksmes tomēr varēja spriest, ka viņš paliek pie sava. Viņš dzīvi bija iesācis bez naudas, bez līdzekļiem, bez izglītības. Cik Megrē varēja spriest, viņa prāta spējas bija visai viduvējas.

Pēc mātes nāves palicis Parīzē viens, viņš dažos gados ar. savu neatlaidību tomēr bija kļuvis par maza, plaukstoša uzņēmuma saimnieku.

Vai varēja sacīt, ka šim cilvēkam trūkst loģiskas domāšanas? Pat ja viņš sācis dzert?

- Jūs man nupat ieminējāties par grēksūdzi... Jūs sacījāt - ja vēl ietu baznīcā, jūs uzmeklētu mācītāju un izsūdzētu grēkus...

- Laikam gan...

- Ko, jūsuprāt, šis mācītājs jums sacītu?

- Es nezinu... Laikam jau mēģinātu atrunāt no tada nodoma...

- Un es?

- Jūs ari...

- Tātad jūs gribat, lai es jūs atturu, lai neļauju pastrādāt muļķību...

Planšons piepeši šķita galīgi sašļucis. Pirms mirkļa vēl

viņš raudzījās Megrē ar uzticēšanos un cerību. Piepeši šķita - viņi nerunā vienu valodu, visi pārmītie vārdi ir bijuši lieki.

Viņš papurināja galvu, un viņa skatienā jautās tāds kā pārmetums, vismaz vilšanās. Viņš ļoti klusu nočukstēja:

-Tā tas nav...

Varbūt viņš jau gribēja ņemt cepuri un iet prom, nožēlojot nevajadzīgo apmeklējumu.

- Vienu mirklīti, Planšon... Mēģiniet nevis domāt savu domu, bet saprast mani...

- Es mēģinu, Megrē kungs...

- Kādu labumu, kādu atvieglojumu jums dotu bikts pie mācītāja?

Tikpat klusām viņš atbildēja:

- Es nezinu...

Viņš vēl te it kā bija, kaut īstenībā viņa jau nebija. Viņš sāka noslēgties, nedzirdēt komisāra balsi, tāpat kā vakarā viņš neizšķīra vārdus krodziņos, kur ap viņu runaja sveši cilvēki.

- Bet pēc tam jūs tik un tā nogalinātu?

-Laikam gan... Man ir laiks iet prom...

Un Megrē, it ka nevēlēdamies viņu pievilt, stūrgalvīgi meklēja kādu mazu patiesību, kuru reizēm nojauta.

- Jūs nevēlaties, lai jums aizliedz darīt to, ko esat nolēmis darīt...

- Nē.

Un, dīvaini smaidīdams, viņš piemetināja:

- Vismaz jums nav iespējams mani ielikt cietumā... Un mani nevar ielikt cietumā, kamēr neesmu nekā izdarījis...

- Ta iznāk, ka jūs te esat ieradies it kā pēc grēku atlaides... Jums ir nepieciešams apzināties, ka jus sapratis, ka zinās - jūs neesat nekāds briesmonis un jūsu nodoma īstenošana ir vienīgā iespējamā izeja...

Planšons atkārtoja:

- Es nezinu...

Un viņš bija tik noslēdzies, ka Megrē gribējās viņu saņemt aiz pleciem un sapurināt, runāt skaļā balsī, seju pret seju, skatoties acīs:

- Klausieties, Planšon...

Ari viņš atkārtojās. Šos vārdus viņš izrunāja varbūt jau desmito reizi.

- Kā jau jūs teicāt, man nav tiesību jūs apcietināt. Bet es varu likt jūs uzraudzīt, pat ja tas neliedz neko pastrādāt. Jūs apcietinās uzreiz. Tiesu jums spriedīs tribunāls, nevis es, un tribunāls varbūt nepūlēsies jūs saprast, tad no jūsu rīcības izrietēs vienīgi tas, ka slepkavība pastrādāta ar iepriekšēju nodomu.

Jūs man teicāt, ka Parīzē jums nav radu...

- Man nekur nav radu.

- Kas notiks ar jūsu meitu kaut vai pa to laiku, kamēr turpināsies izmeklēšana un vajadzēs gaidīt tiesu? Un pēc tam?...

Joprojām tā pati atbilde:

- Es zinu...

- Tātad?

- Nekas.

- Ko jūs domājat darīt?

- Es nezinu. Es vairs nezinu. Es gribētu mēģināt.

-Ko?

- Pierast.

Megrē gribējās kliegt, ka ne jau to viņš jautā.

- Kas jums liedz iet prom?

- Vai kopā ar meitu?

- Vēl jūs esat ģimenes galva.

- Un viņa?

- Vai jūs domājat par savu sievu?

Planšons kaunīgi palocīja galvu. Pēc tam piemetināja:

- Un mans uzņēmums?

Tas rādīja, ka šajā lietā runa ir ne tikai par mīlestību.

- Es padomāšu...

- Vai vēl atnāksiet pie manis?

- Es jums visu esmu pateicis... Es jau tā esmu jums laupījis daudz laika... Jūsu sieva...

- Domājiet nevis par manu sievu, bet par sevi. Labi, nenāciet vairs pie manis... Bet man vajag palikt ar jums kontaktā... Neaizmirstiet, ka tas bijāt jūs, kas atnāca pie manis...

- Es jums atvainojos...

-Jūs man zvanīsiet katru dienu...

- Vai uz šejieni?

- Uz šejieni vai uz darbu... Es tikai vēlos, lai jūs piezvanāt.

- Kāpēc?

- Tāpat vien. Lai paliktu kontaktā. Jūs man teiksiet: “Tas esmu es.” Un man ar to pietiks.

- Es to darīšu.

- Vai katru dienu?

- Katru dienu.

- Un ja nu piepeši jūs jutīsiet, ka gribat nodomu īstenot, - vai piezvanīsiet?

Viņš vilcinājās, šķiet, apsvēra visus par un pret.

- Tas nozīmē, ka es to neizdarīšu, - viņš sacīja.

Beigās viņš rīkojās kā zemnieks gadatrigū.

- Saprotiet, ja es piezvanīšu, lai jums pateiktu...

- Atbildiet uz manu jautājumu...

- Es mēģināšu...

- Tas ir viss, ko es no jums prasu... Un tagad ejiet mājās...

- Vēl nē.

- Kāpēc?

- Vēl nav laiks... Tagad viņi abi ir ēdamistabā... Ko es tur darišu?

- Vai jūs tagad klīdīsiet pa bistro?

Viņš padevīgi paraustīja plecus un pašķielēja uz plūmju degvīna karafiti. Megrē noskaities galu galā ielēja viņam pēdējo glāzīti.

- Vai nu jūs dzerat te vai kur citur...

Planšons nokaunējies vilcinājās, turēdams glāzi rokā.

- Vai jūs mani nicināt?

- Es nevienu nenicinu.

- Bet gan jau ir kāds, ko jūs nicināt?

- Katrā ziņā tas neesat jūs.

- Vai to jūs sakāt, lai mani uzmundrinātu?

- Nē. Tāpēc, ka tā domāju.

- Es jums pateicos...

Nu viņam bija cepure rokā, un viņš skatījās apkārt, it kā kaut ko meklētu.

- Es gribētu, lai jūs paskaidrojat savai sievai...

Megre viņu viegli bīdīja uz durvju pusi.

- Es jums sabojāju vakaru... Un viņai arī...

Viņš jau bija uz kāpnēm, jau vairāk anonīms nekā Megrē dzīvoklī - ļoti parasts sīks cilvēciņš, uz kuru neviens neatskatītos, sastopot uz ielas.

- Uz redzēšanos, Megrē kungs...

Uff! Durvis bija ciet, un no virtuves iznira Megrē kundze.

- Man jau likās, ka viņš nekad nebeigs un ka tu nekādi nevarēsi no viņa atkratīties... Es gribēju iet iekšā, lai dotu tev ieganstu...

Viņa vērīgi paskatījās vīrā.

- Tu izskaties norūpējies...

- Es tāds arī esmu...

- Vai viņš bija jucis?

- Man neliekas vis...

Viņa reti uzdeva vīram jautājumus. Bet tas bija noticis dzīvokli. Nesot zupu, viņa iedrošinājās nomurmināt:

- Ko viņš te gribēja?

- Izsūdzēt grēkus.

Viņa nepamirkšķināja ne aci un apsēdās savā vietā.

- Vai televizoru neieslēgsi?

- Nu jau programma droši vien ir tikpat kā beigusies...

Senāk sestdienas vakaros, ja Megrē pārāk ilgi neaizkavējās Orfēvras krastmalā, viņi abi gāja uz kino - ne tik daudz filmas dēļ, vairāk tālab, lai abi kopā būtu ārpus mājas. Rokās sadevušies, viņi devās uz Bonnuvelas bulvāra pusi, un tad viņi jutās tik labi, ka nebija nekādas vēlēšanās sarunāties.

- Rīt, - Megrē sacīja, - paiesim kādu līkumu pa Mon-martru...

Megrē kundze ieķersies vīram elkonī tāpat kā citi, kas būs devušies svētdienas pastaigā. Komisāram gribējās paskatīties uz Tolozē ielu, sameklēt kādā pagalmā namiņu, kur dzīvoja Leonards Planšons, viņa sieva, meita isabella un Rožē Prū.

Vai viņam bija taisnība? Vai viņš alojās? Vai viņš bija atradis vārdus, ko vajadzēja pasacīt?

Vai Planšons Rišāra Lenuāra bulvāri bija atradis to, ko meklēja?

Tagad viņš kaut kur dzēra, droši vien pārdomādams visu, ko bija stāstījis.

Nebija iespējams uzzināt, vai tik ilgotā un tik daudzas reizes atliktā saruna viņam bija devusi atvieglojumu vai, gluži pretēji, dos pamudinājumu rīkoties.

Tā bija pirmā reize, kad Megrē atstāja kādu uz savas mājas kāpnēm, pratodams, vai viņš mazliet vēlāk nenogalinās divus cilvēkus.

Tas varēja notikt tajā pašā naktī, kuru katru bridi, varbūt tagad, kad Megrē par to domāja.

- Kas tev noticis?

-Nekas... Man šis gadījums nepatīk...

Viņš iedomājās, ka vajadzētu piezvanīt uz astoņpadsmitā rajona policijas iecirkni un pieteikt, lai uzmana Planšona māju. Bet vai tad iespējams nostādīt policistu sardzē guļamistabā?

Kārtībnieks uz ielas neko nespēs aizkavēt.

3. nodaļa

Tas bija parasts svētdienas rīts - laisks un tukšs, mazliet blāvs. Ja Megrē laimējās svētdienas rītā būt mājās, viņam patika gulēt ilgi, un, pat ja nenāca miegs, viņš palika gultā, labi zinādams, ka sievai nepatīk, ja viņš maisās pa kājām, kamēr nav apkopts mājas solis.

Gandrīz vienmēr viņš dzirdēja sievu uzmanīgi pieceļamies ap septiņiem, izslīdam no gultas, uz pirkstgaliem aizejam līdz durvīm; pēc tam viņš dzirdēja elektriskā slēdža klikšķi blakus istabā un ieraudzīja uz grīdas gaismas svītru.

Viņš ieslīga miegā, pat lāgā nepamodies. Viņš zināja, ka viss norisinās tieši tā, un šī pārliecība viņu ieaijāja.

Tas bija citāds miegs nekā darbdienās - tam bija cits blīvums un cita garša. Piemēram, ik pēc pusstundas viņš dzirdēja zvanu dundināšanu un zināja, ka ielas ir tukšas, ka pa tām nebrauc mašīnas, ka autobusi iet reti.

Viņš arī apzinājās, ka nav ne par ko jāatbild, ka nekur nav jāsteidzas, ka viņu neviens negaida.

Vēlāk citās istabās klusināti dūca putekļu sūcējs; vēl vēlāk uzvēdīja kafijas smarža, pret kuru viņš bija ļoti jutīgs.

Vai visiem laulātajiem pāriem bija tradīcijas, kas kļuvušas mīļas un kas apveltī visdrūmākās dienas ar jaukumu?

Viņš sapņoja par Planšonu. Tas nebija īsts sapnis. Viņš redzēja Planšonu tā, kā iepriekšējā dienā viņu viesistabā, bet stāja tam bija citāda. Zaķalūpas izķēmotie vaibsti nebija satraukuma un izmisuma aizplīvuroti, tie pauda viltību un ironiju. Kaut ari viņš nekustināja lūpas, Megrē zināja, ka viņš ninā:

“Sakiet vien skaidri, ka jūs atzīstat manu taisnību, ka man nekas cits neatliek, kā viņus nogalināt! Jūs neiedrošināties to sacīt, jo esat ierēdnis un baidāties sasmērēties. Tomēr jūs mani neatrunājat. Jūs gaidāt, kad es tikšu ar viņiem galā...”

Kāda roka viņu viegli papurināja aiz pleca un ierasta balss kā ik svētdienas ritu sacīja:

- Pulkstenis deviņi...

Sieva pasniedza pirmo kafijas tasi, ko viņš vienmēr izdzēra, pirms piecēlās.

- Kāds ārā laiks?

- Auksts. Un vējains.

Viņa atvēra aizkarus, jau svaiga un moža bālzilajā darba uzsvārcī. Debesis bija baltas, arī gaiss šķita balts - gluži kā ledus.

Ģērbies rītasvārkā un rīta čībās, Megrē apsēdās jau uzpostajā ēdamistabā. Un rīts turpināsies kā parasti, saskaņā ar gadu gaitā izveidotām tradīcijām.

Vai tāpat nebija dzīvokļos, ko viņš redzēja Rišāra Lenuāra bulvāra pretējā pusē, vai tā nebija lielākajā daļā Parīzes dzīvokļu? Mazie paradumi, ierastais dienas plūdums - vai tie neatbilda kādai nepieciešamībai?

- Par ko tu domā? - viņa jautāja.

Viņa bija pamanījusi vīra raižpilno seju.

- Par vakardienas tipu.

Planšona sieva nemodināja vīru ar karstas kafijas tasi. Kad viņš pēc smaga dzēruma miega atvēra acis, viņš aptvēra, ka guļ saliekamajā gultā ēdamistabā, un viņš bija tās, kurš cēlās pirmais, varbūt dzirdēdams blakus istabā vienmērīgu elpu, nojauzdams rāmus, siltus augumus gultas omulībā.

Šī aina viņu aizkustināja vairāk nekā garais vakardienas apmeklētāja monologs. Planšons galvenokārt runāja par darbdienām. Bet kādas bija svētdienas? Strādnieki viņu negaidīja pagalmā vai šķūnī. Viņam nebija nekā, ko darīt. Tajā mājā svētdienas rīta jaukumu noteikti izbaudīja Renē un viņas mīļākais.

Vai tas bija Planšons, kas visiem vārīja kafiju un klāja galdu virtuvē? Vai meita naktskreklā, basām kājām un miegainu seju viņam piebiedrojās?

Vīrietis sacīja, ka meita neuzdod jautājumus, bet tas Isabellai neliedza vērot un domāt. Ko viņa domāja par to, kā dzīvoja māte un Rožē, un tēvs?

Megrē ēda radziņus, kamēr Megrē kundze gatavoja pusdienas. Laiku pa laikam viņi pārmija kādu vārdu. Iepriekšējā dienā neizlasītās vakara avīzes bija noliktas uz galda kopā ar nedēļas laikrakstiem, kurus pietaupīja svētdienas rītiem.

Vēl viena tradīcija bija zvanīšana uz kriminālpoliciju. Varbūt šoreiz viņš vienīgi zvanīja mazliet agrāk un bija mazliet nemierigāks.

Dežurēja Toranss. Megrē pazina inspektora balsi, iztēlojās gandriz tukšos kabinetus.

- Vai nekā jauna nav?

- Nekā svarīga, priekšniek, tikai vēl viena dārglietu zādzība pagājušajā naktī.

- Atkal Krijonā?

- Plazā, Monteņa avēnijā.

Tomēr bija izvietoti posteņi visās Elizejas lauku un to apkaimes viesnīcās.

- Kurš tur bija?

- Vašērs.

- Vai viņš neko nepamanīja?

- Neko. Joprojām tā pati tehnika.

Protams, bija izpētītas visu dārglietu zagļu kartītes, ari Interpola kartītes. Šī zagļa rokraksts nesakrita ne ar viena pazīstama speciālistu rokrakstu, un šis darbojās ar īsiem pārtraukumiem, it kā gribētu savākt pietiekamu bagātību un pazust.

- Vai tu aizsūtīji kādu palīgā Vašēram?

- Uz turieni aizbrauca Dipo. Pagaidām viņi neko nevar iesākt. Lielākā daļa klientu vēl guļ.

Megrē nākamais jautājums Toransam droši vien likās dīvains:

- Vai astoņpadsmitajā rajonā nekas nav noticis?

- Nekas tāds, kas būtu palicis prātā. Pagaidiet, es paskatīšos kartītēs... Vienu mirklīti... Bersī... Bersī... Es izlaidīšu visus Bersī...

Policijas valodā tie bija vairāk vai mazāk nemierīgi žūpas, kurus veda pārlaist nakti policijas iecirkni.

- Trijos piecpadsmit - kautiņš Pigala laukumā... Klienta apzagšana... Vēl viena apzagšana... Naža dūriens pie deju grīdas Rošešuāra bulvāri...

Parastā sestdienas vakara bilance.

- Vai slepkavību nav?

- Es te nevienu neredzu.

- Paldies. Novēlu tev labu dienu. Piezvani man, vai nav kas jauns Plazā...

Kad viņš nolika klausuli, Megrē kundze, durvis stāvēdama, jautāja:

- Vai tu esi nobažījies vakardienas tipa dēļ?

Viņš skatījās uz sievu tā, it kā nezinātu, ko atbildēt.

- Vai tu domā, ka viņš galu galā tos abus nonāvēs?

Gulēt ejot, viņš bija pastāstījis sievai par Planšona

grēksūdzi - vieglā tonī, it kā neņemtu to par pilnu.

- Vai tev neliekas, ka viņam nav visi mājās?

- Es nezinu. Es neesmu psihiatrs.

- Kāpēc, tavuprāt, viņš pie tevis atnāca? Līdzko es viņu ieraudzīju uz kāpnēm, sapratu, ka tas nebūs parasts apmeklējums, varu atzīties, ka man no viņa bija bail.

Kāpēc raizēties? Vai tas attiecās uz viņu? Vismaz pagaidām vēl nē. Viņš izvairīgi atbildēja sievai un, atlaidies atzveltnī, iegrima avīžu lasīšanā.

Viņš vel nebija nosēdējis ne desmit minūtes, kad atkal piecēlās, sameklēja telefona abonentu gramatu, atrada tajā Planšonu, Leonardu, daiļkrāsošanas uzņēmēju Tolozē ielā.

Vīrietis par sevi bija teicis taisnību. Megrē brītiņu vilcinājās, tad uzgrieza numuru, un, kamēr zvans skanēja svešā mājā, viņam mazliet kņudēja krūtīs.

Sākuma likās, ka neviena nav mājās, jo zvanīja ilgi. Beidzot kāds paņēma klausuli un atbildēja:

- Kas tur ir?

Tā bija sievietes balss, un, šķiet, īgna.

- Es gribētu runāt ar Planšona kungu...

- Viņa nav.

- Vai pie aparāta ir Planšona kundze?

- Jā, es...

- Vai nezināt, kad jūsu vīrs atgriezīsies?

- Viņš tikko izgāja kopā ar savu meitu...

Megrē ievēroja, ka sieviete sacīja - ar savu meitu, nevis ar manu vai mūsu meitu. Viņš saprata arī, ka istabā kāds sievietei kaut ko saka, acīmredzot atgādina, lai paprasa, kas zvana.

Tiešām, pēc īša brīža viņa jautāja:

- Kas runā?

- Kāds klients. Es piezvanīšu vēlāk...

Viņš nolika klausuli. Renē neapšaubāmi bija dziva, Rožē Prū tāpat, un Planšons bija izgājis pastaigāties ar meitu, kas pierādīja, ka ari Tolozē ielā, tāpat kā citur, pastāvēja savas svētdienas tradīcijas.

Rīta pusē viņš par to vairs gandrīz nedomāja. Bez sevišķas ziņkāres palasījis avīzes, viņš kādu laiciņu stāvēja pie loga un skatījās, kā cilvēki pārrodas no mises ātrā gaitā, uz priekšu saliekušies, aukstumā nozilējušām sejām. Pēc tam viņš iegāja vannā, apģērbās, kamēr virtuves smarža izplatījās pa visu dzīvokli.

Pusdienlaikā viņi ieturēja maltīti, sēdēdami viens otram pretī, jo neskatījās televīziju. Viņi runāja par doktora Par-dona meitu, kura gaidīja otro bērnu, un citām lietām, kas nepalika atmiņā.

Ap trijiem, kad trauki bija nomazgāti un dzīvoklis atkal kārtībā, komisārs ieteicās:

- Kā būtu, ja mēs mazliet pastaigātos?

Megrē kundze uzvilka karakula kažoku. Viņš izraudzījās visbiezāko šalli.

- Uz kurieni tu gribi iet?

- Uz Monmartru.

- Tiesa, tu jau vakar man teici. Vai brauksim ar metro?

-Tur būs siltāk...

Viņi izkāpa Blanša stacijā un sāka lēnām iet augšup pa Lepika ielu, kur veikalu skatlogi bija aizslēģoti.

Pie Abatu ielas Lepika iela strauji pagriežas, bet Tolozē iela stāvā kāpumā stiepjas līdz Galētas dzirnavām.

- Vai viņš dzīvo te?

- Mazliet tālāk... Tieši pie kāpnēm...

Gandrīz pusceļā pa kreisi Megrē pamanīja violeti

nokrāsotu fasādi un burtus, kas vakarā droši vien spīdēja: Draugu Balle. Uz ietves stāvēja trīs jauni cilvēki, kuri, šķiet, kādu gaidīja, un iekšā varēja dzirdēt spēlējam akordeonu. Deju vēl nebija. Gandrīz tumšās zāles dziļumā akordeonists vingrinājās.

Pirms deviņiem gadiem vientulīgais Planšons satika Renē - gluži nejauši, jo bija ļoti daudz viesu un steidzīgs viesmīlis jauno sievieti nosēdināja pie tā paša galda.

Megrē pāris, mazliet aizelsies, turpināja kāpt augšup. Starp sešu un septiņu stāvu namiem bija patvērušās dažas zemas mājiņas, celtas tajos laikos, kad Monmartra vēl bija ciems.

Beidzot viņi nonāca pie atvērtiem režģu vārtiem, aiz kuriem varēja redzēt bruģētu pagalmu un no laukakmeņiem būvētu māju, kādas mēdz būt priekšpilsētās. Tā bija diezgan noplukusi vienstāva būve, kurai gar logiem bija iemūrēta sarkanu un dzeltenu ķieģeļu rinda. Koka daļas bija svaigi nokrāsotas zilas, kas nesaskanēja ar celtnes ansambli.

- Vai viņš dzīvo te?

Viņi neiedrošinājās apstāties, apmierinoties ar to, ko varēja ieraudzīt, lēnām ejot garām. Vēlāk Megrē kundze atcerējās, ka aizkari bijuši ļoti tīri. Megrē pamanīja pagalmā kāpnes, ķerru, koka šķūni, aiz kura logiem varēja redzēt krāsu kannas.

Mašīnas pagalmā nebija. Garāžas ari nebija. Aizkari nekustējās. Nevarēja pamanīt ne mazāko dzīvības zīmi. Vai no tā vajadzēja secināt, ka Planšons, viņa sieva, Isa-bella un Prū visi kopā aizbraukuši ar auto?

- Ko mēs darīsim?

Megrē nezināja. Viņam gribējās redzēt, un tagad, kad viņš bija redzējis, nekādi plāni galvā neradās.

- Ja jau mēs te esam, vai neaiziesim līdz Tertra laukumam?

Viņi izdzēra karafīti sārta vina, un mākslinieks gariem matiem gribēja zīmēt viņu portretu.

Sešos vakarā Megrē pāris pārnāca mājās. Viņš piezvanīja uz Orfēvras krastmalu. Dipo bija atgriezies. Viņš nekā nebija atklājis Plazā, kur daži klienti, nakti pavadījuši ārpus viesnīcas, vēl nebija pieprasījuši brokastis.

Šoreiz Megrē varēja noskatīties televīzijas raidījumu, kaut ari rādija krimināliīlmu un viņš visu vakaru par to errojās.

Īstenībā viņš baudīja svētdienas vienmuļību un vēl vairāk baudīja bridi, kad pirmdienas rītā atkal iegāja savā kabinetā. Viņš devās uz apspriedi, paspieda roku kolēģiem. Ikviens runāja par lietām, kuras tika izmeklētas, un viņš uzskatīja par labāku klusēt par sestdienas vakara viesi. Vai viņš baidījās kļūt smieklīgs, piešķirot apmeklējumam tik lielu nozīmi?

Šī bija vienīgā nedēļas diena, kad visi cits citam spieda roku. Viņš atkal satika Likā, Zanvjē un jauno Lapuānu, tāpat kā visus pārējos, kuri, atskaitot nedaudzos, kas bija dežurējuši, sestdienu bija pavadījuši ģimenes lokā.

Galu galā viņš izraudzījās Lapuānu un Zanvjē, kurus aizveda uz savu kabinetu.

- Vai jums vēl ir kartes, ko mums pagatavoja, kad izmeklējām Remona lietu?

Tas notika pirms vairākiem mēnešiem - rudens sākumā. Vajadzēja atrast pierādījumus pret kādu Remonu, kuram bija daudzas personas apliecības un kuru turēja aizdomās par vairākās Eiropas zemēs pastrādātām blēdībām. Viņš dzīvoja mēbelētā studijā Potjē, un, lai tur nonāktu viņa prombūtnē, nepamodinot namīpašnieces aizdomas, Zanvjē un Lapuāns ieradās, uzrādot apliecības, ka viņu uzdevums ir pārbaudīt ēkas platību.

“Mums jāizmēra katra istaba, katrs gaitenis,” viņi paziņoja.

Viņiem bija līdzi dokumentiem piebāzts portfelis, un jaunais Lapuāns nopietni pierakstīja, kamēr Žanvjē strādāja ar salokāmo metramēru.

Tas nebija īsti likumīgi; bet tā nebija pirmā reize, kad triks izdevās, un tas varēja kalpot vēl dažu reizi.

- Jums jāaizbrauc uz Tolozē ielu... Pašā tās augšgalā pa labi jūs pagalmā redzēsiet divstāvu namiņu...

Megrē būtu dārgi maksājis, ja varētu izokšķerēt katru kaktu mājā, par kuru gribēja zināt visu.

Viņš deva sīkus jo sīkus norādījumus un, kad inspektori bija aizgājuši, ķērās pie kārtējiem darbiem.

Debesis joprojām bija baltas un cietas, Sēna nejauki pelēka. Bija gandrīz pusdienlaiks, kad Žanvjē un Lapuāns atgriezās, un Megrē vispirms vēl parakstīja dažus administratīvus dokumentus un piezvanīja Žozefam, lai tos aiznes.

- Nu, kas bija, puiši?

Runāja Žanvjē.

- Mēs piezvanījām...

- Varu iedomāties. Jums atvēra sieviete. Kāda viņa ir?

Viņi saskatījās.

- Tumšmate, diezgan gara, labi noaugusi...

- Smuka meiča?

Šoreiz iejaucās Lapuāns.

- Es drīzāk teiktu - smuka mātīte...

- Kā viņa bija ģērbusies?

- Sarkanā peņuārā un čībās. Nebija sasukājusies. Zem peņuāra varēja redzēt dzeltenu kreklu...

- Vai meitu redzējāt?

- Nē. Viņa droši vien bija skolā.

- Vai mašīna stāvēja pagalmā?

- Nē. Un darbnīcā neviena nebija.

- Kā viņa jūs uzņēma?

- Ar aizdomām. Viņa vispirms mūs apskatīja caur aizkariem. Pēc tam dzirdējām soļus gaiteni. Viņa pavēra durvis, tā ka redzējām tikai pusi sejas, un jautāja:

“Kas tur ir? Man nekas nav vajadzīgs...”

Mēs viņai paskaidrojām, kas mums darāms.

- Vai viņa nebrīnījās?

Viņa jautāja, vai mēs to darām visās ielas mājās. Un, kad mēs atbildējām apstiprinoši, viņa beidzot bija ar mieru mūs ielaist.

“Vai tas ies ilgi?”

“Augstākais - pusstundu...”

“Vai jums jāuzmēra visa māja?”

Tagad abi inspektori atstāstīja savus iespaidus. Visvairāk viņus bija pārsteigusi virtuve.

- Brīnišķīga virtuve, priekšniek, ļoti gaiša, moderna, ar visiem piederumiem... Tādu virtuvi vecā mājelē nemaz nevar iedomāties... Tur ir pat trauku mazgājamā mašīna!

Megrē nejutās pārsteigts. Vai gan Planšona raksturā nebija sagādāt sievai visas iespējamās ērtības?

- Īstenībā māja ir ļoti omulīga... Var uzreiz redzēt, ka tajā dzīvo daiļkrāsotājs, jo viss liekas tikko izkrāsots... Mazās istabā mēbeles nokrāsotas sārtas...

Arī tas atbilda sestdienas klienta dabai.

- Turpiniet...

- Blakus virtuvei ir diezgan liela dzīvojamā istaba, kas reizē ir ēdamistaba un iekārtota laucinieciskā stilā...

- Vai jūs atradāt saliekamo gultu?

- Jā, sienas skapī...

Zanvjē piemetināja:

- Es it kā tāpat vien sacīju: ‘Tāda gan ir noderīga, kad jāizgulda draugi...”

- Vai viņa reaģēja?

- Nē. Viņa mums sekoja soli solī, uzmanīja katru kustību, nebūdama īsti pārliecināta, vai tiešām mēs strādājam kādā oficiālā aģentūrā. Reiz viņa iejautājās: “Kam vajadzīgi visi tie mēri?”

Es laidu darbā savu munīciju. Tā kā dzīvojamās mājas tiek pārbūvētas, laiku pa laikam vajag revidēt nodokļu likmes un, ja viņi nav neko paplašinājuši, viņi tikai iegūs...

Man nelikās, ka viņa ir sevišķi gudra, bet viņa nav no sievietēm, kuras var viegli apvest ap stūri, un es nojautu, ka viņa gribēs piezvanīt mūsu tā saucamajam kantorim...

Tāpēc rīkojāmies, cik ātri vien varējām... Tur ir vēl divas istabas - guļamistaba un mazāka telpa, kur ierīkots kabinets un atrodas telefons...

Arī guļamistaba ir omulīga, bet vēl nebija sakopta, un tur valdīja pilnīga nekārtība... Kabinets izskatās tāds pats kā visos mazos uzņēmumos - ar dažām kartotēkas kastēm, kvītīm, pastāvīgi sildošu krāsni un paraugiem uz kamīna...

Vannas istaba ir nevis pirmajā, bet otrajā stāvā, blakus meitenes istabai...

- Vai tas ir viss?

Iejaucās Lapuāns:

- Kamēr mēs tur bijām, kads zvanīja... Viņa lika divreiz atkārtot vārdu, pierakstīja piezīmju grāmatiņā un teica: “Nē, šobrīd viņa te nav... Viņš ir darbā... Kā? Prū kungs, jā... es viņam pateikšu jūsu vajadzību, un viņš šodien pēcpusdienā piejums noteikti aizies...”

Tagad, priekšniek, ja jūs interesē katras istabas mēri...

Viņi darbu bija padarījuši. Kaut arī Megrē daudz tālāk nebija ticis, viņam bija skaidrāks priekšstats par māju un sievieti, kura bija tieši tāda, kādu viņš iedomājies.

Vai abi vīrieši - vīrs un mīļākais - strādāja vienā vietā vai arī izraudzījās darbu tā, lai katrs būtu savā vietā? Vai viņiem darba dēļ nebija reizēm jāsarunājas? Kādā tonī viņi to darīja?

Megrē aizgāja mājās paēst pusdienas un jautāja, vai viņam kāds nav zvanījis. Neviens nebija to darījis, un tikai pēc sešiem vakarā viņš kabinetā sagaidīja sarunu.

- Hallo!... Vai Megrē kungs?

- Jā, es pats.

- Te Planšons...

- Kur jus esat?

- Abatu laukuma kafejnīcā, pāris soļu no mājas, kur pa dienu strādāju. Es pildu solījumu... Jūs teicāt, lai jums zvanu...

- Kā jūtaties?

Brīdi valdīja klusums.

- Vai esat mierīgs?

- Es vienmēr esmu mierīgs... Esmu daudz domājis...

- Vai vakar no rīta pastaigājāties kopā ar meitu?

- Kā jūs zināt? Es viņu aizvedu uz uteni.

- Un pēcpusdienā?

- Viņi paņēma auto...

- Vai visi trīs?

-Jā.

- Vai jūs palikāt mājā?

- Es gulēju...

Tātad viņš bija mājā, kad Megrē ar sievu gāja garām vārtiem.

- Esmu daudz domājis...

- Un pie kāda secinājuma esat nonācis?

- Es nezinu... Nekāda secinājuma nav... Es mēģināšu izturēt, cik ilgi vien iespējams... Galu galā es pat nezinu, vai man tik ļoti gribas, lai kaut kas mainītos... Katrā ziņā, kā jau jūs aizvakar sacījāt, es varu zaudēt Isabellu...

Megrē dzirdēja glāžu šķindoņu, talu balsu murdešanu, kases aparāta klikšķus.

- Vai rīt man piezvanīsiet?

Sarunas biedrs vilcinājās.

- Vai jums liekas, ka tas būtu lietderīgi?

- Man gribētos, lai jūs man zvanāt katru dienu...

- Vai jūs man neuzticaties?

Ko uz tādu jautājumu varēja atbildēt?

- Gan jau izturēšu!...

Un viņš īsi un sāpīgi iesmējās.

- Esmu izturējis divus gadus! Esmu pietiekami gļēvs, lai turpinātu vēl ilgāk... Jo es taču esmu gļēvs, vai ne?... Atzīstieties, ka tieši tā jūs domājat... Es nevis rīkojos, kā vīrietim būtu jārīkojas, bet eju piejums činkstēt...

- Jums bija iemesls nākt pie manis, un jās nečinkstējāt.

- Vai jūs mani nenicināt?

-Nē.

- Vai jūs visu izstāstījāt sievai, līdzko es aizgāju?

- Arī nē.

- Vai viņa nejautāja, kas bijis tas iznirelis, kas izmaitājis jums vakariņas?

- Jūs uzdodat pārāk daudz jautājumu, Planšona kungs... Jūs pats vērojat katru savu soli...

- Es atvainojos!

- Ejiet mājās...

- Mājās?

Megrē vairs nezināja, ko teikt. Viņš neatcerējās, kad vēl būtu juties tik apjucis.

- Bet, pie visiem jodiem, tā taču ir jūsu māja, vai ne?... Ja negribat tur atgriezties, ejiet uz citurieni. Bet neklejojiet pa bistro, kur jūs sevi tikai vēl vairāk satracināt...

- Es jūtu, ka esat noskaities.

- Es neesmu noskaities... Man tikai gribētos, lai jūs pārstājat visu laiku noņemties ar vienām un tām pašām domām...

Megrē nebija ar sevi apmierināts. Varbūt nevajadzēja

tā runāt. Ir grūti, it sevišķi pie telefona, atrast īstos vārdus cilvēkam, kurš prāto par sievas un priekšstrādnieka nogalināšanu.

Situācija bija absurda. Ja Megrē arī nebija noskaities, viņš īgņojās, ka šis cilvēks viņam uzmācas ar lietām, kuras viņš neiedrošinātos atstāstīt kolēģiem, jo tie viņu uzskatītu par vientiesi.

- Esiet mierīgs, Planšona kungs...

Viņš nespēja atrast neko citu kā vien šos muļķīgos izteicienus, ar kādiem mēdz apliecināt līdzjūtību.

- Neaizmirstiet man rīt piezvanīt... Un mēģiniet pats sev ieskaidrot, ka tas, kas jums ir prātā, neko nenokārtos, gluži pretēji...

- Es jums pateicos...

Šie vārdi nenāca no sirds. Planšons jutās vīlies. Viņš tikko bija pabeidzis darbu un droši vien vēl nebija paspējis pietiekami daudz iedzert, lai rastos zināms atslābums un lai viņš spētu skatīties uz lietām citādi, piemēram, kā sestdienas vakarā.

Skaidrā prātā viņš droši vien neloloja nekādas ilūzijas. Ko viņš domāja pats par sevi, par smieklīgo vai nožēlojamo lomu, kāda viņam bija paša mājā?

Viņa “Es jums pateicos...” bija rūgts, un Megrē būtu gribējis runāt vel, bet no tā bija jāatsakās, jo sarunas biedrs bija nolicis klausuli. Pastāvēja vēl viens atrisinājums, ko šis cilvēks sestdien tik tikko pieminēja un kas piepeši radīja komisārā bažas.

Vai tagad, kad Planšons bija precizējis savus pārmetumus, kādam tos izstāstot, vai tagad, kad viņam vairs nevareja būt nekādu ilūziju pašam par sevi, vai tagad viņš nemeģinās visu izbeigt, izbeidzot pats savu dzīvi?

Ja Megrē zinātu, no kurienes viņš zvanījis, viņš būtu tūlīt atkal piezvanījis. Bet ko viņš tad sacītu?

Lai nu kā, tā nebija komisāra darīšana. Viņam nevajadzēja iejaukties. Viņa uzdevums bija nevis ieviest kārtību cilvēku dzīvē, bet atrast tos, kuri izdarījuši noziegumu vai pārkāpumu.

Viņš vēl stundu strādāja pie dārglietu zādzības, kas droši vien aizņems vairākas nedēļas. Šķita noskaidrots, ka ik reizi zaglis ir bijis tās viesnīcas klients, kur tās pazudušas. Zādzības izdarītas četrās dažādās viesnīcās ik pēc trim vai četrām dienām.

Tādā gadījuma likās vienkārši izpētīt viesnīcu klientu sarakstus un saņemt ciet to vai tos, kas butu atrodami vairākos sarakstos. Bet no tā nekas neiznāca. Labākus rezultātus nedeva arī portjē liecības.

Vai paies nedēļas? Droši vien mēneši, un iespējams, ka šīs lietas noslēgums būs meklējams Londonā, Kannās vai Romā, ja vien neatradis dārglietu pēdas Amsterdamā vai Antverpenē.

Tomēr tas nenomāca tik ļoti, kā noņemšanās ar Plan-šonu. Megrē brauca mājās ar taksometru, jo bija jau vels. Viņš paēda vakariņas, skatījās televīziju, gulēja, un viņu kā parasti pamodināja kafijas smarža.

Nonācis kabinetā, viņš norūca:

- Savieno mani ar astoņpadsmitā rajona komisariātu... Hallo! Vai astoņpadsmitais? Vai tas esi tu, Bemar?... Vai pagājušajā naktī nekas interesants nav noticis? Nē... Vai slepkavību nav?... Vai kāds nav pazudis? Klausies! Man gribētos, lai tu liec neuzkrītoši uzraudzīt sētas namu, kas atrodas pašā Toloze ielas augšgalā tieši pie pakapieniem... Jā... Ne jau visas divdesmit četras stundas, bet tikai naktī... Lai katrā apgaitā iemet tur aci... Piemēram, lai pārliecinās, vai daiļkrāsošanas uzņēmumā mašīna tur stāv.... Es tev pateicos... Ja naktī mašīnas nav, lai man piezvana uz mājām... Nekā noteikta... Tikai tāda nojauta... Tu jau zini, kā mēdz būt... Paldies, vecais!...

Vēl viena parasta darbdiena, nopratināmi cilvēki - ne tikai dārglietu, bet ari divu vai trīs citu, mazāk svarīgu lietu sakarā.

No sešiem viņš sāka uzmanīt telefonu. Divas reizes tas zvanīja, bet tas nebija Planšons. Viņš nebija piezvanījis arī pusseptiņos, nedz septiņos, un Megrē pats dusmojās par savu nervozitāti.

Pa dienu nekas nevarēja būt noticis. Likās neiespējami, ka, piemēram, izmantojot meitas atrašanos skolā, Planšons būtu ieradies nogalināt sievu, pēc tam gaidījis, kad atgriezīsies Pru, un nositis to.

Īstenībā Megrē nebija pajautājis, kādu ieroci viņš paredzejis izmantot. Vai tad krāsotājmeistars nebija apgalvojis, ka noziegumu izplānojis visos sīkumos?

Viņam droši vien nebija revolvera, un, pat ja viņam tas būtu, diezin vai to laistu darbā. Cilvēki, kas strādā fizisku darbu, parasti mēdz lietot ierastus rīkus.

Kādu rīku krāsotājs...

Viņš nevarēja nepasmieties, iedomādamies par otu.

Ceturksni pāri septiņiem Planšons joprojām nebija piezvanījis, un komisārs gāja mājās. Telefons nezvanīja nedz vakariņu laikā, nedz vēlāk.

- Vai tu joprojām par to domā? - sieva jautāja.

- Visu laiku nē, protams, bet tas mani moka...

- Tu man reiz teici, ka cilvēki, kuri runā, reti rīkojas.

-Tiesa, reti, bet gadās...

- Vai esi saaukstējies?

- Varbūt svētdiena Monmartrā... Vai es runāju caur degunu?

Sieva iedeva aspirīnu, Megrē nogulēja visu nakti un, no rīta pamostoties, ieraudzīja aiz logiem lietu.

Viņš sagaidīja, kad pulkstenis rādīja desmit no rīta, un tikai tad piezvanīja uz astoņpadsmito rajonu.

- Bemār?

-Jā, priekšniek...

- Vai Tolozē ielā nav nekā jauna?

- Nekā. Mašīna visu laiku bijusi pagalmā...

Tikai tad, kad pulkstenis bija septiņi un joprojām nebija nekādu jaunumu, viņš piezvanīja uz Tolozē ielu, kur sveša vīrieša balss atbildēja:

- Planšons?... Jā, te... Bet viņa nav... Šovakar viņa nebūs.

4. nodaļa

Megrē radās iespaids, ka runātājs grib uzreiz nolikt klausuli, bet pēdējā mirkli saminstinās, it kā jūtot aizdomas. Komisārs steidzās pajautāt:

- Un Planšona kundze?

- Viņa izgājusi.

- Vai ari viņa šovakar nebūs mājās?

- Viņai vajadzētu pārnākt kuru katru bridi. Planšona kundze tepat tuvumā iepērkas...

Vēl bridis klusuma.'Aparāts bija tik jutīgs, ka Megrē dzirdēja Prū elpu.

- Ko jūs vēlaties? Kas jūs tāds esat?

Viņš gandrīz uzdevās par klientu, bet pēc mirkļa uzskatīja par labāku nolikt klausuli.

Megrē nekad nebija redzējis cilvēku, ar kuru tikko sarunājās pa telefonu. Viņš zināja vienīgi to, ko bija teicis Planšons, un tam bija visi iemesli nebūt objektīvam.

Bet, tikko balsi izdzirdis, Megrē juta nepatiku pret Renē mīļāko. Antipātijas neradās krāsotājmeistara stāsta dēļ. Vainīga bija pati balss, tās stieptā, agresīvā intonācija. Viņš būtu varējis zvērēt, ka Prū skatās uz aparātu ar aizdomām, ka viņš nekad neatbild uz jautājumiem tieši.

Viņš bija no cilvēkiem, kādus komisārs labi pazina, no tiem, kuri neļauj sevi ietekmēt, kuri sāk saukt sarunu biedru par “fu”, skatās uz to izsmejoši un, lidzko ir jāatbild uz pirmo grūto jautājumu, sarauc biezās uzacis.

Vai tiešām viņam ir biezas uzacis? Un zemu uz pieres noauguši mati?

Megrē sliktā garastāvoklī kārtoja papīrus, darīja dienišķos darbus, tad pasauca Zozefu.

- Vai mani kāds gaida?

Pēc tam viņš pabāza galvu inspektoru istabā.

- Ja kāds pēc manis jautā, es esmu mājās.

Krastmalā viņš atvēra lietussargu. Uz autobusa platformas viņam piespiedās pasažieris, kuram mugurā bija galīgi slapjš lietusmētelis.

Pirms Megrē sēdās pie galda, viņš atkal piezvanīja uz Tolozē ielu. Viņš nebija apmierināts ne ar ko un ne ar vienu. Viņš dusmojās uz Planšonu, kurš bija uzmācies ar savu reizē patētisko un smieklīgo stāstu, dusmojās uz Rožē Prū un - Dievs vien zina, kāpēc, arī pats uz sevi. Viņš gandrīz vai niknojās arī uz sievu, kura viņā bažīgi noraudzījās.

Vai tajā mājā bija parasts tūlīt neņemt klausuli? Tā vien likās, ka telefons skan tukšumā. Pēc tam viņš atcerējās, ka aparāts stāv kabinetā. Viņi droši vien ēda nevis ēdamistabā, bet virtuvē, tā ka bija vajadzīgs zināms laiks, lai nonāktu pie telefona.

-Hallo!...

Beidzot kāds atbildēja! Sieviete.

- Jā. Kas tur ir?

Viņas balss skanēja dabiski, diezgan nopietni, tā nelikās nepatīkama.

- Es gribētu runāt ar Leonardu...

-Viņa nav.

- Vai zināt, kad viņš atgriezīsies?... Esmu viņa draugs...

Šoreiz, tāpat kā sarunā ar Prū, iestājās klusums. Vai Rožē Prū bija turpat tuvumā un jautājoši skatījās uz Renē?

- Kāds draugs?

- Jus mani nepazīstat... Man vajadzēja viņu šovakar satikt...

- Viņš aizbraucis...

- Vai uz ilgu laiku?

-Jā.

- Vai varat pasacīt, kad viņš atgriezīsies?

- Es nezinu...

- Vai viņš ir Parīzē?

Atkal klusums.

- Ja ari viņš te ir, viņš adresi nav atstājis... Vai viņš jums parādā naudu?

Megre atkal nolika klausuli. Un Megrē kundze, ceļot galdā zupu, dzirdējusi, ko viņš ninā, jautāja:

- Vai viņš pazudis?

- Tā liekas...

- Vai tu domā, ka viņš izdarījis pašnāvību?

Viņš norūca:

- Es nezinu nekā...

Viņš atkal iztēlojās savu klientu viesistabā, sažņaugtos pirkstus, kuriem kauliņi metās balti, un, galvenais, - gaišās acis, kuras viņā raudzījās izmisušas un lūdzošas.

Planšons bija iedzēris un saspringts. Viņš daudz runāja. Megrē bija paļāvies viņa runām un nebija uzdevis daudzus jautājumus, kurus būtu vajadzējis uzdot.

Vakariņas paēdis, komisārs piezvanīja uz drošības policiju. Tas bija laiks, kad dežumati mēdz kaut ko iekost, un kāds viņam atbildēja pilnu muti:

- Nē, priekšniek... Kopš te esmu, neviena pašnāvība nav notikusi... Pagaidiet, es ieskatīšos dienas kartītēs... Vienu mirklīti... Barbē bulvārī veca sieviete izlēkusi pa logu... Pie Senklū tilta no Sēnas izvilkts līķis... Spriežot pēc tā stāvokļa, tas ūdenī nogulējis dienas desmit... Nekā cita nav...

Bija trešdienas vakars. Nākamajā rītā savā kabinetā Megrē sāka darbu, aprakstot papīru.

Sestdienas vakarā komisārs bija atradis Planšonu Rišara Lenuāra bulvārī savā viesistabā gaidam.

Svētdienas rītā komisārs pirmoreiz piezvanīja uz Tolozē ielu, un Planšona kundze atbildēja, ka vīrs kopā ar meitu tikko izgājuši.

Tā bija taisnība, krāsotājmeistars vēlāk to apstiprināja. Isabella un tēvs, rokās sadevušies, gāja uz Senuēnas uteni.

Tās pašas svētdienas pēcpusdienā Megrē kopā ar sievu pastaigājoties pagāja garām namiņam pagalmā. Mašīnas pagalma nebija. Aiz aizkariem neviens nebija manāms, bet vēlāk no paša Planšona viņš uzzināja, ka tas bijis mājā un gulējis.

Pirmdienas rītā Zanvjē un Lapuāns, izmantojot ne visai likumīgus līdzekļus, ieradās Tolozē ielā un, Renē aizdomu pilnā skatiena pavadīti, izpētīja visas istabas, izlikdamies, ka tās mērī.

Pēcpusdienā Leonards Planšons zvanīja uz Orfēvras karslmalu no kafejnīcas Abatu laukumā, kā pats apgalvoja, turklāt klausulē varēja dzirdēt balsu murdoņu, glāžu šķindēšanu un kases aparāta klikšķus.

Planšona pēdējie vārdi bija: “Es jums pateicos!”

Viņš ne vārda nerunāja par braukšanu prom vai pašnāvību. Sestdien gan viņš kā starp citu pieminēja tāda atrisinājuma iespēju, bet to atmeta, jo tad vajadzētu atstāt Isabellu un Renē viņas mīļākajam.

Otrdien Planšons nepiezvanīja. Katram gadījumam, lai nomierinātu sirdsapziņu, Megrē palūdza astoņpadsmitā rajona policiju pa nakti uzmanīt Tolozē ielu. Tā nebija pastāvīga uzraudzība. Kārtībnieki apgaitas laikā tikai uzmeta aci, lai pārliecinātos, ka nekas neparasts nav atgadījies un mašīna joprojām stāv pagalmā. Tā tur stāvēja.

Beidzot - trešdiena. Nekā. Planšons nezvanīja. Un, kad Megrē ap septiņiem beidzot piezvanīja pats, Rožē Prū atbildēja, ka krāsotājmeistars vakarā mājās nebūs. Viņš bija nenoteikts un izvairīgs. Tobrīd mājās nebija arī Renē.

Bet, kā jau mīļākais bija teicis, viņa tur bija pēc stundas, un no viņas atbildēm varēja secināt, ka viņa vēl ilgi negaidīs vīru pārrodamies.

Megrē piedalījās apspriedē kā katru rītu, tomēr joprojām izvairīdamies runāt par šo lietu, kuras oficiāli nebija. Mazliet pēc desmitiem viņš ledainā miglā atstāja kriminālpoliciju, paņēma taksometru un lika sevi aizvest uz Tolozē ielu.

Viņš vēl nezināja, kā īsti rīkosies. Viņam nebija nekāda noteikta plāna.

- Vai man gaidīt? - šoferis jautāja.

Megrē uzskatīja par labāku samaksāt, jo varēja gadīties, ka viņš uzkavēsies labu brīdi.

Mašīnas pagalmā nebija, bet pa šķūni staigāja baltā, krāsām notrieptā uzsvārcī ģērbies strādnieks. Megrē devās uz namiņu un piespieda zvana pogu. Otrajā stāvā tieši virs viņa galvas atvērās logs, un viņš pat nesakustējās. Tad atskanēja soļi uz kāpnēm, durvis pavērās spraugā tāpat kā Laupānam un Zanvjē, un viņš pamanīja melnus, izspūrušus matus, gandrīz tikpat melnu aci, seju ar ļoti baltu ādu, sarkanu peņuāra plankumu.

- Kas tur ir?

- Es gribētu ar jums parunāt, Planšona kundze.

- Kādā sakarā?

Durvis joprojām bija pavērtas tik tikko piecpadsmit centimetrus platā spraugā.

- Sakarā ar jūsu viru...

- Viņa te nav...

-Tieši tāpēc man vajag jūs satikt un ar jums runāt...

- Ko jūs gribat?

Beidzot viņš izlēma un pateica:

- Policija...

- Vai jums ir apliecība?

Viņš parādīja žetonu. Viņa mainīja izturēšanos, atvēra durvis plašāk un atkāpās, lai Megrē tiktu iekšā.

- Es atvainojos... Esmu viena mājā, un pēdējās dienās ir bijuši vairāki noslēpumaini telefona zvani...

Viņa cieši vēroja komisāru, varbūt prātodma, vai zvanītājs nav bijis viņš.

- Nāciet iekšā! Māja vēl ir nekārtībā...

Viņa ieveda Megrē dzīvojamā istabā, kur paklāja vidū stāvēja putekļu sūcējs.

- Ko mans virs izdarījis?

- Man viņš jāsatiek, lai uzdotu dažus jautājumus...

- Vai viņš sakāvies?

Viņa norādīja uz krēslu, brīdi vilcinājusies, apsēdās arī pati, turēdama ciet peņuāra priekšu.

- Kāpēc jūs tā jautājat?

- Tāpēc, ka viņš vakarus un daļu nakts pavadīja bistro un, kad bija piedzēries, mēdza būt ķildīgs...

- Vai viņš jūs ir sitis?

- Nē... Turklāt es vis neļautos... Bet reizēm viņš ir draudējis...

- Kādā veidā?

- Mani nobeigt.:. Viņš skaidrāk neizteicās...

- Vai tas noticis vairākas reizes?

k

- Jā, vairākas reizes.

- Vai zināt, kur viņš šobrīd atrodas?

- Es nekā nezinu un negribu zināt.

- Kad jūs viņu redzējāt pēdējoreiz?

Viņa brītiņu apdomājās.

- Pagaidiet... Tagad ir ceturtdiena... Vakar - trešdiena... Aizvakar bija otrdiena... Tas bija pirmdienas vakarā.

- Cikos?

- Vēlu vakarā.

- Vai neatceraties, cik bija pulkstenis?

- Droši vien ap pusnakti.

- Vai bijāt aizgājusi gulēt?

- Jā.

- Vai viena?

- Nē! Man nav nekāda iemesla jums melot. Visi mūsu kvartālā zina, kāds ir stāvoklis, un es piebildīšu, ka visi uzskata - mums ar Rožē ir taisnība... Ja mans vīrs tā neie-spītētos, mēs jau sen butu apprecējušies...

- Vai gribat sacīt, ka jums ir mīļākais?

Viņa atbildēja ar zināmu lepnumu, skatīdamās komisāram acīs:

- Jā.

- Vai viņš dzīvo šajā mājā?

- Un kas par to? Ja tāds cilvēks kā Planšons pieķeras un atsakās šķirties, ir taču...

- Vai jau sen?

- Drīz būs divi gadi...

- Vai jūsu vīrs samierinājās ar tādu stāvokli?

- Nu jau labu bridi viņš ir mans virs vairs tikai uz papīra... Un sen jau nav arī nekāds vīrietis... Es nesaprotu, ko jums no manis vajag... Ja viņš kaut ko pastrādājis ārpus mājas, tas uz mani neattiecas... Es jums varu skaidri un gaiši pasacīt, ne drusciņu nemelojot, ka viņš ir žūpa, no kura vairs nekas nav gaidāms... Ja nebūtu Rožē, nebūtu vairs arī uzņēmuma...

- Atļaujiet atgriezties pie pirmdienas vakara... Jūs gulējāt šajā istabā...

Durvis bija pavērtas, uz gultas varēja redzēt oranžu pēli.

-Jā.

- Ar cilvēku, kuru jūs saucat par Rožē...

- Rožē Prū, krietns cilvēks, kurš nedzer un darbā soļus neskaita...

Viņa runāja lepni, varēja manīt, ka mestos pretī katram, kas iedrošinātos par mīļāko izteikt kaut vienu sliktu vārdu.

- Vai jūsu vīrs ēda vakariņas kopā ar jums?

- Nē... Viņš vēl nebija pārnācis...

- Vai tā gadījās bieži?

- Diezgan bieži... Es sāku saprast, kā notiek ar žūpām... Kādu laiku viņi vēl saglabā kaut kādu mēru un cieņu... Tad sāk dzert tik briesmīgi, ka vairs negrib ēst un maltīšu vietā iedzer pa glāzītei...

- Vai jūsu vīrs jau bija nonācis tādā stāvoklī?

-Jā.

- Un tomēr viņš turpināja strādāt?... Vai viņš nevarēja nokrist no kāpnēm vai sastatnēm?

- Pa dienu viņš nedzēra vai tikpat kā nedzēra... Bet, ja runājām par darbu... Ja vajadzētu paļauties tikai uz viņu...

-Jums laikam ir meita?

- Kā jūs zināt?... Acīmredzot esat iztaujājis vārtnie-ci?... Man vienalga, jo mums nekas nav slēpjams. Jā, man ir meita. Viņai drīz būs septiņi gadi.

- Tātad pirmdien jūs ēdāt vakariņas trijatā - šis Renē Prū, jūsu meita un jūs...

-Jā.

- Vai šajā istabā?

- Virtuvē... Es nesaprotu, kāda tur starpība... Mēs gandrīz vienmēr ēdam virtuvē... Vai tas kāds noziegums?

Viņa kļuva nepacietīga, jo nesaprata iztaujāšanas jēgu.

- Es pieņemu, ka meita aizgāja gulēt pirmā?

- Protams.

- Vai viņa guļ augšstāvā?

Nebija šaubu, ka viņa brīnās, kā Megrē tik labi visu zina. Vai viņa jau saistīja viņa ierašanos ar to divu vīriešu apmeklējumu, kuri mērija namiņa telpas?

Katrā ziņā viņa galvu nezaudēja, turpināja vērot nelūgto viesi, ne reizi nenovēršot skatienu, un piepeši pati sāka uzdot jautājumus.

- Klausieties, vai jūs neesat slavenais komisārs Megrē?

Viņš piekrītoši palocīja galvu, un viņa sarauca uzacis.

Ņemot vērā Planšona gaitas pa vakariem, nebūtu nekas sevišķs, ja par viņu interesētos kāds policists, piemēram, iecirkņa inspektors. Bet, ja ieradies pats Megrē...

- Tādā gadījumā tam vajag būt kaut kam nopietnam...

Un ar zināmu ironiju viņa izmeta:

- Jūs taču neapgalvosiet, ka viņš kādu nogalinājis?

- Vai, jūsuprāt, viņš spētu to izdarīt?

- Manuprāt, viņš ir spējīgs uz visu... Ja cilvēks nonāk tādā stāvoklī...

- Vai viņš bija apbruņots?

- Es šajā mājā nekad neesmu redzējusi nevienu ieroci...

- Vai viņam bija ienaidnieki?

- Cik man zināms, tad viņa ienaidniece biju es. Vismaz viņa izpratnē. Viņš mani ienīda. Tikai aiz naida viņš stūrgalvīgi palika te apstākļos, kādus neviens vīrietis nebūtu pieņēmis... Kaut vai meitas dēļ, to viņam vajadzēja saprast...

- Atgriezīsimies pie pirmdienas... Cikos jūs un Rožē Prū aizgājāt gulēt?

- Pagaidiet... Es apgūlos pirmā...

- Cik bija pulkstenis?

- Apmēram desmit... Rožē strādāja kabinetā, kārtoja grāmatvedibas lietas...

- Vai viņš bija tas, kas nodarbojās ar rēķiniem un finansu jautājumiem?

- Pirmām kārtām, ja viņš to nedarītu, nebūtu neviena, kas to dara, jo vīrs vairs nespēja... Turklāt viņš bija ieguldījis pietiekami daudz naudas...

- Vai jūs gribējāt sacīt, ka viņš un Planšons bija kompanjoni?

- Īstenībā jā... Tikai nebija dokumentu... Pareizāk sakot, viņi parakstīja papīru tikai pirms kādām divām nedēļām...

Viņa pārtrauca sarunu un iegāja virtuvē, kur kaut kas vārījās uz pavarda, un gandrīz tūlīt atgriezās.

- Ko vēl jūs gribat zināt? Man ir jāapkopj māja, jāvāra pusdienas... Drīz pārnāks meita no skolas...

- Man ļoti žēl, bet es vēl brīdi jūs aizkavēšu...

- Jūs joprojām vēl neesat pateicis, ko mans vīrs nodalījis...

- Es ceru, ka jūsu atbildes man palīdzēs viņu sameklēt... Ja es pareizu saprotu, jūsu mīļākais uzņēmumā ieguldījis naudu?

- Ik reizi, kad pietrūka, ar ko izdarīt iemaksas...

- Un pirms divām nedēļām viņš parakstīja dokumentu... Kas tas par dokumentu?

- Dokuments, kurā teikts, ka Prū, samaksājot zināmu summu, kļūst par uzņēmuma īpašnieku...

- Vai jūs zināt, cik summa ir liela?

- Es pati rakstīju dokumentu ar mašīnu...

- Vai jūs rakstāt ar mašīnu?

- Tā var sacīt... Kabinetā gadiem ilgi stāv veca rakstāmmašīna... Planšons to nopirka, kad biju stāvoklī, dažus mēnešus pēc apprecēšanās... Man bija garlaicīgi... Es gribēju ar kaut ko nodarboties... Tā es sāku ar diviem pirkstiem rakstīt kvītis, pēc tam vēstules klientiem un piegādātājiem...

- Vai jūs turpināt to darīt?

- Ja ir nepieciešams...

- Vai jums šis dokuments ir?

Viņa paskatījās komisārā vērīgāk.

- Es sāku domāt, vai jums ir tiesības man uzdot visus šos jautājumus... Es pat neesmu pārliecināta, vai man jums ir jāatbild...

- Šobrīd jūs varat to nedarīt...

- Šobrīd?

- Man tik un tā paliek iespēja izsaukt jūs uz savu kabinetu kā liecinieci...

- Par ko tad lai es liecinātu?

- Pieņemsim, par jūsu vīra pazušanu...

- Tā nav nekāda pazušana.

- Kas tad tas ir?

- Viņš aizgāja, un tas ir viss. Viņam jau sen vajadzēja to izdarīt...

Tomēr viņa piecēlās.

- Es nezinu, kāpēc lai jums jelko slēptu... Ja šis dokuments jūs interesē, es jums to atnesīšu.

Sieviete iegāja kabinetā, varēja dzirdēt, kā viņa atver atvilktni. Pēc brīža viņa atgriezās ar papīra lapu rokā. Tā bija Leonarda Planšona firmas veidlapa. Teksts bija uzdrukāts violetiem burtiem, nekārtīgs, vairāki burti ļodzījās, starp diviem vai trim vārdiem trūka atstarpes.

Es, apakšā parakstījies, Leonards Planšons, atdodu Rozē Prū savu daiļkrāsošanas uzņēmuma (Tolozē ielā

Parīzē) daļu pret 30 000 (trīsdesmit tūkstošiem) jauno franku, kura man pieder kopā ar sievu Renē, dzimušu Babo.

Par šo summu atsakos no mājas iekārtas, materiāliem un visas citas mantas, atskaitot manas personiskās lietas.

Dokuments bija datēts ar 28. decembri...

- Parasti, - Megrē sacīja, - šādus dokumentus paraksta notāra klātbūtnē. Kāpēc jūs tā nerīkojāties?

- Tāpēc, ka nebija vērts maksāt par to. Ja cilvēki cits citam uzticas...

- Tatad jūsu vīrs to darīja labprātīgi?

- Mēs vismaz bijām godīgi.

- Kā redzams, šis papīrs parakstīts gandrīz pirms trim nedēļām... Līdz ar to Planšonam uzņēmumā vairs nekas nebija darāms... Es nesaprotu, kāpēc tad viņš turpināja strādāt...

- Un kāpēc viņš turpināja dzīvot mājā, kaut gan viņš man vairs nebija nekas jau daudz ilgāku laiku?

- Vārdu sakot, viņš tika nodarbināts kā strādnieks?

-Ja vēlaties...

- Vai viņam maksāja algu?

- Droši vien... Tas attiecas uz Rožē...

- Vai trīs miljonus veco franku samaksāja, izrakstot čeku?

- Skaidrā naudā.

- Vai te?

- Taču ne jau uz ielas!

- Vai liecinieka klātbūtnē?

- Mēs bijām visi trīs. Mūsu personiskās darīšanas attiecas vienīgi uz mums.

- Vai šis darījums nebija saistīts ne ar kādiem noteikumiem?

Šķiet, šis jautājums sievieti pārsteidza, un brīdi viņa klusēja.

- Viens bija, bet netika ievērots.

-Kāds?

- Ka viņš ies prom un beidzot dos man šķiršanos.

- Viņš tomēr aizgāja...

- Pēc trim nedēļām!

- Atgriezīsimies pie pirmdienas.

- Atkal? Vai tas vēl ilgi turpināsies?

- Es ceru, ka nē... Jūs gulējāt... Prū arī aizgāja gulēt... Vai jūs pamodāties, kad viņš likās gulēt?

-Jā.

- Vai jūs paskatījāties pulkstenī?

- Ja nu jums tik ļoti vajag zināt, varu sacīt, ka mums bija kas cits darāms...

- Vai jūs abi bijāt aizmiguši, kad jūsu vīrs pārnāca?

, -Nē.

- Vai viņš durvis atvēra ar savu atslēgu?

-Taču ne ar skrotzīmuli...

- Viņš varēja būt pārāk piedzēries, lai atvērtu durvis pats.

- Viņš bija piedzēries, tomēr atslēgas caurumu atrada...

- Kur viņš parasti gulēja?

-Te... Saliekamajā gultā...

Un viņa piecēlās vēlreiz, atvēra sienas skapi un parādīja salocītu gultu.

- Vai tā jau bija uzstādīta?

- Jā... Es pati to uzstādīju, pirms gāju gulēt, lai viņš pusstundu netrokšņotu...

- Vai pirmdien viņš negāja gulēt?

- Nē.... Mēs dzirdējām, ka viņš uzkāpj augšstāvā...

- Vai viņš gāja noskūpstīt meitu?

- Kad viņš bija lādā stāvoklī, viņš nekad negāja noskūpstīt meitu.

- Ko tad viņš tur darīja?

- Mēs par to domājām. Mēs klausījāmies. Viņš atvēra skapi pie kāpnēm, kur bija viņa lietas. Pēc tam viņš iegāja mazajā istabiņā, kas ir bēniņu vietā, jo šai mājai bēniņu nav. Galu galā uz trepēm kaut kas sāka grandēt, un man vajadzēja atturēt Rožē, kurš gribēja iet skatīties, kas tur notiek.

- Un kas notika?

- Viņš nesa lejā koferus.

- Cik koferu?

- Divus. Mums vispār mājā bija tikai divi koferi, jo mēs tikpat kā nekur nebraucam.

- Vai jūs ar viņu nerunājāt? Vai neredzējāt, kā viņš aiziet?

- Jā. Kad viņš bija nokāpis atpakaļ ēdamistabā, es piecēlos un devu Rožē zīmi palikt gultā, lai nebūtu scēnu...

- Vai jūs nebaidījāties? Jūs sacījāt - iedzēris jūs vīrs bijis agresīvs un reizēm draudējis...

- Rožē bija viegli pasaucams...

- Kāda bija jūsu pēdējā saruna?

- Jau aiz durvīm es dzirdēju, ka viņš sarunājas pats ar sevi un, šķiet, smejas... Kad ienācu, viņš noskatīja mani no galvas lidz kājām un sāka smieties...

- Vai viņš bija ļoti piedzēries?

- Citādā veidā nekā parasti... Viņš nedraudēja... Viņš netēloja traģēdiju un neraudāja... Vai saprotat, ko gribu sacīt? Viņš izskatījās apmierināts ar sevi, un varētu domāt, ka viņš mums sarīko jauku joku...

- Vai viņš neko neteica?

- Vispirms viņš sacīja: “Redzi nu, večiņ!” Viņš lepni rādīja abus koferus.

Renē nenolaida acis no komisāra, bet viņš savukārt uzmanīja katra muskuļa ietrīsēšanos viņas sejā. Viņa, šķiet, to noprata, bet sevišķi neuztraucās.

- Un tas bija viss?

- Nē... Viņš vēl norunāja kaut ko muļķīgu, kas nozīmēja apmēram to: “Tu vari mani izkratīt, lai pārliecinātos, ka es neaiznesu neko, kas pieder tev...” Viņš norija vārdu galotnes, runāja drīzāk pats ar sevi nekā ar mani.

- Vai viņš izskatījās apmierināts?

- Jā. Es atkartoju - it kā izstrādātu ar mums labu joku. Es viņam jautāju:

“Uz kurieni tu ej?”

Un viņš atvēzējās tik plaši, ka gandrīz zaudēja līdzsvaru.

“Vai tev pie durvīm ir taksometrs?”

Viņš vēlreiz smīkņādams uz mani paskatījās un neatbildēja. Viņam bija koferi rokā, kad es viņu pavilku atpakaļ aiz mēteļa.

“Tas vēl nav viss, man jāzina tava adrese pirms šķiršanās...”

- Ko viņš atbildēja?

- To es atceros ļoti labi, jo pēc tam atkārtoju teikumu Rožē: “Gan jau dabūsi, skaistulīt... Agrāk, nekā domā...”

- Vai viņš par meitu nerunāja?

- Viņš neko vairāk nepateica.

- Vai viņš negāja meitu noskūpstīt?

- Mēs būtu dzirdējuši, jo Isabellas istaba ir tieši virs mums un grīda čīkst.

- Tātad viņš gāja uz durvju pusi ar abiem koferiem rokās. Vai tie bija smagi?

- Es tos nesvēru... Diezgan smagi, bet ne pārāk, jo viņš ņēma līdzi tikai apģērbu, veļu un tualetes piederumus...

- Vai pavadījāt viņu līdz durvīm?

-Nē.

- Kāpēc?

- Jo tad izskatītos, ka es viņam eju līdzi kā sargzaldāts...

- Vai neredzējāt, kā viņš šķērsoja pagalmu?

- Slēģi bija ciet. Es tikai mazliet vēlāk piegāju pie ārdurvīm un aizšāvu bultu...

- Vai nebaidījāties, ka viņš aizbrauks ar mašīnu?

- Tad es dzirdētu motora rūkoņu...

- Vai nedzirdējāt nekādu motora rūkoņu? Vai uz ielas nebija taksometra?

- Es neko nezinu. Es biju pārāk laimīga, ka viņš beidzot ir ārā no mājas. Es ieskrēju guļamistabā un, ja gribat visu zināt, metos Rožē apkampienos, jo viņš bija piecēlies un visu aiz durvīm noklausījies...

- Vai tas notika pirmdienas vakarā?

- Jā, pirmdienas vakarā.

Megrē tikai otrdien lūdza astoņpadsmitā rajona komisariātu neuzkrītoši uzmanīt sētas māju. Ja ticētu Renē Planšonai, tad jau bija par vēlu.

- Vai jums nav ne jausmas, uz kurieni viņš varēja doties?

Megrē likās, ka viņš vēl dzird Planšona pēdējos vārdus

telefonā, ko viņš teica tajā pašā pirmdienā ap sešiem vakarā, kad atradās kādā bistro Abatu laukumā.

“Es jums pateicos. ”

Tajā brīdī viņam likās, ka vīrieša balsī ir zināms rūgtums, zināma ironija. Tas bija tik nepārprotami, ka Megrē būtu uzreiz zvanījis, ja zinātu, kur Planšons atrodas.

- Vai jūsu vīram Parīzē nav radu?

- Ne Parīzē, ne kur citur... Es to zinu jo labāk tāpēc, ka viņa māte bija no tā paša ciema, kur esmu dzimusi es, - no Sensovēras Vandejā.

Viņa droši vien nezināja, ka Planšons bijis pie Megrē un izkratījis sirdi. Tomēr viss, ko viņa teica, atbilda tam, ko komisārs jau zināja.

‘ - Vai domājat, ka viņš tur būtu atgriezies?

- Ko lai viņš tur darītu? Viņš tik tikko pazīst to ciemu, jo pāris reizes bēmībā ir tur bijis, un, ja ari tur ir radi, tad tikai attāli, kuri par viņu nekad nav likušies ne zinis...

- Vai jūs nepazīstat kādu viņa draugu?

- Tajā laikā, kad viņš bija tāds pats kā visi cilvēki, viņš bija bikls, nesabiedrisks, tā ka vēl tagad nesaprotu, kā viņš saņēmās un mani uzrunāja...

Megrē izdarīja mazu eksperimentu.

- Kur jūs pirmoreiz satikāties?

- Šajā pašā ielā netālu, deju zālē Draugu Balle... Es tur nekad nebiju ne kāju spērusi... Es tikko biju ieradusies Parīzē un strādāju tajā rajonā... Man vajadzēja vairāk piesargāties...

- No kā?

- No cilvēka, kas ir kropls...

- Kāds viņa kroplībai sakars ar raksturu?

- Es nezinu... Es to saprotu... Tādi cilvēki visu laiku par to domā, jūtas atšķirīgi no citiem... Viņiem liekas, ka visi uz viņiem skatās un par viņiem zobojas... Viņi ir aizdomīgāki nekā citi, greizsirdīgi un sarūgtināti...

- Vai viņš bija sarūgtināts jau toreiz, kad jūs apprecējāties?

- Sākumā es to nemanīju...

- Cik ilgs laiks pagāja?

- Es neatceros... Viņš ne ar vienu negribēja saieties... Mēs tikpat kā negājām ārā no mājas... Mēs te dzīvojām kā cietumnieki... Viņam gan tas patika... Viņš jutās laimīgs...

Viņa apklusa un skatījās uz Megrē tā, ka lika saprast -iztaujāšana ir bijusi pietiekami ilga.

- Vai tas ir viss? - viņa jautāja.

- Pagaidām viss. Man patiktu, ja jūs mani brīdinātu, tiklīdz saņemsiet kādas ziņas... Es jums atstāšu savu telefona numuru...

Viņa paņēma vizītkarti un nolika to uz galda.

- Pēc dažām minūtēm pārnāks meita...

- Vai viņa nebrīnījās par tēva aiziešanu?

- Es teicu, ka tēvs aizceļojis...

Viņa pavadīja Megrē līdz durvīm, un radās iespaids, ka viņa ir nobažījusies, ka tagad viņai gribētos uzdot jautājumus. Bet kādus?

- Uz redzēšanos, komisāra kungs...

Viņš arī nebija sevišķi apmierināts un, rokas kabatās sabāzis, mēteļa apkakli uzsitis, gāja lejup pa Tolozē ielu, satika meitenīti ar gaišām, cieši sapītām bizēm, pagriezās atpakaļ, lai vēl uz viņu paskatītos, un redzēja mazo ieejam pagalmā.

Viņam būtu gribējies izjautāt arī Isabellu.

5. nodaļa

Planšona sieva nebija aicinājusi Megrē novilkt mēteli, un viņš gandrīz stundu tāds saģērbies bija nosēdējis pārkurinātā mājā. Tagad, sīkajā lietū, kas atgādināja smalku ledus kristālu miglu, viņu sagrāba aukstums. Kopš svētdienas pastaigas šajā pašā rajonā komisārs jutās nevesels, tāpēc viņam ienāca prātā nevis doties lejup pa Lepika ielu, lai Blanša laukumā atrastu taksometru, bet pagriezties pa kreisi uz Abatu laukumu.

No turienes Planšons viņam bija zvanījis pirmdienas vakarā, un tas bija viņu pēdējais kontakts.

Abatu laukums ar metro ieeju, ar Ateljē teātri, kas izskatījās pēc rotaļlietas vai dekorācijas, ar saviem bistro un mazajiem veikaliņiem komisāram atgādināja īsto Mon-martru vairāk nekā Tertra laukums, kas bija pārvērties par tūristu iecienītu vietu, un viņš atcerējās, ka, neilgi pēc ierašanās Parīzē to atklājot kādā vēsā, bet saulainā rītā, viņam šķita, ka ir nonācis Utrillo gleznā.

Te rosījās vienkārši ļaudis, vietējie iedzīvotāji, kuri nāca un gāja kā lielā miestā tirgus dienās, un varētu sacīt, ka gluži tāpat kā ciemā viņos bija kaut kāda ģimenes lidzība.

Megrē pēc pieredzes zināja, ka dažs no tiem, it sevišķi vecie ļaudis, tikpat kā nebija spēruši kāju ārpus sava rajona un ka vēl bija veikaliņi, ko paaudžu paaudzēs dēli mantoja no tēviem.

Viņš ieskatījās pa logu vairākos bistro, līdz kādā tabakas veikaliņā uz letes ieraudzīja mazu kases aparātu, kurš likās jauns.

Viņš iegāja šajā kafejnīciņā, atcerēdamies trokšņus, ko bija dzirdējis, sarunājoties ar Planšonu.

Iekšā valdīja omulīgs siltums, ierasta vīna un virtuves smarža. Septiņi, augstākais - astoņi, galdiņi bija apklāti ar papīra galdautiem, un uz tāfeles varēja izlasīt, ka pusdienās var dabūt desiņas ar kartupeļu biezeni.

Divi mūrnieki darba apģērbos pie telpas tālākās sienas jau ēda. Saimniece melnās drebēs sēdēja pie kases, viņai aiz muguras bija cigarešu paciņu grēda, cigāri un nacionālās loterijas biļetes.

Viesmīlis līdz elkoņiem atlocītām krekla piedurknēm un zilu priekšautu pie letes lēja vīnu un aperitīvus.

Pie letes stāvēja kāds desmits vīru, un visu skatieni pievērsās komisāram; iestājās diezgan ilgs klusums, pirms saruna atsākās.

- Groku! - Megrē pasūtīja.

Vai tad Megrē kundze nebija sacījusi, ka balss tembrs mainījies? Droši vien viņš būs saaukstējies.

- Vai ar citronu?

-Jā, lūdzu...

Pa kreisi, pie virtuves durvīm komisārs pamanīja telefona kabīni ar stiklotām durvīm.

- Sakiet... Vai jums ir klients ar zaķalūpu?

Megrē zināja, ka blakus stāvētāji klausās - pat tie, kas pagriezuši muguru. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka visi nojauš viņa piederību pie policijas.

- Ar zaķalūpu... - atkārtoja vīrietis ar atlocītajām piedurknēm, kurš tagad lēja vīnu no vienas pudeles otrā.

Viņš vilcinājās ar atbildi it kā solidaritātes dēļ.

- Neliela auguma... Gaišmatis, mazliet ruds...

- Ko viņš izdarījis?

Viens no klientiem, kas izskatījās pēc ceļojoša tirdzniecības aģenta, iejaucās:

- Tu nu gan esi vientiesīgs, Leon! Vai tiešām domā, ka komisārs Megrē tev to sacīs?

Visi skaļi iesmējās. Viņi ne tikai bija nojautuši viņa piederību pie policijas, bet pat pazinuši.

- Viņš pazudis... - Megrē nomurmināja.

- Popejs?

Tad Leons paskaidroja:

- Mēs viņu dēvējam par Popeju, jo nezinām, kā viņu sauc, un viņš izskatās pēc multiplikācijas varoņa...

Pielicis roku pie lūpām, it kā gribot tās pāršķelt, viņš piemetināja:

-Caurums izskatās tieši tāds, it kā būtu radīts pīpei...

- Vai viņš bija pastāvīgs apmeklētājs?

- Tā pa īstam nē, jo neviens nezināja, kas viņš tāds, kaut ari noteikti bija tepat no apkārtnes... Bet viņš nāca bieži, gandrīz katru vakaru...

- Vai pirmdien viņš bija?

- Pagaidiet... Jā... Pirmdien viņš bija.

- Viņš man pat palūdza telefona žetonu, - saimniece pie kases piemetināja.

- Vai ap sešiem?

- Mazliet pirms vakariņām.

- Vai viņš ne ar vienu nerunāja?

- Viņš nekad ne ar vienu nerunāja... Viņš stāvēja letes galā - gandrīz turpat, kur tagad stāvat jūs, un vispirms pasūtīja konjaku... Viņš tur palika, domās iegrimis, un tās laikam nebija priecīgas, jo viņš izskatījās padrūms...

- Vai pirmdienas vakarā bija daudz viesu?

- Mazāk nekā tagad... Vakarā nav ēdienu... Klienti pie galda pa kreisi spēlēja beloti...

Tur patlaban divi mūrnieki ēda ceptas desiņas, un komisārs viņus apskauda. Daži ēdieni restorānos, sevišķi mazajos, vienmēr liekas garšīgāki nekā mājās.

- Cik glāzītes konjaka viņš izdzēra?

- Trīs vai četras, es vairs skaidri nezinu... Vai neatceries, Matilde?

- Četras...

- Tāda apmēram bija viņa deva... Reizēm viņš palika ilgāku, reizēm - īsāku laiku... Dažkārt viņš atgriezās ap deviņiem vai desmitiem, un tad viņš nebija sevišķi jauks... Manuprāt, viņš bija apstaigājis visas kvartāla letes...

- Vai viņš nekad neiejaucās sarunās?

- Cik zinu - nē... Vai kāds ar viņu te ir pārmijis kādu vārdu?

Atkal ierunājās ceļojošais aģents.

- Reiz es mēģināju, bet viņš uz mani paskatījās tā, it kā manis te nemaz nebūtu... Tiesa gan, viņš jau bija krietni nogatavojies...

- Vai viņam negadījās iepiņķēties kādā kautiņā?

- Viņš nebija no tādiem... Jo vairāk viņš dzēra, jo rāmāks kļuva... Es varētu zvērēt, ka esmu viņu redzējis vientulībā raudam letes galā...

Megrē pasūtīja vēl vienu groku.

- Kas viņš tāds ir? - viesmīlis zilajā priekšautā savukārt jautāja.

- Mazs uzņēmējs no Tolozē ielas, krāsotājs.

- Es jau teicu, ka viņš ir vietējais... Vai, jūsuprāt, viņš izdarījis pašnāvību?

Megrē nekam neticēja, sevišķi tagad, pēc garās sarunas ar Renē. Kā jau Zanvjē - vai varbūt Lapuāns? - teica, tā drīzāk bija nevis sieviete, bet mātīte, mātīte, kura pieķeras savam tēviņam un vajadzības gadījumā to nikni aizstāv.

Viņa nesamulsa. Viņa atbildēja uz visiem jautājumiem, un, ja arī reizēm vilcinājās, tad varbūt tikai tāpēc, ka nebija sevišķi gudra un pūlējās saprast jautājumu jēgu.

Jo cilvēks ir mazāk civilizēts, jo vairāk neuzticas citiem, un viņa nebija neko mainījusies kopš ierašanās no dzimtā ciema Vandejā.

- Cik man jāmaksā?

Megrē ejot ārā, visi skatieni viņam sekoja, un, kad durvis aizvērās, visi noteikti sāka runāt par viņu. Pie tā komisārs bija pieradis. Viņš gandrīz tūlīt atrada taksometru un aizbrauca uz mājām.

Viņš bez ēstgribas ēda tēla cepeti, un sieva nesaprata, kāpēc viņš piepeši ierunājas:

- Rīt tu uzcepsi desiņas...

Divos komisārs bija Orfēvras krastmalā. Pirms doties uz savu kabinetu, viņš iegriezās mēbelēto istabu brigādē.

- Man gribētos, lai jūs man sameklējat kāda cilvēka pēdas. Tas ir kāds Leonards Planšons, krāsošanas uzņēmuma īpašnieks, dzīvo Tolozē ielā... Iespējams, ka pirmdienas vakarā diezgan vēlu viņš ar diviem koferiem iekārtojies kādā viesnīcā, jādomā - vienkāršā viesnīcā. Visdrīzāk -netālu no Monmartras... Augumā viņš ir pamazs, iesar-kanīgi gaišmatains, ar zaķalūpu.

Tiks pētītas kartītes, pārbaudītas mēbelētās istabas.

Pēc neilga laika, sēdēdams pie galda un nevarēdams izdomāt, kuru pīpi ņemt, viņš pasauca Likā.

- Tev vajadzēs izplatīt apkārtrakstu starp taksometru šoferiem... Es gribētu zināt, vai kāds no viņiem pirmdienas vakarā ap pusnakti nav uzņēmis klientu ar diviem koferiem Lepika ielā vai Blanša laukumā...

Komisārs atkārtoja pazīmes, pieminēja zaķalūpu.

- Ja jau tu tur esi, pie reizes brīdini stacijas...

Tā visa bija rutīna, un Megrē, šķiet, par to daudz nedomāja.

- Vai jūsu sestdienas klients pazudis?

- Tā varētu teikt...

Krietnu stundu viņš par to nedomāja, nodarbojās ar citām lietām. Pēc tam piecēlās, lai iedegtu lampas, jo debesis kļuva aizvien tumšākas un tumšākas.

Piepeši viņš nolēma aiziet pie lielā priekšnieka.

- Man ar jums jāparunā par notikumu, kas man nedod miera...

Viņš jutās mazliet smieklīgs, ka piešķir tam tik lielu nozīmi, un, jo ilgāk klāstija sarunu, kas notika viņa dzīvoklī sestdienas vakarā, jo skaidrāk juta, ka viņa stāsts nav pārliecinošs.

- Vai jums neliekas, ka viņš ir jucis vai pa pusei jucis?

Arī priekšnieks bija tādus redzējis pietiekamā daudzumā, jo ar neatlaidību vai viltu viņi reizēm iekļuva pie viņa. Dažkārt tikai pēc gara monologa kļuva skaidrs, ka visā stāstītājā nav nekādas loģikas.

-Es nezinu... Es biju pie viņa sievas...

Viņš īsumā atstāstīja no rīta notikušo sarunu ar Renē.

Kriminālpolicijas direktoram, kā jau varēja gaidīt, bija cits spriedums par lietu, un viņu, šķiet, pārsteidza Megrē bažas.

- Vai jūs baidāties, ka viņš izdarījis pašnāvību?

-Tā ir viena no iespējām...

- Jūs nupat sacījāt, ka viņš minējis par iespējamu nonā-vešanos... Tas gan man neliekas sakarīgi, jo tādā gadījumā viņš diezin vai savāktu mantas un apkrautos ar diviem koferiem...

Megrē sūca pīpi klusēdams.

- Varbūt viņam gribējās tikt prom no Parīzes... Varbūt viņš apmetās pirmajā viesnīcā, kas pagadījās pa ceļam, -direktors turpināja.

Komisārs papurināja galvu.

- Man gribētos zināt ko vairāk, - viņš nopūtās. - Es gribētu palūgt atļauju izsaukt mīļāko uz policiju...

- Patlaban mūsu attiecības ar miertiesu ir tādas, ka man labāk patiktu, ja jūs iepriekš pārmītu pāris vārdus ar prokuroru...

Joprojām pastāvēja senais antagonisms starp kriminālpoliciju un kungiem no Tiesu pils - tas bija vairāk vai mazāk aizplīvurots. Megrē vēl atcerējās laikus, kad viņš varēja izmeklēt lietu līdz galam, nevienam par to neziņojot, un satikās ar miertiesnesi vienīgi tad, kad lieta jau bija pabeigta.

Kopš tā laika bija pieņemti jauni likumi un daudzi dekrēti, un, lai nepārkāptu likumu, vajadzēja uzmanīties ik solī. Pat saruna Tolozē ielā no rita, ja Renē Planšonai ienāktu prātā sūdzēties, varēja sagādāt nopietnas nepatikšanas.

- Vai jūs negaidīsiet meklējumu rezultātus?

- Es nojaušu, ka tie neko nedos.

- Ejiet vien, pamēģiniet, ja jums tā liekas... Novēlu izdošanos...

Un tā ap pieciem pēcpusdienā Megrē iegāja pa mazajām durvīm, kas šķīra kriminālpoliciju no pavisam citādas pasaules, kas atradās tajā pašā Tiesu pilī.

Aiz šim durvīm bija prokurori, tiesneši, tiesas zāles, plaši gaiteņi, kur rosījās advokāti melnos apģērbos, kas šķita plivināmies kā spārni.

Miertiesas kabineti, salīdzinājumā ar policijas kabinetiem, bija svinīgi un grezni. Tur stingri tika ievērota etiķete un runāja klusinātā balsī.

- Es jūs pieteikšu prokurora vietniekam Mešēnam... Šobrīd viņš vienīgais ir brīvs...

Viņš ilgi gaidīja, tāpat kā kriminālpolicijas stiklotajā būri citi gaidīja, lai runātu ar viņu. Pēc tam atvērās durvis uz ampīra stilā iekārtotu kabinetu un kājas mina sarkanu paklāju.

Prokurora vietnieks bija liela auguma gaišmatis, un viņa tumšais uzvalks bija brīnumlabi piegriezts.

- Apsēdieties, lūdzu... Par ko ir suņa?

Viņš paskatījās platīna rokaspulkstenī ka cilvēks, kuram katrs mirklis dārgs, un varēja iedomāties, kā viņš dzer tēju kādā aristokrātiskā salonā.

Te.likās vulgāri, gandrīz bezgaumīgi pieminēt krāsotāj-ineistaru no Tolozē ielas, viņa garo stāstu, kas vairakkārt tika pārtraukts, lai iedzertu degvīnu, viņa asaras un izmisuma kliedzienus.

- Es vēl nezinu, vai darīšana ir ar parastu pazušanu, ar pašnāvību vai ar noziegumu...

Viņš diezgan neveikli izklāstīja situāciju. Prokurora vietnieks klausījās, aplūkodams manikirētos nagus. Viņam bija ļoti skaistas rokas ar gariem, slaidiem pirkstiem.

- Ko jūs iesākāt darīt?

- Es gribētu nopratināt mīļāko - Rožē Prū... Varbūt arī trīs četrus strādniekus, kas strādā Tolozē ielā...

- Vai tas ir cilvēks, kas varētu protestēt un sagādāt mums nepatikšanas?

- Baidos, ka tā ir.

- Vai jums tiešām liekas nepieciešami viņu pratināt?

Lieta te ieguva citu jēgu vēl vairāk nekā direktora kabinetā, un Megrē uznāca vēlēšanās to pamest, izdzēst no atmiņas vīreli ar zaķalūpu, kurš tik dīvaini bija ielauzies Rišāra Lenuāra bulvāra dzīvē.

- Ko jūs par to domājat?

- Es vēl nezinu... Iespējams viss... Tieši tāpēc, lai man rastos kāda noteikta doma, man vajadzētu runāt ar šo Prū.

Kad viņš vairs necerēja uz prokurora piekrišanu, ierēdnis, vēlreiz ieskatījies rokaspulkstenī, piecēlās.

- Aizsūtiet uzaicinājumu - informācijas iegūšanas nolūkā... Bet esiet piesardzīgs... Kas attiecas uz strādniekiem... Ja jūs tiešām vēlaties...

Pēc stundas ceturkšņa Megrē savā kabinetā aizpildīja administratīvā formulāra ailes. Pēc tam pasauca Likā.

- Es gribētu uzzināt Tolozē ielas Planšona uzņēmuma strādnieku vārdus un adreses. Tu vari zvanīt sociālajai nodrošināšanai... Viņiem vajadzētu būt sarakstiem...

Pēc stundas komisārs aizpildīja trīs citus formulārus, jo, neskaitot Rožē Prū, tur bija reģistrēti tikai trīs strādnieki, starp tiem arī jauns itālietis vārdā Andželo Masoleti.

Pec tam lidz deviņiem vakarā viņš klausījās liecibas par dārglietu zādzībām, par visiem personāla locekļiem viesnīcās, kur zādzības bija tikušas pastrādātas. Viņš vakariņās ieēda sviestmaizes un, mājās atgriezies, pirms gulētiešanas atkal iedzēra rumu un divas tabletes aspirīna.

Deviņos no rīta bakurētains vīrietis ar sārtu seju un sirmiem matiem viņu jau gaidīja priekštelpā un pēc dažām minūtēm tika ievests Megrē kabinetā.

- Vai jūsu vārds ir Zils Laviss?

- Saukts par Papuci... Daži mani sauc ari par Svēto Pēteri - droši vien tāpēc, ka matus uzskata par oreolu.

- Apsēdieties...

- Paldies... Es biežāk esmu uz trepēm nekā uz krēsla.

- Vai jūs sen strādājat pie Leonarda Planšona?

- Es ar viņu kopā strādāju jau tad, kad viņš bija tikai jauns zellis un saimnieku sauca par Lampereru.

- Tātad jūs esat lietas kursā par to, kas notiek Tolozē ielas namā?

- Kā to ņem...

- Ko jūs gribat sacīt?

- Atkarībā no tā, ko jūs ar manu liecību domājat darīt.

- Es nesaprotu...

- Ja jūs pēc tam gribat kaut ko stāstīt Rozē kungam vai saimniecei, esmu tikai strādnieks, kurš nezina nekā... Jo sevišķi tad, ja man savi vārdi jāatkārto tiesas priekšā...

- Kāpēc tiesas priekšā?

- Tāpēc, ka tad, kad cilvēkus sauc uz šejieni, ir noticis kaut kas nelāgs, vai ne?

- Vai jums liekas, ka Tolozē ielā notiek kaut kas nelāgs?

- Jūs man neatbildējāt.

- Viss rāda, ka šī saruna paliks starp mums.

- Ko jūs gribat zināt?

- Kādas bija attiecības starp jūsu saimnieku un viņa sievu?

- Vai viņa jums to nepateica? Es vakar redzēju, ka jūs šķērsojāt pagalmu un palikāt gandrīz stundu pie viņas.

- Vai Prū jau sen ir viņas mīļākais?

- Es nezinu, vai mīļākais. Bet nu jau divus gadus viņš nakšņo tajā mājā.

- Un kāda kopš tā laika bija Planšona nostāja?

Vecais krāsotājs zobgalīgi pasmaidīja.

- Ragneša nostāja, kāda gan cita!

- Vai jūs gribat teikt, ka viņš mierīgu prātu pieņēma situāciju?

- Ar mierīgu vai nemierīgu prātu, bet ko gan citu viņš varēja darīt?

- Tomēr viņš bija savā mājā.

- Varbūt viņš tiešām iedomājās, ka ir savā mājā, bet galvenokārt viņš dzīvoja pie viņas...

- Kad viņš šo sievieti apprecēja, tai nepiederēja nekas...

- Es atceros... Bet tik un tā, līdzko es viņu pirmoreiz ieraudzīju, man bija skaidrs, ka viņš vairs ne pīkstēt nevarēs.

- Vai, jūsuprāt, Planšons ir gļēvs cilvēks?

- Varbūt tas ir pareizais vārds... Es gan drīzāk sacītu, ka viņš ir krietns, bet nelaimīgs puisis... Viņš būtu bijis laimīgs ar kuru katru citu sievieti... Bet viņam vajadzēja uzdurties tieši šai...

- Tomēr vairākus gadus viņi dzīvoja laimīgi...

Vecais neticīgi papurināja galvu.

- Kā vēlaties...

- Vai jums tā neliekas?

- Varbūt viņš bija laimīgs... Varbūt viņa bija laimīga pie viņa sāniem... Tikai kopā viņi nebija laimīgi.

- Vai sieva viņu krāpa?

- Man liekas gan, ka viņa krāpa pat jau pirms tam, kad sāka dzīvot Tolozē ielā... Ņemiet vērā, ka es viņu nebiju redzējis... Bet, kad viņa bija kļuvusi par Planšona kundzi...

- Ar ko?

- Ar jebkuru vīrišķi... Gandrīz ar visiem strādniekiem, kas tur strādājuši... Ja man būtu mazāk gadu...

- Vai Planšons neko nenojauta?

- Vai tad vīri kādreiz kaut ko nojauš?

- Un ar Prū?

- Viņa bija uzdūrusies cietam riekstam - cilvēkam, kam bija savi nodomi... Viņš nebija ar mieru papriecāties, kad izdodas...

- Vai, jūsuprāt, viņš jau no sākuma nolēma ieņemt saimnieka vietu?

- Vispirms - gultā... Pēc tam - uzņēmumā... Bet, ja jūs atkārtosiet to, ko esmu jums teicis, man uzreiz jāmeklē cita vieta... Nemaz jau nerunājot par to, ka vienu dienu viņš mani var sagaidīt uz ielas stūra.

- Vai viņš ir nikns un nesavaldīgs?

- Es nekad neesmu redzējis, ka viņš kādu sistu, bet man gan negribētos būt viņa ienaidniekam.

- Kad jūs redzējāt Planšonu pēdējoreiz?

- Labi. Nu esam pie lietas. Jūs ilgi vilkāt. Man bija pilnīgi gatava atbilde, kad nācu šurp, jo domāju, ka ar to jus sāksiet. Pirmdien pussešos vakarā.

-Kur?

- Tolozē ielā... Es nestrādāju tajā pašā namā, kur viņš... Man vajadzēja izkrāsot virtuvi vecai sievietei Kolenkūra ielā... Saimnieks un pārējie strādāja jaunā mājā Ziņo avēnijā... Tas ir liels darbs... Vismaz trīs nedēļām... Es iegriezos Tolozē ielā ap pussešiem, kā jau teicu, un es atrados šķūnī, kad mašīna iebrauca pagalmā... Pie stūres bija saimnieks, Pru - viņam blakus, Andželo un lielais Džefs - aizmugurē...

- Vai jūs neko sevišķu nepamanījāt?

- Nē. Viņi izkrāva materiālus un saimnieks kā parasti iegāja mājā pārģērbties... Viņš pēc darba vienmēr pārģērbās...

- Vai jūs zināt, kā viņš pavadīja vakarus?

- Man ir gadījies viņu satikt.

-Kur?

- Bistro... Kopš Prū iekārtojies viņa mājā, viņš iemet pamatīgi - visu vakaru...

- Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka viņš varētu izdarīt pašnāvību?

- Tāda doma man pat prātā nav nākusi.

- Kāpēc?

- Ja cilvēks divus gadus pacieš tādu stāvokli, kādu viņš pacieta, kāpēc lai viņš to nepaciestu visu mūžu?

- Vai jūs nekad neesat dzirdējis, ka viņš vairs nav saimnieks?

- Viņš jau sen tas vairs nav... Viņam ļāva domāt, ka ir īpašnieks, bet īstenībā...

- Vai jums neviens nav teicis, ka Prū uzņēmumu nopircis?

Tad Papucis pavērās viņā asu skatienu un papurināja galvu.

- Ak viņiem ir izdevies šo piespiest parakstīt papīru?

Un, it kā pats ar sevi runājot, piemetināja:

- Tad viņi ir vēl jestrāki, nekā man likās...

- Vai Prū to nav teicis?

- Pirmā dzirdēšana... Bet es nebrīnos... Ak tad tāpēc viņš aizgājis? Vai galu galā viņi Planšonu izmetuši pa durvīm?

Tomēr likās, ka viņam kaut kas šķiet dīvaini.

- Bet to es gan lāgā nesaprotu, kāpēc viņš nepaņēma līdzi meitu... Esmu pārliecināts, ka visu to viņš pacieta tikai meitenes dēļ.

- Vai otrdien jums nekas netika paziņots?

- Prū mums pateica, ka Planšons aizgājis.

- Vai viņš nestāstīja, kādos apstākļos tas noticis?

- Viņš tikai sacīja, ka Planšons bijis pilns kā zeķe, kad ieradies pēc mantām...

- Vai jūs tam noticējāt?

- Kāpēc nē? Vai tad tā tas nenotika?

Viņa skatienā pavīdēja ziņkāre.

- Jums kaut kas ir prātā, vai ne?

- Un jums?

- Ziniet, cik nu man tā prāta...

- Vai nebijāt pārsteigts?

- Mājās pārnācis, vakarā sacīju sievai, ka Planšons jau nu vairs ilgi neķeips... Ja kāds ir mīlējis savu sievu, tad viņš to ir mīlējis... Tik traki, ka pats kļuvis par muļķi... Un meita viņam bija gluži kā svētais sakraments...

- Vai otrdienas rītā braucāt ar mašīnu?

- Tajā mēs sakāpām visi... Prū sēdēja pie stūres... Viņš mani izlaida Kolenkūra ielā pie vecās...

- Vai jūs neko neparastu nepamanījāt?

- Bija krāsas kannas kā vienmēr, tapešu ruļļi, sukas, sūkļi, varbūt vēl kaut kas.

- Es jums pateicos, Lavisa kungs.

- Vai tas ir viss?

Vecais izskatījās vilies.

- Vai jūs gribat, lai jums vēl ko pajautāju?

- Nē. Es tikai iedomājos, ka tas vilksies ilgāk. SI ir pirmā reize, kad esmu te ieradies...

- Ja jums kaut kas ienāk prātā, nekavējieties un nāciet pie manis vai piezvaniet...

- Prū man prasīs, par ko esam runājuši...

- Sakiet, ka es jautāju par Planšonu, par viņa veselību, par to, vai viņš nav izdarījis pašnāvību.

- Vai jums liekas, ka tas iespējams?

- Es nezinu vairak kā jūs.

Viņš aizgāja, un pēc dažiem mirkļiem jaunais itālietis Andželo apsēdās vēl siltajā vietā. Viņš Francijā bija ieradies tikai pirms pusgada, un Megrē vajadzēja katru jautājumu atkārtot divas vai trīs reizes.

Šķita, ka viens no tiem viņu pārsteidz.

- Vai saimniece jums nekad nav izrādījusi īpašu uzmanību?

Jo tas bija skaists jauneklis maigām acīm.

- Uzmanību?

- Vai viņa nav mēģinājusi jūs aicināt uz māju?

Tas jaunekli sasmīdināja.

- Un Rožē kungs? - viņš jautāja.

- Vai viņš ir greizsirdīgs?

- Man liekas...

Un viņš ar roku rādīja, kā iedur dunci krūtīs.

- Vai jūs kopš pirmdienas neesat redzējis Planšona kungu?

Tā bija visa saruna, un trešais strādnieks, kuru biedri

sauca par lielo Džefu, lielākoties atbildēja ar vārdiem:

“Es nezinu...”

Viņš negribēja jaukties svešās darīšanās un, šķiet, sevišķi nemīlēja policiju. Tiesa, Megrē vēlāk atklāja - viņš pāris reizes apcietināts par kautiņiem sabiedriskās vietās, par sitieniem un ievainojumiem, kad bārā sadauzījis pudeli pret kaimiņa galvu.

Megrē paēda pusdienas Dofina kafejnīcā kopā ar Likā, kaut arī tas neko jaunu viņam nevarēja pateikt. Šoferiem izsūtītais cirkulārs nebija devis nekādus rezultātus. Tas neko nenozīmēja, jo dažkārt šoferi, cik vien iespējams, izvairījās no kontaktiem ar policiju. Viņi labi zināja, ka tā zaudēs laiku un tiks pratināti Orfēvras krastmalā, pēc tam

- pie miertiesnešiem, un reizēm vajadzēja vēl divas vai trīs dienas gaidīt tiesas liecinieku istabā.

Bet mēbelēto istabu brigāde, kaut arī viena no veiklākajām, nebija atradusi nekādas Planšona pēdas. Kā varēja spriest, pazudušais tomēr nebija no cilvēkiem, kurš apgādātos ar viltotu personības apliecību. Ja viņš bija apmeties viesnīcā vai mēbelētās istabās, viņš to bija darījis pats ar savu vārdu.

Pēdējais, kas par viņu bija zināms - ka sīkais vīriņš, apkrāvies ar diviem smagiem koferiem, ap pusnakti devies lejup pa Tolozē ielu. Protams, viņš varēja iekāpt autobusā, lai aizbrauktu uz staciju, kur varēja arī palikt nepamanīts.

- Ko jūs, priekšniek, domājat?

- Viņš solīja man zvanīt katru dienu... Svētdien viņš nepiezvanīja, bet pirmdien piezvanīja...

Viņš nebija nogalinājis Renē un viņas mīļāko. Vai piepeši viņš bija izšķīries par aiziešanu? Ap astoņiem viņš bija atstājis krodziņu Abatu laukumā un tajā brīdī jau bija izdzēris vairākas glāzītes konjaka. Visdrīzāk bija domājams, ka viņš iegriezās vel citos bāros. Ja tajā rajonā labi pameklētu, galu galā viņa pēdas atrastu.

Kas viņam, piedzērušam, varēja ienākt prātā?

- Ja viņš meties Sēnā, iespējams, paies nedēļas, iekams viņu izzvejos... - Likā nomurmināja.

Tiešām, dīvaini bija iedomāties cilvēku ar zaķalūpu piekraujam koferus ar visām savām personiskajām mantām un stiepjam tos pa ielām, lai mestos Sēnā.

Megrē, kurš joprojām jutās nelāgi, kaut arī slimība īsti nebija sākusies, pie kafijas iedzēra konjaku un divos atgriezās kabinetā.

Rožē Prū lika sevi gaidīt vismaz desmit minūtes, un komisārs savukārt, it kā atriebdamies, ļāva viņam nīkt uzgaidāmajā telpā līdz bez ceturkšņa trijiem. Likā vairākkārt gāja viņu aplūkot pa logu.

- Kāds viņš izskatās?

- Diezgan nemīlīgs.

- Ko viņš dara?

- Lasa avīzi, bet ik mirkli skatās uz durvīm...

Beidzot Zozefs viņu ieveda kabinetā, un Megrē palika

sēžam pīpi zobos, noliecies pār papīriem, kas, šķiet, prasīja visu viņa uzmanību.

- Apsēdieties, - viņš noiūca, pamādams uz krēsla pusi.

- Es negribu nosist visu pēcpusdienu...

- Pēc brīža būšu jūsu rīcībā...

Tomēr viņš turpināja lasīt, pasvītrot dažus teikumus ar sarkanu zīmuli. Tas turpinājās vēl krietnas desmit minūtes, pēc tam Megrē piecēlās, atvēra inspektoru kabineta durvis, brītiņu klusām deva rīkojumus.

Vienīgi pēc tam viņš paskatījās uz cilvēku, kurš sēdēja uz zaļu samtu apvilkta krēsla. Un, atkal apsc._ties pie rakstāmgalda, viņš visneitrālākajā balsī, kādu vien var iedomāties, jautāja:

- Vai jūs sauc par Rožē Prū?

6. nodaļa

- Rožē Etjēns Ferdinands Pru... - viņš, balsienus skaldīdams, atbildēja. - Dzimis Parizē, Roketas ielā...

Mazliet paslējies no krēsla, viņš no bikšu aizmugurējās kabatiņas izvilka personības apliecību, ko nolika uz rakstāmgalda, sacīdams:

- Jums taču vajadzīgs pierādījums, vai ne?

Viņš bija svaigi noskuvies, ģērbies zilā uzvalkā, kas droši vien bija svētdienas apģērbs. Megrē nebija maldījies, iztēlojoties viņu kā vīrieti ar ļoti tumši brūniem, cietiem, zemu uz pieres noaugušiem matiem un biezām uzacīm.

Tas bija skaists tēviņš, tāpat kā Renē bija skaista mātīte, un viņu mierīgā agresivitāte mudināja domāt par plēsoņām. Ja arī viņš izlikās īgns, jo tā pienācās — viņš taču zaudēja laiku -, Prū nepadevās komisāra klasiskajai spēlei, un viņa skatiens visdrīzāk pauda ironiju.

Laukos viņš būtu ciema gailis, tas, kurš svētdienās musina biedrus izaicināt kaimiņu puišus un ciniski pieguļ meitas.

Rūpnīcā viņš būtu dumpīgais, kas pretojas priekšstrādniekam un aiz tīrās patikas rada starpgadījumus, lai iegūtu prestižu biedru acīs.

Tāds, kāds viņš bija pēc izskata, stajas un rakstura, kādu viņā Megrē nojauta, šis cilvēks ļoti labi būtu iekārtojies ari par suteneru - ne jau nu pie Etuālas laukuma, bet pie Sendenī vārtiem vai Bastīlijas laukumā, un diezgan labi varēja iedomāties viņu augu dienu spēlējam kārtis krodziņos un modri uzmanām ielu.

Varbūt galu galā viņš varētu būt ari nelietīgas bandas vadonis, protams, ne jau darītājs, bet organizētājs, piemēram, varētu pa naktīm sarīkot laupīšanas Ziemeļu stacijas apkaimes noliktavās vai tuvākajā piepilsētā.

Megrē pabīdīja uz viņa pusi personības apliecību, kurai nebija nekādas vainas.

- Vai jūs atnesāt dokumentu, ko jums prasīju?

Prū bija paturējis kabatas portfeli rokā un ar resniem pirkstiem, kuri nemaz nedrebēja, izvilka no tā Leonarda Planšona parakstīto papīru, kas viņu un viņa mīļāko padarīja par uzņēmuma īpašniekiem.

Viņš pasniedza to komisāram, joprojām kustēdamies gausi un nicīgi.

Megrē piecēlās, vēlreiz piegāja pie inspektoru istabas durvīm un palika tajās, lai neizlaistu apmeklētāju no acīm.

- Lapuān!

Un klusām viņš deva rīkojumu:

-So tu aiznesīsi Piruetam... Viņš ir lietas kursā...

Tas bija Tiesu pils bēniņstāvā, policijas zinātniskajā laboratorijā. Pirueta kungs tur strādāja samērā neilgu laiku un bija dīvains vīrelis - tukls un dzīvespriecīgs, un sākumā, kad viņš tikko bija ieradies un strādāja par ķīmiķa palīgu, uz viņu skatījās ar zināmu neuzticību, jo visvairāk viņš atgādināja ceļojošu tirdzniecības aģentu. Aiz tīrās ironijas viņu iedēvēja par Pirueta kungu, sevišķi uzsverot vārdu kungs.

Bet izrādījās, ka viņš ir augstas klases darbinieks, ideju pilns, cilvēks ar veiklām rokām, kas bija izgatavojis vairākas asprātīgas ierīces, turklāt vēl atklājās, ka viņš ir apbrīnojams grafologs.

Jau pirms Prū vizītes Megrē bija aizsūtījis inspektoru uz sociālo nodrošināšanu, lai tur paņemtu iemaksu veidlapas ar Planšona parakstu.

Laiks bija apmācies. Migla krita uz ielām gluži tāpat kā iepriekšējā sestdienā.

Komisārs lēnām apsēdās savā vietā, un tas bija Prū, kurš, par spīti aukstasinībai, ierunājās pirmais:

- Manuprāt, ja jau esat mani šurp ataicinājis, jums ir kādi jautājumi, ko man uzdot?

Megrē sirsnīgi un tik tikko ironiski paskatījās uz viņu.

- Tā ir gan, - viņš nevērīgi atbildēja. - Es vienmēr gribu uzdot jautājumus, tikai lāgā nezinu, kādus īsti.

- Es jūs brīdinu - ja par mani zobojaties...

- Man ne prātā nenāk pārjums zoboties... Pazudis jūsu kādreizējais saimnieks Planšons, un man gribētos zināt, kas ar viņu noticis...

- Renē jums jau teica...

- Viņa man apgalvoja, ka viņš pirmdienas vakarā aizgājis, paņemot līdzi divus koferus... Jūs arī redzējāt, kā viņš aizgāja, vai ne?

- Piedošanu! Nepiedēvējiet man vārdus, ko neesmu teicis... Es dzirdēju... Es biju aizdurvīm.

- Tātad jūs neredzējāt, kā viņš aizgāja?

- Tas ir viens un tas pats... Es dzirdēju viņu sarunu... Es tāpat dzirdēju, ka viņš kāpj augšstāvā pēc savām mantām... Un vēl - soļus koridorā, to, kā aizvērās ārdurvis, un atkal soļus pagalmā...

- No tā brīža viņš ir pazudis.

- Kā jūs zināt? Ja cilvēks nav savā mājā, tas vēl nenozīmē, ka viņš ir pazudis...

- Planšonam vajadzēja otrdien man zvanīt.

Megrē pratināšanu nebija iepriekš sagatavojis, un šķietami nevainīgais teikums radās spontāni. Protams, viņš neizlaida sarunas biedru no acīm. Vai Prū reakcija radīja viņā vilšanos? Tiesa, vīrietis it kā sarāvās. Bija skaidrs, ka kaut ko tadu viņš nebija gaidījis. Biezās uzacis saraucās. Šķita, ka dažās sekundēs viņš apsver situāciju, novērtē, kādas šiem vārdiem var būt sekas.

- Kā jūs zināt, ka viņš grasījās jums zvanīt?

-Tāpēc, ka viņš man solīja.

- Vai jūs viņu pazīstat?

Megrē izvairījās no atbildes un bāza tabaku pīpē tik gausi, ka būtu novedis izmisumā kuru katru. Bet Rožē Prū joprojām nelikās uztraukts.

- Labāk parunāsim par jums... Vai jums ir divdesmit astoņi gadi?

- Divdesmit deviņi...

- Jūs esat dzimis Roketas ielā... Ar ko nodarbojās jūsu tēvs?

- Viņš bija galdnieks... Viņam vēl tagad ir darbnīca aklas ielas galā. Ja jau gribat visu zināt, varu sacīt, ka viņš specializējies senlaicigu mēbeļu restaurēšanā.

- Vai jums ir brāļi un māsas?

- Māsas.

- Tātad jūs esat vienīgais dēls ģimenē? Vai tēvs nemēģināja jums iemācīt savu amatu? Tas ir izzūdošs arods, un es domāju, ka ar to var labi nopelnīt...

- Es kopā ar viņu strādāju līdz sešpadsmit gadu vecumam...

Komisārs ar nodomu uzdeva jautājumus tā, lai Prū vajadzētu atbildēt kā skolniekam klasē.

- Un pēc tam?

- Man apriebās.

- Vai jums likās, ka krāsotājā darbs ir labāks?

- Uzreiz nē... Es gribēju kļūt par riteņbraucēju... Ne jau tālajās distances... Ne Francijas velobraucienā... Divus gadus braucu trekā...

- Vai ar to varējāt nopelnīt pietiekami?

- Nevarēju vis. Tad es sapratu, ka esmu pārāk smags un ka nekad nekļūšu par čempionu, un tad arī atstāju velosipēdu. Vai gribat zināt, kas notika pēc tam?

Megrē piekrītoši palocīja galvu un lēnām sūca pīpi, bet roka rotaļājās ar zīmuli.

- Es pirms termiņa iestājos armijā, lai tiktu galā ar karadienestu...

- Vai jums jau bija zināms, ko darīsiet?

- Protams... Un man nav nekāda iemesla jums to slēpt. Nopelnit pietiekami daudz naudas, lai kļūtu par brīvu cilvēku...

- Ko jūs darījāt, atgriezies Parīzē?

- Sākumā strādāju garāžā, bet tur dzīve man likās pārāk vienmuļa... Nemaz jau nerunājot pa to, ka saimnieks nemitīgi skatījās uz pirkstiem un darba diena biežāk bija desmit vai divpadsmit, nevis astoņas stundas gara. Dažus mēnešus strādāju par atslēdznieka mācekli... Galu galā viens draugs man ieteica kļūt par krāsotāju...

- Vai pie Planšona?

- Vēl nē... Pie Dežardēna un Broša Rošešuāra bulvārī...

Viņš tuvojās Monmartrai un Tolozē ielai.

- Vai jūs krājāt naudu?

Prū saprata, ko jautājums nozīmē.

- Protams!

- Vai daudz?

- Cik vien varēju...

- Kad sākāt strādāt pie Planšona?

- Pirms mazliet vairāk nekā diviem gadiem. Es sastrīdējos ar saimniekiem... Turklāt uzņēmums bija pārāk liels... Man gribējās strādāt mazā uzņēmumā...

- Vai jūs joprojām dzīvojāt pie vecākiem?

- Es jau labu laiku dzīvoju mēbelētās istabās...

-Kur?

- Lepika ielas lejgalā... Bosežūra viesnīcā...

- Laikam jau jūs satikāt Planšonu kādā kafejnīcā un viņš jums sacīja, ka meklē labu strādnieku?

Prū skatījās uz komisāru, atkal saraucis uzacis, un

Megrē nejutās sevišķi pārsteigts, ka viņš reaģē gandrīz pilnīgi tāpat kā Renē.

- Ko jūs man gribat piesiet?

- Neko... Es ievācu informāciju... Planšons mēdza iegriezties apkārtnes krodziņos... Tāpēc ir gluži dabiski domāt...

- Jūs domājat šķērsām.

- Var arī gadīties, ka esat saticis Planšona kundzi - kad viņa iepirkās vai arī...

- Vai jūs mani esat atrāvis no darba, lai runātu tādas muļķības?

Šķita, ka viņš tūlīt celsies un ies ārā pa durvīm.

- Es nepazinu Renē, pirms nebiju sācis strādāt Tolozē ielā. Tas - pirmkārt. Un tā nav viņa, kas mani uzaicināja vīra uzņēmumā. Tas - otrkārt. Vai skaidrs?

Megrē, dīvaini pasmaidījis, atkārtoja:

- Skaidrs!... Vai jūs atsaucāties uz sludinājumu? Vai, ejot garām vārtiem, pamanījāt uzrakstu, ka tiek meklēts strādnieks?

- Nekāda uzraksta nebija. Es tāpat vien uz labu laimi tur iegāju, un tieši tajā bridi strādnieks bija vajadzīgs...

- Pēc cik ilga laika jūs kļuvāt par Planšona kundzes mīļāko?

- Kaut kas traks! Vai jums ir tiesības tā rakņāties cilvēku privātajā dzīvē?

- Planšons ir pazudis.

-Tā jūs tikai sakāt.

- Jums nav jāatbild, ja nevēlaties.

- Un ja es neatbildēšu?

- Es no tā izdarīšu secinājumus.

Prū nicīgi un nevērīgi izmeta:

-Nu, pēc kādas nedēļas...

- Vārdu sakot, gandrīz vai mīlestība no pirmā acu uzmetiena?

- Jā, mēs uzreiz viens otrā ieķērāmies.

- Vai jūs zinājāt, ka viņa ir bijusi ieķērusies, kā jūs sakāt, gandrīz visos jūsu darbabiedros?

Prū seja acumirklī piesarka, un vairākas sekundes viņš sēdēja sakostiem zobiem.

- Vai jūs to zinājāt? - Megrē neatlaidās.

-Tas uz jums neattiecas.

- Vai jūs viņu mīlat?

- Tā ir mana darīšana...

- Pēc cik ilga laika Planšons jūs pieķēra?

- Viņš mūs nepieķēra...

Megrē tēloja pārsteigumu.

- Man likās, ka viņš jūs pieķēris pārkāpuma vietā un ka tikai tāpēc...

- Ko - tāpēc?

- Vienu mirklīti. Ļaujiet man sakārtot domas... Jūs bijāt viens no Planšona strādniekiem, un, kad radās izdevība, jūs gulējāt ar viņa sievu... Vai joprojām dzīvojāt I^epika ielā?

-Jā...

- Nu, un vienā jaukā dienā jūs iemitinājāties Tolozē ielas namiņā un zināmā mērā izstūmāt Planšonu no gultas, lai ieņemtu viņa vietu...

- Vai jūs esat redzējis?

-Ko?

- Planšonu... Jūs nupat teicāt, ka viņam vajadzējis jums zvanīt... Tātad viņam bija kāds sakars ar jums... Vai viņš piejums ieradās? Vai sūdzējās par mums?

Tādos brīžos Megrē skatiens kļuva nenoteikts, viņš likās neizturami inerts. Šķita, ka komisārs jautājumu nav dzirdējis, viņš neizteiksmīgi vērās uz loga pusi un, joprojām sūkdams pīpi, kā pats pie sevis runāja:

- Es mēģinu iztēloties, kā tas izskatījās... Planšons vakarā pārnāk mājās, atrod sev uzstādītu saliekamo gultu ēdamistabā... Vai gan viņš nebrīnījās? Līdz tam brīdim viņš nezināja nekā, kas notiek viņam aiz muguras, un piepeši viņš ne no šā, ne no tā uzzina, ka zaudējis tiesības gulēt savā gultā...

- Vai jūs tas uzjautrina?

Prū, kaut izskatījās mierīgs, skatījās spožām, niknām acīm, un laiku pa laikam varēja dzirdēt, kā noklakšķ žokļi.

- Vai jūs viņu tik traki mīlat?

- Viņa ir mana sieva!

- Pēc likuma viņa joprojām ir Planšona sieva... Kāpēc jūsu mīļākā neizšķīrās?

- Tāpēc, ka šķirties vajag diviem, un viņš stūrgalvīgi atteicās...

- Vai viņš arī viņu mīlēja?

- Es nekā nezinu. Tas uz mani neattiecas... Pajautājiet viņam pats... Ja esat viņu redzējis, tad zināt tikpat labi kā es, ka tas nav nekāds vīrietis... Lupata! Atkritums... Viņš ir...

Balss kļuva dedzīga.

- Viņš ir Isabellas tēvs...

- Un vai jūs domājat, ka Isabellai nav patīkamāk, ja mājā esmu es, nevis tips, kurš katru vakaru piedzeras un reizēm iet raudāt pie viņas gultas?

- Viņš nedzēra, kad jūs pie viņa nestrādājāt...

- Vai viņš jums tā teica?... Un jūs noticējāt?... Tādā gadījumā nav nekādas jēgas runāt, mēs velti šķiežam laiku... Atdodiet man papīru, uzdodiet jautājumus, kas jāuzdod, un izbeigsim šo lietu... Man vienalga, ja ari turat mani par nelieti...

- Vienu lietu es tomēr nesaprotu.

- Vai tikai vienu? - Prū ironizēja.

Un Megrē, it kā nebūtu starpsaucienu dzirdējis, tādā pašā lēnā garā turpināja:

- Redziet, nu jau pagājušas divas nedēļas, kopš Plan-šons jums pārdeva savu daļu uzņēmumā... Tātad jūs un jūsu mīļākā esat kļuvuši par īpašniekiem... Laikam taču

Planšons nedomāja palikt piejums par strādnieku?

- Tāpēc jau viņš aizgāja!

- Bet viņš palika divas nedēļas...

- Jūs tas pārsteidz tāpēc, ka iedomājaties - cilvēkiem jārīkojas tā, kā jums liekas pareizi. Bet reizēm cilvēki nerīkojas loģiski... Citādi viņš nebūtu divus gadus gulējis saliekamajā gultā, kad mēs ar viņa sievu bijām guļamistaba turpat blakus... Vai tad jūs to nesaprotat?

- Tātad viņš bija nolēmis iet prom, kad parakstīja pārdošanas aktu?

- Tā mēs bijām vienojušies...

- Tātad jums īstenībā bija tiesības izmest viņu pa durvīm...

- Es nezinu... Es neesmu advokāts... Lai nu kā, mums pietika pacietības gaidīt divas nedēļas...

Klausīdamies komisārs gara acu priekšā redzēja sīko vīriņu ar zaķalūpu sūdzam grēkus Rišāra Lenuāra bulvāra viesistabā, bet aiz stiklotajām durvīm bija uzklāts vakariņu galds. Tiesa, Planšons bija dzēris, kā pats sacīja, un Megrē, juzdams, ka viņš zaudē spēkus, viņam ielēja plūmju degvīnu. Taču balss skanēja patiesīgi.

Un tomēr... Vai jau sestdienas vakarā Megrē nejuta kaut ko nelāgu? Vai viņš pāris reižu nesāka apšaubīt sarunas biedra patiesīgumu un nepavēlās viņā skarbāku skatienu?

Planšona garajā monologā jautās kaislība.

Bet Renē no rīta, kaut arī mierīgāka, tik un tā bija kaislības varā.

Un Prū, kaut viņš pūlējās savaldīties, reizēm sakoda zobus.

- Kāpēc, jūsuprāt, viņš pirmdienas vakarā piepeši izšķīrās par aiziešanu?

Rožē Prū vienaldzīgi paraustīja plecus.

- Vai tie trīs miljoni bija pie viņa? - Megrē neatlaidās.

- Es nejautāju.

- Ko viņš ar tiem izdarīja, kad jūs viņam tos pirms divām nedēļām iedevāt?

- Viņš uzkāpa augšstāvā... Laikam jau kaut kur noslēpa...

- Vai uz banku neaiznesa?

- Tajā dienā nē, jo tas notika vakarā, tūlīt pēc vakariņām.

- Vai darbistabā?

- Nē, dzīvojamā istabā. Mēs gaidījām, kad meitene aizies gulēt...

- Vai par visu jau iepriekš bijāt runājuši? Viss bija apsvērts, ieskaitot summu? Jādomā, jūs naudu bijāt nolicis darbistabā?

- Nē. Guļamistabā.

- Vai baidījāties, ka viņš to paņems?

- Tāpēc, ka guļamistaba bija mūsu istaba.

- Jums ir divdesmit deviņi gadi... Krāt jūs varējāt tikai pēc karadienesta... Kā jūs tik īsa laikā tik daudz varējāt ietaupīt?

- Man bija tikai daļa, precīzāk - trešā daļa.

- Kur dabūjāt pārējo?

Viņš nepavisam nelikās apjucis. Gluži pretēji! Varēja likties, ka tieši tādu sarunas pavērsienu viņš gaidījis un turpināja, lāgā nevarēdams noslēpt apmierinājumu:

- Vienu miljonu man aizdeva tēvs...Viņš jau nu ir pietiekami ilgi strādājis, lai varētu kaut ko iekrāt... Otru miljonu man uzticēja māsas vīrs... Viņu sauc par Murjēru, Fransuā Murjēru, un viņam pieder gaļas izstrādājumu veikals Saronas ielā...

- Kad jus izdarījāt aizņēmumu?

- īsi pirms Ziemsvētkiem... Mēs bijām nodomājuši izbeigt ar Planšonu nākamajā dienā...

- Izbeigt?

- Atdot viņam naudu un sagaidīt, ka viņš ies prom no mājas. Jūs mani sapratāt ļoti labi!

- Es ceru, ka jūs parakstījāt aizņēmumu kvītis?

- Man patīk, ja lietas pat ģimenes locekļu starpā tiek kārtotas pēc visiem likumiem.

Megrē pabīdīja uz viņa pusi piezīmju bloku un zīmuli.

- Vai jūs varētu uzrakstīt sava tēva un svaiņa adreses?

- Kāda uzticēšanās!

Tomēr viņš uzrakstīja abas adreses. Rokraksts bija neveikls, bet kārtīgs, gandrīz kā skolniekam, un, kad komisārs pievāca piezīmju bloku, iezvanījās telefons.

- Te Piruets... Esmu beidzis... Vai jūs uznāksiet augšā, vai labāk būs, ja es noiešu pie jums?

- Es uzkāpšu...

Prū viņš teica:

- Vai atvainosiet vienu mirklīti?

Viņš izgāja caur inspektoru istabu, atstājot durvis vaļā, un teica Lapuānam:

- Ieej tur un uzmani viņu.

Pēc dažām minūtēm viņš bija bēniņos, paspieda roku Mērsam, pagāja garām manekenam, ko izmantoja notikumu rekonstrukcijai, un iegāja laboratorijā.

Pirueta kungs nosvīdušu seju stāvēja pie diviem fo-topalielinājumiem, kuri, vēl slapji, karājās knaģos.

- Kā ir?

- Man jums, priekšniek, jāuzdod kāds jautājums... Vai cilvēks, kas šos papīrus parakstījis, daudz dzer?

- Kāpēc jūs tā jautājat?

- Tapec, ka tā varētu izskaidrot atšķirības parakstos. Redziet, te ir sociālajai nodrošināšanai iesniegtais papīrs... Rokraksts nav sevišķi stingrs... Es teiktu, ka tas ir nestabils cilvēks, kas tomēr prot savaldīties. Vai jūs viņu pazīstat?

- Jā. Es ar viņu runāju gandrīz veselu vakaru.

- Vai gribat, lai pastāstu savus iespaidus par viņu?

Un, tā kā Megrē piekrītoši pamāja ar galvu, grafologs turpināja:

- Tas ir cilvēks, kas ieguvis pamata izglitibu, bet vienmēr ir centigs. Viņš ir gandrīz slimīgi bikls, tomēr reizēm var būt lepns. Viņš pūlas izlikties mierīgs, savaldīgs, kaut gan īstenībā ir pakļauts emocijām...

- Gluži labi!

- Kaut kas nav kārtībā ar viņa veselību... Viņš ir slims vai arī iedomājas, ka tāds ir...

- Un paraksts zem pārdošanas akta?

- Tieši tāpēc jau es jautāju, vai viņš dzer. Rokraksts ir diezgan atšķirīgs... Varbūt rakstītājs ir viens, bet tādā gadījumā viņš tajā brīdī bijis vai nu piedzēries, vai ļoti spēcīgu jūtu vara... Paskatieties pats... Saprotiet... Te līnijas ir kārtigas, kaut mazliet drebelīgas, kā mēdz būt cilvēkam, kurš dzer, bet tajā brīdī viņš nav ieskurbis... Zem pardošanas akta turpretī nevienam burtam nav stingrības...

- V<ii jūs domājat, ka parakstījis viens un tas pats cilvēks?

- Ja būtu, kā es teicu, es atbildētu apstiprinoši... Ja nē, tad tas ir viltojums... Bieži vien viltojumos atklājas tāda pati nedrošība, emociju pēdas...

- Es jums pateicos. Bet vai ar šo rokrakstu panīkstam nav nekā kopīga?

Viņš parādīja divas adreses, ko Rožē Prū bija uzrakstījis pirms dažām minūtēm. Pirueta kungam pietika tām uzmest aci.

- Nekāda sakara... Es varu jums paskaidrot...

-Tagad nē. Paldies, Pirueta kungs...

Megrē paņēma dokumentu oriģinālus un nokāpa savā stāvā. Prū joprojām sēdēja uz krēsla, Lapuāns stāvēja pie loga.

- Tu vari mūs atstāt.

- Kas tad ir? - Renē mīļākais jautāja.

- Nekas... Es jums atdodu pārdošanas aktu... Es pieņemu, ka to ar mašīnu uzrakstījusi Planšona kundze?

- Vai tad viņa jums neteica? Tas nav nekāds noslēpums...

- Vai viņas vīrs bija piedzēries, kad to parakstīja?

- Viņš zināja, ko dara. Mēs viņu nekrāpām. Tas nenozīmē, ka viņš nebija iedzēris dažas glāzītes kā vienmēr ap to laiku.

- Vai jūsu tēvam ir telefons?

Prū joprojām nicīgā tonī nosauca numuru, ko Megrē pa to laiku uzgrieza.

- Viņu sauc parGistavu Prū... Nebaidieties runāt skaļi, jo viņš vairs lāgā nedzird...

- Gistavu Pru kungu, lūdzu... Es atvainojos, ka jūs traucēju... Es te sarunājos ar jūsu dēlu... Viņš apgalvo, ka decembrī jūs viņam esat aizdevis miljonu veco franku... Jā. Viņš ir te man blakus. Kā? Jūs vēlaties ar viņu runāt?

Arī vecais bija aizdomu pilns. Megrē pasniedza aparātu sarunas biedram.

- Es tas esmu, tēv... Vai pazīsti manu balsi? Labi! Tu vari atbildēt uz jautājumiem, kurus tev uzdos. Nē! Tā ir tikai formalitate... Es vēlāk paskaidrošu... Jā, viņš ir prom... Uz drīzu redzēšanos... Viss kārtībā... Tagad nē. Es aiziešu pie tevis svētdien.

Viņš atdeva aparātu komisāram.

- Vai jūs tagad varat atbildēt uz maniem jautājumiem? Vai jūs aizdevāt miljonu? Labi! Naudaszīmēs? Vai jūs tās iepriekšējā dienā paņēmāt no bankas? Ak no krājkases? Jā, es jūs dzirdu... Tikai pārbaude... Jums pietiks, ja parādīsiet kvīti... Vienu mirklīti... Kad tas bija? īsi pirms Ziemsvētkiem?

Prū skatiens vairāk nekā jelkad pauda nicīgu ironiju.

- Acīmredzot tagad jūs zvanīsiet svainim?

- Tas nav tik steidzami. Es nešaubos, ka viņš apstiprinās jūsu vārdus...

- Vai es varu iet?

-Ja vien negribat kaut ko paziņot...

- Ko paziņot?

- Es to nezinu. Jums varētu būt kāds priekšstats par to, kur Planšons apmetās, kad atstāja Tolozē ielu. Viņš nav sevišķi stiprs. Turklāt viņš bija piedzēries. Viņš nevarēja nekur tālu aiziet, ja stiepa divus lielus koferus...

- Vai tas neatiecas uz jums? Vai arī man viņš jāmeklē?

- Es tik daudz no jums nemaz neprasu. Gluži vienkārši jums varētu būt kāds pieņēmums, kas ietaupītu laiku...

- Kāpēc jūs neuzdevāt tādu jautājumu pašam Planšo-nam, ja jau jūs viņu satikāt vai viņš jums zvanīja?... Viņš varētu atbildēt labāk nekā es...

- Dīvainā kārtā viņam nebija ne mazākā nodoma atstāt Tolozē ielu.

- Vai viņš jums to teica?

Nu bija Prū kārta minēt.

- Viņš man daudz ko teica.

- Vai viņš bija atnācis uz šejieni?

Par spīti aukstasinībai, bija nojaušamas zināmas bažas. Megrē papūlējās neatbildēt, skatīties, cik vien vienaldzīgi iespējams, it kā viņam būtu zudusi katra interese par šo sarunu.

- Man tomēr par vienu lietu jābrīnās, - komisārs nomurmināja.

- Kādu?

- Es nezinu, vai viņš savu sievu vēl mīlēja vai arī jau bija sācis ienīst...

- Tas gan laikam bija kā kuru brīdi.

- Ko jūs gribat sacīt?

- Atkarībā no dzēruma pakāpes... Viņš katrā dienas laikā bija citāds... Mēs reizēm esam nomodā klausījušies, kā viņš blakus istabā murmulē, un gudrojuši, vai viņš negrasās pastrādāt kādu ļaundarību...

- Piemēram, kādu?

- Vai gribat, lai paskaidroju sīkāk?... Es jums uzticēšu vēl kaut ko... Es vienmēr iekārtojos tā, lai strādātu kopā ar

viņu, lai varētu viņu uzraudzīt. Un, ja pa dienu viņš gāja uz Tolozē ielu, es viņu pavadīju... Es baidījos Renē dēļ...

- Vai jūs domājat, ka viņš varēja sievu nogalināt?

ff

- Viņš tika draudējis...

- Ar nāvi?

- Tik skaidri viņš neizteicās... Kad viņš sadzērās, viņš runāja pats ar sevi, izlikās ļoti viltīgs... Es nevaru atkārtot viņa runas vārds vārdā... Tās vienmēr bija nesakarīgas.

“Es neesmu gļēvulis! Labi! Visi par mani ņirgājas... Bet pienāks diena, kad ieraudzīs...”

Vai redzat, kādā garā tas ir? Tādos brīžos acis viņam spīdēja aiz ļaunas viltības. Viņš izlikās par cilvēku, kam viss skaidrs. Reizēm viņš piepeši sāka skaļi smieties.

“Nabaga Planšon! Nabaga vīreli, niecība ar tādu ģīmi, ka cilvēkiem riebjas skatīties... Un tomēr šis vīrelis varbūt nemaz tik gļēvs nav...”

Megrē klausījās uzmanīgi, un sirds viņam sažņaudzās, jo teiktais nelikās izgudrots. Viņš bija redzējis Planšonu Rišāra Lenuāra bulvārī, un cilvēks, ko Prū ar nežēlīgu ironiju atdarināja, Planšons Tolozē ielā, bija tas pats cilvēks, tikai mazliet pārspīlēts.

- Vai jums šķiet, ka viņš tiešām bija nodomājis nogalināt sievu?

- Esmu pārliecināts, ka viņš par to ir domājis, tas viņam ik reizi nāca prātā, kad viņš sasniedza zināmu reibuma pakāpi.

- Un jūs?

- Iespējams, ka mani arī.

- Un meitu?

- Isabellai viņš droši vien nebūtu pieskāries... Un vēl! Ja viņš varētu uzspridzināt visu māju ar bumbu...

Megrē nopūzdamies piecēlās un neizlēmīgi pagāja uz loga pusi.

- Vai jums nekad nav nācis prātā tas pats?

- Nogalināt Renē?

- Ne jau viņu. Planšonu!

- Tas tiešām būtu paņēmiens, kā visdrīzāk no viņa atkratīties... Bet es jūs lūdzu ticēt - ja man tāds nodoms būtu bijis, es negaidītu divus gadus... Vai varat iedomāties, kas tā divus gadus bija par dzīvi, kad šis cilvēks nemitīgi maisījās pa kājām?

- Un viņam?

- Viņam vajadzēja saprast ātrāk un iet prom... Ja sieviete kādu nemīl, kad viņa mīl citu, kad viņa to skaidri pasaka, vienreiz taču ir jāprotas...

Prū ari piecēlās. Viņš mazliet bija zaudējis mieru; balss skanēja drudžaini.

- Bet viņš tik un tā joprojām sagandē mums dzīvi, jūs ejat uz mājām iztaujāt Renē, jūs izsaucat manus strādniekus, jūs gribat piespiest mani nezin ko sacīt... Vai jums ir vēl kādi jautājumi? Vai joprojām esmu brīvs cilvēks? Vai varu iet?

- Jūs varat iet...

- Palieciet sveiks...

Aizejot viņš aizcirta durvis.

7. nodaļa

Tajā vakarā Megrē varēja skatīties televīziju silta istabā, apāvis čības, un sieva viņam blakus adīja, bet viņam labāk patiktu būt Žanvjē un Lapuāna vietā, kuri Monmartrā, ko Megrē tik labi pazina, pa ierastām ielām gāja katrs uz savu pusi no krodziņa krodziņā, no dzeltenas gaismas uz baltāku gaismu, no veclaicīgas telpas modernākā, no alus smaržas kalvadosa smaržā.

Protams, viņš priecājās, ka ir sasniedzis augstāku dienesta pakāpi, ka galu galā ir kļuvis par diviziona komisāra kungu, kriminālnoziegumu izmeklēšanas brigādes priekšnieku. Un tomēr viņš ar ilgošanos atcerējās stāvēšanu sardzē ziemas naktis, vārtnieču dzivokļus ar dažādām smaržām, kurus apmeklēja augām dienām, lai bez mitas uzdotu vienu un to pašu šķietami nenozīmīgo jautājumu.

Vai augstākā priekšniecība viņam nepārmeta, ka viņš pārāk labprāt atstāj kabinetu, lai pats nodotos noziedznieka vajāšanai? Kā viņiem, sevišķi miertiesas ļaudīm, lai iestāsta, ka viņam vajag redzēt, izjust, iejusties atmosfērā?

Kā par apsmieklu izrādīja Komeija traģēdiju. Kostīmos ieģērbti karaļi un karaviri uz mazā ekrāna cits pēc cita deklamēja cildenas vārsmās, kas atgādināja koledžu, un tā bija divaina sajuta - ik pēc pusstundas tikt pārtrauktam un dzirdēt Žanvjē balsi - viņš piezvanīja pirmais - daudz necilākā tonī sakām:

- Man liekas, ka esmu uz pēdām, priekšniek... Es jums zvanu no bāra Žermēna Pilona ielā, divsimt metru no Abatu laukuma... To sauc par Labo Stūri... Saimnieks jau aizgājis gulēt... Viņa sieva apkalpo pie letes un nupat apsēdās pie krāsns... Man tikai vajadzēja pieminēt viru ar zaķalūpu, un viņa uzreiz atcerējās.

“Vai viņam kaut kas atgadījies?” viņa man jautāja. “Viņš naca bieži, ap astoņiem vakarā un iedzera pāris glāzes. Runcis viņu laikam mīlēja, gāja glausties gar kājām, un viņš noliecās un lopiņu paglaudīja...”

Tas ir mazs, slikti apgaismots bārs ar tumšām sienām... Es nezinu, kāpēc vakara tas paliek atvērts, jo te ir tikai viens vīrs, kas dzer groku pie loga...

- Vai pēc pirmdienas viņa Planšonu ir redzējusi?

- Nē. Viņa ir gandrīz pārliecināta, ka pinndicn viņš bijis pēdējoreiz... Katrā ziņā vakar viņa sacījusi vīram, ka klients

ar zaķalūpu nav rādījies, un prātojusi, vai tas nav saslimis...

- Vai Planšons nekad nav kratījis sirdi?

- Viņš tikpat kā nav runājis. Viņai Planšona žēl, viņasprāt, virs izskatījies nelaimīgs, un viņa mēģinājusi to uzmundrināt.

- Turpini meklēt...

Zanvjē ienira tumsā un aukstumā, lai mazliet tālāk ieietu citā kafejnīcā, tad vēl citā. Lapuāns darīja to pašu.

Megrē atkal vēroja uz ekrāna Komeija tēlus, un sieva, atzveltnī sēdēdama, raudzījās viņā jautājoši.

Pusdesmitos zvanīja Lapuāns. Viņš bija Lepika ielā, citā bārā, lielākā un gaišākā, kur pastāvīgie viesi spēlēja kārtis un kur bija Planšona pēdas.

- Vienmēr konjaku, priekšniek!... Te zināja, kas viņš ir un ka viņš dzīvo Tolozē ielā, jo pa dienu redzēts pie mašīnas stūres, un uz mašīnas lieliem burtiem rakstīts viņa vārds... Viņu nožēloja... Ierodoties viņš jau bija pa pusei piedzēries... Viņš ne ar vienu nesarunājās... Viens no be-lotes spēlētājiem atceras, ka pēdējoreiz viņš te bijis pirmdien... Viņš apēdis divas cieti novārītas olas, ko paņēmis no dzelzs sieta uz letes...

Zanvjē laikam bija izvēlējies nepareizu maršrutu, jo drīz piezvanīja, ka veltīgi iegriezies piecos bistro, kur par vīru ar zaķalūpu nekas nebija zināms.

Komeija varoņus uz ekrāna bija nomainījuši dziedātāji un dziedātājas, kad ap vienpadsmitiem Lapuāns zvanīja otrreiz. Viņš šķita uztraukts.

- Man ir jaunumi, priekšniek... Es gudroju, vai nebūtu labāk, ja mēs satiktos Orfēvras krastmalā... Te ir sieviete, kuru uzmanu pa durvju spraugu, jo baidos, ka viņa var aizšmaukt...

Esmu alus zālē Blanša laukumā... Terase ir stiklota un apkurināta... Vai joprojām esat pie telefona?

- Es klausos...

- Pirmais viesmīlis, ar kuru runāju, Planšonu pēc izskata pazīst labi... Liekas, ka viņš aizvien te ieradies vēlā stundā un lielākoties vairs lāgā neturējies kājās... Viņš apsēdies terasē un pasūtījis alu...

- Acīmredzot tāpēc, lai izdzītu visus citur izdzertos konjakus?

- Es nezinu, vai jūs šo vietu pazīstat... Terasēs vienmēr uzturas divas trīs sievietes, kuras seko garāmgājējiem ar skatieniem... Viņas strādā galvenokārt tad, kad blakus kino beidzas seansi.

Viesmīlis man uz vienu parādīja.

“Runājiet ar Antuaneti! Tā viņu sauc... Viņa varēs pasacīt vairāk nekā es. Es vairākkārt esmu redzējis viņus kopā aizejam...”

Viņa uzreiz noprata, ka esmu no policijas, un sākumā negribēja ielaisties nekādās runās. Vienīgi pajautāja: “Ko viņš izdarījis? Kāpēc jūs viņu meklējat? Kāpēc jūs domājat, ka es viņu pazīstu?”

Pamazām viņa sāka runāt, un man liekas, ka tas, ko viņa sacīja, varētu jūs interesēt... Manuprāt, būtu pat vērts pierakstīt liecību, tik laba tā ir... Ko lai es daru?

- Tu viņu aizvedīsi uz kriminālpoliciju, un es tur būšu gandrīz vienā laikā ar tevi.

Megrē kundze padevīgi gāja meklēt kurpes.

- Vai izsaukt taksometru?

-Jā...

Viņš uzvilka mēteli, neaizmirsa šalli. Viņš tikko bija iedzēris groku, jo aizvien vēl jutās tā, it kā taisītos saslimt ar gripu.

Orfēvras krastmalā viņš sveicināja vientuļo sardzes policistu, uzkāpa pa platajām, pelēkajām kāpnēm, nonāca tukšā gaitenī, iededza uguni savā kabinetā, atvēra inspektoru istabas durvis. Lapuāns tur jau bija, vēl nenoņēmis cepuri, un no krēsla piecēlās sieviete.

Tajā pašā laikā visos Parīzes nostūros simtiem meiču, kas viņai līdzinājās kā māsas, dimēja uz ielas pie mēbelētu istabu namiem, kuru durvis bija mazliet pavērtas.

Viņai bija neaprakstāmi gari, smaili papēži un tievas kājas; visa auguma apakšdaļa izskatījās gara un tieva. Apaļāka viņa kļuva vienīgi gurnos, un disproporcija bija jo uzkrītošāka tāpēc, ka meiča valkāja īsu garspalvainas kažokādas jaku, kas atgādināja kazas ādu.

Seja bija konfekšu rožaina, skropstas ogļu melnas gluži kā lellei.

- Jaunkundze bija tik laipna un nāca man līdzi, - La-puāns pieklājīgi sacīja.

Viņa ironiski, bet bez ļaunuma atbildēja:

- It kā jūs mani tāpat nebūtu savācis!...

Šķiet, komisārs uz viņu atstāja lielu iespaidu, viņa to nopētīja no galvas līdz kājām.

- Kā jūs sauc?

- Antuanete Lesurda... Visbiežāk es lieku, lai mani sauc par Silviju. Antuanete skan pārāk vecmodīgi... Tā sauca manu vecmāmiņu, un...

- Vai pazīstat Planšonu?

- Es nezinu viņa vārdu... Viņš gandrīz katru vakaru nāca uz alus zāli un vienmēr bija burās... Sākumā domāju, ka viņš ir atraitnis, kas slīcina bēdas... Viņš izskatījās tik nelaimīgs...

- Vai viņš pirmais jūs uzrunāja?

- Nē, tā biju es... Un pirmoreiz man tiešām likās, ka viņš laidīsies lapās... Tad es viņam sacīju:

“Man ari ir nepatikšanas... Es zinu, kā tad ir ap dūšu... Es biju apprecējusies ar galīgi nekur nederīgu cilvēku, un viņš vienu rītu paņēma meitu un aizgāja...”

Un, kad pieminēju meitu, viņš piepeši atmaiga.

- Vai jūs to visu nepierakstīsiet? - viņa jautāja Lapuā-nam.

- Tikai svarīgāko, - Megrē iejaucās. - Cik sen jūs ar viņu iepzināties?

- Pirms dažiem mēnešiem... Pagaidiet... Vasarā es aizbraucu strādāt uz Kannām, kur bija amerikāņu flote... Atgriezos septembri... Laikam satiku viņu oktobra sākumā...

- Vai viņš pirmajā vakarā jums sekoja?

- Nē. Viņš man izmaksāja vienu glāzi... Pēc tam sacīja, ka jāiet mājās, ka viņš darba dēļ ceļas agri un ka ir jau vēls... Viņš man sekoja tikai pēc divām vai trim dienām...

- Vai uz jūsu istabu?

- Es nekad nepieņemu savā dzīvoklī. Tā ir pieklājīga māja. Otrajā stāvā pat dzīvo kāds tiesnesis... Parasti es eju uz mēbelētu istabu viesnīcu Lepika ielā... Vai jūs to pazīstat?... Galvenais - nesagādājiet viņiem nepatikšanas... Visu to jauno reglamentu dēļ vairs nekā nevar saprast...

- Vai Planšons jūs bieži pavadīja?

- Bieži nē... Varbūt pavisam kādas desmit reizes. Un dažkārt viņš neko nedarīja...

- Vai viņš runāja?

- Reiz viņš man sacīja:

“Redziet nu, viņiem ir taisnība... Es vairs neesmu pat vīrietis...”

- Vai viņš par savu dzīvi nekā nestāstīja?

- Es, protams, pamanīju laulības gredzenu... Vienu vakaru pajautāju: “Vai sieva tevi tā moka?”

Un viņš man atbildēja, ka sieva nav pelnījusi dzīvot ar tādu cilvēku kā viņš.

- Kad jūs satikāties pēdējoreiz?

Pēc Lapuāna skatiena - inspektors joprojām sēdēja pie rakstāmmašīnas - Megrē saprata, ka ir nonācis pie interesanta punkta.

- Pirmdienas vakarā...

- Kā jūs varat būt pārliecināta, ka tas bija pirmdienas vakars?

- Tāpēc, ka nākamajā dienā mani savāca policija, un es paliku iepriekšējā ieslodzījumā divdesmit četras stundas... Varat pajautāt saviem kolēģiem... Manam vārdam jābūt sarakstā... Mani aizveda pilnā mašīnā...

- Cik bija pulkstenis, kad viņš pirmdien ieradās alus zālē?

- Vēl nebija desmit. Es tikko bija izgājusi, jo Mon-martrā nav vērts iesākt agri.

- Kādā stāvoklī viņš bija?

- Viņš tik tikko turējās kājās... Es uzreiz redzēju, ka viņš dzēris vairāk nekā parasti... Viņš pienāca man klāt un apsēdās blakus netālu no sildāmkrāsniņas... Viņam nekādi neizdevās pacelt roku, lai pasauktu viesmīli, un viņš nošļupstēja:

“Konjaku... Un kundzei ari konjaku...”

Mēs gandrīz sastrīdējāmies. Man negribējās, ka viņš dzer kaut ko stipru, jo bija jau tādā stāvoklī, bet viņš palika pie sava...

“Es esmu slims,” viņš teica. “Mani var dabūt uz kājām tikai pamatīgs konjaks!”

- Vai neko citu neparastu viņš nesacīja?

Lapuāns atkal pamirkšķināja ar aci.

- Jā... Tikai dažus teikumus, ko es nesapratu... Viņš divas vai trīs reizes atkārtoja: “Viņš ari negrib man ticēt...”

- Vai viņš paskaidroja tuvāk?

- Viņš norūca:

“Neuztraucies... Es pats zinu, ko saku... Un gan jau tu arī kādu dienu sapratīsi...”

Megrē atcerējās toni, kādā Planšons tajā pašā pirmdienā dažas stundas agrāk bija viņam teicis pa telefonu, pats atrazdamies Abatu laukumā:

“Es jums pateicos.”

Viņš tajā saklausīja ne tikai rūgtumu un vilšanos, bet ari it kā draudus.

- Vai jūs kopā devāties uz viesnīcu?

- Viņš gribēja... Bet, kad nonācām uz ielas, viņš visā garumā nogāzās uz trotuāra... Es viņam palīdzēju piecelties... Viņš jutās pazemots...

“Es viņiem pierādīšu, ka esmu vīrietis,” viņš smilkstēja.

Man vajadzēja viņu atbalstīt. Es zināju, ka tādā stāvoklī viesnīcas saimnieks viņu iekšā nelaidīs, un man arī negribējās, ka viņš manā istabā guļ kā slims.

“Kur tu dzīvo?” es jautāju.

’Tur augšā.”

“Kur augšā?”

‘To... To... ielā.”

Viņš tik tikko spēja izrunāt vārdus.

“Vai Tolozē ielā?”

”Jā.

Tas nemaz nebija jauki, varu jums apgalvot! Baidījos, ka policists mūs pamanīs un iedomāsies, ka gribu viņu apzagt... Tad noteikti pieņemtu, ka es pati viņu esmu piedzirdījusi... Es negribu nekā slikta teikt par policiju, bet jūs pats atzīsiet, ka reizēm...

-Turpiniet... Vai pasaucāt taksometru?

- Pat to nē! Es biju galīgi stīva... Es palīdzēju viņam iet... Mums pagāja gandrīz pusstunda, kamēr tikām līdz Tolozē ielai, jo viņš bez mitas apstājās, kājas viņam grīļojās, un viņš pie katra bistro atkārtoja, ka liela glāze konjaka viņam atkal piešķirs dūšu... Beigās viņš apstājās pie kaut kādiem vārtiem un tur vēlvienreiz nogāzās... Vārti nebija aizslēgti... Pagalmā bija mašīna, uz tās - vārds, kuru tumsā nevarēju izlasīt... Es viņu palaidu vaļā tikai pie durvīm...

- Vai logi bija apgaismoti?

- Pa pirmā stāva žalūziju spraugām spīdēja gaisma. Es

viņu atslēju pret sienu un, cerēdama, ka viņš noturēsies kājās pietiekami ilgi, piezvanīju un skriešus metos prom...

Visu laiku, kamēr viņa runāja, klikšķēja rakstāmmašīna.

- Vai ar viņu kaut kas noticis?

- Viņš pazudis.

- Es ceru - neviens neiedomāsies, ka vainīga esmu es?

- Nomierinieties...

- Vai domājat, ka mani sauks pie tiesneša?

- Es ceru, ka nesauks. Un, ja ari sauktu, jums nav ko baidīties.

Lapuāns bija izņēmis lapu no rakstāmmašīnas un sniedza to sievietei.

- Vai man jālasa?

- Un jāparakstās.

- Vai tas man nesagādās nepatikšanas?

Galu galā viņa uzrakstīja savu vārdu lieliem, neveikliem burtiem.

- Ko lai es tagad daru?

-Jūs esat brīva...

- Vai domājat, ka autobusi vēl ies?

Megrē izvilka no kabatas naudaszīmi.

- Te jums būs, ko samaksāt par taksometru.

Līdzko viņa aizgāja, iezvanījās telefons. Tas bija Žan-vjē, kas jau bija zvanījis uz Rišāra Lenuāra bulvāri un kam Megrē kundze bija pateikusi, ka vīrs ir Orfēvras krastmalā.

- Vairāk nekā nav, priekšniek... Es izstaigāju Rošešu-āra bulvāri līdz pat Antverpenes laukumam... Es pārbaudīju desmit mazas ieliņas...

- Tu vari iet gulēt.

- Vai Lapuāns kaut ko atradis?

- Jā. Viņš tev rit izstāstīs...

Mājās ejot, Megrē baidījās vienīgi par to, ka, no rīta pamostoties, būs saslimis. Viņš joprojām sajuta nepatīkamu kņudoņu nāsīs, un likās, ka plaksti deg. Ari pīpei nebija parastās garšas.

Sieva viņam sagatavoja vēl vienu groku. Viņš svīda visu nakti. Deviņos no rīta komisārs mazliet dulnu galvu sēdēja miertiesas gaitenī, kur minūtes divdesmit gaidīja prokurora vietnieka ierašanos.

Komisārs laikam gan izskatījās drūms, jo ierēdnis jautāja:

- Vai tas tips, ko jūs izsaucāt, jums rada nepatikšanas?

- Nē, bet ir jaunumi.

- Vai jūsu krāsotājmeistars atradies? Kā gan viņu sauca?

- Planšons... Viņš nav atradies... Mums izdevās rekonstruēt viņa laika izlietojumu pirmdienas vakarā... Kad viņš pārradās mājās mazliet pirms vienpadsmitiem vakarā, viņš bija tik piedzēries, ka neturējās kājās un posmā no Blanša laukuma, kur izdzēra pēdējo glāzi, līdz Tolozē ielai vairākas reizes nokrita.

- Vai viņš bija viens?

- Kopā ar staiguli, ar kuru viņam vairākas reizes bijušas attiecības, tā viņu balstījusi...

-Vai jūs viņai ticat?

- Esmu pārliecināts, ka viņa runāja taisnību... Viņa piezvanījusi pie namiņa durvīm, pirms gājusi prom, iepriekš atslējusi Planšonu pret sienu, tā ka viņš šā tā turējies kājās... Nav iespējams, ka tas pats cilvēks pēc dažām minūtēm uzkāpis augšstāvā, piekrāvis divus lielus koferus ar savām mantām, nokāpis lejā un nesis tos pa ielu prom.

- Varbūt viņš kaut ko iedzēris, lai atskurbtu... Ir tādi medikamenti...

- Tad viņa sieva un Prū to būtu sacījuši.

- Prū ir mīļākais, vai ne? Vai tas, kuru jūs izsaucāt?... Ko viņš saka?

Smagnējs un pacietīgs, joprojām kaistošu galvu, Megrē visos sīkumos izstāstīja par trim miljoniem un kvītīm. Pirmām kārtām pastāvēja Planšona parakstītais dokuments.

- Pirueta kungs, mūsu grafoloģijas speciālists, neko kategoriski neapgalvo. Viņaprāt, iespējams, ka Planšons to parakstījis dzērumā, bet rezultāts varētu būt tāds pats, ja parakstu kāds būtu viltojis...

- Kāpēc jūs runājat par vairākām kvītīm?

- Tāpēc, ka pēc divdesmit ceturtā decembra Prū aizņēmies divus miljonus veco franku - vienu miljonu no tēva, otru - no svaiņa... Viens no maniem vīriem šīs kvītis nofotografēja... Kvītī, kas palikusi svaiņa rīcībā, paredzēts, ka summa jāatdod piecos gados un ka Prū maksās sešus procentus... Turpretī tēva izrakstītajā kvītī paredzēta aizdevuma dzēšana divos gados un nav paredzēti procenti.

- Vai jūs domājat, ka tās ir fiktīvas kvītis?

- Nē! Mani darbinieki ir pārbaudījuši. Divdesmit trešajā decembri Prū tēvs paņēmis vienu miljonu franku naudaszīmēs no krājkases, kur viņam ir mazliet vairāk par diviem miljoniem veco franku... Bet Prū svainis Murjērs tādu pašu summu paņēmis no sava rēķina bankā...

- Manuprāt, jūs minējāt trīs miljonus?

- Trešo miljonu Rožē Prū paņēmis no sava rēķina Lionas kredītbankā... Tātad tajā datumā Tolozē ielas namiņā tiešām bija tris miljoni veco franku naudaszīmēs...

- Kad parakstīts līgums?

- Divdesmit devītajā decembri... Viss liecina, ka Prū un viņa mīļākā darījumu sagatavojuši pirms Ziemsvētkiem, gaidot izdevīgu bridi, kad vīrs līgumu parakstīs...

- Tādā gadījumā es nesaprotu...

It kā vēlētos lietu padarīt vēl grūtāk atrisināmu, Megrē piemetināja:

- Pirueta kungs izanalizēja paraksta tinti... Nav iespējams noteikt precīzu datumu, tomēr var apgalvot, ka tas nav vecāks par divām nedēļām...

- Kādi ir jūsu nodomi? Vai atstāsiet šo lietu?

- Es atnācu piejums lūgt kratīšanas orderi.

- Pēc visa, ko jūs nupat man pateicāt?

Megrē diezgan kaunīgi pamāja ar galvu.

- Ko jūs tajā mājā domājat atrast? Vai Planšona līķi?

-Tas nepavisam nav ticams.

- Naudaszīmes?

- Es nezinu...

- Vai jūs tiešām uzskatāt to par nepieciešamu?

- Pirmdien vienpadsmitos vakarā Planšons nebija spējīgs paiet...

- Pagaidiet mani britiņu... Es nevaru uzņemties tādu atbildību... Es pateikšu pāris vārdu prokuroram...

Megrē palika viens minūtes desmit.

- Viņš par to nepriecājas vairāk nekā es, sevišķi šobrīd, kad prese jau tā nav labvēlīgi noskaņota pret policiju... Bet galu galā...

Lai nu kā, pēc brīža komisārs bija dabūjis kratīšanas orderi. Pulkstenis rādīja bez desmit minūtēm desmit. Viņš strauji atvēra inspektoru istabas durvis, neredzēja tur La-puānu, ieraudzīja Zanvjē.

- Paņem pagalmā mašīnu... Es tūlīt iešu lejā...

Pēc tam viņš piezvanīja Juridiskās identifikācijas pārvaldei un deva norādījumus Mērsam.

- Lai viņi ierodas, cik vien ātri iespējams... Un izraugies labākos...

Viņš savukārt izgāja pagalmā un apsēdās blakus Zanvjē mazajā, melnajā mašīnā.

- Uz Tolozē ielu.

- Vai jūs dabūjāt kratīšanas orderi?

- Plēstin izplēsu... Es pat negribu iedomāties, kas mani gaida, ja tur nekā neatradīs un ja tā sieva vai viņas mīļākais sacels traci.

Viņš tā bija iegrimis savās domās, ka tik tikko pamanīja sauli, kas parādījās pirmoreiz pēc vairākām dienam. Lavierējot starp autobusiem un taksometriem, Zanvje runāja: •

- Tie ļaudis principā nestrādā sestdienas... Manuprāt, arodbiedrības to aizliegušas, ja vien nemaksā dubultalgu... Iespējams, ka Prū bus mājās...

Viņa tur nebija. Durvis atvēra Renē, iepriekš apskatījusi viņus pa logu, un viņa šķita vēl drūmākā un aizdomīgāka nekā jebkad.

- Atkal! - viņa izsaucās.

- Vai Prū nav mājās?

- Viņam ir steidzams darbs... Ko jūs šoreiz te gribat? Megrē izvilka no kabatas kratīšanas orderi un iedeva

sievietei izlasīt.

- Jūs grasaties pārmeklēt māju?... Tas nu ir vistrakākais... Pagalmā iebrauca cilvēkiem un aparatiem pieblīvētais

Juridiskās identifikācijas pārvaldes autobusiņš.

- Un kas tie vēl tādi?

- Mani līdzstrādnieki... Man ļoti žēl, bet kādu laiku mēs te darbosimies...

- Vai jūs man visu izvandīsiet?

- Baidos, ka jā.

- Vai esat pārliecināts, ka jums ir tiesības to darīt?

- Prokurora vietnieks parakstījis orderi.

Viņa paraustīja plecus.

- Ir nu gan jauki! Es nemaz nezinu, kas tas tāds!... Tomēr viņa ielaida policistus namā, drūmi tiem noskatīdamās pakaļ.

- Es ceru, ka tas būs beidzies, kad meitene pārnāks no skolas?

- Tas atkarīgs no apstākļiem.

- Kādiem apstākļiem?

- No tā, ko mēs atradīsim.

- Kaut jel es vismaz zinātu, ko jūs meklējat!

- Jūsu virs svētdienas vakarā aizgāja, ņemot lidzi divus koferus, vai ne?

- Es pati jums to pateicu.

- Es pieņemu, ka viņš aiznesa ari trīs miljonus, ko Prū viņam samaksāja divdesmit devītajā decembri?

- Es nezinu. Viņam atdeva naudu, un mēs neinteresējāmies, ko viņš ar to dara...

- Bankā viņš tos nav noguldījis.

- Vai jūs pārbaudījāt?

- Jā... Jūs pati sacījāt, ka viņam nav draugu... Tātad nav ticams, ka viņš šo summu kādam uzticējis...

- Ko jūs gribat pierādīt?

- Viņš taču nestaigā apkārt kopš divdesmit devītā decembra ar trim miljoniem kabatā... Tas ir diezgan biezs žūksnis...

- Nu, un tad?

- Nekas...

- Vai tos jūs meklējat?

- Es nezinu...

Speciālisti jau bija ķērušies pie darba, sākot ar virtuvi. Viņiem kratīšana bija parasta lieta, un viņi to veica kārtīgi, neatstājot neizpētītu nevienu kaktu, meklējot gan skārda kārbās, kur glabājās milti, cukurs un kafija, gan arī atkritumu tvertnēs.

Darbs ritēja tik raiti kā baletā, un sieviete tajā nolūkojās pārsteigta un izbrīnījusies.

- Kas to visu sakārtos?

Megrē neatbildēja.

- Vai es drīkstu piezvanīt? - viņa jautāja.

Viņa piezvanīja uz Lamarka ielas dzīvokli kādai Fažo-na kundzei un lūdza pasaukt pie telefona krāsotāju, kas pie viņas patlaban strādā.

- Vai tas esi tu?... Viņi atnākuši atkal... Jā, komisārs

un vesels bars vīru, viņi vanda riņķī visu māju... Viens te pat fotografē... Nē! Liekas, viņam ir orderis... Viņš man parādīja papīru, kuru it kā esot parakstījis prokurora vietnieks... Ja... Man labāk patiktu, ja tu nāktu mājās...

Viņa dusmigi skatījās uz Megrē, un acis pauda tādu ka izaicinājumu.

Viens no speciālistiem nokasīja traipus no ēdamistabas grīdas un iegūtos putekļus savāca mazos maisiņos.

- Ko tas tur dara? Vai viņam liekas, ka mana grīda nav pietiekami tīra?

Otrs ar tapsētāja āmuru izklaudzināja sienas, un pie tām piekārtās fotogrāfijas, reprodukcijas un gleznas tika noņemtas cita pēc citas, lai pēc tam tās pakārtu atpakaļ vairāk vai mazāk šķībi.

Divi vīri bija uzkāpuši augšstāvā, kur varēja dzirdēt viņus staigājam.

- Vai viņi tāpat vandīsies pa manas meitas istabu?

- Baidos, ka jā.

- Ko lai es atbildu Isabellai, kad viņa pārnāks?

Tā bija vienīgā reize, kad Megrē atļāvās pajokot:

- Sakiet, ka mēs rotaļājamies - meklējam apslēptu mantu... Vai jums televizora nav?

- Nē... Mēs gribējām to pirkt nākammēnes...

- Kāpēc jūs sakāt - gribējām?

- Gribējām vai gribam - vai tas nav vienalga? Vai tad man te vēl var nākt prātā izraudzīties vārdus...

Un nu viņa pazina Zanvjē!

- Un kad es iedomājos, ka viņš te bija ieradies nezin kāda iemesla dēļ izmērīt visas istabas!

Pagalmā ierūcās automobilis, noklaudzēja tā durtiņas, nodunēja airi soļi. Renē tos acīmredzot pazina, jo tūlīt devās uz durvju pusi.

- Paskaties! - viņa sacīja Rožē Prū. - Viņi te vandās

visās malās, pat pa maniem kastroļiem un veļu... Un daži ir augšā, meitenes istabā...

Prū lūpas dusmās drebēja, un viņš metās virsū komisāram.

- Vai jums ir tiesības to darīt? - viņš drebošā balsī jautāja.

Megrē viņam pasniedza orderi.

- Un ja nu es piezvanu advokātam?

- Tās ir jūsu tiesības. Viņš, ja vēlēsies, varēs novērot kratīšanu.

Ap divpadsmitiem kaut kas noklikšķēja vēstuļu kastītē, un Megrē pa logu redzēja, ka pārnākusi Lsabella. Māte metās viņai pretī un kopā ar meiteni ieslēdzās virtuvē, kur Juridiskās identitātes parvaldes speciālisti darbu jau bija beiguši.

Nebija šaubu - izjautājot meiteni, varētu uzzināt daudz ko interesantu, bet Megrē, ja vien nebija pilnīgi nepieciešams, vairījās pratināt bērnus.

Darbistabas pārmeklēšana neko nedeva. Daļa vīru devās uz šķūni pagalma tālākajā malā, un viens no viņiem ierāpās mašīnā.

Tas bija ļoti rūpīgs darbs, ko darīja pieredzējuši cilvēki.

- Vai nevēlaties uzkāpt augšstāvā, komisāra kungs?

Prū, kas ari bija dzirdējis aicinajumu, sekoja pa kāpnēm Megrē.

Bērnistaba, kur gultā vēl sēdēja plīša lācītis, izskatījās tāda, it kā ģimene gatavotos pārvākties. Spoguļskapis bija iebīdīts stūrī. Neviena mēbele neatradās savā vietā, un sarkanīgais linolejs, kas sedza grīdu, bija parauts nost.

Viens grīdas dēlis bija atlauzts.

- Paskatieties...

Vispirms Megrē pameta skatienu uz Prū seju - tas stāvēja durvis. Seja bija sastingusi tādā niknumā, ka Megrē katram gadījumam uzsauca:

- Jūs tur lejā - uzmanieties!

Taču Prū nekur neskrēja, kā varēja gaidīt. Viņš arī

neiegāja istabā, negribēja paskatīties caurumā, kura dibenā bija redzams avīžpapīrā ietīts vīstoklis.

Nekas netika aizskarts, pirms ieradās fotogrāfs. Pec tam no pelecīgajiem dēļiem noņēma pirkstu nospiedumus.

Beidzot Megrē varēja noliekties, paņemt vīstokli un to atvērt. Tur bija desmittukstoš franku naudaszīmju paciņas, trīs paciņas - katrā pa simt naudaszīmēm, un nebija arī šaubu, ka nauda ir jauna un čaukstīga.

- Vai jums, Prū, ir kaut kas sakāms?

- Es nekā nezinu.

- Vai jūs nenolikāt naudu šajā slēptuvē?

- Kāpēc lai es to darītu?

- Vai jūs apgalvojat, ka pirmdienas vakarā jūsu agrākais saimnieks aizgāja no šejienes, ņemot lidzi divus koferus ar savām mantām, tomēr atstājot te trīs miljonus?

- Man nekas nav sakāms.

- Vai tas nebijāt jūs, kurš pacēla linoleju, uzlauza grīdas dēli un paslēpa desmittukstoš franku naudaszīmes?

- Es nezinu neko vairāk par to, ko vakar jums jau teicu.

8. nodaļa

“Tas, ko viņa būtu vai nebūtu varējusi darīt, uz mani neattiecas...”

Turpmākajos mēnešos Megrē neizgāja no prāta nedz šis teikums, nedz tonis, kādā tas tika izrunāts.

Tajā sestdienā Orfēvras krastmalā gaisma nenodzisa līdz rītausmai. Komisārs bija piesardzīgs un abiem mīlētājiem ieteica izraudzīties katram savu advokātu. Tā kā viņi nevienu nepazina, viņiem iedeva zvērināto advokātu sarakstu, un viņi izvēlējās uz labu laimi.

Tātad noteikumi tika ievēroti precīzi. Viens no ad-vokāliem, tas, kurš aizstāvēja Renē intereses, bija jauns un gaišmatains, un viņa it kā neviļus sāka ar to koķetēt. Turpretī Prū aizstāvis bija virs pusmūža gados ar nevīžīgi sasietu kaklasaiti, apšaubāmas tīrības kreklu un melnumiem aiz nagiem - viens no tiem, kuri augām dienām medi klientus Tiesu pils gaiteņos.

Megrē desmitreiz, simtreiz atkārtoja vienus un tos pašus jautājumus - te vienai pašai Renē, te Prū, te abiem reizē.

Sākumā, viens otram pretī sēdēdami, viņi, šķiet, pārmijā jautājošus skatienus. Pēc tam, kad iztaujāšana ieilga, kad viņi uz zināmu laiku lika izšķirti un pēc tam atkal nonāca blakus, abu skatieni sāka paust aizdomas.

Pirmo reizi šos cilvēkus ieraudzījis, Megrē ar zināmu apbrīnu salīdzināja viņus ar plēsīgu dzīvnieku pāri.

Bet nu pāra vairs nebija. Palika divi plēsoņas, un varēja nojaust, ka drīz vien viņi būs gatavi viens otru saplosīt.

- Kurš iesita jūsu vīram?

- Es nekā nezinu. Es nezinu, vai viņam kāds iesita. Es uzkāpu augšstāvā, pirms viņš aizgāja...

- Jūs man sacījāt...

- Es vairs neatceros, ko sacīju... Jūs ar saviem jautājumiem man galīgi esat sajaucis galvu.

- Vai zinājāt, ka jūsu meitas istabā glabājas trīs miljoni?

-Nē.

- Vai jūs nedzirdējāt, kā jūsu mīļākais pārbīdīja mēbeles, pacēla linoleju, atlauza grīdas deli?

- Es visu laiku neesmu mājās... Es atkārtoju, ka nekā nezinu... Jūs varat mani iztaujāt, cik vien ilgi vēlaties, nekas cits man nav sakāms.

- Vai jūs nedzirdējāt arī to, ka pirmdienas naktī no pagalma izbrauca mašīna?

- Nē.

- Bet kaimiņi dzirdēja.

- Jo labāk viņiem.

Tā nebija taisnība. Megrē laida darbā diezgan rupju viltību. Blakus nama vārtniece neko nebija dzirdējusi. Tiesa, viņa dzīvoja pagalmam pretējā puse. īrnieku izjautāšana nedeva nekādus rezultātus.

Prū stūrgalvīgi atkārtoja komisāram to pašu, ko bija sacījis pirmajā nopratināšanā Orfēvras krastmalā.

- Kad viņš pārnāca, es gulēju... Renē piecēlās un izgāja ēdamistabā... Es diezgan ilgi dzirdēju viņus runājam... Kāds uzkāpa augšstāvā...

- Vai jūs nestāvējāt aiz durvīm un neklausījāties?

- Ja jau es jums tā teicu, tad tā ir patiesība.

- Vai jūs dzirdējāt visu, kas notika blakustelpā?

- Ne sevišķi skaidri...

- Vai jūsu mīļākā butu varējusi iesist Planšonam tā, ka jūs to nedzirdētu?

- Es atkal apgūlos un uzreiz aizmigu.

- Vai pirms bijušā saimnieka aiziešanas?

- Es nezinu.

- Vai jus nedzirdējāt, kā aizvērās durvis uz pagalmu?

- Es nekā nedzirdēju...

Advokāti piekrita, abi uzskatīja savu aizstāvamo rīcību par pareizu. Piecos no rīta Pru un viņa mīļākā katrs atsevišķi tikai aizvesti uz iepriekšējās izmeklēšanas cietumu. Megrē tikai stundu palika savā gulta, izdzēra piecas vai sešas tases melnas kafijas, pirms atkal devās uz miertiesas kabinetiem, kas, viņaprāt, bija pārāk svinīgi. Šoreiz, lai an bija svētdiena, Megrē bija tiesības uz sarunu ar pašu prokuroru, un viņš kopā ar to pavadīja gandrīz divas stundas.

- Vai līķis joprojām nav atrasts?

-Nē.

- Vai mājā un mašīnā nav asiņu pēdu?

- Pagaidām nav atrastas.

Tā kā nebija līķa, nebija arī iespējams pāri apsūdzēt slepkavībā. Palika nauda, kura, ja kvīti uzskatīja par īstu, piederēja Planšonam un kurai nebija nekāda iemesla atrasties zem Isabellas istabas grīdas.

Meiteni aizveda uz kādu bērnu namu.

Megrē bija tiesības pratināt vēl trīs stundas pirmdienas rītā - joprojām advokātu klātbūtnē, pēc tam lietu pārņēma miertiesnesis. Tās bija jaunās metodes, kurām nevarēja nepakļauties.

Vai ierēdnim veicās labāk? Megrē to nezināja, jo neviens nepūlejās viņam darīt to zināmu.

Tikai pēc nedēļas bagarēšanas gaitā no Sēnas izcēla līķi. To identificēja cilvēki desmit - galvenokārt Monmartras bāru īpašnieki, kurus Planšons bija apmeklējis gandrīz katru vakaru, un meiča, kas vēlējās, lai viņu sauc par Silviju.

Bet Prū un Renē, kurus pie pussatrūdējušā līķa aizveda katru atsevišķi, ne muti neatvēra.

Pēc tiesu ārsta slēdziena, Planšons bija nonāvēts ar vairākiem sitieniem pa galvu ar kādu smagu, domājams, drāna ievīstītu priekšmetu.

Pēc tam viņš bija iebāzts maisā un tas aizsiets, un vēlāk notika ekspertu strīdiņš par maisu un auklu. Pagalma šķūnī tiešām atrada līdzīgus maisus, tāpat arī auklu - ar tādām pašām bija sasietas redeļu kāpnes.

Par to visu Megrē vairākus mēnešus nezināja nekā. Pa to laiku pavasaris bija uzziedinājis kastaņas. Tika uziets jauns anglis - dārglietu zaglis lielajās viesnīcās, un Interpols atrada viņa pēdas Austrālijā, bet daži no rotām izņemti dārgakmeņi uzpeldēja Itālija.

Planšona lietu zvērināto tiesa izskatīja tikai nedaudz dienu pirms tiesu brīvdienām, un Megrē kopā ar vairākām viņam pazīstamām un nepazīstamām personām bija ieslēgts liecinieku zālē.

Kad bija viņa kārta stāties pie barjeras, viņš, tikai pametis skatienu uz apsūdzētajiem, redzēja, ka Renē Planšonas un Rožē Prū kvēlā mīlestiba pamazām vien ir pārvērtusies par naidu.

Katrs aizstāvēja tikai sevi, ļaujot visām aizdomām krist uz otru. Viņi viens otru vēroja ļaunu skatienu.

- Vai zvērat runāt patiesību, patiesību un tikai patiesību?

Viņš pacēla roku, kā bija darījis nezin cik reižu tajā

pašā vietā.

- Es zvēru!

- Pastāstiet zvērinātajiem, ko jūs par šo lietu zināt.

Vēl lajā brīdī abi apsūdzetie uz viņu skatījās nīgri. Vai

komisārs nebija tas, kurš uzsāka izmeklēšanu un panāca viņu apcietināšanu?

Nebija nekādu šaubu, ka noziegums bija iepriekš izdomāts un ilgi gatavots. Vai gan Pru 24. decembri nebija viltīgi aizņēmies divus miljonus no tēva un no svaiņa?

Vai nebija gluži dabiski nopirkt no žūpas, kas kļuvis rīcībnespējīgs, uzņēmumu, kura Prū strādāja?

Aizņēmuma kvītis bija īstas. Nauda tiešām bija izmaksāta.

Tikai Planšonam par to visu nebija ne jausmas. Viņš nezināja, kas notiek viņa paša mājā. Ja arī viņš juta, ka no viņa vēlas tiki vaļā, viņš neiedomājās nedz to, ka operācija ir jau sākusies, nedz arī to, ka 29. decembri vai vismaz ap to laiku viņa sieva ar mašīnu uzrakstījusi pārdošanas aktu, zem kura tika viltots viņa paraksts.

Kurš? Renē vai viņas mīļākais?

Arī par to eksperti vēl strīdējās aizgūtnēm un pat diezgan nikni...

- Sestdienas vakarā, - Megrē iesāka.

- Runājiet skaļāk!

- Sestdienas vakarā, kad es ap septiņiem atgriezos mājās, mani gaidīja kāds cilvēks.

- Vai jūs viņu pazināt?

- Es viņu nepazinu, bet uzreiz nojautu, kas viņš ir, -zaķalūpas deļ... Jau divus mēnešus vīrietis, kas atbilda šī cilvēka pazīmēm, ik sestdienas pēcpusdienu ieradās pie manis Orfēvras krastmalā, bet ik reizi pazuda, pirms paspēju viņu pieņemt...

- Vai jūs noteikti apgalvojat, ka runa ir par Leonardu Planšonu?

- Ja.

- Ko viņam no jums vajadzēja?

Pievēršoties zvērinātajiem, komisārs pagrieza muguru apsūdzētajiem, tā ka neredzēja to reakciju.

Vai gan viņi nebija aiz pārsteiguma apstulbuši, ka, pretēji gaidītajam, komisārs runāja viņiem par labu?

Pilnīga klusumā, kuram sekoja tāda murdoņa, ka priekšsēdētājam vajadzēja piedraudēt, ka atbrīvos zāli, viņš skaidrā balsī paziņoja:

- Viņš bija atnācis man pavēstīt, ka nolēmis nogalināt savu sievu un tās mīļāko...

Domās viņam gribējās palūgt piedošanu nabaga Plan-šonam. Bet vai gan viņš pirms brīža nebija zvērējis runāt patiesību, patiesību un tikai patiesību?

Kad atkal bija iestājies klusums, viņš varēja atbildēt uz priekšsēdētāja precīzajiem jautājumiem, un, liecību nodevis, tūlīt atstāja zāli, jo viņam paziņoja, ka pastrādāts noziegums greznā Loristona ielas dzīvoklī.

Vainīgie neatzinās. Tomēr pierādījumi bija pilnīgi neapgāžami, un zvērinātie uz pirmo jautājumu atbildēja apstiprinoši.

Likteņa ironija - Megrē paziņojums izglāba Rožē Prū dzīvību un pierādīja arī vainu mīkstinošus apstākļus.

- Jūs dzirdējāt komisāra liecību, - advokāts sacīja. - Jāmirst bija vienam vai otram... Ja arī mans klients ir nogalinājis, zināmā mērā viņš to darījis likumīgas aizsardzības dēļ...

Antuanete, meiča ar garām kājām un apaļiem gurniem, kura gribēja, lai viņu sauc par Silviju, bija zālē, kad zvērināto vecākais nolasīja spriedumu.

Divdesmit gadu Rožē Pru. Astoņi gadi Renē Planšonai, kura uz kādreizējo mīļāko skatījās ar tadu naidu, ka klātesošajiem pārskrēja drebuļi.

- Vai jūs izlasījāt, priekšniek?

Zanvjē rādija Megrē avīzi, kura vēl oda pēc dmkas krāsas un kuras pirmajā lappusē bija nodrukāts spriedums.

Komisārs tam tikko uzmeta aci un norūca:

- Nabaga cilvēks!

Vai viņam drusku nelikās, ka viņš nodevis vīrieti ar zaķalūpu, kura pēdējie vārdi klausulē bija:

“Es jums pateicos..

Nolande, 1962. gada 27. februāris

Saturs

Megrē alojas

Mcgrē un sestdienas klients

Žoržs Simenons MEGRĒ ALOJAS MEGRĒ UN SESTDIENAS KLIENTS Romāni

Apgāda direktors Vladis Spāre

Galvenā redaktore Licnīlc Medne Redaktors Jānis Vēvcris Jaunākais redaktors Roberts Zieds Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuze Datonnākslinieks Jānis Jaunarajs Tehniskais redaktors Vilnis Kreilis

Tehniski ekonomiskā grupa:

Artūrs Kaže, Andris Purmalis, Aleksandra Siņicina

Apgāds “Artava", LV-1426, Rīgā, K. Barona ielā 12. Redakcijas lel./lax -286452; realizācijas nodaļas lel. - 281528; grāmatvedības tel. -288479. Licence Nr. 2-0356.

Iespiests a/s “Preses nams" tipogrāfijā, Rīgā, Balasta dambī 3.

Pas Nr. 171

Content

Simenons Žoržs Megrē alojas. Megrē un sestdienas klients

MEGRĒ ALOJAS

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

MEGRĒ UN SESTDIENAS KLIENTS

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

Saturs