Simenons Žoržs

Megrē un nonāvēta meitene. Megrē Ziemsvētki

Žoržs Simenons

Megre un nonāvēta meitene. Megrē Ziemsvētki

Megre un nonāvētā meitene

.

1. nodaļa,

kurā inspektors Loņons atklāj līķi un sūdzas, ka viņam to nočiepj

Megrē nožāvājās un pabīdīja papīrus uz galda malu.

- Parakstiet, bērni, un varēsiet iet gulēt.

Bērni bija vieni no visgrūtāk pratināmajiem tēvaiņiem, ar kādiem kriminālpolicijai bijusi darīšana pēdējā gada laikā. Viens no viņiem, saukts par Dedē, izskatījās pēc gorillas, un vistrauslākais - tas ar zili uzdauzīto aci - būtu varējis pelnīt dienišķo maizi, gadatirgos strādādams par cīkstoni.

Žanvjē piebīdīja viņiem papīrus un spalvu, un tagad, beidzot padevušies, viņi vairs nepūlējās strīdēties, pat neizlasīja pratināšanas protokolu, parakstīdami to riebumā saviebtu seju.

Marmora pulkstenis rādīja trīs un dažas minūtes, un lielākā daļa Orfēvras krastmalas kabinetu grima tumsā. Jau sen nebija dzirdams nekas cits kā taksometra signāls vai bremžu čīkstēšana tālumā, kur mašīnu riepas švīkstēja uz slapjā asfalta. Arī iepriekšējā dienā, kad viņi ieradās, kabineti bija tukši, jo tad vēl nebija deviņi no rīta un policisti vēl nebi ja sākuši darbu. Lietus jau lija, un tāds pats skumīgs, smalks lietutiņš smīlāja joprojām.

Aizturētie šajās sienās bija pavadījuši vairāk nekā trīsdesmit stundu - te visi kopā, te katrs par sevi, turpretī Megrē un viņa pieci darbinieki cits citu nomainīja, lai pratināšanu nepārtrauktu ne mirkli.

- Muļķi! - komisārs sacīja, viņus tikko ieraudzījis. - Ar šiem vajadzēs noņemties ilgi.

Cilvēki ar aprobežotu saprašanu vienmēr prasa sevišķi daudz laika, līdz atzīstas. Viņi iedomājas, ka, neatbildot vai muldot, kas ienāk prātā, kaut arī ik pēc piecām minūtēm runājot paši sev pretī, viņi spēs izķepuroties. Uzskatīdami sevi par sevišķi izveicīgiem viltniekiem, viņi vienmēr iesāk ar stūrgalvību.

“Un jūs iedomājaties, ka jums izdosies mums ko padarīt!”

Viņi jau mēnešiem ilgi darbojās Lafaijeta ielas apkaimē, un avīzēs viņus dēvēja par cilvēkiem, kas iet cauri sienām. Pateicoties anonīmam zvanītājam, beidzot izdevās ļaundarus dabūt rokā.

Tasēs vēl bija drusciņa kafijas, uz sildītāja stāvēja maza, emaljēta kafijkanna. Visi izskatījās noguruši, pelēkām sejām. Megrē bija tik daudz smēķējis, ka sūrstēja rīkle, un viņš nosprieda, ka, aizsūtot uz kameru trīs vīrus, viņš piedāvās Zan-vjē kaut kur ieēst šķīvi sīpolu zupas. Miegs bija pārgājis. Vislielākais nogurums uzmācās ap vienpadsmitiem, un tad viņš iegāja kabinetā mazliet pasnaust.

- Saki, lai Vašē ved viņus prom.

Tieši tajā brīdī, kad visi gāja ārā no kabineta, iezvanījās telefons, Megrē paņēma klausuli, un kāda balss jautāja:

- Kas tu tāds esi?

Viņš sarauca uzacis un uzreiz neatbildēja. Klausulē jautāja:

- Vai Žisjē?

Tā sauca inspektoru, kuram būtu vajadzējis dežurēt un kuru Megrē aizsūtīja mājās desmitos.

- Nē, Megrē, - viņš norūca.

- Es atvainojos, komisāra kungs. Te Remons no Centrāles.

Zvanīja no citas ēkas, kur milzīgā telpā sanāca kopā visi drošības policijas izsaukumi. Līdzko pārsita kāda sarkanā stabiņa stiklu - un tādi bija izkaisīti pa visu Parīzi -, kartē, kas aizņēma veselu sienu, iedegās lampiņa un kāds no policistiem ielika savu žetonu telefona komutatorā, atbildēdams:

- Centrāle klausās.

Bieži gadījās kāds kautiņš, reizēm nemierīgs un nevaldāms dzērājs, dažkārt - patruļas kārtībnieks, kuram vajadzīga palīdzība.

Centrāles dežurants ielika žetonu citā ligzdā.

- Vai Grenelas ielas postenis? Vai tu, Žistēn? Aizsūti mašīnu uz krastmalu pie 210. numura!

Tā nakti centrālē pavadīja divi vai trīs vīri, un viņi arī, bez šaubām, vārīja kafiju. Dažkārt, ja gadījās kas nopietns, brīdināja kriminālpoliciju. Citām reizēm piezvanīja uz Orfēvras krastmalu tāpat vien, lai aprunātos ar kādu biedru. Megrē pazina Remonu.

- Žisjē ir prom, - viņš teica. - Vai tev kas sevišķs viņam sakāms?

- Tikai tas, ka nupat Ventimijas laukumā atrasts meitenes līķis.

- Vai nekas sīkāk nav zināms?

- Patlaban otrā iecirkņa vīri droši vien tur jau ir. Es saņēmu ziņojumu pirms trim minūtēm.

- Pateicos.

Trīs tēvaiņi bija atstājuši kabinetu. Žanvjē atgriezās, un viņa plaksti bija apsarkuši kā ik reizi, kad tas pavadīja nakti pratināšanā, vaigi noauguši bārdas rugājiem, un viņš izskatījās gluži slims.

Megrē uzvilka mēteli un meklēja cepuri.

- Vai nāksi?

Viņi kāpa lejā pa trepēm viens aiz otra. Ja viss būtu kā parasti, viņi ietu uz tirgus hallēm ieēst zupu. Ieraugot mazos, melnos, pagalmā sarindotos auto, Megrē mirkli vilcinājās.

- Nupat Ventimijas laukuma atrasta nogalina-ta meitene, - viņš teica.

Tad, it kā meklēdams ieganstu vēl neiet gulēt, viņš jautāja:

- Vai aizbrauksim apskatīties?

Megrē apsēdās pie viena auto stūres. Viņi bija pārāk aptruluši garajās pratināšanas stundās, lai gribētos sarunāties.

Megrē pat neienāca prātā, ka otrais iecirknis ir Loņona iecirknis - šo policistu kolēģi bija iedēvējuši par Ūpi. Un, ja arī komisāram tas būtu ienācis prātā, viņš rīkotos tāpat, jo nevarēja taču zināt, vai tieši Loņons šonakt dežurē postenī Larošfuko ielā.

Ielas bija tukšas, slapjas, ap gāzes radziņiem veidojās sīku lāsīšu oreoli, un retie gājēji turējās cieši pie namu sienām. Monmartras ielas un Lielo bulvāru stūrī vēl bija atvērta kafejnīca, un tālāk viņi pamanīja divu vai triju naktslokālu spožās izkārtnes un taksometrus, kas gaidīja ielas malās.

Pāris soļu no Blanšas laukuma Ventimijas laukums bija gluži kā miera sala. Tur stāvēja policijas mašīna. Pie mazītiņa skvēra režģiem ap gaišu, zemē guļošu apveidu stāvēja četri vai pieci vīrieši.

Megrē uzreiz pamanīja Loņona sīko augumu.

Inspektors Ūpis bija attālinājies no grupas, lai palūkotos, kas brauc, un savukārt pazina Megrē un Zanvjē.

- Kādas šausmas! - komisārs norūca.

Jo Loņons noteikti apgalvos, ka Megrē atbraucis tīšām. Te viņš bija savā iecirknī, savā valstībā. Notikusi traģēdija viņa dežūras laikā, un tā varbūt dotu to iespēju izcelties, ko viņš jau tik ilgus gadus gaidīja. Bet tīrā sagadīšanās atveda Megrē notikuma vietā gandrīz reizē ar viņu!

- Vai jums zvanīja uz mājām? - viņš jautāja, jau nolēmis, ka pret viņu vērpj intrigu.

- Es biju darbā, kad Remons zvanīja. Atbraucu paskatīties.

Loņona slimīgā aizdomīguma dēļ Megrē taču galu galā nebrauks prom, neredzējis, kas te īsti notiek!

- Vai viņa mirusi? - viņš jautāja, rādīdams uz zemē guļošo sievieti.

Loņons piekrītoši palocīja galvu. Tur stāvēja trīs policisti uniformās, kā arī kāds garāmgājēju pāris, kas, kā komisārs vēlāk uzzināja, bija ieraudzījis līķi un sacēlis trauksmi. Ja tas būtu noticis tikai simt metru tālāk, ap mirušo būtu vesels pūlis, bet Ventimijas laukumu naktī reti kāds šķērso.

- Kas viņa tāda?

- Nav zināms. Viņai nav dokumentu.

- Somiņas ari nav?

- Nē.

Megrē paspēra trīs soļus un noliecās. Jaunā sieviete gulēja uz labā sāna, viens vaigs piekļāvies pie slapjā trotuāra, viena kāja bez kurpes.

- Vai kurpe atrasta?

Loņons noliedzoši papurināja galvu. Bija diezgan jocīgi redzēt kāju pirkstus zīda zeķē. Viņai mugurā bija bāli zila atlasa vakarkleita, un varbūt tāpēc, ka viņa tā gulēja, kleita likās par lielu augumam.

Seja izskatījās jauna. Megrē nodomāja, ka viņai nevarētu būt vairāk kā divdesmit gadu.

- Ārsts?

- Es viņu gaidu. Drīz jābūt klāt.

Megrē paskatījās uz Zanvjē.

- Tev vajadzētu izsaukt Juridiskās identifikācijas pārvaldi. Lai viņi atsūta fotogrāfus.

Uz kleitas neredzēja asiņu traipus. Paņēmis policista kabatas bateriju, komisārs apgaismoja meitenes seju, un viņam šķita, ka redzamā acs ir mazliet uztūkusi un ari augšlūpa piepampusi.

- Vai mēteļa nebija? - viņš vēl jautāja.

Bija marts. Laiks likās silts, tomēr ne jau tik ļoti, lai staigātu lietū vakarkleitā ar atsegtiem pleciem, pār kuriem bija tikai šauras lencītes.

- Viņa droši vien nav nogalināta te, - Loņons drūmi noteica, it kā palīdzētu komisāram tikai tāpēc, ka tāds ir viņa pienākums, bet pašu viņu šī lieta nemaz neinteresētu.

Viņš ar nodomu turējās mazliet attālāk. Žan-vjē aizgāja uz vienu no Blanšas laukuma bāriem, lai piezvanītu. Drīz apstājās taksometrs, kas atveda kvartāla ārstu.

- Jūs varat paskatīties, doktor, bet nemainiet ķermeņa stāvokli, pirms būs atnākuši fotogrāfi. Nav nekādu šaubu, ka viņa mirusi.

Ārsts pieliecās, saņēma plaukstas locītavu, piecēlās gluži vienaldzīgs un sāka gaidīt līdz ar pārējiem.

- Vai nāksi? - jautāja sieviete, kura turējās pie vīra rokas un sāka salt.

- Mazliet vēl pagaidi.

- Ko pagaidīt?

- Es nezinu. Viņi taču noteikti kaut ko darīs.

Megrē pagriezās pret laulāto pāri.

- Vai jūs pateicāt vārdu un adresi?

-Jā, tam kungam.

Viņi rādīja uz Loņonu.

- Cik bija pulkstenis, kad ieraudzījāt līķi?

- Mēs izgājām no krodziņa trijos.

- Piecas pāri trijiem, - sieva izlaboja. - Es paskatījos pulkstenī, kad tu vilki mugurā mēteli.

- Tam nav nozīmes. Lai atnāktu līdz šejienei, mums bija vajadzīgas tikai trīs vai četras minūtes. Mēs gājām garām laukumam, kad ieraudzīju uz ietves gaišu plankumu.

- Vai viņa jau bija mirusi?

- Man liekas gan. Viņa nekustējās.

- Vai jūs viņai pieskārāties?

Vīrietis noliedzoši papurināja galvu.

- Es aizsūtīju sievu brīdināt policiju. Viens drošības policijas postenis ir uz Klišī bulvāra stūra. Es to zinu, jo mēs dzīvojam Batiņolu bulvārī - pāris soļu attālumā no tā.

Drīz atgriezās Zanvjē.

- Viņi te būs pēc dažām minūtēm, - inspektors sacīja.

- Mērsa jau nu gan laikam tur nebija?

Pats nevarēdams izskaidrot savu nojautu, Megrē domāja, ka sākas sarežģīta lieta. Viņš gaidīja, pīpi mutē, rokas kabatās, laiku pa laikam pamezdams skatienu uz guļošo apveidu. Zilā kleita nebija jauna, nebija pat sevišķi tīra, un audums - diezgan lēts. Tāda kleita varētu būt mugurā jebkurai no daudzajām bārdāmām, kas strādāja Monmartras krodziņos. Arī kurpe - sudrabota kurpe ar ļoti augstu papēdi, kuras nodilusī zole bija labi redzama, varētu piederēt vienai no viņām.

Pirmais, kas ienāca prātā, bija pieņēmums, ka bārdāmai, mājās ejot, kāds uzbrucis un nolaupījis somiņu. Bet tādā gadījumā nebūtu pazudusi viena kurpe, un laupītājs nebūtu pūlējies aiznest arī upura mēteli.

- Viņa laikam nogalināta kādā citā vietā, -viņš paklusām teica Zanvjē.

Loņons, kas ausījās, to dzirdēja un tikai nīgri pasmīnēja, jo šo domu bija izteicis pirmais.

Ja meitene bija nogalināta citur, kāpēc viņas līķis bija noguldīts te? Nav domājams, ka slepkava līķi būtu nesis pār plecu. Viņš noteikti braucis ar mašīnu. Bet tādā gadījumā viņš viegli būtu varējis upuri noslēpt kādā pamestā vietā vai iesviest Sēnā.

Megrē pats sev neatzinās, ka viņu visvairāk intriģē nonāvētās seja. Pagaidām viņš redzēja tikai profilu. Varbūt viņa likās tik ērcīga sitienu pēdu dēļ? Viņa izskatījās pēc mazas, pūcīgas meitenes. Brūnie, atpakaļ atmestie mati bija ļoti elastīgi un dabiski cirtojās. Lietū izplūdušie krāšļi nevis vērta viņu neglītāku, bet darīja jaunāku, pievilcīgāku.

- Panāciet mirklīti, Loņon!

Megrē paveda inspektoru sānis.

- Es klausos, priekšniek!

- Vai jums ir kāda doma?

- Jūs taču zināt, ka man nekad nekādu domu nav. Esmu tikai iecirkņa inspektors.

- Vai jūs šo meiču nekad neesat redzējis?

Loņons bija cilvēks, kas labāk par visiem pazina Blanšas laukuma un Pigala laukuma apkaimi.

- Varbūt bārdāma?

- Ja bārdāma, tad ne pastāvīga. Es gandrīz visas viņas pazīstu.

- Man jūs būsiet vajadzīgs.

- Jums tas nav jāsaka, lai mani iepriecinātu. No mirkļa, kad kādu lietu savās rokās pārņem Or-fēvras krastmala, uz mani tā vairs neattiecas. Ievērojiet, ka es neprotestēju. Tas ir dabiski. Esmu pieradis. Jums tikai vajadzēs dot man pavēles, un es tās izpildīšu pēc vislabākās sirdsapziņas.

- Varbūt nebūtu slikti jau tagad sākt iztaujāt naktslokālu portjē?

Loņons uzmeta skatienu guļošajam meitenes augumam un nopūtās.

- Es eju.

Viņaprāt, Megrē ar nolūku viņu sūtīja prom. Viņš šķērsoja ielu - kā vienmēr noguruša cilvēka gaitā - un pūlējās neatskatīties.

Ieradās Juridiskās identifikācijas pārvaldes mašīna. Kāds policists pūlējās atstumt malā dzērāju, kurš bija pienācis klāt un izteica sašutumu, ka dūmiņai neviens nepalīdz.

17

Simcnons 7

- Jūs, špiki, visi esat vienādi... Ja cilvēks iedzēris glāzīti par daudz...

Kad fotogrāfi ar darbu bija galā, doktors varēja noliekties pie līķa un pagriezt to uz muguras, atklājot visu seju, kas nu izskatījās vēl jaunāka.

- No kā viņa mirusi?

- Galvaskausa lūzums.

Ārsts taustīja mirušās galvu zem matiem.

- Viņai iesists pa galvu ar kādu ļoti smagu priekšmetu - veseri, uzgriežņa atslēgu, svina caurules gabalu, es nezinu, ar ko tieši. Pirms tam viņai sists pa seju - domājams, ar dūri.

- Vai varat noteikt aptuvenu nāves iestāšanās laiku?

- Manuprāt, tas noticis starp diviem un trim naktī. Doktors Pols pēc autopsijas dos jums precīzāku atbildi.

Bija ieradies arī tiesu medicīnas autobusiņš. Vīri tikai gaidīja zīmi, lai liktu līķi uz nestuvēm un vestu uz Austerlicas tiltu.

- Brauciet! - Megrē nopūtās.

Viņš ar skatienu meklēja Žanvjē.

- Vai iesim kaut ko ieēst?

Nevienam no viņiem vairs negribējās ēst, tomēr abi apsēdās kādā alus zālē, kur pasūtīja sīpolu zupu, kā bija nodomājuši pirms stundas. Megrē deva rīkojumu vienu mirušās fotogrāfiju nosūtīt avīzēm, lai tā, ja iespējams, parādītos jau rīta laikrakstos.

- Vai brauksiet uz turieni? - Žanvjē jautāja. Megrē zināja, ka viņš domā par morgu, ko

tagad sauca par Tiesu medicīnas institūtu.

- Laikam iegriezīšos gan.

- Doktors Pols tur būs. Es viņam zvanīju.

- Vai dzersim kalvadosu?

- Kā vēlaties.

Pie blakus galdiņa divas sievietes - divas bārdāmas ēda skābus kāpostus, abas bija vakarkleitās, un Megrē viņas vēroja tik uzmanīgi, it kā vēlētos izprast vissīkākās atšķirības starp viņām un mirušo meiteni.

- Vai brauksi mājās?

- Es jūs pavadīšu, - Žanvjē izlēma.

Pulkstenis bija puspieci, kad viņi iegāja Tiesu

medicīnas institūtā, kur doktors Pols, kas tikko bija ieradies, vilka mugurā baltu uzsvārci, pielipinājis pie apakšlūpas cigareti kā vienmēr, kad izdarīja autopsiju.

- Vai jūs, doktor, viņu jau apskatījāt?

- Es uzmetu aci.

Kailais augums gulēja uz marmora plāksnes, un Megrē novērsa skatienu.

- Ko jūs par to domājat?

- Manuprāt, viņai ir deviņpadsmit līdz divdesmit trīs gadi. Viņai bijusi laba veselība, tomēr man ir aizdomas, ka uzturs bijis nepietiekams.

- Kabarē bārdāma?

- Vai domājat - meiča, kas guļ ar klientiem?

- Vairāk vai mazāk.

Doktors Pols uzlūkoja Megrē samiegtām, viltīgām acīm.

- Tad es atbildēšu - nē.

- Kā jūs varat tik droši apgalvot?

- Tāpēc, ka šī meiča nekad ne ar vienu nav gulējusi.

Zanvjē, kas automātiski skatījās uz elektrisko prožektoru apgaismoto ķermeni, nosarkdams novērsās.

- Vai esat par to pārliecināts?

- Pilnīgi.

Ārsts uzvilka gumijas cimdus un sagatavoja instrumentus uz emaljētā galdiņa.

- Vai paliksiet te?

- Mēs tepat ārpusē būsim. Vai jums vajadzīgs ilgs laiks?

- Nepilna stunda. Tas atkarīgs no tā, ko atradīšu. Vai gribat arī kuņģa satura analīzi?

- Būtu labi. Nekad neko nevar zināt.

Megrē un Zanvjē iegāja blakus kabinetā, kur apsēdās un izskatījās tikpat sasprindzināti kā zobārsta uzgaidāmajā telpā. Abiem joprojām acu

priekšā bija jaunais, baltais augums.

- Es nevaru saprast, kas viņa tāda ir, - Zanvjē pēc ilgas klusēšanas teica. - Vakarkleitu velk mugurā vienīgi tad, ja iet uz teātri, uz naktslokālu vai augstākās sabiedrības saietu.

Viņi abi laikam domāja vienu un to pašu. Pieņemšanas, kurās viesi ierodas vakara tualetēs, nenotiek tik bieži, un tajās reti kad var ieraudzīt tik lētu un tik noplukušu kleitu, kāda bija mugurā nogalinātajai.

Bet pēc doktora Pola apgalvojuma būtu arī grūti iedomāties, ka jaunā sieviete varētu strādāt kādā Monmartras krodziņā.

- Kāzas? - Megrē minēja, pats sev lāgā neticēdams.

Arī tādā gadījumā cilvēki varēja grezni ģērbties.

- Vai jūs tam ticat?

-Nē.

Un Megrē nopūzdamies aizsmēķēja pīpi.

- Pagaidīsim.

Viņi abi jau desmit minūtes bija klusējuši, kad komisārs sacīja Žanvjē:

- Vai tu varētu aiziet pēc viņas drēbēm?

- Vai jūs tiešām gribat?

Komisārs piekrītoši palocīja galvu.

- Ja vien tev pietiek dūšas!

Žanvjē atvēra durvis, pazuda uz nepilnām pāris minūtēm; atgriežoties viņš bija tik bāls, ka Megrē baidījās - inspektors tūlīt sāks vemt. Viņam rokā bija zila kleita un balta veļa.

- Vai Pols drīz beigs?

- Es nezinu. Neskatījos.

- Padod man kleitu.

Tā bija daudz mazgāta, un, paverot šuvi, varēja redzēt, ka ir arī izbalējusi. Bija iezīme ar uzrakstu: Irēnas jaunkundze, Duē ielā 35 b.

- Tas nav tālu no Ventimijas laukuma, - Megrē sacīja.

Viņš apskatīja zeķes - vienai pēda bija slapja -, biksītes, krūšturi un šauru zeķturi.

- Vai nekā vairāk viņai mugurā nebija?

- Nē. Kurpes pirktas Loretas Dievmātes ielā.

Joprojām tajā pašā kvartālā. Ja nebūtu doktora

Pola apgalvojuma, tas pilnīgi atbilstu kādai bārdāmai vai jaunai sievietei, kas meklē piedzīvojumus Monmartrā.

- Varbūt kaut ko atklās Loņons? - Žanvjē ieteicās.

- Es šaubos.

Viņi abi jutās vienādi nelāgi, jo nespēja nedomāt, kas notiek aiz durvīm. Pagāja trīs stundas ceturkšņi, pirms tās atvērās. Kad viņi ielūkojās blakus telpā, mirušās tur vairs nebija un kāds

Tiesu medicīnas institūta darbinieks aizvēra metāla tilpni, kurā glabāja līķus.

Doktors Pols novilka uzsvārci un aizsmēķēja cigareti.

- Neko sevišķu es neatklāju, - viņš sacīja. -Nāve iestājusies no galvaskausa lūzuma. Sists nevis vienreiz, bet divas vai trīs reizes, turklāt ļoti nikni. Es nevaru pasacīt, kāds priekšmets lietots. Tas varēja būt gan kāds darbarīks, gan vara trijkājis, svečturis - vienalga kāds smags un ciets priekšmets. Sieviete vispirms nokritusi uz ceļiem un mēģinājusi kādam pieķerties, jo zem nagiem atradu tumšas vilnas auduma šķiedras. Tā kā tas bijis vilnas audums, jādomā, ka darīšana ir ar vīrieti, kuram viņa tā pieķērusies.

- Tātad bijusi cīņa.

Doktors Pols atvēra sienas.skapi, kur kopā ar uzsvārci, gumijas cimdiem un citām lietām glabāja pudeli konjaka.

- Vai gribat kādu glāzīti?

Megrē, lieki nekautrēdamies, pieņēma piedāvājumu. To redzēdams, ari Žanvjē palocīja galvu.

- Tas, ko piemetināšu, ir tikai manas personiskās domas. Pirms meitenei sists ar smago priekšmetu, viņa saņēmusi sitienus pa seju ar dūri vai varbūt plaukstu. Es teiktu, ka viņa tikusi pamatīgi iepļaukāta. Es nezinu, vai viņa nokritusi ceļos tajā brīdī, bet man gribas tā domāt, un tad ari uzbrucējs nolēmis viņu nogalināt.

- Citiem vārdiem, nav pieļaujama doma, ka viņai uzbrukts no aizmugures?

- Noteikti nē.

- Tātad tas nav bijis klaidonis, kas viņu pārsteidzis uz ielas stūra?

- Manuprāt, nē. Un nekas nepierāda, ka tas noticis ārā.

- Vai kuņģa saturs jūs vedināja uz kādām domām?

- Jā. Un ari asins analīze.

- Uz kādām?

Doktora Pola lūpās pavīdēja smaids, it kā viņš teiktu: “Uzmanību! Jūs tūlīt jutīsieties vīlušies!”

Viņš brīdi klusēja, it kā grasītos stāstīt kaut ko jautru, ko tik labi prata darīt.

- Viņa bija vismaz par trim ceturtdaļām piedzērusies.

- Vai esat pārliecināts?

- Rīt manā ziņojumā jūs atradīsiet alkohola procentu asinīs. Aizsūtīšu jums arī pilnīgu kuņģa satura analīzes rezultātu. Pēdējoreiz viņa ēdusi kādas sešas līdz astoņas stundas pirms nāves.

- Cikos viņa mirusi?

- Apmēram divos naktī. Drīzāk pirms diviem nekā pēc.

- Tas nozīmē, ka pēdējo maltīti viņa ieturējusi sešos vai septiņos vakarā.

- Bet pēdējo glāzi izdzērusi daudz vēlāk.

Nebija ticams, ka līķis būtu ilgi gulējis Ven-

timijas laukumā, līdz atklāts. Desmit minūtes? Stundas ceturksni? Droši vien ne ilgāk.

Tas nozīmēja, ka pagājuši vismaz trīs stundas ceturkšņi no nāves brīža līdz brīdim, kad viņu nolika uz ietves.

- Dārglietas?

Pols iegāja blakusistabā tām pakaļ. Tur bija zelta auskari, izrotāti ar ļoti maziem rubīniem zieda formā, un gredzens ar mazliet lielāku rubīna aci. Tie nebija atdarinājumi, bet nebija arī vērtīgas rotas. Pēc stila visas likās trīsdesmit vai vairāk gadu vecas.

- Vai tas ir viss? Vai rokas izpētījāt?

Viena no doktora Pola specialitātēm bija noteikt profesiju pēc vairāk vai mazāk izteiktām roku deformācijām, kas dažu labu reizi palīdzēja identificēt nezināmu cilvēku līķus.

- Liekas, viņa mazliet nodarbojusies ar mājsaimniecību, bet ne daudz. Viņa nebija nedz mašīnrakstītāja, nedz šuvēja. Pirms trim vai četriem gadiem viņai izoperēta aklā zarna, ķirurgs nav bijis sevišķi labs speciālists. Patlaban tas ir viss, ko varu apgalvot. Vai iesiet gulēt?

- Laikam gan, - Megrē norūca.

- Arlabunakti! Es gan palikšu. Manu ziņojumu saņemsiet deviņos no rīta. Vai vēl vienu glāzīti?

Megrē un Žanvjē izgāja uz ielas un redzēja, ka sākas rosība uz liellaivām, kas bija pietauvojušās krastmalā.

- Vai aizvest jūs mājās, priekšniek?

Megrē piekrita. Viņi pabrauca garām Lionas stacijai, kur tikko bija pienācis vilciens. Gaiss bija aukstāks nekā naktī. Dažos logos dega gaisma, un cilvēki pa kādam jau gāja uz darbu.

- Es negribu tevi redzēt kantorī ātrāk kā pēcpusdienā.

- Un jūs?

- Es arī laikam gulēšu.

- Labu nakti!

Megrē klusām uzkāpa pa kāpnēm. Kad viņš grasījās slēgt vaļā durvis, tās atvērās, un naktskreklā vien ģērbusies Megrē kundze ieslēdza elektrību un raudzījās vīrā apžilbušām acīm.

- Cik vēlu tu nāc mājās! Cik pulkstenis?

Pat dziļā miegā viņa dzirdēja vīra soļus uz kāpnēm.

- Es nezinu. Pāri pieciem.

- Vai ēst negribi?

- Nē.

- Nāc ātri gulēt. Vai uzvārīt tasi kafijas?

- Paldies.

Viņš izģērbās un ieslīdēja siltajā gultā. Taču komisārs nevis aizmiga, bet turpināja domāt par nonāvēto meiteni Ventimijas laukumā. Viņš dzirdēja, kā ārā Parīzē pamazām mostas, saklausīja atsevišķus trokšņus gan tuvāk, gan tālāk, sākumā vientuļus, tad aizvien biežākus, līdz izveidojās ierastā pilsētas simfonija. Vārtnieces sāka nest atkritumu tvertnes vārtu priekšā. Kāpnēs skanēja piena veikala kalpones soļi - viņa nolika pie durvīm pudeles.

Beidzot Megrē kundze ārkārtīgi piesardzīgi piecēlās, un viņam vajadzēja piespiesties, lai nepasmaidītu. Viņš dzirdēja sievu vannas istabā mazgājamies, tad ieejam virtuvē, kur viņa iededza gāzi, un drīz dzīvoklī sāka smaržot kafija.

Megrē nepūlējās palikt nomodā. Miegs nenāca, jo viņš laikam gan bija pārāk noguris.

Sieva satrūkās, kad viņš čībās un rītasvārkā iegāja virtuvē, kur viņa ēda brokastis. Lampa vēl dega, kaut ari ārā jau bija gaišs.

- Vai tu neguli?

- Kā redzi.

- Vai gribi brokastis?

- Ja iespējams.

Viņa nejautāja, kāpēc viņš lielāko nakts daļu pavadījis ārpus mājas. Viņa pamanīja, ka mētelis slapjš.

- Vai neesi saaukstējies?

Padzēris kafiju, viņš piezvanīja uz otrā iecirkņa posteni.

- Vai inspektors Loņons tur ir?

Naktslokāli jau sen bija slēgti, un Loņons būtu varējis iet gulēt. Tomēr viņš bija savā kabinetā.

- Loņon? Te Megrē. Vai jums ir kādi jaunumi?

- Nav nekādu. Es apstaigāju visus krodziņus, iztaujāju taksometru šoferus, kas stāvēja ielas malā.

Pēc doktora Pola teiktā Megrē to jau bija gaidījis.

- Manuprāt, jūs varētu iet gulēt.

- Un jūs?

Loņona valodā tas nozīmēja: “Jūs mani sūtāt gulēt, lai turpinātu izmeklēšanu pēc sava prāta. Pēc tam varēs sacīt: “Tas muļķa Loņons nav neko atradis!””

Megrē domāja par Loņona kundzi, kārnu un slimīgu, kura vārguma dēļ nevarēja atstāt Kon-stantēna Pekēra laukuma dzīvokli. Kad inspektors pārradās mājās, viņam vajadzēja klausīties vaidus un žēlabas, iepirkties un apkopt mājas soli. “Vai esi pārliecināts, ka izslaucīji bufetes apakšu?”

Viņam Ūpja bija žēl.

- Man viens sīkums ir. Es gan neesmu pārliecināts, vai tas ko dos.

Inspektors klausulē klusēja.

- Ja jums tiešām nenāk miegs, es pēc stundas vai divām aizbraukšu jums pakaļ.

- Es būšu savā kabinetā.

Megrē piezvanīja uz Orfēvras krastmalu, lai viņam atsūta pakaļ mašīnu un lai tā vispirms paņem Tiesu medicīnas institūtā meitenes apģērbu.

Tikai vannā viņš gandrīz aizmiga, un mirkli uznāca kārdinājums piezvanīt Loņonam un pateikt, lai tas viens pats iegriežas pie Irēnas jaunkundzes Duē ielā.

Vairs nelija. Debesis bija baltas, ar dzeltenīgu spīdumu, kas solīja dienā saules parādīšanos.

- Vai pusdienās būsi?

- Jādomā. Es nezinu.

- Vai tad pagājušajā naktī tu izmeklēšanu nepabeidzi?

- Tā ir pabeigta. Tagad runa ir par citu.

Viņš gaidīja pie loga, līdz ieraudzīja ietves malā apstājamies mazo, melno kriminālpolicijas auto. Šoferis trīsreiz nospieda signāla pogu. Megrē pa logu deva zīmi, ka iet lejā.

- Uz drīzu redzēšanos.

Pēc desmit minūtēm, kad mašīna ripoja pa Monmartras priekšpilsētu, viņš jau bija aizmirsis, ka naktī nav gulējis.

- Tu kaut kur apstāsies, lai mēs varam iedzert pa glāzei baltvīna, - viņš teica.

2. nodala,

kurā Ūpis sastop vecu paziņu un Lapuāns saņem neparastu uzdevumu

Inspektors Loņons gaidīja, stāvēdams Laroš-fuko ielas trotuāra malā, un jau pa gabalu varēja redzēt, ka viņa plecus liec grūta likteņa nasta. Viņš pastāvīgi valkāja peļu pelēkus uzvalkus, kuri nekad nebija izgludināti, un arī mētelis bija pelēks, bet cepure - nejauki brūnā krāsā. Tik žultains viņš izskatījās ne tāpēc, ka tikko bija pavadījis bezmiega nakti, ne tāpēc, ka bija iesnains. Tāds viņš bija diendienā, un droši vien jau no paša rīta, līdzko izkāpa no gultas.

Megrē pa telefonu bija sacījis, ka iebrauks viņam pakaļ, taču nebija minējis, lai gaida ārpusē. Ne velti Loņons stāvēja trotuāra malā kā ieaudzis, it kā viņš tur rēgotos jau stundām ilgi. Viņam ne tikai atņēma izmeklēšanu, kas tam pēc tiesas un taisnības pienācās, bet vēl lika zaudēt dārgo laiku un pēc bezmiega nakts dirnēt ielas malā.

Atverot mašīnas durvis, Megrē palūkojās uz komisariāta fasādi, pie kuras izbalējis karogs karājās nekustīgā gaisā', tieši šajā ēkā viņš bija iesācis darba gaitas - nevis kā inspektors, bet kā komisāra sekretārs.

Loņons klusēdams iekāpa mašīnā, vairīdamies jautāt, uz kurieni viņu ved. Šoferis, kuram tas bija pateikts, iegriezās pa kreisi un brauca uz Duē ielu.

Ar Loņonu vienmēr bija jārunā ļoti uzmanīgi, jo, lai ko teiktu, viņš vienmēr atrada iemeslu apvainoties.

- Vai avīzi lasījāt?

- Man nav bijis laika.

Megrē, kas laikrakstu tikko bija nopircis, izvilka to no kabatas. Nepazīstamās fotogrāfija bija ievietota pirmajā lappusē - tikai galva ar sitienu pēdām pie acs un uz lūpām. Tomēr šķita, ka meiteni varētu pazīt.

- Es ceru, ka šobrīd uz Orfēvras krastmalu jau zvana, - komisārs turpināja.

Un Loņons domāja: “Citiem vārdiem, esmu nositis visu nakti par baltu velti, staigādams no naktskroga uz naktskrogu, no viena taksometra šofera pie cita. Pietiek nodrukāt fotogrāfiju avīzēs un gaidīt, kad piezvanīs!”

Viņš nesmīnēja. To bija grūti izskaidrot. Viņa sejā iegūla drūma padevības izteiksme, it kā viņš būtu nolēmis būt par dzīvu pārmetumu nežēlīgajai un slikti organizētajai cilvēcei.

Viņš neuzdeva nevienu jautājumu. Viņš bija tikai necils zobratiņš policijas mašīnā, un zob-ratiņam nemēdz neko izskaidrot.

Duē iela bija tukša. Durvīs stāvēja viena pati vārtniece. Mašīna apstājās pie mēļi krāsota veikaliņa, virs kura bija uzraksts Irēnas jaunkundze. Zem tā mazākiem burtiem varēja izlasīt: Augstas klases tērpi.

Putekļainajā skatlogā bija izlikti tikai divi tērpi - viena balta vakarkleita ar spīdulīšiem un viens ielas apģērbs no melna zīda. Megrē izkāpa, deva zīmi Ūpim sekot, lika šoferim pagaidīt un paņēma brūnā papīrā ietīto saini, kas bija atsūtīts no Tiesu medicīnas institūta.

Komisārs gribēja atvērt durvis, bet pamanīja, ka tās aizslēgtas. Pulkstenis jau rādīja pāri pusdesmitiem. Megrē piespieda seju pie rūts un pamanīja gaismu telpā aiz veikala, tāpēc sāka klauvēt.

Pagāja vairākas minūtes, un likās, ka iekšā nav neviena cilvēka, kas varētu dzirdēt sacelto troksni, un Loņons viņam blakus stāvēja nekustēdamies, muti neatvērdams. Viņš nesmēķēja, nu jau gadiem nesmēķēja, kopš sieva bija slima un apgalvoja, ka no dūmiem smok nost.

Galu galā durvīs veikala dibensienā parādījās kāds siluets. Diezgan jauna sieviete sarkanā rītakleitā, ko turēja ciet pie krūtīm, apskatīja abus vīriešus. Viņa pazuda, acīmredzot gāja ar kādu sarunāties, tad atgriezās, šķērsoja veikalu, kas bija piekrauts ar kleitām un mēteļiem, un galu galā atvēra durvis.

- Ko jums vajag? - viņa jautāja, neuzticīgi aplūkodama vispirms Megrē, pēc tam - Loņonu, un beidzot - brūno saini.

- Vai Irēnas jaunkundze?

- Tā neesmu es.

- Vai viņas te nav?

- Veikals nav atvērts.

- Man vajadzētu runāt ar Irēnas jaunkundzi.

- Kas jūs tāds esat?

- Komisārs Megrē no kriminālpolicijas.

Viņa neizskatījās nedz pārsteigta, nedz izbijusies, un varēja noprast, ka viņai nav vairāk kā astoņpadsmit gadu. Vai nu viņa vēl nebija lāgā pamodusies, vai arī mēdza būt miegaina pastāvīgi.

- Es iešu paskatīties, - viņa teica, dodamās uz otru istabu.

Varēja dzirdēt klusu sarunāšanos. Tad atska-

33

Simenons 7

nēja troksnis, it kā kāds kāptu ārā no gultas. Bija vajadzīgas divas vai trīs minūtes, līdz Irēnas jaunkundze paspēja mazliet sasukāties un arī uzvilkt rītakleitu.

Tā bija sieviete nenosakāmā vecumā ar lielām, zilām acīm, plāniem, gaišiem, bet pie saknēm sirmiem matiem. Vispirms viņa tikai pabāza galvu pa durvju spraugu, lai apskatītu atnācējus, un, kad beidzot pienāca klāt, viņai rokā bija kafijas tase.

Viņa uzrunāja nevis Megrē, bet Loņonu.

- Ko tev atkal no manis vajag? - viņa jautāja.

- Es nezinu. Ar jums grib runāt komisārs.

- Vai jūs esat Irēnas jaunkundze?

- Vai jums vajag zināt manu īsto vārdu? Ja tā - esmu dzimusi Kumāra, Elizabete Kumāra. Bet veikalam labāk piestāv vārds Irēna.

Megrē, piegājis pie letes, atraisīja saini un izvilka no tā zilo kleitu.

- Vai jūs šo kleitu pazīstat?

Viņa pat nepaspēra soli tuvāk, lai paskatītos, un nevilcinādamās atbildēja:

- Protams.

- Kad jūs to pārdevāt?

- Es to nepārdevu.

- Bet tā iegūta piejums?

Viņa nepiedāvāja apsēsties, nelikās nedz uztraukta, nedz nobažījusies.

- Un kas par to?

- Kad jūs to redzējāt pēdējoreiz?

- Vai jums tik svarīgi to zināt?

- Tas var būt ļoti svarīgi.

- Vakar vakarā.

- Cikos?

- Mazliet pēc deviņiem.

- Vai jūsu veikals deviņos vakarā ir atvērts?

- Es nekad to neslēdzu pirms desmitiem. Gandrīz katru dienu gadās klientes, kas nopērk tērpu pēdējā mirklī.

Loņons to visu droši vien jau zināja, bet izlikās neitrāls, it kā uz vinu neattiektos nekas.

7 »

- Manuprāt, jūsu klientūra sastāv galvenokārt no bārdāmām un kabarē māksliniecēm?

- No viņām un vēl visādām. Dažas mostas astoņos vakarā, un aizvien kaut kā pietrūkst, ko uzģērbt - zeķu, jostas, krūštura, vai arī viņas pamana, ka iepriekšējā naktī kleita saplēsta...

- Nupat jūs sacījāt, ka šo neesat pārdevusi! Viņa pagriezās pret meiteni, kas stāvēja uz

otras istabas sliekšņa.

- Viviān! Atnes man vēl vienu tasi kafijas. Meitene pienāca paņemt tasi tā, it kā būtu

verdzene.

- Vai tā ir jūsu kalpone?

- Nē. Aizbilstamā. Viņa vienu vakaru te ieradās un palika.

Sieviete nepūlējās paskaidrot ko sīkāk. Lo-ņons, kas te droši vien šad tad iemeta aci, varbūt bija lietas kursā?

- Ja atgriežamies pie vakarvakara... - Megrē iesāka.

- Vina atnāca...

*

- Mirklīti. Vai jūs viņu pazināt?

- Vienreiz biju redzējusi.

-Kad?

- Varbūt pirms mēneša.

- Vai viņa pie jums nopirka kleitu?

- Nē. Viņa to noīrēja.

- Vai jūs izīrējat tērpus?

- Reizēm.

- Vai viņa jums pateica vārdu un adresi?

- Droši vien. Es tos, jādomā būšu pierakstījusi uz kāda papīra gabala. Ja gribat, lai meklēju...

- Vienu mirklīti. Vai pirmoreiz viņa vēlējās vakarkleitu?

-Jā. To pašu.

- Vai viņa ieradās vēlu?

- Nē. Tūlīt pēc vakariņām, ap astoņiem. Viņai bija vajadzīga vakarkleita, un viņa atzinās, ka nopirkt nevar. Un jautāja, vai tā esot taisnība, ka es apģērbus īrēju.

- Vai viņa jums nelikās citāda nekā pārējās klientes?

- Sākumā viņas vienmēr ir citādas. Pēc dažiem mēnešiem visas kļūst līdzīgas.

- Vai atradāt viņas augumam piemērotu kleitu?

- Zilo, kas jums rokā. Tas ir četrdesmitais lielums. Es nezinu, cik šī kvartāla meičas to pa naktīm valkājušas.

- Vai viņa to paņēma līdzi?

- Pirmo reizi - jā.

- Un nākamajā rītā atdeva?

- Ap pusdienlaiku. Es pabrīnījos, ka viņa ieradusies tik agri. Parasti viņas guļ visu dienu.

- Vai viņa par nomu samaksāja?

-Jā.

- Vai aizvakar vakarā viņu neredzējāt?

- Es jums jau teicu. Pulkstenis bija pāri deviņiem, kad viņa ienāca un jautāja, vai man kleita vēl ir. Es teicu, ka ir. Tad viņa sacīja, ka šoreiz viņa nevarēs atstāt garantijas naudu, bet ka labprāt atstātu vietā apģērbu, kas viņai bija mugurā.

- Vai viņa pārģērbās šeit?

- Jā. Viņai vajadzēja arī kurpes un vakara mēteli. Es atradu samta apmetni, kas gandrīz derēja.

- Kāda viņa izskatījās?

- Pēc cilvēka, kam pilnīgi nepieciešama vakarkleita un apmetnis.

- Citiem vārdiem, tas viņai likās svarīgi.

- Viņām tas vienmēr liekas svarīgi.

- Vai jums šķita, ka viņa iet uz satikšanos?

Sieviete paraustīja plecus un iedzēra malku

kafijas, ko Viviāna tikko bija atnesusi.

- Vai jūsu aizbilstamā viņu redzēja?

- Viņa palīdzēja klientei apģērbties.

- Vai viņa neko sevišķu nesacīja, jaunkundz?

Atbildēja veikala saimniece:

- Viviāna neklausās, ko klientes runā. Tas viņai vienalga.

Tieši tāda meitene arī izskatījās - it kā dzīvotu nemateriālā pasaulē. Skatiens neizteica neko. Viņa pārvietojās, nesatricinādama gaisu, un blakus resnajai kleitu pārdevējai tiešām izskatījās pēc verdzenes vai varbūt vēl vairāk - pēc šuneļa.

- Es viņai sameklēju kurpes, zeķes un sudrabotu somiņu. Kas viņai atgadījies?

- Vai avīzes neesat lasījusi?

- Es nupat tikai piecēlos, kad jūs klauvējāt. Viviāna tobrīd vārīja man kafiju.

Megrē pasniedza sievietei avīzi, un tā viņa apskatīja, nemaz nelikdamās pārsteigta.

- Vai tā ir viņa?

- Jā.

- Vai jūs nebrīnāties?

- Es jau sen ne par ko nebrīnos. Vai kleita

sabojāta?

- Tā ir lietū samirkusi, bet nav saplēsta.

- Tā mūžīgi gadās. Jūs laikam gribēsiet, lai atdodu viņas apģērbu? Viviān!

Meitene jau bija sapratusi, kas darāms, un atvēra kādu skapi, kur bija sakārtas kleitas. Viņa nolika uz letes melnu vilnas auduma kleitu, un Megrē uzreiz meklēja kādu iezīmi.

- Šo kleitu viņa pašuvusi pati, - Irēnas jaunkundze sacīja. - Atnes viņas mēteli, Viviān!

Arī mētelis bija no vilnas drānas, diezgan lēts, smilškrāsas, ar brūnām rūtīm, pirkts Lafaijeta ielas veikalā.

- Kā redzat - lēta prece. Kurpes nav labākas. Un apakšsvārki - tāpat.

Viss tika salikts uz letes. Pēc tam verdzene atnesa rokassomu no melnas ādas ar baltmetāla slēdzi. Tajā bija tikai zīmulis un apdiluši cimdi.

- Jūs teicāt, ka esat aizdevusi viņai arī somiņu?

- Jā. Viņa gribēja paturēt savu. Es sacīju, ka tā galīgi nesaderas ar kleitu, un atradu mazu, sudrabotu teātra somiņu. Tur viņa ielika lūpu krāsu, pūderi un mutautu.

- Vai maciņu nē?

- Iespējams. Es nepievērsu uzmanību.

Loņons joprojām izturējās tā, it kā noklausītos

sarunā, kurā piedalīties nav aicināts.

-Cik bija pulkstenis, kad viņa nojums aizgāja?

- Pārģērbšanās aizņēma apmēram stundas ceturksni.

- Vai vina steidzās?

>

- Tā likās. Viņa divas vai trīs reizes skatījās pulkstenī.

- Savā pulkstenī?

- Es tādu neredzēju. Virs letes ir sienas pulkstenis.

- Kad viņa izgāja ārā, lija. Vai viņa iesēdās taksometrā?

- Uz ielas neviena taksometra nebija. Viņa aizgāja uz Blanša ielas pusi.

- Vai viņa no jauna jums iedeva vārdu un adresi?

- Es neprasīju.

- Vai varbūt pamēģināsiet atrast papīra strēmeli, uz kuras tos pierakstījāt pirmoreiz?

Sieviete nopūzdamās devās uz letes otru pusi, atvēra kādu atvilktni, kur bija samesti visvisādi priekšmeti - piezīmju grāmatiņas, kvītis, zīmuļi, audumu paraugi un liels daudzums dažādu pogu.

Viņa rakņājās jūklī, necerēdama neko atrast, un teica:

- Saprotiet, nav nekādas jēgas glabāt viņu adreses, jo viņas lielākoties dzīvo mēbelētās istabās, kuras maina biežāk nekā apakšsvārkus. Kad vairs nav ko maksāt, viņas pazūd, un... Nē! Tā nebija vis. Ja nemaldos, viņa dzīvoja šajā pašā kvartālā. Kaut kādā ielā, ko zina visi. Ja jums tas tik svarīgi, es pameklēšu vēl un jums piezvanīšu.

- Lūdzu, dariet tā.

- Vai tas tur strādā kopā ar jums? - viņa jautāja, rādīdama uz Loņonu. - Viņš jums sastāstīs par mani pilnu galvu! Bet viņš jums pateiks arī, ka nu jau gadiem ilgi ar mani viss kārtībā. Vai nav taisnība, Loņon?

Megrē izmantoja brūno ietinamo papīru, kur iesaiņoja meitenes apģērbu.

- Vai atstāsiet man zilo kleitu?

- Tagad vēl nē. Vēlāk dabūsiet.

- Kā vēlaties.

Ārā ejot, Megrē ienāca prātā vēl kāds jautājums.

- Vai vakar, kad viņa te ienāca, viņa jums lūdza kleitu vispār vai tieši to, kuru jau bija valkājusi.

- To, ko reiz jau bija valkājusi.

- Vai, jūsuprāt, viņa būtu ņēmusi citu, ja šīs jums nebūtu?

- Nezinu. Viņa jautāja, vai man vēl ir šī.

- Paldies.

- Nav par ko pateikties.

Viņi atkal iekāpa mašīnā, un verdzene aizvēra durvis aiz viņiem. Loņons joprojām nerunāja, gaidīdams jautājumus.

- Vai viņa sēdējusi cietumā?

- Trīs vai četras reizes.

- Vai par zagtu mantu uzpirkšanu?

- Jā.

- Kad viņu notiesāja pēdējoreiz?

- Pirms četriem vai pieciem gadiem. Sākumā viņa bija dejotāja, tad saimnieces palīdze prieka mājā, kad tās vēl pastāvēja.

- Vai viņai vienmēr ir bijusi verdzene?

Šoferis gaidīja, kad pateiks, uz kurieni jābrauc.

- Vai jūs brauksiet mājās, Loņon?

- Ja jums nekas steidzams nav vajadzīgs.

- Uz Konstantēna Pekēra laukumu, lūdzu, -komisārs sacīja.

- Es varu aiziet kājām.

Pie joda! Viņam vajadzēja izlikties padevīgam un likteņa nastas nospiestam.

- Vai jūs Viviānu pazīstat?

- Šo nē. Viņa tās laiku pa laikam nomaina.

- Vai viņa tā$ izmet pa durvīm?

- Nē. Meičas pašas aiziet. Viņa tās pievāc, kad ir galīgi apjukušas un nezina, kur pārnakšņot.

- Kāpēc?

- Varbūt tāpēc, lai nepamestu uz ielas.

Loņons, šķiet sacīja: “Es zinu, ka jūs man neticat, ka jūs domājat pār nezin kādām slepenām preteklībām. Un tomēr var gadīties, ka arī tāda sieviete kā šī ir žēlsirdīga un kaut ko dara aiz tīras līdzjūtības. Par mani arī domā, ka esmu...”

Megrē nopūtās.

- Vislabāk būs, ja jūs, Loņon, atpūtīsieties. Nākamnakt jūs man droši vien būsiet vajadzīgs. Ko jūs par šo lietu domājat?

Inspektors neatbildēja, tikko manāmi paraustīja plecus. Kāda vajadzība izlikties ticam, ka viņš domā, ja visi - par to viņš bija pārliecināts -uzskata viņu par muļķi?

Tas bija nožēlojami. Viņš ne tikai bija gudrs, bet arī viens no viskrietnākajiem galvaspilsētas policijas darbiniekiem.

Mašīna apstājās mazā laukumā pie kāda īres nama.

- Vai piezvanīsiet uz darbu?

- Nē. Uz mājām. Man labāk patiktu, ja jūs mani gaidītu mājās.

Pēc pusstundas Megrē ieradās Orfēvras krastmalā ar saini padusē un iegāja inspektoru istabā.

- Vai man nekādu jaunumu nav, Likā?

- Nekādu, priekšniek.

Viņš sarauca uzacis, pārsteigts un vīlies. Nu jau bija pagājušas vairākas stundas, kopš fotogrāfijas nodrukātas avīzēs.

- Vai neviens nav zvanījis?

- Tikai par siera zādzību hallēs.

- Es runāju par meiteni, ko nogalināja pagā-jušonakt.

- Gluži nekā.

Doktora Pola ziņojumā, kas bija nolikts uz galda un kurā komisārs tikai ieskatījās, nebija nekā tāda, ko tiesu ārsts jau nebūtu iepriekšējā naktī pateicis.

- Vai vari atsūtīt pie manis Lapuānu?

Inspektoru gaidīdams, viņš citu pēc cita apskatīja uZ krēsla saliktos apģērba gabalus un nogalinātās meitenes fotogrāfiju.

- Labdien, priekšniek. Vai gribējāt man dot uzdevumu?

Komisārs parādīja fotogrāfiju, kleitu un veļu.

- Vispirms tu visu to aiznesīsi Mērsam un palūgsi, lai izdara parasto pārbaudi.

Tas nozīmēja, ka Mērss ieliks apģērbus papīra maisā un izpurinās, lai izkratītu no drēbēm putekļus, kurus pēc tam apskatīs mirkoskopā un izanalizēs. Reizēm tas dod zināmus rezultātus.

- Lai viņš pārbauda somiņu, kurpes, tāpat ari vakarkleitu. Vai saprati?

- Jā. Vai joprojām nav zināms, kas viņa tāda?

- Nē. Vienīgi esam uzzinājuši, ka vakar viņa šo zilo kleitu aizņēmusies kādā Monmartras bodītē. Kad Mērss būs savu padarījis, tu dosies uz Tiesu medicīnas institūtu un labi apskatīsi līķi.

Jaunais Lapuāns, kas strādāja policijā tikai divus gadus, saviebās.

- Tas ir svarīgi. Pēc tam tu aiziesi uz kādu modeļu aģentūru, vienalga kādu. Viena, teiksim, ir Senflorentēna ielā. Tu iekārtosies tā, lai atrastu jaunu sievieti apmēram tādā augumā un tikpat slaidu kā mirusī. Četrdesmitais lielums.

Mirkli Lapuāns gudroja, vai priekšnieks tiešām runā nopietni vai arī grib viņu izjokot.

- Un pēc tam?

- Tu liksi pielaikot šos apģērbus. Ja tie viņai piestāvēs, tu liksi viņu uzvest augšā un nofotografēt.

Lapuāns sāka saprast.

- Tas vēl nav viss. Es gribu arī mirušās fotogrāfiju - lai viņa būtu nokrāšļota, vārdu sakot

- lai rastos iespaids, ka viņa ir dzīva.

Juridiskās identifikācijas pārvaldē viņiem bija fotogrāfs, kam šādas lietas lieliski padevās.

- Vajadzēs tikai izdarīt montāžu, sakombinējot abas fotogrāfijas, lai iznāktu mirušās galva uz manekenes auguma. Rīkojies ātri. Es gribētu to dabūt gatavu līdz vakara avīžu pēdējiem izdevumiem.

Megrē palika viens savā kabinetā, parakstīja dažus papīrus, piebāza pīpi, pasauca Likā, kuram uzdeva katram gadījumam sameklēt Elizabetes Kumāras, sauktas par Irēnu, lietu. Viņš bija pārliecināts, ka tā neko nedos, ka viņa teikusi taisnību, bet līdz šim tā bija vienīgā persona, kas pazinusi mirušo no Ventimijas laukuma.

Laikam ritot, viņš brīnījās aizvien vairāk un vairāk, ka neviens nezvana.

Ja nepazīstamā dzīvoja Parīzē, bija iespējami vairāki pieņēmumi. Pirmām kārtām, ka viņa mīt pie vecākiem, un tādā gadījumā tie, ieraudzījuši fotogrāfiju avīzē, steigšus ierastos tuvākajā policijas komisariātā vai Orfēvras krastmalā.

Ja viņai būtu savs dzīvoklis, viņai būtu arī kaimiņi, vārtniece, un jāpieņem, ka viņa būtu iepirkusies apkārtnes veikalos.

Vai varbūt viņa dzīvoja kopā ar draudzeni, kā bieži notiek? Tad būtu vēl viens cilvēks, kas bažītos par viņas pazušanu un pazītu fotogrāfijā.

Beidzot palika pieņēmums, ka viņa dzīvojusi kādā mēbelētā istabā vienā no tūkstošiem mazo Parīzes viesnīciņu.

Megrē piezvanīja uz inspektoru istabu.

- Vai Toranss tur ir? Vai viņš nav aizņemts? Palūdziet, lai ienāk pie manis.

Ja viņa dzīvojusi pie vecākiem, atliek vienīgi gaidīt. Tāpat - ja viņa mitinājusies kādā privātmājā viena vai kopā ar draudzeni. Bet citos gadījumos lietas gaitu vajadzēja pasteidzināt.

- Apsēdies, Torans. Vai redzi šo fotogrāfiju? Labi. Mums pievakarē būs labāka. Iedomājies, ka meitenei mugurā ir melna kleita un rūtots smilškrāsas mētelis. Cilvēki viņu pieraduši redzēt tādu.

Tieši tajā brīdī pa logu iespīdēja saules stars, kas uz rakstāmgalda meta gaišu svītru. Megrē mirkli aprāvās, lai to saņemtu - pārsteigts, kā ļaudis jūtas pārsteigti, ja ierauga putnu nolaižamies uz palodzes.

- Vispirms tu aiziesi uz mēbelēto istabu brigādi un palūgsi, lai šo fotogrāfiju parāda lētās viesnīcās. Ieteicams iesākt ar devīto un astoņpadsmito rajonu. Vai saproti, ko es gribu?

- Jā. Vai zināt, kā vinu sauc?

- Nekas nav zināms. No savas puses tu sastādīsi meiteņu pansiju sarakstus un apstaigāsi tās. Droši vien tas nedos neko, bet nedrīkst atstāt novārtā nevienu iespēju.

- Es sapratu.

- Tas ir viss. Ņem mašīnu, lai ātrāk tiec galā.

Piepeši bija kļuvis siltāks, un Megrē gāja

atvērt logu, vēl pašķirstīja dokumentus uz sava galda un nolēma iet gulēt.

- Tu mani pamodināsi četros, - viņš teica sievai.

- Ja jau vajag, pamodināšu.

Nekādas nepieciešamības nebija. Atlika vienīgi gaidīt. Viņš gandrīz uzreiz iekrita smagā miegā un, kad sieva piegāja pie gultas, nesdama kafijas tasi, brīnījās, kur viņa radusies un ka istabā iespīd saule.

- Pulkstenis ir četri. Tu man teici...

- Jā. Vai neviens nav zvanījis?

- Vienīgi sanitārtehniķis, kas man sacīja...

Pēcpusdienas avīžu pirmais laidiens iznāca ap

vieniem. Visas publicēja to pašu attēlu, kas bija iespiests rīta laikrakstos.

Ja arī mirusī bija mazliet pārvērstu seju, Irēnas jaunkundze tomēr bija viņu pazinusi pēc pirmā acu uzmetiena, kaut gan bija redzējusi tikai divas reizes.

Palika iespēja, ka meitene nav parīziete, ka viņa nav apmetusies viesnīcā, ka ieradusies Duē ielā dažas stundas pēc iebraukšanas pilsētā.

Tas nelikās īsti ticami, jo visas drēbes, ko viņa valkāja, atskaitot pašas šūto kleitu, bija pirktas Lafaijeta ielas veikalos.

- Vai vakariņās būsi?

- Iespējams.

- Ja tev šovakar jāpaliek ārā, labāk velc biezo mēteli, jo satumstot kļūs vēsi.

Ieejot kabinetā, Megrē uz galda neieraudzīja nevienu ziņojumu un vīlies lika pasaukt Likā.

- Vai joprojām nekā? Neviens nav zvanījis?

- Joprojām nekā, priekšniek. Es jums atnesu Elizabetes Kumāras lietu.

Kājās stāvot, Megrē to izšķirstīja un neatrada neko citu kā vien to, ko Loņons jau bija pateicis.

- Lapuāns aizsūtīja avīzēm fotogrāfijas.

- Vai vjņš ir te?

- Viņš jūs gaida.

- Lai nāk iekšā.

Fotogrāfijas bija montāžas brīnumdarbi, tā ka Megrē gandrīz satrūkās. Piepeši viņš ieraudzīja meiteni - nevis tādu, kāda viņa gulēja lietū Ven-timijas laukumā elektrisko kabatas bateriju gaismā, bet tādu, kāda droši vien izskatījās vakarā, kad ieradās pie Irēnas jaunkundzes.

Lapuāns arī bija pārsteigts.

Bridi klusējis, viņš sacīja:

- Viņa ir glīta, vai ne?

Tas nebija vārds, ko viņš meklēja, nedz arī tas, kurš atbilda īstenībai. Meitene tiešām bija glīta, bet viņā bija vēl kas vairāk, kaut kas tāds,

49

Simenons 7

ko grūti izteikt vārdos. Fotogrāfam bija pat izdevies iedvest skatienam dzīvību, un tas, šķiet, uzdeva neatrisināmu jautājumu.

Divos kontaktuzņēmumos viņai mugurā bija tikai melnā kleita; vēl vienā - mētelis ar brūnām rūtīm un, beidzot, trešajā viņa bija vakarkleitā. Viņu varēja iedomāties Parīzes ielās, kur staigāja tik daudz viņai līdzīgu meiteņu, laiku pa laikam apstājoties pie kāda skatloga un tad atkal turpinot ceļu, kas veda Dievs vien zina kurp.

Viņai bijis tēvs un māte, vēlāk, skolā - biedri. Vēlāk cilvēki pazina viņu kā jaunu sievieti, viņa tikās gan ar sievietēm, gan vīriešiem. Viņa ar tiem sarunājās. Tie viņu sauca vārdā.

Bet tagad, kad viņa bija mirusi, šķiet, neviens viņu neatcerējās, neviens par viņu nebažījās, it kā viņas nekad nebūtu bijis.

- Vai tas bija ļoti grūti?

-Kas?

- Atrast modeli.

- Tikai nepatīkami. Viņas sanāca man apkārt kāds ducis, un, kad parādīju drēbes, visas gribēja pielaikot.

- Vai tavā klātbūtnē?

- Viņas pie tā pieradušas.

Krietnais Lapuāns, kurš pēc divu gadu darba kriminālpolicijā vēl spēja nosarkt!

- Liec, lai fotogrāfijas nosūta provinces brigādēm.

- Es par to jau iedomājos, bet neiedrošinājos sūtīt bez jūsu rīkojuma.

- Labi. Vai komisariātiem arī aizsūtīji?

- Pirms pusstundas.

- Piezvani Loņonam.

- Vai uz otro iecirkni?

- Nē. Uz mājām.

Pēc brīža klausulē atskanēja balss:

- Inspektors Loņons klausās.

- Te Megrē.

- Es zinu.

- Es liku aizsūtīt fotogrāfijas uz jūsu iecirkni

- tādas pašas, kādas pēc pāris stundām parādīsies avīzēs.

- Vai gribat, lai atkal sāku iztaujāšanu?

Komisāram būtu grūti pasacīt, kāpēc viņš netic, ka no tā varētu kas iznākt. Ierašanās pie Irēnas jaunkundzes, vakartērpa aizņemšanās, slepkavības izdarīšanas laiks un vieta - viss rādīja, ka noziegumam vajadzētu būt saistītam ar naktslokālu kvartālu.

Kāpēc nepazīstamajai piepeši pusdesmitos vakarā ievajadzējās aizņemties vakartērpu, ja nebija paredzēts iet uz kādu vietu, kur cilvēki tā ģērbjas?

Teātru laiks bija garām, turklāt vakartērps taču ir nepieciešams vienīgi operā vai pirmizrādē.

- Katram gadījumam pamēģiniet. Galvenokārt aprunājieties ar taksistiem, kuri strādā naktīs.

Megrē nolika klausuli. Lapuāns joprojām bija viņa kabinetā, gaidīdams rīkojumus, un Megrē nezināja, ko lai vēl liek viņam darīt.

Katram gadījumam viņš piezvanīja uz Duē ielas bodīti.

- Vai Irēnas jaunkundze?

- Es klausos.

- Vai jūs adresi atradāt?

- Ak tas esat jūs! Nē! Es meklēju visās malās. Laikam būšu izmetusi vai uz tā papīra pierakstījusi kādas klientes mērus. Bet man ienāca prātā viņas kristāmvārds. Esmu gandrīz pārliecināta. Viņu sauca par Luīzi. Un uzvārds arī sākās ar L. Kaut kāds La... nu, piemēram, kā Lamontaņs vai Labrijērs... Ne gluži tā, bet līdzīgi.

- Vai tad, kad viņa sudrabotajā somiņā lika savas mantas, jūs pamanījāt personības apliecību?

-Nē.

- Un atslēgas?

- Pagaidiet! Man liekas, es atceros atslēgas. Nevis vairākas, bet vienu pašu mazu vara atslēdziņu.

Viņš dzirdēja saucam:

- Viviān! Panāc uz brītiņu...

Viņš nesaprata, ko sieviete saka savai verdzenei vai aizbilstamajai.

- Ari Viviānai liekas, ka viņa redzējusi atslēdziņu, - Irēnas jaunkundze apgalvoja.

- Plakanu atslēgu?

- Jā, ziniet, tādu, kādas tagad mēdz izgatavot.

- Vai naudas nebija?

- Dažas salocītas naudaszīmes. To es ari atceros. Daudz tur nebija. Varbūt divas vai trīs. Simt-franku zīmes. Es vēl nodomāju, ka ar tādu naudu viņa tālu netiks.

- Vai nekā cita nebija?

- Nē, manuprāt, tas bija viss.

Pie durvīm klauvēja. Tikko bija ieradies Žan-vjē un, ieraudzījis uz galda kontaktkopijas, satrūkās tāpat kā Megrē.

- Vai jūs atradāt viņas fotogrāfijas? - viņš brīnījās.

Viņš sarauca uzacis un ieskatījās tuvāk.

- Vai to viņi uztaisīja tur augšā?

Beidzot viņš pajautāja:

- Vai nav dīvaina meitene?

Viņi joprojām par meiteni nezināja neko, un šķita, ka to pazinusi vienīgi lietoto apģērbu pārdevēja.

- Ko darīsim?

Megrē varēja vienīgi paraustīt plecus un atbildēt:

- Gaidīsim!

3. nodala

Kalponīte, kas neprot zvanīt, un vecā dāma no Klišī ielas

Megrē - mazliet saskābis, mazliet vīlies, palika Orfēvras krastmalā līdz septiņiem vakarā, tad iekāpa autobusā, lai atgrieztos Rišāra Lenuāra bulvārī. Uz apaļa galdiņa bija nolikta atlocīta avīze ar nepazīstamās portretu pirmajā lappusē, un tekstā laikam bija teikts, ka ar šo lietu nodarbojas komisārs Megrē.

Tomēr sieva neuzdeva nevienu jautājumu. Viņa nemēģināja arī vīru izklaidēt, un, ēdot vakariņas, kad galdā jau bija nolikts saldēdiens, viņš laiku pa laikam uzmeta sievai skatienu, brīnīdamies, ka viņa izskatās gandrīz tikpat norūpējusies kā viņš.

Viņš prātoja, vai viņa domā par to pašu. Vēlāk viņš apsēdās savā atzveltnī, aizsmēķēja pīpi un pārlasīja avīzi, kamēr Megrē kundze novāca galdu un mazgāja traukus. Tikai tad, kad viņa apsēdās vīram pretī ar lāpāmo zeķu groziņu klēpī, viņš pāris reizes uzmeta sievai skatienu un, it kā par kaut ko nesvarīgu runādams, nomurmināja:

- Es nevaru saprast, kādos gadījumos meitenei steidzami ievajagas vakartērpu.

r

Kāpēc viņš bija tik pārliecināts, ka viņa par to domā visu laiku? Izdzirdis kluso atvieglojuma nopūtu, Megrē pat būtu varējis apgalvot, ka viņa gaidījusi jautājumu.

- Varbūt nemaz tik tālu nav jāmeklē, - viņa sacīja.

- Ko tu gribi pateikt?

- Vīrietis, piemēram, pat neiedomātos vilkt mugurā smokingu vai fraku, ja nebūtu pilnīgi noteiktas vajadzības. Ar meitenēm ir citādi. Kad man bija trīspadsmit gadu, es stundām ilgi slepenībā strādāju, mēģinot salabot vecu vakarkleitu, ko māte bija izmetusi ārā.

Viņš pārsteigts uzlūkoja sievu, it kā atklātu tajā kaut ko pavisam negaidītu.

- Reizēm vakaros, kad visi pieņēma, ka esmu aizmigusi, es piecēlos, lai uzvilktu šo kleitu un sevi apbrīnotu spogulī. Un reiz, kad vecāku nebija mājās, es to uzģērbu, uzāvu mātes kurpes, kuras man bija par lielām, un aizgāju līdz ielas stūrim.

Viņš vairāk nekā minūti klusēja, nepamanījis, ka sieva nosarkusi par savu atzīšanos.

- Tev bija trīspadsmit gadu, - viņš beidzot sacīja.

- Viena no manām tantēm - krustmāte Sesila, kuru tu nekad neesi pazinis, bet par kuru bieži esmu stāstījusi, - tā, kura dažus gadus bija ļoti bagāta un kuras vīrs piepeši izputēja, bieži ieslēdzās guļamistabā un stundām ilgi ģērbās un sukājās, it kā postos uz operu. Ja kāds klauvēja pie durvīm, viņa atbildēja, ka sāp galva. Kādu dienu es paskatījos pa atslēgas caurumu un atklāju patiesību. Viņa vēroja sevi skapja spogulī un smaidīdma kustināja vēdekli.

- Tas bija tik sen.

- Vai domā, ka sievietes ir mainījušās?

- Ir vajadzīgs nopietnāks iemesls, lai deviņos vakarā klauvētu pie Irēnas jaunkundzes durvīm, palūgtu vakarkleitu, kaut kabatā ir tikai divi vai trīs simti franku, tūlīt to uzvilktu un ietu ārā lietū.

- Es tikai gribēju sacīt, ka iemesls var būt tāds, kas vīrietim nepavisam neliktos svarīgs.

Viņš saprata, ko sieva gribējusi sacīt, bet nebija pārliecināts.

- Vai tev nāk miegs?

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu. Viņi agri likās gulēt. No rīta bija vējš, debesis solīja lietu, un Megrē kundze uzstāja, lai vīrs ņem līdzi lietussargu. Orfēvras krastmalā viņš gandrīz palaida garām telefonsarunu, jo jau grasījās iet ārā no kabineta uz apspriedi, kad iezvanījās telefons. Pie durvīm nonācis, viņš atgriezās.

- Hallo! Komisārs Megrē klausās.

- Kāds, kas negrib teikt vārdu, vēlas ar jums runāt personiski, - telefoniste sacīja.

- Savienojiet!

Līdzko saruna sākās, viņš izdzirda tik klie-

' i

dzošu, spalgu balsi, ka iesāpējās auss, - tā mēdz runāt cilvēki, kuri nav pieraduši zvanīt.

- Vai jūs esat komisārs Megrē?

- Jā, tas esmu es. Kas runā?

Iestājās klusums.

- Hallo! Es klausos!

- Es jums gribēju kaut ko pasacīt par meiteni, kas nogalināta.

- Vai tā, ko atrada Ventimijas laukumā?

Atkal klusums. Viņš sāka prātot, vai zvanītājs

nav bērns.

- Runājiet. Vai jūs viņu pazināt?

- Jā. Es zinu, kur viņa dzīvoja.

Komisārs bija pārliecināts, ka zvanītāja klusē nevis tāpēc, ka vilcinātos vai svārstītos, bet tāpēc, ka nav pieradusi pie telefona. Viņa nevis runāja, bet kliedza, turot muti pārāk tuvu pie aparāta. Kaut kur spēlēja radio. Viņš sadzirdēja maza bērna raudas.

- Kur tas ir?

- KlišI ielas 113. numurā.

- Kas jūs esat?

- Ja gribat kaut ko uzzināt, jums tikai vajag pajautāt vecenei otrajā stāvā - Kremjē kundzei.

Komisārs sadzirdēja otru balsi, kas sauca:

- Roza! Roza! Ko tu tur...

Gandrīz tajā pašā brīdī tika nolikta klausule.

Priekšnieka kabinetā Megrē pavadīja tikai dažas minūtes, un, tā kā ieradās Žanvjē, viņš paņēma līdzi to.

Inspektors iepriekšējā dienā bija veltīgi apskrējis visu Parīzi. Bet Loņons, kas nodarbojās ar naktslokāliem un taksometru šoferiem, nebija devis nevienu dzīvības zīmi.

- Tā vien liekas, ka jaunā kalpone tikko ir ieradusies no laukiem, - Megrē teica Žanvjē. -Viņa runā izloksnē, tikai es nevaru pateikt, kādā īsti.

Klišī ielas 113. nams bija pilsonisks īres nams kā gandrīz visi tajā kvartālā. Abi vīri vispirms iegriezās pie vārtnieces, apmēram četrdesmit gadu vecas sievietes, kura uz abiem nolūkojās ar aizdomām.

- Kriminālpolicija, - Megrē pavēstīja, uzrādīdams žetonu.

- Ko jums vajag?

- Vai pie jums dzīvo kāda Kremjē kundze?

- Trešajā stāvā pa kreisi.

- Vai viņa ir mājās?

- Ja vien nav aizgājusi iepirkties. Es viņu neesmu redzējusi.

- Vai vina dzīvo vienā?

*

- Viena un arī ne viena.

- Paskaidrojiet, ko jūsu vārdi nozīmē.

- Laiku pa laikam kāds pie viņas dzīvo.

- Vai kāds tuvinieks?

- Nē. Galu galā es nezinu, kāpēc man kaut kas būtu jāslēpj. Lai viņa pati tiek galā. Viņa pa laikam pieņem kādu īmieci.

- Vai uz neilgu laiku?

- Viņai, protams, labāk patiktu kāda, kas paliek ilgi, bet viņai ir tāds raksturs, ka neviens nevar ilgi izturēt. Manuprāt, pēdējā bija piektā vai sestā.

- Kāpēc jūs uzreiz neteicāt?

- Tāpēc, ka pirmoreiz, kad Kremjē pieņēma kādu meiču, kas strādāja par pārdevēju, viņa lūdza, lai saku, ka tā ir viņas māsasmeita.

- Vai viņa jums iedeva dokumentu?

Vārtniece paraustīja plecus.

- Pirmām kārtām - īpašnieks neļauj pieņemt apakšīrniekus. Turklāt, ja izīrē mēbelētu istabu, par to jāpaziņo policijai un jāaizpilda papīri. Un

es nedomāju, ka šo ienākumu viņa uzrāda nodokļu inspekcijai.

- Vai tāpēc jūs nebrīdinājāt?

Viņa saprata, par ko ir runa. Turklāt iepriekšējās dienas avīze ar nepazīstamās fotogrāfiju vēl mētājās uz krēsla.

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Tā bija pēdējā.

- Kāda pēdējā?

- Pēdējā apakšīrniece. Večas valodā - pēdējā māsasmeita.

- Kad jūs viņu redzējāt pēdējoreiz?

- Es nezinu. Neievēroju.

- Vai zinājāt viņas vārdu?

- Kremjē kundze viņu sauca par Luīzi. Tā kā viņa, kad te dzīvoja, nekad nesaņēma nevienu vēstuli, uzvārdu nezinu. Es jau teicu, man nevajadzēja zināt, ka tā ir apakšīrniece. Cilvēkiem ir tiesības dot pajumti kādam savam radiniekam. Un tagad šī iemesla dēļ es varu zaudēt darbu. Par to droši vien būs rakstīts avīzēs?

- Iespējams. Kāda viņa bija?

- Vai meitene? Ne šāda, ne tāda. Garāmejot viņa tikko pamāja ar galvu, bet nekad pat nepa-pūlējās pateikt man kaut vārdu.

- Vai viņa te dzīvoja ilgi?

Žanvjē pierakstīja piezīmju grāmatiņā, un tas

atstāja uz vārtnieci tik lielu iespaidu, ka viņa apdomājās ik reizi, pirms izrunāja kādu teikumu.

- Ja atmiņa neviļ, viņa ieradās mazliet pirms Jaungada.

- Vai viņai bija mantas?

- Tikai mazs, zils koferītis.

- Kā viņa iepazinās ar Kremjē kundzi?

- Man jau vajadzēja iedomāties, ka tas labi nebeigsies. Tā ir pirmā reize, kad es ļauju sevi tā apvest ap stūri, bet zvēru, ka būs pēdējā. Kremjē kundze šajā mājā dzīvoja jau tad, kad vēl bija dzīvs viņas vīrs, kādas bankas direktora vietnieks. Patiesību sakot, viņi te bija jau tad, kad es atnācu.

- Kad viņš nomira?

- Pirms pieciem vai sešiem gadiem. Viņiem nebija bērnu. Viņa sūdzējās, teica, ka ir briesmīgi dzīvot vienai tik lielā dzīvoklī. Tad runāja par naudu, par pensiju, kas paliek tāda pati, kaut gan dzīves dārdzība nemitīgi pieaug.

- Vai viņa ir bagāta?

- Manuprāt - pārtikusi. Kādu dienu viņa man sacīja, ka viņai piederot divas mājas divdesmitajā rajonā. Pirmoreiz, kad viņa pieņēma īrnieci, viņa man iestāstīja, ka tā ir radiniece no provinces, bet es drīz nojautu patiesību un runāju ar viņu. Tad viņa man piedāvāja ceturto daļu īres

maksas, un es biju tāda muļķe, ka piekritu. Tiesa, dzīvoklis ir pārāk liels vienam cilvēkam.

- Vai viņa ievietoja sludinājumus avīzēs?

- Jā. Bez adreses. Tikai telefona numuru.

- No kādas vides nāca īmieces?

- To grūti pateikt. Gandrīz vienmēr - kārtīgas. Tās bija jaunas meitenes, kuras strādāja un bija priecīgas, ka var dzīvot lielākā istabā nekā mēbelētā namā, maksājot to pašu naudu vai pat vēl mazāk. Tikai vienreiz bija meiča, kura izskatījās tikpat pieklājīga kā citas, bet atklājās, ka viņa ved dzīvoklī vīriešus. Tas neturpinājās ilgāk kā divas dienas.

- Pastāstiet par pēdējo.

- Ko jūs gribat zināt?

- Visu.

Vārtniece automātiski paskatījās uz fotogrāfiju avīzē.

- Es jau sacīju - es tikai redzēju, kā viņa iet garām. Viņa no rīta ap pusdesmitiem gāja ārā no mājas.

- Vai nezināt, kur viņa strādāja?

-Nē.

- Vai viņa pusdienot nāca mājās?

- Kremjē kundze neļāva vārīt dzīvoklī.

- Kad viņa pārradās?

- Vakarā. Reizēm septiņos, reizēm desmitos vai vienpadsmitos.

- Vai viņa pa vakariem bieži kaut kur gāja? Vai draugi un draudzenes nāca viņai pakaļ?

- Nekad neviens pie viņas nav nācis.

- Vai esat viņu redzējusi vakarkleitā?

Sieviete noliedzoši papurināja galvu.

- Ziniet, viņa bija parasta meitene, kādu ir tik daudz, ka viņām pat nepievērš uzmanību. Turklāt man jau likās, ka ilgi tas neturpināsies.

- Kāpēc?

- Es jau teicu. Vecā labprāt izīrē istabu, bet negrib, ka viņu traucē. Viņa paradusi iet gulēt pusvienpadsmitos, un, ja īrniece nelaimīgā kārtā atgriežas vēlāk, tiek sarīkota īsta scēna. īstenībā viņai vajadzīga ne tik daudz īrniece, cik cilvēks, kas dzīvo mājās un vakaros spēlē ar viņu kārtis.

Viņa nesaprata, kāpēc Megrē smaida, bet viņš iedomājās par lietoto kleitu pārdevēju Duē ielā. Elizabete Kumāra pievāca nelaimē nonākušas meitenes - varbūt aiz labsirdības, bet varbūt arī tāpēc, lai nepaliktu viena, un, tā kā meitenes bija viņai parādā par visu, tās uz ilgāku vai īsāku laiku kļuva par tādām kā verdzenēm.

Kremjē kundze pieņēma īrnieces. Cik daudz gan Parīzē bija vecu sieviešu vai vecmeitu, kuras tā pūlējās iegūt sabiedrību, it sevišķi jaunas un bezrūpīgas meitenes sabiedrību?

- Ja es varētu atdot to mazumiņu naudas, ko

tā esmu nopelnījusi, un paturēt vietu...

- Vārdu sakot, jūs nezināt nedz, kas viņa bija, nedz ari no kurienes tā nāca, ko darīja, ar ko satikās.

-Nē.

- Vai jums viņa nepatika?

- Man nepatīk cilvēki, kuriem nav vairāk naudas nekā man, bet kuri izturas tā, it kā būtu pārāki.

- Vai, jūsuprāt, viņa bija nabadzīga?

- Es vienmēr viņu redzēju ģērbušos vienā un tajā pašā kleitā un mētelī.

- Vai šajā mājā ir kalpones?

- Kāpēc jūs jautājat? Trīs te ir. Pirmām kārtām - otrā stāva īrniekiem, tad trešajā stāvā pa labi. Un vēl...

- Viena no viņām ir jauna, tikko ieradusies no laukiem, vai ne?

- Jūs droši vien runājat par Rozu.

- Kura tā ir?

- No trešā stāva. Laršēriem jau ir divi bērni. Pirms diviem mēnešiem Laršēra kundze dzemdēja trešo, un, tā kā nevar atstāt dzīvokli, sameklēja kalponi no Normandijas.

- Vai Laršēriem ir telefons?

- Jā. Vīrs strādā izdevīgu darbu apdrošināšanas sabiedrībā. Nesen viņi nopirka mašīnu.

-Es jums pateicos.

- Ja iespējams, lai īpašnieks neuzzina...

- Vēl viens jautājums. Vai vakar, kad parādījās meitenes attēls avīzē, jūs viņu pazināt?

Viņa vilcinājās, tad meloja:

- Es nebiju pārliecināta. Ziniet, pirmā fotogrāfija, kuru publicēja..*

- Vai Kremjē kundze nonāca pie jums?

Vārtniece nosarka.

- Viņa ienāca pie manis pēc iepirkšanās. Viņa sacīja, ka policijai pietiekami daudz maksā, lai cilvēki nepūlētos darīt tās darbu. Es sapratu. Kad ieraudzīju otro fotogrāfiju - šo te, es sāku prātot, vai nevajadzētu piezvanīt, un īstenībā esmu priecīga, ka esat atnākuši, tā es nejūtos vairs tik nelāgi.

Namā bija lifts, ko Megrē un Žanvjē apturēja trešajā stāvā. Aiz durvīm labajā pusē varēja dzirdēt bērnu balsis, tad balsi, ko Megrē pazina un kas sauca:

-Žan Pol! Žan Pol! Vai liksiet māsiņu mierā!

Viņi piezvanīja pie durvīm kreisajā pusē. Dzīvoklī atskanēja viegli, klusi soļi. Kāds aiz durvīm jautāja:

- Kas tur ir?

- Vai Kremjē kundze?

- Ko jums vajag?

- Policija.

65

Simenons 7

Diezgan ilgi valdīja klusums, beidzot balss nomurmināja:

- Mazliet pagaidiet, lūdzu!

Viņa aizgāja - droši vien sakārtot apģērbu. Atgriežoties pie durvīm, soļi skanēja citādi -acīmredzot sieviete čības bija nomainījusi pret kurpēm. Viņa atvēra durvis negribīgi, apskatīja abus policistus mazām, urbīgām ačelēm.

- Nāciet iekšā. Es neesmu paspējusi uzkopt dzīvokli.

Tomēr mugurā sievietei bija pieklājīga melna kleita, mati - labi sasukāti. Viņa varēja būt sešdesmit piecus līdz septiņdesmit gadus veca, sīka, vāja, bet vēl apveltīta ar apbrīnojamu dzīvīgumu.

- Vai jums ir kāds dokuments?

Megrē viņai parādīja žetonu, ko viņa rūpīgi apskatīja.

- Vai jūs tiešām esat komisārs Megrē?

Sieviete ieveda viņus diezgan plašā salonā,

bet tas bija tā piekrauts ar mēbelēm un visādiem niekiem, ka tik tikko varēja pa to pārvietoties.

- Apsēdieties. Ko jūs vēlaties?

Viņa arī diezgan cienīgi apsēdās, bet pirksti nervozi sažņaudzās.

- Sakarā ar jūsu īmieci.

- Man nav īmieces. Ja man kādreiz gadās kādam aiz labsirdības dot pajumti...

- Mēs zinām, Kremjē kundze.

Viņa nezaudēja cienīgumu, bet uzmeta komisāram aizdomu pilnu skatienu.

- Ko jūs zināt?

- Visu. Mēs nepiederam pie Finansu ministrijas, un veids, kā jūs deklarējat savus ienākumus, uz mums neattiecas.

Istabā nevienas avīzes nebija, un Megrē izvilka no kabatas nepazīstamās fotogrāfiju.

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Viņa dažas dienas dzīvoja pie manis.

- Dažas dienas?

- Nu, teiksim, dažas nedēļas.

- Vai drīzāk neteiksim, ka divarpus mēnešu?

- Iespējams. Manos gados laikam ir tik maza nozīme!

- Kā viņu sauc?

- Luīze Labuāna.

- Vai šis vārds ierakstīts viņas personības apliecībā?

- Es neesmu redzējusi viņas personības apliecību. Tā viņa sevi nosauca, kad ieradās.

- Vai jūs nezināt - vai tas tiešām ir viņas vārds?

- Man nebija nekāda iemesla to apšaubīt.

- Vai viņa bija izlasījusi jūsu sludinājumu?

- Vai vārtniece jums teica?

- Tam nav nozīmes, Kremjē kundze. Nekavēsim lieki laiku. Un ziniet, ka jautājumus uzdodu es.

Viņa cienīgi sacīja:

- Ļoti labi, es klausos.

- Vai Luīze Labuāna atsaucās uz jūsu sludinājumu?

- Viņa piezvanīja un apjautājās par cenu. Es viņai to pateicu. Viņa jautāja, vai nevar maksāt mazliet mazāk, un es teicu, lai viņa pie manis atnāk.

- Vai jūs piekritāt īres maksas samazināšanai?

-Jā.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka vienmēr iežēlojos.

- Par ko?

- Kad viņas ierodas, viņas izskatās loti kārtī-

> 7 > » gas, pazemīgas un uzmanīgas. Es viņai jautāju, vai vakaros viņa bieži kaut kur iet, un viņa atbildēja noliedzoši.

- Vai jūs zinājāt, kur viņa strādā?

- Liekas, kaut kādā kantorī, bet es nezinu, kādā tieši. Tikai pēc dažām dienām sapratu, kas tā īstenībā ir par meiču.

- Un kāda viņa bija?

- Noslēgta, tāda, kura, ja nolēmusi neko neteikt...

- Vai jūs par viņu nekā nezināt? Vai viņa jums par sevi nestāstīja?

- Cik iespējams maz. Viņa iedomājās, ka te ir viesnīca. No rīta apģērbās un aizgāja, tik tikko pasveicināja, ja gadījās sastapties.

- Vai viņa vienmēr atstāja māju vienā laikā?

- Tieši tas mani pārsteidza. Divas vai trīs pirmās dienas viņa izgāja no mājas pusdeviņos, un es nospriedu, ka meitene iet uz darbu, kas sākas deviņos. Pēc tam vairākas reizes pēc kārtas viņa izgāja tikai ceturksni pāri deviņiem, un es jautāju, vai viņa mainījusi darbu.

- Ko viņa atbildēja?

- Viņa neatbildēja. Tāda viņa bija. Ja viņai kaut kas nepatika, viņa izlikās, ka nedzird. Vakaros viņa no manis vairījās.

- Vai viņai vajadzēja iet cauri salonam, lai nokļūtu savā istabā?

- Jā. Es visbiežāk uzturos te. Es aicināju viņu apsēsties, iedzert tasi kafijas vai zāļu tējas. Tikai vienu vienīgu reizi viņa parādīja laipnību un palika manā sabiedrībā, un esmu pārliecināta, ka stundas laikā neizrunāja ne piecus teikumus.

- Par ko jūs runājāt?

- Par visu ko. Es mēģināju tikt skaidrībā.

- Par ko?

- Kas viņa tāda, no kurienes ieradusies, kur dzīvojusi līdz šim.

- Vai jūs nekā neuzzinājāt?

- Es zinu vienīgi to, ka viņa pazīst dienvidus. Es viņai stāstīju par Nicu, kur senāk katru gadu dzīvojām divas nedēļas, un es redzēju, ka arī viņa tur bijusi. Kad jautāju par tēvu un māti, viņa izlikās aizsapņojusies. Ja jūs redzētu, kā viņa skatījās, jums arī apskrietos dūša.

- Kur viņa ieturēja maltītes?

- Parasti - ārpus mājas. Es neļauju vārīt istabā, jo tā var izcelties ugunsgrēks. Ja viņas te ienes spirta pavardu, es nekad nevaru zināt, kas notiks, turklāt man te ir senlaiku mēbeles, vērtīgas mēbeles, ko esmu mantojusi no ģimenes. Lai kā viņa slēpās, es tik un tā atradu maizes drupatas, un reizēm viņa tika dedzinājusi taukainus papīrus, kur droši vien bijušas ietītas desas.

- Vai viņa vakarus pavadīja viena pati savā istabā?

- Bieži. Viņa gāja ārā no mājas tikai divas vai trīs reizes nedēļā.

- Vai viņa uzposās, kad gāja prom?

- Kā lai viņa uzpostos, ja viņai piederēja viena pati kleita un viens mētelis - un vairāk itin nekas? Pagājušajā mēnesī notika tas, ko jau biju paredzējusi.

- Ko jūs bijāt paredzējusi?

- Ka drīz pienāks diena, kad viņai vairs nebūs, ar ko samaksāt īri.

- Vai viņa nesamaksāja?

- Viņa man iedeva simt franku un apgalvoja, ka pārējo samaksās nedēļas beigās. Nedēļas beigās viņa mēģināja no manis izvairīties. Es nostājos viņai ceļā. Viņa apgalvoja, ka dabūs naudu pēc vienas vai divām dienām. Nedomājiet, ka esmu kāda rausēja, ka domāju tikai par naudu. Protams, man tā vajadzīga, tāpat kā visiem citiem. Bet, ja viņa izturētos kā cilvēks, es paciestos.

- Vai jūs sacījāt, lai viņa aizvācas?

- Pirms trim dienām, dienu pirms viņas pazušanas. Es viņai vienkārši pasacīju, ka gaidu ierodamies radinieci no provinces un ka man vajadzīga istaba.

- Kāda bija viņas reakcija?

- Viņa atbildēja: “Labi.”

- Vai varat mūs aizvest uz viņas istabu?

Vecā dāma, joprojām cienīga, piecēlās.

- Nāciet. Jūs redzēsiet, ka nekur citur vina nebūtu atradusi tādu istabu.

Tiesa, istaba bija liela, to apgaismoja plati logi. Tāpat kā salonā, tajā bija pagājušā gadsimta mēbeles. Gulta - no masīva melnkoka, starp logiem - ampīra stila rakstāmgalds, pie kura droši vien savulaik strādājis Kremjē kungs un kuru tagad nebija kur citur likt. Pie logiem karājās smagi samta aizkari, un pie sienām - ģimenes fotogrāfijas melnos vai zeltītos ietvaros.

- Vienīgā nelaime, ka mums bija kopīga vannas istaba. Es arvien gaidīju, lai viņa nomazgājas pirmā, un nekad negāju iekšā nepieklauvējusi.

- Es pieņemu, ka kopš viņas aiziešanas neesat neko no šejienes aiznesusi?

- Nekādā gadījumā.

- Vai, redzot, ka viņa neatgriežas, jūs apskatījāt meitenes personiskās mantas?

- Tur jau nekā liela nav ko apskatīt. Es tikai ienācu palūkoties, vai viņa mantas paņēmusi līdzi.

- Vai viņa to bija izdarījusi?

- Nē. Jūs paši par to varat pārliecināties.

Uz kumodes varēja redzēt ķemmi un matu suku, lētu manikīra piederumu komplektu un populāra pūdera kārbu. Vēl bija tūbiņa aspirīna un kāda ar miegazālēm.

Megrē atvēra atvilktnes un tajās atrada tikai mazliet veļas un mākslīgās šķiedras apakšsvārkos ietītu elektrisko gludekli.

- Nu, ko es jums teicu! - Kremjē kundze izsaucās.

-Ko?

- Es viņu brīdināju, ka neļaušu te mazgāt un gludināt veļu. Redz, ko viņa darīja, kad vakarā veselu stundu ieslēdzās vannas istabā! Tāpēc viņa ari slēdza ciet istabu.

Otrā atvilktnē bija parasta vēstuļpapīra kārba, divi trīs zīmuļi un skrotzīmulis.

Skapī karājās kokvilnas rītakleita un stūrī stāvēja zils, vienkāršs koferis. Koferis bija aizslēgts. Atslēga nekur nebija redzama, Megrē lika lietā kabatas nazi, un veča pienāca klāt. Koferis bija tukšs.

- Vai neviens nekad nav pēc viņas jautājis?

- Neviens.

- Vai jums nav radies iespaids, ka dzīvoklī kāds ienācis jūsu prombūtnē?

- To es būtu pamanījusi. Es ļoti labi zinu, kur kas stāv.

- Vai viņai mēdza zvanīt?

- Tikai vienreiz.

- Kad tas bija?

- Pirms pāris nedēļām. Nē. Agrāk. Varbūt pirms mēneša. Kādu vakaru ap astoņiem, kad viņa bija savā istabā, kāds gribēja ar viņu runāt.

- Vai vīrietis?

- Sieviete.

- Vai varat atcerēties, kā tieši pēc viņas jautāja?

- Jautāja tā: “Vai Labuānas jaunkundze mājās?” Es atbildēju, ka laikam ir gan. Es piegāju pie viņas durvīm un pieklauvēju.

“Pie telefona, Luīzes jaunkundzi”

“Es?” viņa brīnījās.

“Jā, jūs.”

“Es eju.”

Toreiz man likās, ka viņa ir raudājusi.

- Pirms vai pēc telefona sarunas?

- Pirms, kad viņa iznāca no savas istabas.

- Vai viņa bija apģērbusies?

- Nē. Mugurā bija rītakleita un kājas - basas.

- Vai jūs dzirdējāt, ko viņa sacīja?

- Viņa nesacīja gandrīz neko. Tikai: “Jā... jā... labi... varbūt...” Un beigās piemetināja: “Uz drīzu redzēšanos!”

- Vai viņa aizgāja?

- Pēc desmit minūtēm.

- Cikos viņa pārnāca?

- Tonakt viņa nepārnāca. Viņa pārradās tikai sešos no rīta. Es gaidīju, jo biju nolēmusi viņu padzīt. Viņa sacīja, ka vajadzējis pavadīt nakti pie slimas radinieces. Viņa neizskatījās tāda, kas būtu pavadījusi laiku izpriecās. Viņa apgūlās un neizgāja no istabas divas dienas. Es viņai nesu ēst un nopirku aspirīnu. Viņa sūdzējās, ka saslimusi ar gripu.

Vai vecā varēja iedomāties, ka ik teikums veido Megrē domās tēlu, kaut likās, ka komisārs tikpat kā neklausās? Pamazām viņš saprata, kā drūmajā un pārblīvētajā dzīvoklī mitušas abas sievietes. Ar vienu neradās nekādas problēmas -tā bija viņa priekšā. Grūtāk bija iztēloties jaunās meitenes izturēšanos, tās balsi, kustības, un vēl grūtāk - ko viņa domājusi.

Vēl komisārs zināja, ka divreiz viņa bijusi Duē ielā, lai aizņemtos vakarkleitu. Pirmoreiz viņa samaksājusi. Otrreiz viņai kabatā palikuši divi vai trīs simti franku - ar tiem tikko varēja smaksāt par taksometru vai vienkāršu maltīti.

Vai pirmoreiz viņa būtu gājusi pie Irēnas jaunkundzes sakarā ar telefonsarunu? Tas likās neticami. Toreiz nebija tik vēls, kad viņa ieradās bodītē.

Turklāt viņa bija atgriezusies Klišī ielā sešos no rīta, ģērbusies parastajā kleitā un mētelī. Viņa nebūtu varējusi jau iegriezties pie Irēnas jaunkundzes un atdot zilo atlasa tērpu, jo tā cēlās vēlu.

No visa izrietēja, ka pirms diviem mēnešiem viņa vēl nebija nonākusi tādā bezizejā, jo bija ieradusies noīrēt istabu. Viņai bija maz naudas. Viņa bija runājusi, lai samazina īres maksu. No rītiem viņa atstāja dzīvokli nenoteiktā laikā -sākumā ap pusdeviņiem, vēlāk pēc deviņiem.

Ko viņa pa dienu darīja? Un vakaros, kurus pavadīja istabā?

Viņa nelasīja. Istabā nebija nevienas grāmatas, neviena žurnāla. Ja viņa šuva, tad tikai tik daudz, lai salāpītu drēbes un veļu, jo vienā atvilktnē atrada tieši trīs spolītes diega, uzpirksteni, grieznes, smilškrāsas diegu zeķēm un kārbiņā - dažas adatas.

Pēc doktora Pola apgalvojuma, viņai bija apmēram divdesmit gadu.

- Es zvēru, ka šī ir pēdējā reize, kad pieņemu īrnieci!

- Jādomā, ka viņa pati uzkopa istabu?

- Jūs taču neuzskatāt mani par kalponi? Viena no viņām mēģināja, un jūs varat man ticēt, ka drīz no sava nodoma atteicās.

- Ko viņa darīja svētdienās?

- No rītiem ilgi gulēja. Jau pirmajā nedēļā pamanīju, ka uz dievkalpojumu viņa neiet. Apjautājos, vai viņa nav katoliete. Viņa atbildēja, ka ir gan. Tā bija tikai tāda runāšana, lai kaut ko pateiktu - vai saprotat? Reizēm viņa izgāja no mājas tikai pēc vieniem. Manuprāt, viņa gāja uz kino. Atceros, reiz viņas istabā pacēlu kino biļeti.

- Vai nevarat pasacīt, kas tas bija par kino?

- Es nepievērsu uzmanību. Tā bija rozā biļete.

- Viena pati?

Piepeši Megrē pacēla uz veču smagu skatienu, it kā gribētu viņai aizliegt melot.

- Kas bija viņas somiņā?

- Kā lai es...

- Atbildiet. Gan jums ir gadījies tajā ieskatīties, kad viņa to kaut kur nometusi.

- Viņa reti to kaut kur nometa.

- Pietiek ar vienu reizi. Vai esat redzējusi viņas personības apliecību?

-Nē.

- Vai viņai tās nebija?

- Vismaz somiņā - nē. Vai vismaz toreiz nē. Tikai pirms nedēļas es tajā ieskatījos. Man radās aizdomas.

- Kādas aizdomas?

- Vai viņai ir kārtīgs darbs un vai viņa varēs samaksāt īri. Tā bija ari reize, kad es pirmoreiz redzēju meiču, kurai pieder viena vienīga kleita. Katrā ziņā man nebija nekādas iespējas uzzināt jelko par viņu, par to, ko viņa dara, no kurienes ieradusies, kur dzīvo viņas ģimene.

- Ko jūs domājāt?

- Ka viņa varbūt aizbēgusi no vecākiem. Vai arī...

-Ko?

- Es nezinu. Es nekādi nevarēju apjēgt, kas

viņa īsti ir par cilvēku, vai saprotat? Ir cilvēki, par kuriem uzreiz rodas skaidrība, kā pret viņiem izturēties. Ar viņu tā nebija. Viņai nebija nekāda akcenta. Viņa neizskatījās arī pēc meitenes no laukiem. Manuprāt, viņa bija izglītota. Ja neskaita paradumu neatbildēt uz jautājumiem un vienmēr no manis vairīties, viņa bija diezgan labi audzināta. Jā, man liekas, viņa bija ieguvusi labu audzināšanu.

- Kas tad bija viņas somiņā?

- Lūpu pomāde, pūdernīca, mutauts, atslēgas.

- Kādas atslēgas?

- Dzīvokļa — tā, kuru es viņai iedevu, un vēl ceļasomas atslēga. Vēl bija apdilis maciņš un fotogrāfija.

- Vīrieša? Sievietes?

- Vīrieša. Bet tas nav tas, ko jūs domājat. Tā ir vismaz piecpadsmit gadu veca fotogrāfija -nodzeltējusi, salauzīta, un tajā redzams gadus četrdesmit vecs vīrietis.

- Vai jūs varētu to aprakstīt?

- Glīts, elegants vīrietis. Mani pārsteidza tas, ka viņam mugurā bija ļoti gaišs uzvalks, laikam no audekla, kādus bieži esmu redzējusi Nicā. Un Nica man ienāca prātā tāpēc, ka viņam aiz muguras bija palma.

- Vai jūs nepamanījāt nekādu līdzību?

- Ar meiteni? Nē. Es ari iedomājos. Ja tas bija viņas tēvs, tad abiem nav nekādas līdzības.

- Vai jūs viņu pazītu, ja satiktu?

- Ja viņš nebūtu pārāk mainījies.

- Vai jūs par viņu īmiecei nekā neteicāt?

- Kā tad es viņai varēju pateikt, ka esmu redzējusi fotogrāfiju? Atverot somiņu? Es vienīgi runāju ar viņu par dienvidiem, par Nicu...

- Tu vari to visu nest prom, Žanvjē.

Megrē pamāja uz atvilktnēm, uz rītakleitu skapī, uz zilo koferi. Koferī pietika vietas visam, un, tā kā slēdzis bija sabojāts, vajadzēja palūgt auklu, ar ko to pārsiet.

- Vai domājat, ka man būs nepatikšanas?

- Ar mums nē.

- Ar nodokļu ierēdņiem?

Megrē paraustīja plecus un norūca:

- Tas uz mums neattiecas.

4. nodala,

-> 7

kurā ir runa par meiteni uz sola un jaunlaulāto naktslokālā

Vecā sieviete pa durvju spraugu, ko bija atstājusi vaļā, rčdzēja, ka viņi iet nevis uz liftu, bet uz dzīvokli kāpņu laukumiņa pretējā pusē. Ārā iznākot, Megrē ieraudzīja vērtni pakustamies un sacīja Zanvjē:

- Viņa ir greizsirdīga.

Reiz, kad tiesāja cilvēku, ko viņš bija nosūtījis uz zvērināto tiesu, kāds, kas komisāram blakus klausījās debates, nomurmināja:

- Man gribētos zināt, par ko viņš domā.

Un Megrē sacīja:

- Par to, ko avīzes nākamajā laidienā par viņu rakstīs.

Viņš bija pārliecināts, ka slepkavas, vismaz līdz notiesāšanas brīdim, daudz mazāk nodarbina noziegums, vēl mazāk - atmiņas par upuri, daudz vairāk - iespaids, kādu viņi atstās uz publiku. Uz kādu dienu viņi kļūst par ievērojamiem cilvēkiem. Ap viņiem rosās žurnālisti un fotogrāfi. Reizēm publika stundām stāv rindā, gaidot iespēju viņus apskatīt. Vai tad kāds brīnums, ja tad uzmācas vēlēšanās kļūt par aktieriem?

Kremjē atraitne droši vien nepavisam nepriecājās, ka policisti ienāk viņas dzīvoklī. Turklāt Megrē bija paradums uzdot jautājumus tā, ka neradās iespēja atbildēt pēc sava prāta. Viņai vajadzēja atzīties dažās diezgan nepatīkamās lietās.

Toties gandrīz stundu nodarbojās ar viņu, pierakstot katru vārdu piezīmju grāmatiņā!

Taču tūlīt pēc tam inspektors piezvanīja pie

pretējā dzīvokļa durvīm un parādīja tādu pašu godu mazai, dumjai kalponītei.

- Vai iedzersim kādu glāzīti?

Pulkstenis bija pāri vienpadsmitiem. Viņi iegāja stūra bārā un izdzēra aperitīvu, ne vārda nerunādami, it kā abi pārdomātu nupat dzirdēto.

Ar Luīzi Labuānu bija tā, kā notiek ar filmām, ko ieliek attīstītājā. Pirms divām dienām policijai viņa neeksistēja. Pēc tam viņa kļuva par zilu siluetu, par profilu uz Ventimijas laukuma slapjā bruģa, par baltu augumu uz Tiesu medicīnas institūta marmora galda. Tagad viņai bija vārds; un sāka veidoties tēls, kas joprojām palika shematisks.

Arī Rozas saimniece mazliet saīga, kad Megrē viņai sacīja:

- Vai jūs nevarētu mazliet pieskatīt bērnus, kamēr mēs uzdosim dažus jautājumus jūsu kalpotājai?

Rozai nebija pat sešpadsmit gadu, un viņa likās vēl gluži bērns.

- Vai tu man šorīt zvanīji?

- Jā, kungs.

- Vai tu pazini Luīzi Labuānu?

- Es nezināju viņas vārdu.

- Vai tu viņu sastapi kāpnēs?

-Jā, kungs.

81

Simenons 7

- Vai viņa tev kaut ko teica?

- Viņa nekad ar mani nerunāja, bet vienmēr uzsmaidīja. Man aizvien likās, ka viņa ir bēdīga. Un viņa bija līdzīga vienai kinoaktrisei.

- Vai tu esi viņu redzējusi tikai kāpnēs vai vēl kaut kur?

- Vairākas reizes.

- Kur?

- Uz sola Trinitē skvērā, kur es gandrīz katru dienu eju ar bērniem.

- Ko viņa tur darīja?

- Neko.

- Vai viņa kādu gaidīja?

- Es nekad neesmu viņu redzējusi kopā ar kādu.

- Vai viņa lasīja?

- Nē. Vienreiz viņa ēda sviestmaizi. Vai viņa zināja, ka mirs, kā jums liekas?

Tas bija viss, ko Roza viņiem pasacīja. Tas nozīmēja, ka vismaz kādu laiku Luīzei nebija noteikta darba. Viņa nepūlējās iet kaut kur tālu. Viņa pagāja gabalu pa Klišī ielu un, neatstājot savu rajonu, apsēdās pie Trinitē baznīcas.

Megrē ienāca prātā jautājums:

- Vai tu nekad neesi redzējusi viņu ieejam baznīcā?

- Nē, kungs.

Komisārs samaksāja, noslaucīja lūpas un, sekodams Žanvjē, atkal iekāpa mazajā auto. Orfēvras krastmalas priekštelpā viņš uzreiz pamanīja pelēku stāvu, pazina Loņonu, kuram deguns bija vēl sarkanāks nekā parasti, un piegāja viņam klāt.

- Vai jūs, Loņon, mani gaidāt?

- Veselu stundu.

- Izskatās, ka jūs neesat gulējis?

- Tam nav nozīmes.

- Ienāciet pie manis.

Cilvēki, kas redzēja Loņonu gaidot, viņu drīzāk varēja noturēt nevis par policistu, bet kādu, kas atnācis atzīties noziegumā - tik drūms un saskābis viņš izskatījās. Šoreiz viņš bija saaukstējies pa īstam, balss bija aizsmakusi, un viņš ne brīdi nevarēja izlaist no rokām kabatdrānu. Viņš par to nesūdzējās un izskatījās liktenim padevīgs kā cilvēks, kas ir cietis visu mūžu un cietīs, līdz viņu atpestīs nāve.

Megrē apsēdās un piebāza pīpi, bet inspektors, piemeties uz pašas krēsla maliņas, neatļāvās bilst ne vārda.

- Laikam taču jums ir kādi jaunumi?

- Es atnesu ziņojumu.

- Es klausos, vecais!

Sirsnīgais tonis neietekmēja Ūpi, kurš tajā saskatīja Dievs vien zina kādu ironiju.

- Es vakar vakarā atsāku savu iepriekšējās

nakts apgaitu un darīju to rūpīgāk. Līdz trijiem, precīzāk - līdz trijiem un četrām minūtēm es nebiju ieguvis nekādus rezultātus.

Runādams viņš izvilka no kabatas papīru.

- Taču trijos un četrās minūtēs pretī naktslokālam Zvārgulītis es uzrunāju taksometra šoferi, kādu Leonu Zirktu, piecdesmit trīs gadus vecu, kas dzīvo Levaluāperetā.

Šie sīkumi, domājams, bija gluži lieki. Bet inspektors pūlējās būt pilnīgi precīzs un tā uzsvēra, ka ir tikai zemāka ranga darbinieks, kuram nav atļauts spriest, kas ir svarīgi un kas nav.

Viņš runāja vienmuļā balsī, neskatoties uz komisāru, kurš nespēja nesmaidīt.

- Es viņam parādīju fotogrāfiju vai, pareizāk sakot, fotogrāfijas, un viņš pazina meiteni vakarkleitā.

Viņš apklusa kā aktieris - arī viņš. Viņš vēl nezināja, ka Megrē ir noskaidrojis, kā nogalināto sauc un kur viņa pēdējā laikā dzīvojusi.

- Naktī no pirmdienas uz otrdienu Leons Zirkts mazliet pirms pusnakts stāvējis pretī Romeo - jaunam naktslokālam Komartēna ielā.

Loņons visu bija sagatavojis iepriekš, izvilka no kabatas vēl vienu papīru, šoreiz - izgriezumu no avīzes.

- Tajā naktī Romeo izņēmuma kārtā nebija

atvērts parastajiem klientiem, jo zāle bija izīrēta kāzu banketam.

Tāpat kā advokāti tribunālā noliek priekšsēdētājam uz galda dokumentus, viņš nolika izgriezumu priekšā Megrē un pats atkal apsēdās.

- Kā redzat, runa ir pār kāda Marko Santoni -viņš pārstāv Francijā slavenu itāliešu vermuta mārku - precībām ar Žanīnu Armenjē jaunkundzi no Parīzes - meiteni bez profesijas. Viesu bijis daudz, jo liekas, ka Marko Santoni ļoti labi pazīst aprindās, kam patīk jautri pavadīt laiku.

- Vai to visu jums pastāstīja Zirkts?

- Nē. Es aizgāju uz Romeo. Tātad šoferis kopā ar vairākiem kolēģiem gaidījis. Lijis smalks lietus. Apmēram ceturksni pāri divpadsmitiem no lokāla iznākusi meitene zilā vakarkleitā un tumšā samta apmetnī un sākusi iet pa trotuāru. Zirkts viņai kā parasti tādos gadījumos uzsaucis:

“Vai taksometru nevajag?”

Bet viņa tikai papurinājusi galvu un gājusi tālāk.

- Vai viņš ir pārliecināts, ka tā bijusi viņa?

-Jā. Romeo ieeju apgaismo neona reklāma. Kā

jau cilvēks, kas pieradis strādāt naktīs, Zirkts pamanījis, ka kleita ir diezgan noplukusi. Un Romeo zāles pārzinis Gastons ari pazina fotogrāfiju.

- Šoferis laikam gan nezina, uz kurieni viņa gājusi?

Loņonam vajadzēja izšņaukt degunu. Viņš neizskatījās pēc cilvēka, kas guvis labus panākumus, gluži pretēji, šķita, ka viņš savā pārliecīgajā pazemībā atvainojas par sniegtajām ziņām.

- Tajā laikā no kafejnīcas iznācis kāds pāris -es gribēju teikt, pēc dažām minūtēm - un licis braukt uz Etuālas laukumu. Kad Zirkts šķērsojis Sentogistēna laukumu, viņš ieraudzījis meiteni, kura arī kājām devusies tam pāri. Viņa gājusi ātrā gaitā uz Osmana bulvāra pusi, it kā gribētu nokļūt Elizejas laukos.

- Vai tas ir viss?

- Viņš aizvedis klientus un vēlāk gluži pārsteigts ieraudzījis meiteni uz Osmana un Sent-onorē priekšpilsētas ielas stūra. Viņš paskatījies pulkstenī, jo gribējis zināt, cik ilgā laikā viņa šo ceļu veikusi. Bijis gadrīz viens naktī.

Bet ap diviem Luīze Labuāna jau bija nogalināta, un trijos viņas līķi atrada Ventimijas laukumā.

Loņons bija krietni strādājis. Un viņš vēl nebija pateicis visu. To Megrē saprata, kad redzēja viņu paliekam vietā un izvelkam no kabatas trešo papīru.

- Marko Santoni ir dzīvoklis De Berī ielā.

- Vai jūs viņu arī esat iztaujājis?

- Pēc vakariņām Romeo jaunlaulātie iekāpuši lidmašīnā un devušies uz Florenci, kur gatavojas pavadīt dažas dienas. Es runāju ar viņa kambarsulaini Zozefu Rišonu.

Loņona rīcībā nebija auto. Viņš droši vien nebija ņēmis taksometru, zinādams, ka izdevumu rēķins tiks rūpīgi pārbaudīts. Acīmredzot viņš pa nakti bija nostaigājis kājām visus šos gabalus un no rīta, bez šaubām, braucis ar metro vai autobusu.

- Es iztaujāju arī Fukē bārmeni Elizejas laukos un vēl divu citu restorānu bārmeņus. Man neizdevās aprunāties ar Maksima bārmeni, jo tas dzīvo priekšpilsētā un vēl nebija ieradies darbā.

Šķita, ka Loņona kabata ir neizsmeļama. Viņš ik pa brīdim izvilka no tās pa kādam papīra gabalam, kuri atbilda katrai pratināšanas fāzei.

- Santoni ir četrdesmit pieci gadi. Tas ir glīts vīrietis, mazliet paresns, ļoti rūpīgi kopts, viņš mēdz apmeklēt kabarē, bārus un labākos restorānus. Viņam bijušas daudzas mīļākās, it sevišķi no manekenēm un dejotājām. Cik varēju noskaidrot, Žanīnu Armenjē viņš saticis pirms četriem vai pieciem mēnešiem.

- Vai viņa bijusi manekene?

- Nē. Viņa apgrozījās citā vidē. Viņš nekad nav teicis, kur viņu atradis.

- Cik veca?

- Divdesmit divi gadi. Neilgi pēc iepazīšanās ar Santoni viņa iekārtojusies Vašingtona viesnīcā Vašingtona ielā. Santoni bieži viņu apciemojis, un reizēm Žanīna palikusi pa nakli pie viņa.

- Vai viņam tās ir pirmās laulības?

-Jā.

- Vai kambarsulainis redzēja nogalinātās fotogrāfiju?

- Es viņam to rādīju. Viņš apgalvo, ka tādu meiteni nepazīst. Es to rādīju arī trim bārmeņiem, kuri atbildēja to pašu.

- Vai kambarsulainis naktī no pirmdienas uz otrdienu bijis dzīvoklī?

- Viņš beidzis kravāt koferus sakarā ar jaunlaulāto gaidāmo ceļojumu. Neviens nav zvanījis. Santoni un viņa jaunā sieva ieradušies piecos no rīta - bijuši ļoti jautri, pārģērbušies un steigušies uz Orlī lidlauku.

Atkal iestājās klusums. Ik reizi šķita, ka Loņons visu pasacījis, bet, spriežot pēc klusēšanas veida un pazemīgās pozas, Megrē secināja, ka tā vis nav.

- Vai jūs nezināt, cik ilgi meitene bijusi Romeo?

- Es jau teicu, ka iztaujāju zāles pārzini.

- Vai pie ieejas tika prasīti ielūgumi?

- Nē. Daži rādījuši kartes, citi nē. Zāles pārzinis atceras, ka redzējis meiteni ienākam pirms pusnakts, kad visi sākuši dejot. Viņa ielaista tieši tāpēc, ka nav izskatījusies pēc parastas klientes, pieņemot, ka viņa ir jaunlaulātās draudzene.

- Tātad viņa tur palikusi apmēram stundas ceturksni?

- Jā. Es jautāju bārmenim.

- Vai viņš šorīt bija Romeo?

Un Loņons mierīgi atbildēja:

- Nē. Es aizgāju pie viņa uz mājām - netālu no Ternas vārtiem. Viņš gulēja.

Ja saskaitītu kopā visus nostaigātos kilometrus, iznāktu iespaidīgs skaitlis. Megrē iztēlojās Loņonu steidzamies pa nakti un pēc tam - rīta agrumā pa ielām gluži kā skudru, kas nes pārlieku smagu nastu, bet ko neviens nespētu novirzīt no uzsāktā ceļa.

Nebija šaubu ->■ nav iespējams atrast otru inspektoru, kas padarītu tādu darbu, neaizmirstot nevienu sīkumu, neko neatstājot nepārbaudītu, un tomēr nabaga Loņons, kas jau divdesmit gadus par to vien sapņoja, kā nokļūt Orfēvras krastmalā, tur nekad nenonāks.

Daļēji vainīgs bija viņa īgnums. Un arī tas, ka viņam nebija vajadzīgās pamatizglītības un ka viņš izkrita visos eksāmenos.

- Ko bārmenis teica?

Atkal papīra gabaliņš - ar vārdu, adresi un dažām piezīmēm. Loņonam nebija vajadzības tajās ieskatīties, viņš visu zināja no galvas.

- Vispirms viņš pamanījis, ka meitene stāv netālu no durvīm. Zāles pārzinis piegājis viņai klāt un kaut ko pusbalsī sacījis. Viņa noliedzoši papurinājusi galvu. Acīmredzot viņai jautāts, pie kāda galda viņu gaida. Pēc tam viņa iejukusi pūlī. Daudzi stāvējuši kājās. Dejots ne tikai uz deju grīdas, bet arī starp galdiņiem.

- Vai viņa runājusi ar jaunlaulāto?

- Viņai vajadzējis kādu laiciņu pagaidīt, jo tā arī dejojusi. Meitenei beidzot izdevies pieiet pie jaunās sievas, un abas diezgan ilgi sarunājušās.

Santoni bijis nepacietīgs un divreiz sarunu pārtraucis.

- Vai jaunlaulātā viņai kaut ko iedevusi?

- Es uzdevu šo jautājumu. Bārmenis nevarēja man uz to atbildēt.

- Vai izskatījies, ka viņas strīdas?

- Liekas, Santoni kundze izturējusies atturīgi, varbūt pat salti un vairākas reizes noliedzoši purinājusi galvu. Pēc tam bārmenis meiteni zilajā kleitā vairs nav ievērojis.

- Jūs gan laikam zāles pārzini neizjautājāt?

Nu jau tā bija tikpat kā spēle.

- Viņš dzīvo Kolenkūra ielā, pašā augšgalā. Arī viņš gulēja.

Loņons bijis arī pie zāles pārziņa!

- Viņš apstiprināja bārmeņa vārdus. Viņš piegājis pie meitenes, lai pajautātu, ko viņa meklē, un viņa atbildējusi, ka ir jaunlaulātās draudzene un ka viņa tikai grib pasacīt dažus vārdus.

Šoreiz Loņons piecēlās, kas nozīmēja, ka ir pateicis visu.

-Jūs, vecais, esat paveicis neticami lielu darbu.

- Es darīju tikai to, kas man bija jādara.

-Tagad ejiet gulēt. Jums vajadzētu paārstēties.

- Tā ir tikai saaukstēšanās.

- Nu jā, bet, ja neārstēsieties, saķersiet bronhītu.

- Es katru ziemu slimoju ar bronhītu un tāpēc nekad vēl neesmu palicis gultā.

Ar Loņonu bija tīrais posts. Viņš ar sviedriem vaigā bija savācis ziņas, kas droši vien bija vērtīgas. Ja tās būtu ieguvis kāds cits inspektors, Megrē tūlīt būtu sūtījis uzdevumā pārējos, lai informāciju izmantotu iespējami pilnīgi. Viens cilvēks nevar izdarīt visu.

Bet, ja šajā gadījumā Megrē rīkotos tā, inspektors Ūpis būtu pārliecināts, ka viņam atrauj kumosu no mutes.

Viņš vai mira aiz noguruma, bija slims un

galīgi sanīcis. Trijās naktīs viņš nebija gulējis vairāk kā septiņas vai astoņas stundas. Un tomēr vajadzēja ļaut viņam turpināt tādā pašā garā. Taču viņš tik un tā uzskatīs sevi par upuri, par nabaga cilvēku, kuram atstāj visnepateicīgākos darbus, bet pēdējā mirklī atrauj uzvaras laurus.

- Ko jūs par to visu domājat?

- Ja jums nav nodoma norīkot kādu citu...

- Nē jel! Es tā teicu tikai tālab, lai jūs mazliet atpūstos.

- Man pilnīgi pietiks laika atpūsties, kad aizsūtīs pensijā. Man neizdevās aiziet uz astotā rajona mēriju, kur notika laulāšana, nedz uz Vašingtonu viesnīcu, kur jaunā Santoni kundze dzīvoja pirms apprecēšanās. Manuprāt, es varētu tur noskaidrot, kur viņa dzīvojusi iepriekš, un tādā veidā uzzināt mirušās adresi.

- Divus pēdējos mēnešus viņa dzīvojusi Klišī ielā pie kādas Kremjē kundzes, atraitnes, kas izīrējusi savā dzīvoklī istabu.

Loņons saknieba lūpas.

- Mēs nezinām, ko viņa darījusi pirms tam. Atraitnei Kremjē viņa uzdevusies par Luīzi Labuānu. Atraitne nav redzējusi viņas personības apliecību.

- Vai es varu turpināt izmeklēšanu?

■Nebija vērts iebilst.

- Protams, vecais, ja vien vēlaties. Tomēr jums nevajadzētu pārpūlēties.

- Es pateicos.

Megrē labu bridi palika kabinetā viens, neredzošu skatienu vērdamies krēslā, kur nesen bija sēdējis inspektors Ūpis.

Joprojām kā fotofilmā parādījās jauni Luīzes Labuānas vaibsti, bet tie palika neskaidri.

Vai divus pēdējos mēnešus, kad viņai nebija noteikta darba, meitene meklēja Žanīnu Armenjē?

Iespējams, piemēram, ka viņa piepeši izlasījusi avīzē - draudzene precas ar Marko Santoni un lielā pieņemšana šajā sakarā tiek rīkota Romeo.

Tādā gadījumā viņa avīzi lasījusi vēlā pievakarē, jo bija jau pāri deviņiem, kad viņa steidzās pie Irēnas jaunkundzes pēc vakarkleitas. Duē ielas bodīti viņa atstāja ap desmitiem.

Ko viņa uz ielas darīja no desmitiem līdz divpadsmitiem naktī? No Duē ielas līdz Ko-martēna ielai nebija vairāk kā divdesmit minūšu gājiens.

Vai jāpieņem, ka visu šo laiku viņa pavadījusi uz ielas, vilcinādamās un svārstīdamās?

Uz rakstāmgalda vēl bija doktora Pola ziņojums. Megrē to pārlasīja. Tajā bija teikts, ka mirušās kuņģī bijis zināms daudzums alkohola.

Taču, spriežot pēc zāles pārziņa teiktā, viņai nebija iespējas kaut ko dzert diezgan īsajā Romeo pavadītajā laikā.

Vai nu viņa dzēra pirms tam, lai iedūšinātu sevi, vai ari pēc tam - laikā starp bridi, kad atstāja kāzu svinības, un to, kad viņu atrada nogalinātu Ventimijas laukumā.

Viņš atvēra inspektoru istabas durvis un pasauca Zanvjē.

- Tev būs darbiņš. Tu aizbrauksi uz Duē ielu. Kājām aiziesi līdz Komartēna ielai, iegriežoties visos bāros un visās kafejnīcās, un parādīsi fotogrāfiju.

- To, kur viņa redzama vakarkleitā?

- Jā. Mēģini arī uzzināt, vai pirmdienas vakarā laikā starp desmitiem un divpadsmitiem tur meitene redzēta.

Kad Žanvjē jau bija uz sliekšņa, Megrē viņu pasauca atpakaļ.

- Ja satiec Loņonu, nesaki, ko dari.

- Skaidrs, priekšniek!

Zilais koferis bija kabineta kaktā, un likās, ka no tā neko vairs nevar uzzināt. Tas bija lēts koferis, kādus pārdod visos tirgos staciju apkaimē. Tas bija apdilis.

Megrē atstāja kabinetu un aizgāja līdz koridora galam, kur bija viņa kolēģa Priolē - augstākās sabiedrības brigādes komisāra kabinets. Priolē

parakstīja vēstules, un Megrē mierīgi smēķēja pīpi, skatīdamies, kā tas strādā.

- Vai esmu vajadzīgs?

- Tikai viena ziņa. Vai tu pazīsti kādu Santoni?

- Marko?

-Jā.

- Viņš nupat apprecējies.

- Ko tu par viņu zini?

- Viņš pelna daudz naudas un tikpat daudz izdod. Glīts vīrietis, liels dāmu draugs, viņam patīk smalkas dinejas un grezni automobiļi.

- Vai pret viņu nekā nav?

- Nekā. Viņš nāk no labas Milānas ģimenes. Viņa tēvs ir vermuta lieltirgotājs, un Marko šo mārku pārstāv visā Francijā. Viņš bieži redzams Elizejas lauku bāros, lielos restorānos un glītu meiču sabiedrībā. Pirms dažiem mēnešiem uzķēries uz āķa.

- Viņu noķērusi Žanīna Armeņjē.

- Es nezinu, kā viņu sauc. Mums nav bijis nekāda iemesla nodarboties ar Santoni un viņa mīlas intrigām. Es par precēšanos uzzināju vienīgi tāpēc, ka šajā sakarā viņš sarīkojis varenus svētkus kādā naktslokālā, ko noīrējis.

- Man gribētos, lai tu ievāc ziņas par sievu. Viņa pēdējos mēnešus dzīvojusi Vašingtona viesnīcā. Man vajadzētu zināt viņas izcelsmi un

to, kādi bijuši viņas draugi un draudzenes. Galvenokārt - draudzenes.

Priolē ar zīmuli ierakstīja dažus vārdus piezīmju grāmatiņā.

- Vai tas ir viss? Vai tam kāds sakars ar nogalināto Ventimijas laukumā?

Megrē piekrītoši pamāja.

- Tev gan laikam nav nekādu materiālu par Luīzi Labuānu?

Priolē pagriezās pret atvērtām durvīm.

- Dofēn! Vai dzirdēji vārdu?

- Jā, priekšniek.

- Vai tu varētu pārbaudīt?

Pēc dažām minūtēm inspektors Dotens no blakus istabas uzsauca:

- Par viņu nekādu ziņu nav.

- Man žēl, vecais. Es nodarbošos ar Santoni kundzi. Taču būtu grūti viņu iztaujāt tūlīt, jo, kā raksta avīzes, jaunlaulātie vairākas dienas pavadīs Itālijā.

- Es negribētu, ka šobrīd viņu iztaujā.

Uz kamīna melnais marmora pulkstenis - tāds pats, kāds bija Megrē un citu komisāru kabinetos, - rādīja bez dažām minūtēm divpadsmit.

- Vai nenāksi kaut ko iedzert?

- Vēl nē, - Priolē atbildēja. - Es kādu gaidu.

Likās, ka Megrē nezina, ko iesākt ar savu

lielo augumu. Varēja redzēt, kā viņš lēnām iet pa koridoru, drūmi ieskatās stiklotajā uzgaidāmajā telpā, kur dirnēja pāris klientu. Pēc dažām minūtēm viņš uzkāpa pa šaurām kāpnēm un Tiesu pils bēniņstāvā atvēra laboratorijas durvis. Mērss bija noliecies pār mikroskopu.

- Vai tu izpētīji apģērbu, ko tev aizsūtīju?

Te nekad nevaldīja uztraukums, cilvēki pelēkos uzsvārčos bija noliekušies pār smalkiem darbiem, rīkojās ar sarežģītiem aparātiem mierīgā gaisotnē, un Mērss bija īsts garīgā līdzsvara etalons.

- Melnā kleita, - viņš sacīja, - nekad nav bijusi ķīmiskajā tīrītavā, bet bieži tīrīti traipi ar benzīnu, un tā regulāri sukāta. Tomēr audumā palikuši putekļi. Es tos izanalizēju. Es izpētīju arī dažus traipus, ko ar benzīnu nevar izņemt. Tā atklāju zaļu krāsu.

- Vai tas ir viss?

- Gandrīz. Daži smilšu graudi.

- Vai upes smilts?

- Jūras smilts, tāda, kāda mēdz būt Normandi-jas piekrastē.

- Vai tā ir citāda nekā Vidusjūras liedagos?

- Jā. Un arī citāda nekā okeāna krastā.

Megrē vēl pastaigāja pa laboratoriju, iztukšoja

pīpi, dauzīdams pret papēdi. Kad viņš nokāpa

97

Simenons 7

lejā, bija pāri divpadsmitiem un inspektori gāja pusdienās.

- Jūs meklē Likā! - teica viens no viņiem -Žisjē, kurš strādāja Megrē brigādē.

Komisārs atrada Likā ar cepuri galvā.

- Es tūlīt iešu prom. Es atstāju zīmīti uz jūsu rakstāmgalda. Ferē lūdz, lai piezvanāt, cik drīz vien iespējams. Liekas, sakarā ar nogalināto meiteni.

Megrē atgriezās kabinetā un paņēma klausuli.

- Savienojiet mani ar Nicas mobilo brigādi.

Nekad nebija tik maz zvanīts pēc fotogrāfijas

publicēšanas avīzēs. Šoreiz bija tikai viena zvanītāja - Roza, kalponīte no Klišī ielas.

Tomēr jādomā, ka simtiem cilvēku redzējuši meiteni, kas vismaz vairākus mēnešus staigājusi pa Parīzi.

- Hallo! Vai Ferē?

- Vai tas esat jūs, priekšniek?

Inspektors Ferē strādāja pie Megrē, pirms viņu pārcēla uz Nicu, - viņš lūdza darba vietas maiņu sievas veselības dēļ.

- Šorīt agri no rīta man zvanīja sakarā ar personu, ar kuru jūs nodarbojaties. Vai jūs tagad zināt, kā viņu sauc?

- Liekas, par Luīzi Labuānu.

- Tā ir. Vai gribat uzzināt ko sīkāk? Nekas liels jau gan nav. Es gaidīju jūsu rīkojumu, pirms uzsāku kārtīgāku meklēšanu. Tātad šorīt ap pusdeviņiem man piezvanīja zivju tirgotāja, kāda Alise Feinerū... Hallo!

- Es klausos.

- Viņa apgalvo, ka ir pazinusi meiteni, kuras fotogrāfija ievietota Eclaireur. Bet tas bijis diezgan sen. Šķiet, pirms četriem vai pieciem gadiem. Meitene bijusi vēl tikai skuķe, kas toreiz kopā ar māti dzīvojusi īres mājā kaimiņos zivju tirgotājai.

- Vai viņa varēja pateikt ko vairāk?

- Šķiet, māte bijusi slikta maksātāja, un to viņa atceras vislabāk. “No cilvēkiem, kuriem nekad neko nevajadzētu dot uz parāda...” viņa man teica.

- Ko vēl viņa stāstīja?

- Māte un meita dzīvojušas diezgan ērtā dzīvoklī netālu no Klemanso avēnijas. Māte savulaik bijusi skaista sieviete. Viņa ir vecāka, nekā parasti mēdz būt piecpadsmit vai sešpadsmit gadu vecu meiteņu mātes. Tajā laikā viņai bijis stipri pāri piecdesmit.

- No kā viņas abas pārtikušas?

- Noslēpums. Māte daudz noņēmusies ar savām tualetēm, parasti vakariņojusi ārpus mājas un atgriezusies tikai vēlu naktī.

- Vai tas ir viss? Vai šajā stāstā vīrieša nav?

- Vīrieša nav. Ja kaut kas nebūtu kārtībā, tirgotāja man to pastāstītu ar sevišķu prieku.

- Vai viņas to kvartālu atstājušas reizē?

- Tā liekas. Kādu dienu viņas pazudušas, un šķiet, ka palikuši daži parādi.

- Vai esi pārliecināts, ka tavās lietās nav La-buānas?

- Par to es iedomājos pirmām kārtām. Nekā nav. Iztaujāju kolēģus. Vienam no vecajiem darbiniekiem vārds likās pazīstams, bet viņš nevar atcerēties, kādā sakarā to dzirdējis.

- Vai tu varētu ar šo lietu nodarboties?

- Darīšu, kas manos spēkos. Ko jūs īpaši gribat uzzināt?

- Visu. Kad meitene atstājusi Nicu. Kas noticis ar māti. Kādi bijuši iztikas līdzekļi. Ar kādiem cilvēkiem satikušās. Patiesību sakot, ja meitenei toreiz bija piecpadsmit vai sešpadsmit gadu, viņa varēja vēl iet skolā. Vai esi ar mieru pārbaudīt pilsētas skolas?

- Skaidrs. Es zvanīšu, līdzko uzzināšu kaut ko jaunu.

- Ieskaties arī kazino - mātes sakarā.

- Par to es nupat tieši domāju.

Vēl daži vaibsti. Tagad tā bija skuķe, kā rādīja telefonsaruna, meitene, kas gāja pirkt zivis pie veikalnieces, kurai māte bija parādā naudu un kura viņu sevišķi laipni neuzņēma.

Megrē uzvilka mēteli, paņēma cepuri un devās lejā pa kāpnēm, kurās sastapa vīrieti starp diviem žandarmiem; uz to viņš pat nepaskatījās. Pirms komisārs izgāja pagalmā, viņš vēl iegriezās mēbelēto istabu brigādē. Viņš uzrakstīja Luīzes Labuānas vārdu uz papīra, tāpat arī Žanī-nas Armenjē vārdu.

- Vai tu varētu saviem vīriem pasacīt, lai pameklē šos vārdus kartotēkā? Drīzāk pagājušajā nekā šajā gadā.

Labāk bija, ja nabaga Loņons nezināja, ka tā Megrē padarīja daļu viņa darba.

Pirms dažām minūtēm bija beigusies lietusgāze, parādījās saule, un varēja redzēt, kā ielas žūst. Megrē gandrīz apturēja garām braucošu taksometru, tad pārdomāja un lēnām devās uz Dofina kafejnīcu, kur palika stāvam pie bāra letes. Viņš pats nezināja, ko gribētu iedzert. Divi inspektori no citas brigādes runāja par gadiem un pensijām.

- Ko jūs vēlētos, Megrē kungs?

Varēja likties, ka komisārs ir sliktā omā, bet tie, kas viņu pazina, zināja, ka tā nepavisam nav. Viņš tikai bija visur vienā laikā - atraitnes dzīvoklī Klišī ielā, pie apģērbu tirgotājas Duē ielā, uz sola Trinitē laukumā, un tagad vēl Nicā, kur iztēlojās meiteni pie zivju tirgotājas.

- Pērno! - viņš, neko nedomādams, sacīja.

Vai tad Pols neteica, ka meitene, pirms viņai

sists pa galvu, nokritusi ceļos?

Mazliet pirms tam viņa bija iegājusi Romeo Komartēna ielā, kur taksometra šoferis pamanīja viņas apdilušo kleitu, kur bārmenis redzēja viņu slīdam starp dejotājiem, kur viņa runāja ar zāles pārzini un pēc tam - ar jaunlaulāto.

Pēc tam viņa gāja pa lietu. Taksometra šoferis redzēja, kā viņa šķērso Sentogistēna laukumu, pēc tam pamanīja Osmana bulvārī uz Sentonorē priekšpilsētas ielas stūra.

Naudas viņai nebija tikpat kā nemaz, tik tikko iznāktu maltītei. Vecā Kremjē kundze bija uzteikusi istabu.

Viņa nevarēja nekur tālu aiziet, un kaut kur viņu iepļaukāja, viņa nokrita ceļos, un kāds viņai iesita pa galvu ar kaut ko cietu un smagu.

Tas viss notika ap diviem naktī, ja paļaujas uz autopsijas rezultātiem. Ko viņa darīja no divpadsmitiem līdz diviem?

Pēc tam rīkojās nevis viņa, bet slepkava, kurš nolika līķi pašā Ventimijas laukuma vidū.

- Jocīga meitene! - Megrē norūca.

- Ko jūs teicāt? - viesmīlis jautāja.

- Neko. Cik pulkstenis?

Viņš brauca uz mājām pusdienās.

- Zini, par to jautājumu, ko tu man vakar vakarā uzdevi... - Megrē kundze teica, kad viņi abi ēda. - Es par to domāju visu rītu. Ir vēl viens iemesls, kāpēc meitene varētu uzvilkt vakarkleitu.

Pret sievu viņš nebija tik smalkjūtīgs kā pret Loņonu, viņš tikai izklaidīgi nomurmināja, neatstādams viņai nekādu iespēju izcelties:

- Es zinu. Viņa to darīja, lai ietu uz kāzu svinībām.

Megrē kundze neteica neko.

5. nodala

par dāmu, kas nopelna iztiku pie ruletes galda, vecmeitu, kura grib pateikt visu, un meitēnu, kas slēpjas zem gultas

Tajā pēcpusdienā Megrē divas vai trīs reizes, paceļot galvu no papīriem, paskatījās debesīs, un tās bija nevainīgi zilas, ar baltiem mākoņiem zelta maliņām, bet saule lītin lija pār jumtiem, tā ka viņš nopūtās, pārtrauca darbu un gāja atvērt logu.

Ik reizi viņš tik tikko paspēja atgriezties vietā un nobaudīt pavasarīgo gaisa pūsmu, kas piešķīra pīpes dūmam īpašu garšu, kad papīri sāka vējā drebēt, kustēties un beigu beigās aizlidoja uz visām pusēm.

Mākoņi debesīs bija vairs nevis balti, bet zilganpelēki, un lietus lija slīpām, spēcīgām šaltīm, bungodams pa palodzi; uz Senmišela tilta cilvēki piepeši sāka iet ātrāk, gluži kā vecās mēmajās filmās, kur sievietes ar abām rokām pietur svārkus.

Otrreiz no debesīm nāca nevis lietus, bet krusa, kas lēkāja gluži kā pingponga bumbiņas, un, kad viņš aizvēra logu, dažs krusas grauds baltoja telpas vidū.

Vai Loņons joprojām staigāja pa āru skābu seju, ausis nolaidis gluži kā medību suns, kas pūlī dzen Dievs vien zina kādas pēdas? Tas bija pilnīgi iespējams. Viņš nezvanīja. Viņš nekad neņēma līdzi lietussargu. Viņš nebija arī no tiem, kas paslēptos vārtos, lai pagaidītu, kad lietus gāze beigsies, gluži pretēji - viņš droši vien izjuta rūgtu prieku, ļaujot, lai viņu - netaisnības un paša sirdsapziņas upuri -, ejot pa trotuāru, vienīgo izmērcē vispamatīgākais gāziens.

Žanvjē pārradās ap trim mazliet izspūris. Reti viņu varēja redzēt ar tik dzirkstīgām acīm un jautru balsi.

- Kārtībā, priekšniek!

- Ko tu uzzināji?

Klausoties Žanvjē, varēja likties, ka viņš nupat atradis meiteni dzīvu.

- Jums bija taisnība.

- Paskaidro tuvāk.

- Es biju visos bāros un visās kafejnīcās.

- To es redzu gan.

- Viņa iegājusi tajā, kas atrodas uz Komartēna un Senlazāra ielu stūra. Viesmīli, kurš viņu apkalpojis, sauc par Eiženu. Viņš ir plikpauris, dzīvo Bekolebrijērā, un viņam ir meita gandrīz tādā pašā vecumā kā nogalinātā.

Žanvjē nodzēsa cigareti pelnutraukā un aizsmēķēja citu.

- Viņa ieradusies ap pusvienpadsmitiem un apsēdusies stūrī pie kases. Licies, ka viņai salst, un viņa pasūtījusi groku. Kad Eižens to pasniedzis, viņa lūgusi telefona žetonu. Meitene iegājusi kabīnē. Gandrīz tūlīt iznākusi ārā. Un tā līdz pašai pusnaktij viņa vismaz desmitreiz mēģinājusi kādu sazvanīt.

- Cik groku viņa iedzērusi?

- Trīs. Ik pēc dažām minūtēm atgriezusies kabīnē un griezusi numuru.

- Vai beigās viņa kādu sazvanījusi?

- Eižens nezina. Katru reizi licies, ka vina

1 k

tūlīt sāks raudāt. Viņa nav raudājusi. Viesmīlis mēģinājis uzsākt sarunu, bet meitene uz to skatījusies neatbildēdama. Redzat, kā saskan! Viņa izgāja no Duē ielas veikaliņa mazliet pēc desmitiem. Viņai pietika laika kājām aiziet līdz Komartēna ielai. Viņa sēdēja kafejnīcā, pūloties kādu sazvanīt, līdz devās uz Romeo. Trīs groki meitenei nav nekāds nieks. Viņa droši vien bija krietni iesilusi.

- Un makā naudas vairs nebija, - Megrē piemetināja.

- Par to es neiedomājos. Taisnība. Ko tagad darīt?

- Vai tev nekā steidzama nav?

- Tikai parastās lietas.

Nu arī inspektors bija noliecies pār rakstāmgaldu, droši vien nožēlodams, ka gājiens pa kafejnīcām bijis tik īss.

Megrē šķirstīja lietas, izdarīja piezīmes, laiku pa laikam piezvanīja kādam citam dienestam. Bija gandrīz pieci, kad ienāca Priolē, kurš, pirms apsēdās, jautāja:

- Vai es tevi netraucēju?

- Nepavisam nē. Es te pabeidzu vecas lietas.

- Vai pazīsti Lisjēnu, manu inspektoru, kurš dzīvo netālu no tevis?

Megrē viņu neskaidri atcerējās. Tas bija mazs, drukns vīriņš loti tumšiem matiem, kura sievai * » 7 piederēja ārstniecisko zāļu veikaliņš Šemēnverta ielā. Viņš reizēm inspektoru redzēja kopā ar sievu - vasarās, kad viņi stāvēja uz bodītes sliekšņa un Megrē ar kundzi gāja ciemos pie doktora Par-dona.

- Pirms stundas ceturkšņa es uz labu laimi uzdevu jautājumu viņam - tāpat kā citiem inspektoriem.

- Par Zanīnu Armenjē?

- Jā. Inspektors skatījās manī, uzacis saraucis.

“Tas ir gan jocīgi,” viņš atbildēja. “Sieva nupat pusdienlaikā par to runāja, bet es necik uzmanīgi neklausījos. Pagaidiet. Es mēģināšu atcerēties viņas vārdus. Ak jā: “Vai atceries glīto sarkanmati ar skaistajām krūtīm, kura dzīvoja blakus mājā? Viņa nupat apprecējusi bagātu vīru. Kāzām viņi noīrējuši veselu krogu.”

Sieva pateica vārdu. Viņa tiešām ir Armenjē. Un sieva vēl piemetināja: “Manuprāt, viņa jau nu vairs nenāks pirkt dēles.””

Megrē varbūt bija viņu saticis, tāpat kā Megrē kundze, kura parasti iepirkās tajos pašos veikalos, kur Armenjē, jo pārtiku gandrīz vienmēr iegādājās Šemēnverta ielas tirgotavās.

- Lisjēns jautāja, vai viņam ar to nodarboties. Es atbildēju, ka droši vien gribēsi lietu paturēt pats.

- Vai par Santoni nav nekā jauna?

- Nekā interesanta, vienīgi tas, ka draugi brīnījušies par viņa laulībām. Līdz tam viņa mīlas sakari nekad nav bijuši ilgi.

Saruna notika starp divām lietusgāzēm. Saule spīdēja, slapjās ielas kūpēja. Megrē gribējās būt ārā, un viņš jau gandrīz vilka mugurā mēteli un ņēma cepuri, kad iezvanījās telefons.

- Hallo! Komisārs Megrē klausās.

Zvanīja no Nicas. Ferē tur laikam bija uzzinājis ko jaunu, jo runāja diezgan satrauktā balsī, tāpat kā pirms brīža Zanvjē.

- Es atradu māti, priekšniek! Lai ar viņu parunātos, man vajadzēja braukt uz Montekarlo.

Tā mēdz būt gandrīz vienmēr. Lieta nekust uz priekšu stundām un dienām ilgi, tad visas ziņas pienāk reizē.

- Vai viņa bija kazino?

- Viņa tur ir vēl tagad. Viņa paskaidroja, ka nevar atstāt ruleti, iekams nav atguvusi paspēlēto un vinnējusi tik, lai varētu iztikt. Pēc tam viņa iet prom.

Megrē pazina šo spēlmaņu paradumu.

- Kāds pie jums laiks?

- Brīnišķīgs. Pilnas malas ārzemnieku, kas ieradušies uz karnevālu. Rīt mums būs ziedu karš, un patlaban būvē estrādes.

- Vai viņu sauc par Labuānu?

- Viņas personības apliecībā rakstīts: Žermē-na Labuāna, bet viņa grib, lai sauc par Lilī. Tā ir gandrīz sešdesmit gadu veca sieviete, kas stipri krāsojas un valkā dārglietu imitācijas lielā daudzumā. Man bija ārkārtīgi grūti atraut viņu no ruletes galda, kur viņa bija iekārtojusies kā pastāvīga spēlmane. Lai to panāktu, man vajadzēja bez aplinkiem paziņot: “Jūsu meita ir mirusi.”

Megrē jautāja:

- Vai no avīzēm viņa to nebija uzzinājusi?

- Viņa avīzes nelasa. Tādi ļaudis domā vienīgi par ruleti. Katru rītu viņi nopērk mazu izdevumu, kurā publicē iepriekšējā dienā un naktī kritušos numurus. Viņu ir zināms skaits - no rita viņi iesēžas autobusā Nicā un steidzas pie ruletes galdiem kā pārdevējas lielos veikalos - pie savām letēm.

- Kāda bija viņas reakcija?

- Grūti pateikt. Tikko sarkanais bija kritis piekto reizi, un viņa bija likusi uz melno. Vispirms viņa pastūma uz galda dažus žetonus. Lūpas kustējās, bet es nedzirdēju, ko viņa teica. Tikai tad, kad beidzot krita melnais, viņa pievāca vinnestu un piecēlās.

“Kā tas notika?” viņa jautāja.

“Vai jūs negribētu iznākt man līdzi ārā?”

“Tagad es nevaru. Man jāuzmana galds. Neviens mums neliedz runāt tepat. Kur tas notika?”

“Parīzē.”

“Vai viņa mirusi slimnīcā?”

“Viņa nogalināta. Viņu atrada mirušu uz ielas.”

“Vai nelaimes gadījums?”

“Slepkavība.”

Viņa likās pārsteigta, bet turpināja klausīties krupjē balsī, kas ziņoja rezultātus. Vienu mirkli viņa sacīja:

“Vai neiebilstat?”

Piegājusi pie galda, viņa nolika uz tā žetonus. Es sāku prātot, vai viņa nelieto narkotiskas vielas. Bet padomājis secināju, ka tā droši vien nav. Viņa nonākusi tiktāl, ka cilvēks kļūst par tādu kā mašīnu, vai saprotat?

Megrē piekrita. Viņš bija redzējis citas tādas pašas.

- Bija grūti no viņas kaut ko izvilkt. Viņa atkārtoja:

“Kāpēc jūs nevarat pagaidīt vakaru, kad atgriezīšos Nicā? Tad pateikšu visu, ko vēlaties. Man nekas nav slēpjams.”

Vai klausāties, priekšniek? Ņemiet vērā, ka viņai savā ziņā bija taisnība, apgalvojot, ka nevar atstāt kazino. Tur nemitīgi spēlēt - tiem ļaudīm tas ir tikpat kā arods. Viņu rīcībā mēdz būt noteikta summa, ar kuru var likmi zināmu skaitu reižu dubultot. Kamēr viņiem ir iespējams dubultot un vinu krāsa beidzot krīt, vini neko * 7 » neriskē. Tātad viņiem jāapmierinās ar mazu peļņu, tieši tik lielu, lai varētu kaut kā iztikt un katru dienu samaksāt autobusa biļeti. Šajā grupā ir daži vīrieši, bet visvairāk - pavecu sieviešu. Ja cilvēku ir daudz un visi galdi aizņemti, no šiem ļaudīm atbrīvojas, iedodot tik, cik viņi dažu stundu laikā būtu vinnējuši.

- Vai viņa dzīvo viena?

- Jā. Man jābrauc uz turieni, līdzko viņa būs atgriezusies. Viņa mitinās mēbelētā istabā Grēza ielā netālu no Viktora Igo bulvāra. Viņas kleitas ir desmit un vairāk gadu vecas, tāpat kā cepures. Es jautāju, vai viņa ir precējusies, un viņa atbildēja:

“Tas atkarīgs no tā, ko jūs saucat par precēšanos.”

Viņa pastāstīja, ka bijusi māksliniece un gadiem ilgi, saukdamās par Francijas Liliju, apbraukājusi Austrumus un Mazāziju. Manuprāt, jūs zināt, kas tas ir?

Savulaik Parīzes aģentūras vervēja tādas mākslinieces. Viņām iemācīja dažus deju soļus vai dažas dziesmas. Pēc tam sūtīja uz Turciju, Ēģipti vai Beirutu, kur viņas bija bārdāmas.

- Vai tur piedzimusi meita?

- Nē. Viņa dzimusi Francijā, kad mātei bijis jau gandrīz četrdesmit gadu.

- Nicā?

- Cik sapratu - jā. Nav viegli pratināt cilvēku, kura skatiens piekalts ruletes bumbiņai un rokas sažņaudzas ik reizi, kad bumbiņa apstājas. Galu galā viņa kategoriski paziņoja:

“Es taču neko sliktu neesmu darījusi, vai ne? Tāpēc lieciet mani mierā. Un es apsolu vakarā atbildēt uz visiem jūsu jautājumiem.”

- Vai tas ir viss, ko tu uzzināji?

- Nē. Meitene aizbraukusi pirms četriem gadiem, atstājot vēstuli, kurā paziņojusi, ka neatgriezīsies.

- Tātad viņai bija apmēram sešpadsmit gadu?

- Tieši sešpadsmit. Viņa aizbēgusi savā dzimšanas dienā un nekad nav mātei devusi nekādu ziņu.

- Vai māte policiju nav brīdinājusi?

- Nē. Manuprāt, viņa jutās tikai atvieglota, ka tikusi no meitas vaļā.

- Vai viņa nekad nav zinājusi, ko meitene dara?

- Pēc dažiem mēnešiem viņa saņēmusi vēstuli

no kādas Porē jaunkundzes, kura dzīvo Šemēn-verta ielā un rakstījusi, ka Labuāna kundze rīkotos pareizāk, ja nelaistu meitu vienu uz Parīzi. Es nezinu, kādā namā Porē kundze dzīvo. Labuāna kundze apsolīja šovakar man to pasacīt.

- Es zinu, kur viņu atrast.

- Vai esat lietas kursā.

- Vairāk vai mazāk.

Megrē pameta skatienu uz Priolē, kurš klausījās. Tagad vienas un tās pašas ziņas nāca no vairākām pusēm.

- Cikos jums sarunāta ar viņu satikšanās?

- Līdzko viņa atgriezīsies Nicā. Tas var notikt septiņos vakarā vai pat pusnaktī. Tas atkarīgs no ruletes.

- Zvani man uz Rišāra Lenuāra bulvāri.

- Norunāts, priekšniek.

Megrē nolika klausuli.

- Spriežot pēc tā, ko Ferē man pavēstīja no Nicas, - viņš teica, - sieviete, pie kuras Šemēn-verta ielā dzīvojusi Zanīna Armenjē, ir kāda Porē jaunkundze. Un tā pazīst Luīzi Labuānu.

- Vai iesi uz turieni?

Megrē pavēra durvis.

- Vai nāksi man līdzi, Zanvjē?

Pēc brīža viņi kāpa mašīnā. Semēnverta ielā viņi apstājās pie ārstniecības zāļu veikaliņa un

113

Simenons 7

ieraudzīja Lisjēna sievu stāvam pie letes patumšā, jauki smaržojošā telpā.

- Ko varu darīt jūsu labā, Megrē kungs?

- Liekas, jūs pazīstat Žanīnu Armenjē?

- Vai vīrs jums teica? Tieši šodien pie pusdienu galda es par viņu runāju, jo viņa apprecējusies -avīzē raksta par kāzām. Tā ir ļoti skaista meiča.

- Vai jūs sen viņu pazīstat?

- Vismaz trīs gadus. Pirmoreiz ieraudzīju neilgi pirms tam, kad vīrs saņēma paaugstinājumu. Tas ir apmēram pirms trīsarpus gadiem.Viņa bija vēl pavisam jauna, bet pilnīgi izveidojusies, ļoti sievišķīga, un visi vīrieši uz ielas skatījās atpakaļ, viņu pamanījuši.

- Vai viņa dzīvoja blakus namā?

- Pie Porē jaunkundzes, kas man ir laba kliente un strādā telefona centrālē. Porē jaunkundze ir viņas krustmāte. Manuprāt, beigās viņas nevarēja saprasties, un meitene nolēma dzīvot viena.

- Vai, jūsuprāt, Porē jaunkundze ir mājās?

- Ja nemaldos, šonedēļ viņa sāk darbu sešos un beidz trijos. Iespējams, ka viņu satiksiet.

Mazliet vēlāk Megrē un Žanvjē iegāja blakus namā.

- Vai te dzīvo Porē jaunkundze? - Megrē jautāja vārtniecei.

- Trešajā stāvā pa kreisi. Tur kāds jau ir.

Mājai nebija lifta. Kāpnēs valdīja krēsla. Pie

durvīm zvana pogas vietā karājās zeltīta aukla, kuru paraujot, iekšā atskanēja vāri tinkšķi.

Durvis atvērās uzreiz. Viņos bargi raudzījās vāja sieviete smailu seju un melnām acīm.

- Ko jums vajag?

Brīdī, kad Megrē gatavojās atbildēt, viņš pamanīja dzīvokļa pustumsā inspektora Loņona seju.

- Es atvainojos, Loņon. Es nezināju, ka esat

te.

Ūpis skumjā padevībā raudzījās uz komisāru. Porē jaunkundze nomurmināja:

- Vai tad jūs esat pazīstami?

Viņa nolēma laist vīriešus iekšā. Ļoti tīrais dzīvoklis smaržoja pēc virtuves. Viņi mazajā ēdamistabā bija četri un nezināja, kur nostāties.

- Vai jūs jau sen atnācāt, Loņon?

- Pirms nepilnām piecām minūtēm.

Nebija īstais brīdis jautāt, kā viņš uzzinājis adresi.

- Vai esat jau kaut ko noskaidrojis?

Atbildēja Porē jaunkundze:

- Es sāku stāstīt, ko zinu, un es nepabeidzu. Ieraudzījusi portretu avīzē, es negāju uz policiju tāpēc, ka nebiju pārliecināta, vai tā ir viņa. Trīsarpus gados cilvēki var mainīties, sevišķi tik jauni. Turklāt man nepatīk iejaukties lietās, kas uz mani neattiecas.

- Vai Žanīna Armenjē ir jūsu radiniece?

- Es runāju nevis par viņu, bet par viņas draudzeni. Bet Žanīna ir mana pusbrāļa meita, un es tiešām nevaru piekrist viņa audzināšanas principiem.

- Vai vina ir no dienvidiem?

>

- Ja jūs Lionu saucat par dienvidiem. Mans nabaga brālis strādā kādā vērptuvē un, kopš zaudējis sievu, ir pilnīgi pārvērties.

- Kad sieva nomira?

- Pagājušajā gadā.

- Vai Žanīna Armenjē Parīzē ieradās pirms četriem gadiem?

- Jā, gandrīz pirms četriem gadiem. Viņai Liona nelikās pietiekami laba. Viņai bija septiņpadsmit gadu, un viņa gribēja dzīvot pati savu dzīvi. Liekas, tagad viņas visas ir tādas. Brālis atrakstīja, ka nespēj noturēt meitu pie sevis, ka viņa nolēmusi braukt prom, un lūdza, vai esmu ar mieru viņu ņemt pie sevis. Es atbildēju piekrītoši, rakstīju, ka varbūt pat atradīšu viņai darbu.

Viņa skaidri izrunāja katru zilbi, it kā vēstītu kaut ko ārkārtīgi svarīgu. Skatīdamās te uz vienu, te otru vīrieti, viņa piepeši jautāja:

- Kā var būt, ka jūs, kaut visi esat no policijas, neieradāties reizē?

Ko lai atbild? Loņons nolieca galvu, un Megrē sacīja:

- Mēs piederam pie dažādiem dienestiem.

Padarot stāvokli vēl neveiklāku, viņa, skatīdamās uz Megrē iespaidīgo augumu, sacīja:

- Manuprāt, galvenais esat jūs? Kāda ir jūsu dienesta pakāpe?

- Komisārs.

- Vai jūs esat komisārs Megrē?

Un, kad komisārs pamāja ar galvu, viņa piedāvāja tam krēslu.

- Apsēdieties. Es jums izstāstīšu visu. Kur es paliku? Ak jā, pie pusbrāļa vēstules. Es to varu atrast, ja vēlaties, jo es glabāju visas vēstules, ko saņemu, arī no ģimenes locekļiem.

- Tas nav nepieciešami. Paldies.

- Kā vēlaties. Vārdu sakot, es saņēmu šo vēstuli, atbildēju, un kādu rītu ap pusastoņiem ieradās brāļameita. Tas vien jau rāda, kāda viņa ir. Pastāv lieliski dienas vilcieni, bet viņai vajadzēja braukt pa nakti. Jo tas ir romantiskāk, vai saprotat? Paldies Dievam, todien es strādāju otrajā maiņā. Tas nu tā. Es neko neteikšu nedz par viņas apģērbu, nedz frizūru. Bet es viņai gan pasacīju pāris vārdu, neslēpjot, ka viņai nevajadzētu staigāt apkārt tādai, ka viss kvartāls rāda ar pirkstu, ka viņa darītu prātīgāk, ja mainītu manieres.

Dzīvoklis, ko īrēju jau divdesmit divus gadus, nav nedz liels, nedz grezns, bet man tomēr ir divas guļamistabas. Vienu nodevu Žanlnas rīcībā. Veselu nedēļu gāju pastaigāties kopā ar viņu, rādot Parīzi.

- Kādi bija viņas nolūki?

- Vai jūs to jautājat man? Galvenais - atrast bagātu vīrieti un ar to apprecēties. Ja varu ticēt avīzei, viņa savu mērķi ir sasniegusi. Tikai es negribētu izmēģināt visu to, ko izmēģinājusi viņa.

- Vai viņa darbu atrada?

- Viņa kļuva par pārdevēju kādā Lielo bulvāru veikalā. Ādas izstrādājumu veikalā netālu no Operas laukuma.

- Vai viņa tur palika ilgi?

Jaunkundzei gribējās stāstīt pēc pašas prāta, un viņa to neslēpa.

- Ja jūs visu laiku uzdosiet jautājumus, es zaudēšu domas pavedienu. Es pateikšu visu, varat neuztraukties. Vārdu sakot, mēs abas dzīvojām te. Vienu nedēļu esmu brīva no rītiem, otru - pēc trijiem pēcpusdienā. Tā pagāja mēneši. Tas notika ziemā. Tā bija ļoti auksta ziema. Es joprojām iepirkos tepat tuvumā, kā vienmēr biju darījusi. Un aizdomas man radās pārtikas dēļ, sevišķi tāpēc, ka sviests sāka pazust neparastā ātrumā. Arī maize. Reizēm es neatradu pieliekamajā gaļas vai pīrāga atlikumus, ko biju atstājusi - par to biju pilnīgi pārliecināta.

“Vai tu apēdi kotleti?”

“Jā, krustmāt. Pagājušajā naktī man iegribējās

ēst.”

Nu, es gari nestāstīšu. Pagāja labs laiks, pirms sapratu, ko tas nozīmē. Vai varat iedomāties, kas īstenībā notika? Man nezinot, visu laiku dzīvoklī mitinājās vēl viena persona.

Varu jūs tūlīt nomierināt, tas nebija vīrietis, tā bija meitene. Tā, kuras portrets nodrukāts avīzē un kura atrasta mirusi Ventimijas laukumā. Un tas, starp mums runājot, pierāda, ka manām bažām bija iemesls, jo tādas lietas nenotiek ar kārtīgiem cilvēkiem.

Viņai ne reizi nevajadzēja ievilkt elpu. Viņa stāvēja kājās ar muguru pret logu, salikusi rokas uz plakanā vēdera, un vārdi sekoja vārdiem, teikumi - teikumiem, gluži kā rožukroņa krellītes.

- Nebaidieties, esmu gandrīz beigusi. Es negribu ļaunprātīgi izmantot jūsu laiku, jo droši vien esat ļoti aizņemts cilvēks.

Viņa runāja vienīgi ar Megrē, un Loņons viņas uztverē bija tikai statists.

- Vienu rītu es tīrīju dzīvokli, zem Žanīnas gultas paripoja diegu spolīte, es noliecos, lai to paceltu. Atzīstos, ka skaļi iekliedzos, un nezinu, ko jūs būtu darījis manā vietā. Zem gultas bija cilvēks, kāds, kas manī raudzījās kaķa acīm.

Labi vēl, ka tā bija sieviete. Tāpēc tik ļoti nebaidījos. Es katram gadījumam paņēmu krāsns kruķi un teicu:

“Nāciet ārā!”

Viņai nebija pat ne tik daudz gadu kā Zanīnai

- diezin vai daudz vairāk par sešpadsmit. Bet, ja domājat, ka viņa raudāja vai lūdza piedošanu, jūs maldāties. Viņa uz mani skatījās tā, it kā briesmone būtu es.

“Kas jūs ieveda dzīvoklī?”

“Es esmu Žanīnas draudzene.”

“Vai tas ir iemesls slēpties zem gultas? Ko jūs tur darījāt?”

“Es gaidīju, kad jūs aiziesiet.”

“Kāpēc?”

“Lai arī ietu ārā.”

Vai jūs, komisāra kungs, varat kaut ko tādu iedomāties? Tas tā bija turpinājies nedēļām un mēnešiem. Viņa bija ieradusies Parīzē reizē ar manu brāļameitu. Abas iepazinušās vilcienā. Viņas braukušas trešajā klasē un, nespēdamas aizmigt, pavadījušas nakti pļāpādamas. Meičai, ko sauca par Luīzi, bija tieši tik daudz naudas, lai varētu iztikt divas vai trīs nedēļas.

Viņa bija atradusi darbu - līmēt markas uz

aploksnēm kaut kādā kantori, bet priekšnieks laikam ļoti drīz bija izteicis piedāvājumus, un viņa bija to iepļaukājusi.

Tā viņa man teica, bet nezinu, vai tā ir taisnība.

Palikusi bez naudas, izlikta no mēbelētās istabas, kur bija dzīvojusi, viņa sameklēja Žanīnu, un lā bija ļāvusi dažas naktis, kamēr Luīze atradis citu darbu, pārlaist te.

Zanīna neiedrošinājās man to sacīt. Viņa ieveda draudzeni dzīvokli, kad manis nebija mājās, un, līdz aizmigu, Luīze slēpās brāļameitas pagultē.

Nedēļās, kad strādāju otrajā maiņā, viņai vajadzēja palikt pagultē līdz pustrijiem, jo es sāku darbu trijos.

Megrē jau no paša sākuma pūlējās apspiest smaidu, jo krustmāte nenolaida no viņa acis un nebūtu pieļāvusi ne mazāko ironijas izpausmi.

- Vārdu sakot... - viņa atkārtoja.

Tā bija vismaz trešā reize, kad viņa izteica šos vārdus, un Megrē neviļus paskatījās pulkstenī.

- Ja es jūs garlaikoju...

- Nepavisam nē.

- Vai jums ir paredzēta satikšanās?

- Man vēl ir laiks.

- Es beidzu. Es tikai gribēju jums atgādināt, ka mēnešiem biju dzīvojusi trešās personas klātbūtnē, pati nezinot, ka tepat blakus bija avantūriste, kuru

»

es pat nepazinu un kura izspiegoja katru manu soli. Es dzīvoju savu ikdienas dzīvi, domādama, ka esmu pati savā mājā, pat nenojaušot...

- Vai jūs aizrakstījāt viņas mātei?

- Kā jūs to zināt? Vai viņa jums pateica?

Loņons izskatījās dziļi vīlies. Viņš bija atklājis, kur dzīvo Porē, un par to droši vien maksājis ar ilgiem un nogurdinošiem klejojumiem pa Parīzi. Cik lietus gāzes mērcēja viņa plecus, viņam no tām ne mirkli nevairoties?

Bet Megrē nebija nekādas vajadzības atstāt kabinetu. Ziņas pienāca, komisāram nemaz nepūloties. Un viņš ne tikai ieradās pie Porē gandrīz vienā laikā ar Loņonu, bet, šķiet, pat zināja, vairāk nekā inspektors.

- Sākumā es mātei nerakstīju. Sākumā es izmetu skuķi pa durvīm, piekodinādama, lai viņa te savu kāju vairs nesper. Es laikam gan varēju viņu iesūdzēt?

- Par nelikumīgu ielavīšanos dzīvoklī?

- Un par ēdienu, ko viņa man zaga visus tos mēnešus. Kad brāļameita pārnāca, es viņai skaidri un gaiši pateicu, ko domāju par viņu un viņas draudzenēm.

Žanīna nebija daudz labāka, to es sapratu pēc dažām nedēļām, kad vina savukārt no manis •> 7 > aizgāja un iemitinājās viesnīcas istabā. Saprotiet,

jaunkundze gribēja but brīva! Lai pieņemtu vīriešus!

- Vai esat pārliecināta, ka viņa tos pieņēma?

- Kāpēc tad viņai vajadzētu dzīvot mēbelētās istabās, ja te viņai bija pajumte un ēdiens? Es uzdevu jautājumus par viņas draudzeni. Uzzināju mātes vārdu un adresi. Es vilcinājos gandrīz nedēļu, tad uzrakstīju vēstuli, kuras kopiju esmu saglabājusi. Es nezinu, kādu iespaidu tā atstāja. Viņa vismaz nevar sūdzēties, ka neesmu viņu brīdinājusi! Vai vēlaties izlasīt?

- Tas nav nepieciešami. Vai jums palika sakari ar brāļameitu, kad viņa aizgāja nojums?

- Viņa ne reizi nav ienākusi pat apsveicināties un nav atsūtījusi nevienu Jaungada apsveikumu. Laikam jau tāda ir visa jaunā paaudze. Mazumiņu, kas man nācis ausīs, esmu uzzinājusi no brāļa, kas meitas rīcībā saskata tikai dedzīgu raksturu. Viņa prot cilvēkus apburt. Viņa tēvam laiku pa laikam raksta, stāsta, ka strādā, ka veselība ir laba, ik reizi solās aizbraukt ciemos.

- Vai Lionā viņa nav bijusi ne reizi?

- Vienreiz pa Ziemsvētkiem.

- Vai viņai brāļu un māsu nav?

- Viņai bija viens brālis, kas nomira sanatorijā. Vārdu sakot...

Megrē neviļus sāka skaitīt.

- Viņa ir pilngadīga. Pieņemu, ka manam brālim viņa par precēšanos ir rakstījusi. Es jaunumu uzzināju no avīzes. Vai visdīvainākais nav tas, ka tieši viņas kāzu naktī nogalināja draudzeni?

- Vai viņas joprojām satikās?

- Kā lai es to zinu? Bet, ja gribat zināt manas domas, tāda meitene kā Luīze tik viegli vis neatstājās no draudzenes. Tādi cilvēki pieķeras citiem kā dadzis, ir ar mieru slēpties zem gultas un nekaunas ne no kādiem līdzekļiem. Un San-toni tiešām ir bagāts cilvēks...

- Tātad jūs brāļameitu neesat satikusi trīs gadus?

- Vairāk nekā trīs gadus. Reiz - pagājušajā gadā, laikam jūlijā, es viņu redzēju vilcienā. Tas bija Senlazāra stacijā. Es uz vienu dienu braucu uz Montlažolī. Bija ļoti karsts. Man bija atvaļinājums, un ļoti gribējās tikt uz laukiem. Cits vilciens stāvēja uz blakus sliedēm - augstākās klases ātrvilciens, un man teica, ka tas dodas uz Dovilu. Brīdī, kad sākām braukt, es Zanīnu pamanīju kupejā. Viņa uz mani rādīja ar pirkstu cilvēkam, ar ko bija kopā, un pēdējā brīdi ironiski pamāja.

- Vai viņa bija kopā ar sievieti?

- Es neredzēju. Man likās, ka viņa ir labi ģērbusies, un tajā vilcienā bija tikai pirmās klases vagoni.

Žanvjē kā parasti pierakstīja, bet ne daudz, jo garā stāstījuma jēga bija izsakāma dažos teikumos.

- Vai tad, kad brāļameita dzīvoja te, jūs zinājāt, ar kādiem cilvēkiem viņa satiekas?

- Ja ticētu viņai, iznāktu, ka viņa vispār ne ar vienu nesatiekas. Bet ir grūti ticēt meitenei, kas spēj kādu slēpt zem gultas.

- Es jums pateicos, jaunkundz.

- Vai jums no manis nekā vairāk nevajag?

- Vai jums ir vēl kaut kas zināms?

- Laikam nē... Nē. Ja man kaut kas ienāks prātā...

Viņa ar nožēlu noskatījās, kā policijas vīri dodas uz durvju pusi. Viņa būtu priecīga, ja varētu pastāstīt vēl kaut ko. Loņons palaida pa priekšu Megrē un Žanvjē un kāpnēs izgāja pēdējais.

Uz ielas komisārs nezināja, ko sacīt.

- Es atvainojos, vecais. Ja es zinātu, ka jūs tur esat.:.

-Tam nav nekādas nozīmes.

- Jūs esat krietni pastrādājis. Šķiet, tagad viss virzīsies uz priekšu daudz ātrāk.

- Vai tas nozīmē, ka vairs neesmu jums vajadzīgs?

-To es neesmu teicis...

Lisjēna sieva viņus vēroja pa veikaliņa logu.

- Šobrīd man nekādu sevišķu uzdevumu nav.

Varbūt jums vajadzētu mazliet atpūsties un paārstēt bronhītu.

- Tā ir tikai saaukstēšanās. Tomēr es jums pateicos.

- Vai jūs kaut kur aizvest?

- Nē. Es braukšu ar metro.

Viņam bija svarīgi saglabāt distanci starp tiem, kuri brauc ar auto, un sevi, kurš devās uz metro, kur tobrīd, sešos vakarā, vajadzēs spaidīties lielā burzmā.

- Pieņemiet manus komplimentus. Ja kaut ko uzzināt, piezvaniet!

Kad Megrē atkal sēdēja mašīnā kopā ar Zan-vjē, viņš nopūtās.

- Nabaga Loņons! Es būtu dārgi maksājis, lai nonāktu tur tikai pēc viņa aiziešanas.

- Vai brauksiet uz Orfēvras krastmalu?

- Nē. Aizved mani uz dzīvokli.

Tas bija pāris soļu attālumā. Nepietika laika apspriest tikko dzirdēto. Abi, protams, domāja par sešpadsmit gadu vecu meiteni, kas bija aizbēgusi no mātes un mēnešiem ilgi bijusi spiesta slēpties zem gultas.

Atraitne Kremjē sacīja, ka viņa bijusi lepna un nav ne ar vienu sarunājusies. Laršēru kalpo-nīte Roza bija redzējusi viņu stundām ilgi sēžam vientulībā uz sola Trinitē skvērā. Gluži viena viņa divreiz bija iegājusi arī Irēnas jaunkundzes veikaliņā. Viena pati iegājusi Romeo un, beidzot, viena no tā izgājusi, noraidot taksometra šoferi, kurš redzēja, kā viņa, lietum līstot, vēlāk šķērso Sentogistēna laukumu un pēc tam aiziet līdz Sentonorē priekšpilsētai.

Pēc tam vairs nebija zināms nekas, bija vairs tikai uz Ventimijas laukuma slapjā bruģa guļošs augums.

Viņai vairs nebija nedz samta apmetņa, nedz sudrabotās somiņas, un trūka vienas kurpes ar augstu papēdi.

- Uz redzēšanos rit, priekšniek.

- Uz redzēšanos, Žanvjē.

- Vai nekādu rīkojumu nav?

Nebija iespējams nopratināt Žanīnu Armenjē, kura bija kļuvusi par Santoni kundzi un pavadīja medusmēnesi Florencē.

- Šovakar gaidu, kad man piezvanīs no Ni-cas.

Vēl bija daudz tāda, par ko vajadzēja tikt skaidrībā.

Un kaut kur bija ari slepkava, kas nogalinājis meiteni un aizvedis to uz Ventimijas laukumu.

6. nodala,

j 7

kurā ir runa par dīvainu tēvu un Megrē sirdsapziņas pārmetumiem

Vakariņojot Megrē kundze stāstīja par kaimiņu meitu, kura tajā dienā pirmoreiz bija devusies pie zobārsta un teikusi... Ko gan viņa bija teikusi? Megrē neaptvēra, ka klausās tikai pa ausu galam, juzdams sievas balsi kā patīkamu mūziku; galu galā viņa aprāvās un pajautāja:

- Vai tu nesmejies?

- Tev taisnība, tas ir ļoti jocīgi.

Viņš bija izslēdzis uztveri. Tā gadījās. Tādās reizēs viņš raudzījās cilvēkos lielām acīm, pārāk ciešu skatienu, un tie, kas viņu nepazina, nevarēja iedomāties, ka ir pārvērtušies Megrē tikai par tādu kā fonu.

Megrē kundze neuzmācās, gāja mazgāt traukus, kamēr viņš apsēdās atzveltnī un atvēra avīzi. Kad virtuve bija apkopta, dzīvoklī iestājās pilnīgs klusums, ko reizēm pārtrauca tikai papīra čaukstoņa, un divreiz aiz loga iešalcās lietus.

Ap desmitiem, kad Megrē kundze redzēja vīru rūpīgi salokām avīzi, viņa cerēja, ka tūlīt abi liksies gulēt, bet vīrs kaudzē izraudzījās žurnālu un atkal sāka lasīt. Tad viņa, blakus sēžot, turpināja šūt, laiku pa laikam pasakot kaut ko mazsvarīgu.

lai klusums nekļūtu spiedīgs. Nebija svarīgi, vai vīrs atbildēja vai arī tikai kaut ko norūca - tā bija omulīgāk.

Augšstāva iemītnieki bija izslēguši radio un aizgājuši gulēt.

- Vai tu kaut ko gaidi?

- Iespējams, ka man zvanīs.

Ferē bija apsolījis, ka atkal ies iztaujāt Luīzes māti, līdzko tā atgriezīsies no Montekarlo. Varbūt Ferē aizkavēja kādi citi pienākumi. Ziedu kara priekšvakarā viņiem tur droši vien bija darba pilnas rokas.

Pēc laiciņa Megrē kundze pamanīja, ka vīrs vairs nešķir lapas. Acis viņam joprojām bija vaļā. Viņa vēl ilgi gaidīja, līdz ieteicās:

- Un ja nu mēs tomēr ietu gulēt?

Pulkstenis bija pāri vienpadsmitiem. Megrē

neiebilda, bet aiznesa telefonu uz guļamistabu un nolika uz naktsgaldiņa.

Viņi izģērbās, viens pēc otra iegāja vannas istabā, veicot sīkās, ikdienišķās darbības. Apgūlies Megrē nodzēsa gaismu un pagriezās pret sievu, lai to noskūpstītu.

- Ar labu nakti.

- Ar labu nakti. Mēģini aizmigt.

Viņš joprojām domāja par Luīzi Labuānu un pārējām personām, kas bija iznirušas cita pēc

129

Simcnons 7

citas, zaudējot anonimitāti un veidojot tādu kā kortežu. Vienīgā atšķirība ar neseno pagātni bija tā, ka šis personas kļuva neskaidras un groteskas un beigās apmiglojās, tēlojot svešu lomu.

Vēl vēlāk Megrē likās, ka viņš spēlē šahu, bet ir tik noguris, ka vairs nepazīst figūras, pieņem dāmu par karali, laidņus par zirdziņiem un vairs nevar atcerēties, kur licis torņus. Tas bija ļoti nepatīkami, jo spēli vēroja priekšnieks. Partija bija Orfēvras krastmalai izšķiroša. Tiešām, viņa partneris nebija neviens cits kā Loņons, kurš sarkastiski smaidīja un, par sevi pārliecināts, gaidīja izdevību pieteikt Megrē šahu un matu.

Tas nedrīkstēja notikt. Uz spēles bija kriminālpolicijas gods. Tāpēc noskatīdamies aiz muguras stāvēja visi - Likā, Zanvjē, jaunais La-puāns, Toranss un vēl citi, kurus viņš lāgā neredzēja.

- Jūs pateicāt priekšā! - Loņons sacīja kādam, kas stāvēja Megrē aizmugurē. - Bet tas nekas.

Loņons bija viens. Viņam nebija palīgu. Ko cilvēki teiks, ja viņš uzvarēs?

- Sakiet priekšā, cik vien tik. Es vienīgi lūdzu, lai nekrāpjaties.

Kāpēc viņš domāja, ka Megrē grib krāpt? Vai tad viņam bija tāds paradums? Vai viņš jelkad mūžā bija krāpis?

Līdzko viņš atradīs dāmu, kas bija partijas atslēga, viņš ar to tiks galā. Vislabāk būs, ja viņš lauciņus apskatīs citu pēc cita. Dāma nevarēja būt pazudusi.

Iezvanījās telefons. Megrē pastiepa roku, pagāja brīdis, līdz viņš atrada elektrības slēdzi.

- Jums zvana no Nicas.

Modinātājpulkstenis rādīja desmit pāri vieniem.

- Vai tas esat jūs, priekšniek?

- Vienu mirklīti, Ferē.

- Vai man varbūt nevajadzēja jūs modināt?

- Nē, tu rīkojies pareizi.

Viņš iedzēra malku ūdens. Tā kā pīpē uz naktsgaldiņa vēl bija tabaka, viņš aizsmēķēja.

- Labi, nu tu vari runāt.

- Es nezināju, kā rīkoties. Tā kā es par lietu zinu tikai tik, cik rakstīts avīzēs, man grūti spriest, kas ir svarīgs un kas nav.

- Vai satiki Labuānu?

- Es nupat no viņas nāku. Viņa pārradās no Montekarlo pusdivpadsmitos. Es aizgāju pie viņas. Viņa dzīvo tādā kā pansijā, kā dzīvoklī, kur, šķiet, mīt vienīgi tādas pašas trakas vecenes kā viņa. Dīvainākais ir tas, ka viņas gandrīz visas ir bijušas aktrises. Ir arī viena izbijusi cirka jātniece, un saimniece kādreiz dziedājusi operā.

Grūti attēlot, kāds tur gaiss. Vakaros tās, kuras neiet uz kazino, spēlē kārtis salonā, kur viss ir simt gadu vecs. Tā vien liekas, ka esi nonācis Grevēna muzejā. Es jūs garlaikoju!

-Nē.

- Es to visu stāstīju tāpēc, ka zinu - jums būtu gribējies pašam redzēt. Tā kā jūs nevarējāt atbraukt...

- Turpini.

- Pirmām kārtām, es tagad zinu, kur viņa radusies. Viņas tēvs bijis skolotājs kādā Augš-luāras ciemā. Astoņpadsmit gadu vecumā viņa devusies uz Parīzi, divus gadus bijusi statiste Šatlē. Beigās viņai uzticēti daži dejas soļi Ceļojumā ap zemeslodi 80 dienās vai Mišelā Strogovā. Pēc tam viņa pārgājusi uz Folīberžēru. Beidzot devusies pirmajā turnejā kopā ar trupu -pa Dienvidameriku, kur palikusi vairākus gadus. Nav iespējams uzzināt noteiktus gada skaitļus, jo viņa visu nemitīgi jauc. Vai klausāties? Es vēlreiz sāku prātot, vai viņa nelieto narkotiskās vielas. Rūpīgāk vērojot, secināju, ka tā nav. Patiesību sakot, viņa nav gudra un, bez šaubām, ir mazliet dīvaina.

- Vai viņa nekad nav precējusies?

- Tūlīt pateikšu. Viņai bijis gadu trīsdesmit, kad sākusi uzstāties Austrumu krodziņos. Tas bijis pirms kara. Viņa bijusi Bukarestē, Sofijā, Aleksandrijā. Vairākus gadus dzīvojusi Kairā un, šķiet, nonākusi pat Etiopijā.

Visas šīs ziņas man no viņas bija jāizvelk ar lielām pūlēm. Viņa bija saļimusi atzveltnī, glaudīja pietūkušās kājas un vienā brīdī lūdza atļauju noņemt korseti. Vārdu sakot...

Izteiciens komisāram atgādināja Porē jaunkundzi, Žanīnas Armenjē krustmāti, un viņas bezgalgaro monologu.

Megrē kundze vēroja vīru.

- Trīsdesmit astoņu gadu vecumā Stambulā viņa satikusi kādu van Kramu.

- Kādu vārdu tu nosauci?

- Viņu laikam sauc par Jūliusu van Kramu, viņš ir holandietis. Pēc sievietes teiktā, viņš li-

» ' > cies īsts džentlmenis un dzīvojis Peras pilī.

Megrē sarauca uzacis un mēģināja atcerēties, ko šis vārds viņam atgādina. Viņš bija pārliecināts, ka nedzird to pirmoreiz.

- Vai zini, cik van Krams ir vecs?

- Viņš bijis daudz vecāks par Labuānu. Toreiz viņam bijis pāri piecdesmit, kas nozīmē, ka tagad ir ap septiņdesmit.

- Vai viņš miris?

- Es nezinu. Pagaidiet! Es mēģināšu izstāstīt visu pēc kārtas, lai neko neaizmirstu. Viņa man parādīja fotogrāfiju no tiem laikiem, un man jāatzīst, ka viņa vēl bijusi skaista sieviete, jau nobriedusi, bet patīkama.

- Ko darīja van Krams?

- Liekas, tas viņu neinteresēja. Viņš brīvi runājis vairākās valodās, it sevišķi angliski un franciski. Arī vāciski. Apmeklējis vēstniecību pieņemšanas.

Viņš iemīlējies, un viņi kādu laiku dzīvojuši kopā.

- Vai Peras pilī?

- Nē, viņš sievietei noīrējis dzīvokli netālu no viesnīcas. Nedusmojieties, priekšniek, ka neesmu precīzāks! Ja jūs varētu iedomāties, cik grūti man bija izvilkt no viņas šīs ziņas! Ik brīdi viņa novirzījās no temata, stāstīdama par kādu sievieti, kuru pazinusi tādā vai citā krodziņā un kas tā tāda bijusi, pēc tam sāka vaidēt, sacīdama:

“Es zinu, ka jūs mani uzskatāt par sliktu māti...”

Galu galā viņa man piedāvāja glāzīti liķiera. Ja viņa nelieto narkotiskās vielas, jādomā, pudeli cilā diezgan bieži.

“Es nekad nedzeru, pirms eju uz kazino!” viņa apgalvoja. “Un nedzeru ari spēles laikā. Tikai pa glāzītei pēc spēles, lai atslābinātos.”

Viņa apgalvoja, ka no visām cilvēka aktivitātēm visvairāk nogurdinot spēle.

Atgriežos pie van Krama. Pēc dažiem mēnešiem viņa pamanījusi, ka ir stāvoklī. Tas ar viņu noticis pirmoreiz. Viņa nespējusi ticēt.

Viņa par to pastāstījusi mīļākajam, pārliecināta, ka tas ieteiks no bērna atbrīvoties.

- Vai viņa bijusi tam gatava?

- Viņa nezina. Viņa par to runā kā par ļaunu joku, ko ar viņu izspēlējis liktenis.

“Es būtu varējusi nonākt stāvoklī simttūkstoš reižu pirms tam, un ar mani tas notika, kad bija jau vairāk nekā trīsdesmit astoņi gadi!”

Tādi ir viņas vārdi. Van Krams nav ne aci pamirkšķinājis. Pēc dažām nedēļām viņš piedāvājis laulības.

- Kur viņi laulājušies?

- Stambulā. Tieši tas stāvokli sarežģī. Manuprāt, viņa tiešām bija vīrietī iemīlējusies. Viņš aizvedis Labuānu uz kādu kantori - vina nezina, kas īsti tā bijusi par iestādi -, un tur viņa parakstījusi kaut kādus papīrus un nodevusi zvērestu. Viņš apgalvojis, ka viņi apprecējušies, un viņa noticējusi.

Pēc dažām dienām viņš aicinājis pārcelties uz Franciju.

- Kopā?

-Jā. Viņi uzkāpuši uz Itālijas kuģa, kas devies uz Marseļu.

- Vai viņai bijusi pase ar van Kramas vardu?

- Nē. Es viņai to jautāju. Liekas, viņiem nepieticis laika apmainīt pases. Divas nedēļas viņi pavadījuši Marseļā, no turienes pārcēlušies uz Nicu. Tur bērns piedzimis...

- Vai viņi dzīvojuši viesnīcā?

- Viņi noīrējuši diezgan ērtu dzīvokli netālu no Angļu promenādes. Pēc divām nedēļām van Krams izgājis nopirkt cigaretes, un kopš tā laika vairs nav redzēts.

- Vai vina nekādu zinu nav saņēmusi?

> * »

- Vairākkārt viņš rakstījis no visām pasaules malām - no Londonas, Kopenhāgenas, Hambur-gas, Ņujorkas, un ik reizi atsūtījis naudu.

- Vai lielas summas?

- Dažreiz jā. Citreiz - pavisam niecīgas. Viņš gribējis, lai raksta, sevišķi - par meitu.

- Vai viņa to darījusi?

-Jā.

- Uz pieprasījumu pastā, vai ne?

- Jā. Kopš tā laika viņa spēlē. Meita paaugusies, sākusi iet skolā.

- Vai viņa nekad nav redzējusi tēvu?

- Viņai bijuši divi mēneši, kad tēvs aizbraucis, un kopš tā laika viņš nav bijis Francijā, vismaz sieviete par to nekā nezina. Pēdējais sūtījums bijis diezgan liels, bet to viņa paspēlējusi vienā naktī.

- Vai van Krams nekad nav prasījis, kur ir meitene? Vai viņš zinājis, ka viņa atstājusi Nicu un aizbraukusi uz Parīzi?

- Jā. Bet māte nav zinājusi meitas adresi.

- Vai tas, vecais, ir viss?

- Gandrīz. Man nepalika iespaids, ka viņa bija īsti vaļsirdīga, kad jautāju par vīra iztikas līdzekļiem... Bet īstenībā es gandrīz aizmirsu svarīgāko. Kad viņai pirms dažiem gadiem vajadzējis apmainīt personas apliecību, viņa gribējusi, lai tajā ieraksta van Kramas vārdu. Prasīta laulības apliecība. Viņa parādījusi vienīgo papīru, kāds bijis viņas rīcībā - izziņu turku valodā. Viņi to rūpīgi izpētījuši, aizsūtījuši uz Turcijas konsulātu. Galu galā viņai paziņots, ka papīram nav nekādas vērtības un ka viņa nepavisam nav precēta sieviete.

- Vai viņa par to uztraukusies?

- Nē. Viņu nevar uztraukt nekas, ja nu vienīgi sarkana krāsa, kas krīt divpadsmit reizes pēc kārtas, ja viņa likusi uz melno. Klausoties viņā, šķiet, ka runā cilvēks, kas īsti nemīt šajā pasaulē. Viņa dzīvo pavisam citā realitātē. Kad stāstīju par meitu, viņa neizrādīja nekādas jūtas. Viņa tikai sacīja:

“Es ceru, ka viņa pārāk necieta..

- Tu droši vien iesi gulēt, vai ne?

- Diemžēl nē. Man jāsteidzas uz Žuānlepēnu, kur kazino notverts krāpnieks... Vai es jums, priekšniek, vēl būšu vajadzīgs?

- Šobrīd nē. Vienu mirkli. Vai viņa tev rādīja bijušā vīra fotogrāfiju?

- Es lūdzu, lai parāda. Liekas, viņa to nofotografējusi tikai vienreiz, vīram nezinot, jo viņš nevarējis ciest fotogrāfus. Kad meita aizbraukusi uz Parīzi, viņa laikam paņēmusi fotogrāfiju līdzi.

- Paldies.

Mirkli pēc tam Megrē, nolicis klausuli, nevis ■ laidās atkal miegā, bet piecēlās un gāja piebāzt vēl vienu pīpi.

Atraitne Kremjē bija minējusi kādu portretu, ko īmiece glabājusi somiņā, un viņš pārāk daudz domāja par pašu meiteni, lai pievērstu tam uzmanību.

Viņš stāvēja pidžamā, ieāvis basas kājas čībās. * Sieva neko nejautāja. Varbūt tikko redzētā sapņa dēļ viņš domāja par Loņonu. Pavisam nesen, daudz nedomādams, viņš taču bija teicis: “Es jums ziņošu, ja būs kas jauns.”

Bet Jūliusa van Krama atklāšana varēja mainīt izmeklēšanas gaitu.

- Es viņam piezvanīšu rīt no rīta, - viņš klusām nomurmināja.

- Ko tu teici?

- Neko. Es runāju pats ar sevi.

Viņš sameklēja inspektora Ūpja dzīvokļa telefona numuru Konstantēna Pekēra ielā. Tad viņam nebūs nekādu sirdsapziņas pārmetumu.

- Hallo! Vai es, lūdzu, varētu runāt ar jūsu vīru? Atvainojos, ka pamodināju, bet...

- Es negulēju. Es nekad neguļu vairāk kā pāris stundas naktī.

Tā bija Loņona kundze - reizē dzēlīga un gaudulīga.

- Te komisārs Megrē.

- Es pazīstu jūs pēc balss.

- Man gribētos kaut ko pateikt jūsu vīram.

- Es domāju, ka viņš ir kopā ar jums. Katrā ziņā viņš sacīja, ka strādā jums.

- Kad viņš aizgāja?

- Tūlīt pēc vakariņām. Viņš ātri paēda un sacīja, ka droši vien naktī nepārnāks.

- Vai viņš neteica, uz kurieni iet?

- Viņš man nekad to nesaka.

- Pateicos.

- Vai tad viņš nestrādā jums?

- Strādā gan.

- Kā tad jūs varat nezināt...

- Man nav jāzina katrs viņa solis.

Viņa neticēja, domāja, ka komisārs melo, lai

slēptu vīra gaitas, un droši vien grasījās uzdot vēl citus jautājumus, kad komisārs nolika klausuli. Tūlīt viņš piezvanīja otrā iecirkņa postenim, kur atbildēja kāds Ledāns.

- Vai Lonona tur nav?

*

- Naktī viņš te nav redzēts.

>

- Paldies. Ja viņš parādās, lai piezvana man uz mājām.

- Labi, Megrē kungs.

Tad viņam uzmācās nelabas aizdomas - gandrīz kā sapnī. Piepeši viņam nepatika, ka Loņons kaut kur klīst, un viņš nezina, ko inspektors patlaban dara. Viņam nebija nekādas vajadzības iztaujāt naktslokālu kalpotājus vai taksometru šoferus. Jādomā, Romeo vairs nevarēja dot neko.

Tātad Loņons bija izgājis nakts medībās. Vai tiešām viņš būtu uzgājis pēdas?

Megrē neskauda kolēģus, jo mazāk jau inspektorus. Ja kādam labi paveicās, viņš gandrīz vienmēr to pienācīgi novērtēja. Viņš reti kad sniedza paziņojumus presei. Vēl nesen pēcpusdienā viņš uzdeva Likā pieņemt Orfēvras krastmalā akreditētos žurnālistus.

Taču šajā gadījumā komisārs juta īgnumu. Taisnība, ka, gluži kā sapnī spēlētajā šaha partijā, Loņons bija viens, bet Megrē rīcībā - visa kriminālpolicija, nemaz neskaitot mobilo

brigāžu palīdzību, un visa lielā policijas mašīna.

Tā domājot, viņš nosarka, tomēr viņam gribējās apģērbties un doties uz Orfēvras krastmalu. Tagad, kad viņš zināja, kas redzams fotogrāfijā, ko Luīze Labuāna nočiepusi mātei un rūpīgi glabājusi, viņam bija darbs.

Sieva redzēja, ka viņš ieiet ēdamistabā, atver bufeti un ielej glāzīti plūmju degvīna.

- Vai tu gulēt vairs nenāksi?

Loģiski spriežot, viņam vajadzēja iet, un nojauta lika tā rīkoties. Ja viņš to nedarīja, tad vienīgi tāpēc, lai dotu Loņonam izdevību un sodītu pats sevi par sliktajām domām.

- Vai šī lieta tev liekas sarežģīta?

- Diezgan sarežģīta.

Jā, tas bija jocīgi. Jo līdz šim viņš bija domājis nevis par slepkavu, bet par upuri, un visi izmeklēšanas pūliņi bija veltīti tam. Tagad, kad viņš par meiteni jau šo to zināja, varēja sākt jautāt, kas viņu nogalinājis. «

Ko gan Loņons varētu darīt? Megrē piegāja pie loga un paskatījās ārā. Spīdēja pilnmēness, debesis bija skaidras. Vairs nelija. Jumti mirdzēja un laistījās.

Viņš iztukšoja pīpi, smagi iegūlās gultā un noskūpstīja sievu.

- Pamodini mani kā parasti.

Šoreiz viņš nesapņoja neko. Kad, gultā sēdēdams, Megrē dzēra kafiju, spīdēja saule. Loņons nebija zvanījis; tas varēja nozīmēt, ka iecirknī viņš nav iegriezies un nav arī pārradies mājās.

Orfēvras krastmalā komisārs piedalījās apspriedē, neteikdams ne vārda, un, līdzko tā bija galā, steidzās uz bēniņstāvu. Tur kilometriem garos plauktos rindojās visu to cilvēku lietas, kuriem bijusi darīšana ar tiesu. Ierēdnim mugurā bija pelēks uzsvārcis, kas vērta viņu līdzīgu noliktavas strādniekam, un gaiss oda pēc veciem papīriem kā publiskā bibliotēkā.

- Paskaties, lūdzu, vai tev ir kaut kas uz van Krama vārda.

- Vai tas var būt parādījies nesen?

- Varbūt pirms divdesmit gadiem.

- Vai gaidīsiet?

Megrē apsēdās. Pēc desmit minūtēm kalpotājs viņam atnesa van Krama lietu, bet tas bija Žozefs van Krams, Parīzes apdrošināšanas sabiedrības ierēdnis Grenelas ielā, kas notiesāts pirms diviem gadiem par viltojumiem un viltojumu izmantošanu un kam tajā brīdī bija tikai divdesmit astoņi gadi.

- Vai citu van Kramu nav?

- Vēl ir vienīgi fon Kramms ar diviem m, tas pirms divdesmit četriem gadiem miris Ķelnē.

Lejā bija citas lietas - ne tikai par personām, kas notiesātas, bet par visām, ar kurām policija jelkad un jelkādā sakarā nodarbojusies. Tur atkal atrada van Kramu no apdrošināšanas un fon Krammu no Ķelnes.

Pētot starptautisko avantūristu sarakstu un izsvītrojot visus, kuri nekad nav bijuši Tuvajos Austrumos un kuru vecums neatbilda Labuāna kundzes vīra vecumam, Megrē rokās palika tikai dažas kartītes, starp tām bija viena, kurā rakstīts: “Hanss Cīglers, alias Ernsts Mareks, alias Džons Donlejs, alias Džojs Hogans, alias Žans Lemke (īstais vārds un izcelšanās nav zināmi). Specializējies zagšanā amerikāņu stilā. Brīvi runā franciski, angliski, vāciski, holandiski, itāliski un spāniski. Mazliet - poliski.”

Prāgas policija pirms trīsdesmit gadiem bija izsūtījusi pa visu pasauli kāda Hansa Cīglera fotogrāfiju - viņš ar palīgu bija izkrāpis ievērojamu summu. Hanss Cīglers apgalvoja, ka ir dzimis Minhenē, un toreiz viņam bija gaišas ūsas.

Londonā to pašu cilvēku drīz iepazina kā Džonu Donleju, dzimušu Sanfrancisko, un Kopenhāgenā apcietināja kā Erastu Mareku.

Citur viņš parādījās ar citu vārdu - kā Džojs Hogans, Žils Stībs, Karls Španglers.

Gadu gaitā mainījās arī izskats. Sākumā tas bija liela auguma slaids vīrietis, kaut arī spēcīgi noaudzis. Pamazām viņš kļuva resnāks un līdz ar

> >

to arī cienīgāks.

Viņam bija lieliska stāja, viņš ģērbās izsmalcināti. Parīzē viņš dzīvoja Elizejas lauku Lielajā viesnīcā, Londonā - Savojā. Visur viņš apmeklēja vietas, kur apgrozījās bagāti cilvēki, un visur rīkojās vienādi, saskaņā ar sen izstrādātu tehniku, bet viņš to lika lietā sevišķi spoži.

Viņi darbojās divatā, bet par līdzzinātāju nekas daudz nebija zināms, vienīgi tas, ka viņš ir jaunāks un runā ar Centrālās Eiropas akcentu.

Elegantā bārā viņi izraudzījās upuri - labi ģērbtu klientu, vislabprātāk kādu provinces rūpnieku vai komersantu.

Izdzēris dažas glāzes upura sabiedrībā, Zans Lemke, Žils Stībs vai Džons Donlejs - tas bija atkarīgs no apstākļiem - sāka sūdzēties, ka nepazīst šo zemi.

- Man ir pilnīgi nepieciešama uzticības persona, - viņš teica. - Man ir uzticēts ārkārtīgi apgrūtinošs uzdevums, un es nesaprotu, kā tikšu ar to galā. Man tik ļoti bail iekrist!

Turpmākais sīkumos mēdza būt atšķirīgs, bet pamats palika nemainīgs. Kāda ļoti bagāta dāma, galvenokārt amerikāniete, ja tas notika Eiropā, viņam nodevusi ievērojamu summu, kas izdalāma cilvēkiem, kas pelnījuši pabalstu. Nauda viņam ir tur augšā, viesnīcas istabā, bankas zīmēs. Kā lai viņš zemē, kuru nepazīst, spēj novērtēt cilvēkus?

Ak jā... Vecā dāma teikusi, ka daļu summas, teiksim, trešdaļu vai ceturtdaļu, varētu izlietot, lai segtu izdevumus.

Vai viņa jaunais draugs... - jo viņš taču bija draugs, vai ne? - būdams godīgs cilvēks, neuzņemtos viņam palīdzēt? Protams, tādā gadījumā viņi minēto trešdaļu sadalīs. Tā bija apaļa summiņa.

Viņam jābūt piesardzīgam, jāprasa zināmas garantijas... Ja draugs noliktu bankā zināmu summu, lai pierādītu labo gribu... “Mirklīti pagaidiet... Nē, labāk ienāciet manā istabā...”

Tur tiešām bija naudaszīmes. Tur bija vesels portfelis iespaidīgu paciņu.

- Mēs tās paņemsim līdzi, aiziesim uz jūsu banku, kur jūs paņemsiet summu...

Šis piedāvājums mainījās atkarībā no valsts “Mēs noliksim visu uz mana rēķina, jo es jums atdošu portfeli ar visu naudu, kuru jūs sadalīsiet, paturot savu daļu...”

Taksometrā naudas portfelis stāvēja starp viņiem abiem. Upuris noņēma no sava rēķina daļu kapitāla. Tieši pie bankas - parasti iespaidī-

145

Simenons 7 gas celtnes pašā pilsētas centrā - Lemke alias Stībs, alias C'iglers utt. atstāja portfeli jaunā drauga uzraudzībā.

- Es tūlīt būšu atpakaļ...

Viņš metās prom ar upura kapitālu, apkrāptais viņu nekad vairs neredzēja, un drīz atklājās, ka naudas paciņās ir tikai pa divām naudas zīmēm, pārējās - tīrs avīžu papīrs.

Kad šo cilvēku apcietināja, pie viņa parasti neatrada nekā aizdomīga. Zagtā nauda bija pagaisusi kopā ar biedru, kas pazuda pūlī pie bankas.

Vienā vienīgā lietā, ko bija atsūtījusi dāņu policija, bija piebilde:

“Saskaņā ar informāciju, kuras patiesīgumu mums nav iespējams pārbaudīt, īstenībā tas ir

holandietis Jūliuss van Krams, dzimis Gronin-

( 1

genā. Cienījamas ģimenes dēls van Krams apmēram divdesmit divu gadu vecumā strādāja Amsterdamas bankā, kuras pārvaldnieks bija viņa tēvs. Jau toreiz viņš runāja vairākās valodās, bija ieguvis lielisku audzināšanu un apmeklēja Amsterdamas jahtklubu.

Pēc diviem gadiem viņš pazuda, un pēc dažām nedēļām atklājās, ka viņš paņēmis līdzi daļu bankas kapitāla.”

Diemžēl nebija iespējams iegūt šī van Krama fotogrāfijas, un nebija ari viņa pirkstu nospiedumu.

Salīdzinot gadus un datumus, Megrē izdarīja vēl vienu interesantu atklājumu. Atšķirībā no lielākās daļas ļaundaru un blēžu, viņš strādāja maz, reti kad divas reizēs pēc kārtas. Viņš operāciju gatavoja nedēļām un reizēm mēnešiem, un vienmēr ieguva ievērojamas summas.

Pēc tam parasti pagāja vairāki gadi, līdz viņš atradās citā pasaules malā, turpinādams spēli ar tādu pašu veiklību un tikpat spoži.

Vai tas nenozīmēja, ka viņš gaidīja, līdz nauda izsīks? Vai viņš taupīja kādu krājumu grūtam brīdim? Vai viņam bija kaut kur noglabāta manta?

Pēdējais noziegums bija pastrādāts pirms sešiem gadiem Meksikā.

- Vai tu varētu brītiņu ienākt pie manis, Likā?

Likā izbrīnījies skatījās uz lietām, ar kurām

bija apkrauts rakstāmgalds.

- Man vajadzētu, lai tu nosūti vairākas telegrammas. Pirms tam tu kādu aizsūtīsi uz Klišī ielu pie atraitnes Kremjē, lai pārliecinātos, vai šī persona ir.tā pati, kuras fotogrāfija bija viņas īrnieces somiņā.

»

Viņš iedeva to valstu sarakstu, kur vīrietis bija darbojies - katrā ar savu vārdu.

- Piezvani arī Ferē uz Nicu. Lai viņš vēlreiz aiziet pie Labuāna kundzes un mēģina noskaidrot, kad un no kurienes viņa saņēmusi naudas sūtījumus. Man ir aizdomas, ka viņa kvītis nebūs saglabājusi, bet izmēģināt jau var.

Piepeši komisārs aprāvās.

- Vai par Loņonu nekas nav zināms?

- Vai viņam vajadzēja zvanīt?

- Es nezinu. Vai vari piezvanīt uz viņa dzīvokli?

Pie telefona bija Loņona kundze.

- Vai jūsu vīrs ir atgriezies?

- Vēl nē. Vai jūs joprojām nezināt, kur viņš ir?

Viņa bija uztraukusies, un arī Megrē sāka

bažīties.

- Jādomā, kādu izsekojot, viņš būs izbraucis ārpus pilsētas.

Viņš katram gadījumam ieminējās par izsekošanu, bet vajadzēja uzklausīt Loņona kundzes sūdzēšanos, ka viņas vīram vienmēr pataupa visnepateicīgākos un visbīstamākos uzdevumus.

Vai tad Megrē varēja atbildēt, ka ik reizi, kad Loņons nonāca grūtā situācijā, viņš to darīja pats pēc sava prāta, lielākoties pretēji saņemtajiem norādījumiem?

Viņš tik ļoti vēlējās visu izdarīt nevainojami, tā gribēja izcelties, ka vienmēr metās uz priekšu noliektu galvu, ik reizi pārliecināts, ka beidzot pierādīs savu vērtību.

Vina vērtību neviens nenoliedza. Tikai viņš » > vienīgais to nezināja.

Megrē piezvanīja uz otro iecirkni, kur joprojām par Ūpi nebija zināms nekas.

- Vai viņu neviens nekur nav redzējis?

- Man nekas nav teikts.

Likā, kas bija aizsūtījis inspektoru uz Klišī ielu, pa telefonu nosūtīja telegrammas. Žanvjē stāvēja durvīs un gaidīja, kad Megrē noliks klausuli, jo cerēja saņemt rīkojumus.

- Manuprāt, ar jums gribēja runāt komisārs Pri-olē. Viņš nupat te ienāca, bet jūs nebijāt kabinetā.

- Es biju augšā.

Megrē aizgāja pie Priolē, kas patlaban pratināja narkotisko vielu pārdevēju sakniebtām nāsīm un apsarkušām acīm.

- Es nezinu, vai tas tevi joprojām interesē. Varbūt esi ieguvis informāciju citur. Man šorīt sacīja, ka Žanīna Armeņjē diezgan ilgi dzīvojusi Pontjē ielas dzīvoklī.

- Vai numuru zini?

- Nē. Tas nav tālu no Berī ielas, un pirmajā stāvā ir bārs.

- Paldies. Vai par Santoni nekādu jaunumu nav?

- Nekā. Manuprāt, viņam neviens nevar pārmest, ka viņš nododas mīlas priekiem Florencē.

Megrē ieraudzīja Zanvjē savā kabinetā.

- Ņem mēteli un cepuri.

- Uz kurieni iesim?

- Uz Pontjē ielu.

Tur viņš droši vien uzzinās vēl kaut ko par mirušo. Viņa joprojām palika komisāra rūpju priekšplānā. Bet vēl bija nolāpītais Loņons, kas nupat bija sācis darīt kaut ko nozīmīgu. Un diemžēl par to Megrē nezināja neko.

- Tas, kurš teicis, ka galvenais - nepārcensties, ir bijis ļoti gudrs cilvēks, - Megrē norūca.

Bija grūti pieņemt, ka Ūpis joprojām klīst pa ielām no mājas uz māju. Vakar piecos, cik varēja spriest - un pēc viņa izskata nekad nebija viegli spriest -, viņam vēl nebija nekādu pēdu.

Viņš bija aizgājis uz mājām paēst vakariņas un tūlīt atkal devies prom.

Pirms aiziešanas Megrē pabāza galvu inspektoru istabā.

- Lai kāds piezvana uz stacijām un katram gadījumam uzzina, vai Loņons nav iekāpis vilcienā. •

Viņš, piemēram, varēja kādam sekot. Tas bija iespējams. Un tādā gadījumā viņam varbūt nebija iespējams piezvanīt uz Orfēvras krastmalu vai iecirkni.

Tādā gadījumā viņam arī bija ziņas, kādu citiem nebija.

- Vai iesim, priekšniek?

- Iesim.

Sadrūmušais Megrē lika pieturēt pie Dofina kafejnīcas, lai iedzertu kādu glāzīti.

Nē, viņš neapskauda Loņonu. Ja viņš atklās Luīzes Labuānas slepkavu - jo labāk. Ja apcietinās to - lai dzīvo!

Bet, pie joda, viņš tomēr varēja piezvanīt, kā būtu darījis kurš katrs cits.

7. nodala

par inspektoru, kas iet pa priekšu, un meiteni, kura dodas uz satikšanos ar likteni

Kamēr Žanvjē iegāja īres namā ievākt ziņas, Megrē, rokas kabatās sabāzis, palika uz trotuāra un prātoja, ka Pontjē iela mazliet atgādina E1 izejas lauku kulises vai virtuves kāpnes. Katrai lielai Parīzes artērijai ir tāda, bieži vien paralēla, iela - šaurāka un dzīvāka, kur atrodami mazi bāri un pārtikas veikaliņi, šoferu restorāni un lētas viesnīcas, frizētavas un sīki amatnieki.

Tur bija vīna pagrabiņš, kurā Megrē jau grasījās ieiet, kad piepeši parādījās Žanvjē.

- Tas ir te, priekšniek!

Viņi uzreiz bija atraduši pareizo namu. Vārt-nieces dzīvoklis nebija gaišāks kā citviet Parīzē, bet vārtniece pati - jauna, glīta, un lakota koka sētiņā kūņojās bērns.

- Jūs arī esat no policijas, vai ne?

- Kāpēc jūs sakāt - arī?

- Tāpēc, ka vakar viens policists jau biju. Es gribēju iet gulēt. Tas bija sīks vīriņš, kurš izskatījās tik bēdīgs, ka, pirms pamanīju, ka viņš saaukstējies, man likās - viņš tikko zaudējis sievu.

Nevarēja nepasmaidīt par tādu Ūpja aprakstu.

- Cik bija pulkstenis?

- Apmēram desmit. Es patlaban izģērbos aiz aizslietņa, un viņam vajadzēja pagaidīt. Vai jūs esat ieradušies tādā pašā sakarā?

- Jādomā, ka viņš jūs iztaujāja par Armenjē jaunkundzi?

- Un viņas draudzeni - jā, par to, kuru nogalināja.

- Vai jūs avīzē pazināt viņas fotogrāfiju?

- Man tā likās.

- Vai viņa bija jūsu īrniece?

- Apsēdieties, kungi. Vai neiebildīsiet, ja turpināšu gatavot bērnam pusdienas? Ja jums par karstu, nekautrējieties, velciet nost mēteļus.

Viņa savukārt uzdeva jautājumu:

- Vai jūs nepiederat pie tā paša dienesta, pie kura pieder tas, kurš te bija vakar? Es nezinu, kāpēc jums to jautāju. Tas uz mani neattiecas. Kā jau teicu jūsu kolēģim, īstā īrniece bija Ar-menjē jaunkundze, Žanīnas jaunkundze, kā es viņu saucu. Tagad viņa apprecējusies. Par to raksta avīzēs. Vai zināt?

Megrē apstiprinoši pamāja ar galvu.

- Vai viņa ilgi dzīvoja jūsu namā?

- Apmēram divus gadus. Ierodoties viņa vēl bija pavisam jauna un neveikla un bieži lūdza man padomu.

- Vai viņa strādāja?

- Tajā laikā viņa bija mašīnrakstītāja kādā kantorī netālu no šejienes, bet es nezinu, kur tieši. Viņa noīrēja mazu dzīvoklīti ceturtajā stāvā, pagalma pusē, bet tas ir glīts.

- Vai draudzene dzīvoja pie viņas?

- Jā. Bet īri maksāja viņa, un dzīvoklis bija uz viņas vārda.

Vārtniecei palika runāt. Tas bija jo vieglāk tāpēc, ka tādas pašas ziņas viņa bija sniegusi jau iepriekšējā dienā.

- Es zinu, ko jūs jautāsiet. Viņas aizgāja apmēram pirms pusgada. Pareizāk sakot, pirmā aizgāja Žanīnas jaunkundze.

- Bet dzīvoklis taču bija uz viņas vārda?

- Jā. Mēnesis gandrīz bija beidzies. Vēl bija atlikušas trīs vai četras dienas. Vienu vakaru Žanīnas jaunkundze ienāca, apsēdās tur, kur tagad sēžat jūs, un teica:

“Man pietiek, Marsela kundze. Šoreiz esmu nolēmusi izbeigt.”

- Ko izbeigt?

- Dzīvošanu kopā ar draudzeni - Luīzi.

- Vai viņas nevarēja saprasties?

- Tieši to es gribētu izskaidrot. Luīzes jaunkundze nekad neapstājās patērzēt, un es par viņu nezinu gandrīz neko, tikai tik, cik pateikusi Za-nīnas jaunkundze, tā ka varu vienīgi šo to atstāstīt. Sākumā domāju, ka viņas ir māsas vai radinieces, vai bērnības draudzenes. Vēlāk Žanīnas jaunkundze man teica, ka viņas gluži vienkārši satikušās vilcienā pirms trim vai četriem mēnešiem.

- Vai viņas nevarēja saprasties?

- Jā un nē. To grūti pateikt. Esmu te redzējusi diezgan daudz meiteņu tādā vecumā. Vēl tagad pie mums dzīvo divas, kuras dejo Lido. Vēl ir arī manikīre no Kleridžas. Lielākā daļa man stāsta savas sirdslietas, un Žanīnas jaunkundze stāstīja tāpat. Turpretī viņas draudzene Luīze nekad nav man neko uzticējusi. Ilgi domāju, ka viņa ir lepna, tad sāku prātot, vai viņa nav gluži vienkārši pārāk bikla, un vēl tagad man tā liekas.

Redziet, meitenes, kad terodas Parīzē, jūtas kā pazudušas starp miljoniem cilvēku, un tad viņas vai nu izliekas, spītējas, runā skaļi, vai ari noslēdzas sevī.

Zanīnas jaunkundze vairāk piederēja pie pirmajām. Viņa nebaidījās ne no kā. Viņa gandrīz katru vakaru kaut kur gāja. Pēc dažām nedēļām viņa pārradās ap diviem vai trijiem naktī un bija iemācījusies ģērbties. Te viņa vēl nedzīvoja ne trīs mēnešus, kad vienu nakti dzirdēju, ka viņu pavada vīrietis.

Tas uz mani neatliecas. Viņa dzīvoja savā dzīvoklī. Mums te nav ģimenes pansija.

- Vai katrai bija sava istaba?

- Jā. Un tomēr! Luīze droši vien tik un tā visu dzirdēja, un no rīta viņai vajadzēja gaidīt, kad vīrietis būs aizgājis, tikai tad viņa varēja posties vai ieiet virtuvē.

- Vai viņas strīdējās tāpēc?

- Es neesmu par to pārliecināta. Divos gados notiek daudz kas, un man te ir divdesmit divi īrnieki. Man taču nevarēja ienākt prātā, ka vienu no viņām nogalinās.

- Ko dara jūsu vīrs?

- Viņš ir zāles pārzinis Tēmas ielas restorānā. Vai neiebildīsiet, ja pabarošu bēmu?

Viņa iekārtoja bērnu uz krēsla un sniedza

viņam kumosu pēc kumosa, ne mirkli nepārtraukdama domas pavedienu.

- Es vakar to visu stāstīju jūsu kolēģim, kurš pierakstīja. Ja vēlaties uzklausīt manas domas, Žanīnas jaunkundze zināja, ko grib, un bija nolēmusi to sasniegt jebkuriem līdzekļiem. Lielākajai daļai vīriešu, kas te parādījās, bija sava mašīna, kuru no rīta, nesot ārā atkritumus, redzēju pie durvīm. Viņi ne vienmēr bija jauni. Un nebija arī veci. Ar to gribu sacīt, ka to viņa darīja ne tikai prieka pēc.

Ja viņa uzdeva man jautājumus, es zināju, kādēļ viņa vaicā. Piemēram, ja bija sarunāta satikšanās restorānā, ko viņa nepazina, viņa mēģināja uzzināt, vai tas ir grezns restorāns, vai nē, kā jāģērbjas, uz to ejot, un tamlīdzīgi.

Nepagāja ne pusgads, kad viņa attiecīgu Parīzes daļu pazina kā savu kabatu.

- Vai draudzene nekad negāja viņai līdzi?

- Vienīgi uz kino.

- Kā Luīze pavadīja vakarus?

- Lielākoties palika dzīvoklī. Reizēm apgāja kādu līkumu, bet nekur tālu, it kā baidītos.

Viņas bija gandrīz vienos gados, bet Luīzes jaunkundze draudzenei blakus likās tīrais skuķēns.

Reizēm tieši tas dzina Žanīnas jaunkundzi izmisumā.

“Kaut jel es vilcienā būtu gulējusi, nevis ar viņu pļāpājusi!”

Tomēr, sevišķi sākumā, man likās, ka viņai tīri labi patīk, ja var ar kādu parunāties. Varbūt jūs arī esat ievērojis, ka meitenes, kas ierodas Parīzē meklēt laimi, gandrīz vienmēr sametas pa divām.

Pēc tam viņas pamazām vien sāk viena otru ienīst.

Tā tas notika arī šajā gadījumā, jo ātrāk tāpēc, ka Luīzes jaunkundze nekādi nespēja pierast pie pilsētas un nevienā vietā nenoturējās ilgāk par dažām nedēļām.

Viņai nebija nekādas izglītības. Liekas, viņa neprata ortogrāfiju, tāpēc nevarēja strādāt kantorī. Ja viņai izdevās kaut kur iekārtoties par pārdevēju, mūžīgi gadījās kāda ķibele. Vai nu veikala īpašnieks, vai nodaļas vadītājs aizvien gribēja ar viņu gulēt.

Savukārt viņa nevis prata parādīt, ka nav no tādām, bet uzreiz sacēla traci vai nu cirta pļaukas, vai skrēja prom, aizcirzdama durvis. Reiz veikalā notika zādzība, un aizdomas krita uz viņu, kaut gan droši vien tās bija netaisnas.

Ņemiet vērā, to visu man stāstīja viņas draudzene. Es pati pamanīju vienīgi to, ka bija laiki, kad Luīzes jaunkundze nestrādāja, jo gāja ārā no mājas vēlāk, lai skraidītu pa vietām, kur piedāvāja darbu - pēc sludinājumiem avīzēs.

- Vai viņas ēda dzīvoklī?

- Gandrīz vienmēr. Atskaitot reizes, kad Zanī-nas jaunkundze vakariņoja ārpus mājas kopā ar draugiem. Pagājušajā gadā abas aizbrauca uz Dovilu, kur bija nolēmušas pavadīt nedēļu, bet mazā, es gribēju teikt - Luīze, atgriezās pirmā, Zanīna pārbrauca tikai pēc vairākām dienām. Es nezinu, kas tur notika. Kādu laiku viņas ne-

7 » sarunājās, kaut joprojām mita vienā dzīvoklī.

- Vai Luīzei pienāca vēstules?

- Tās nekad nebija personiskas vēstules. Man pat šķita, ka viņa ir bārene. Draudzene stāstīja, ka viņai dienvidos dzīvo māte - pustraka sieviete, kas par meitu neliekas ne zinis. Laiku pa laikam, kad Luīzes jaunkundze rakstiski atsaucās uz sludinājumiem, viņa saņēma vēstules iestāžu aploksnēs, un es zināju, ko tas nozīmē.

- Un Zanīna?

- Vienu vēstuli no Lionas ik pēc divām vai trim nedēļām. Tur dzīvo viņas tēvs - atraitnis. Un vēl - vēstules pa pneimatisko pastu, ja norunāja satikšanos.

- Vai Zanīna jau sen jums teica, ka grib tikt vaļā no draudzenes?

- Viņa par to runāja vairāk nekā gadu, varbūt pusotra gada, bet galvenokārt tad, kad abas sastrīdējās vai kad Luīze kārtējo reizi zaudēja darbu. Zanīna nopūtās: “Iedomājieties tikai, es atstāju tēvu, lai būtu brīva, un tagad man kaklā ir šī muļķe!”

Esmu pārliecināta, ka pēc dienas vai divām viņa atkal priecājās, ka satiek draudzeni. Tas bija apmēram tāpat kā laulāto draugu starpā. Jūs abi droši vien esat precējušies?

- Vai Zanīna Armenjē no jums atvadījās pirms pusgada?

- Jā. Pēdējā laikā viņa stipri mainījās. Viņa ģērbās labāk, es gribu teikt - drēbes bija dārgākas, apmeklēja augstākas klases vietas, nekā bija apmeklējusi. Reizēm viņa nepārradās divas vai trīs dienas. Viņa saņēma ziedus, šokolādes kastes, kas nāca no Marķīzes de Seviņē. Es sapratu.

Nu, un vienu vakaru viņa ienāca pie manis, apsēdās un teica:

“Šoreiz iešu prom pavisam, Marsela kundze. Man nav nekas pret šo namu, bet es nevaru visu mūžu dzīvot kopā ar to meiču.”

“Vai jūs precēsieties?” es kā pa jokam jautāju.

Viņa nesmējās, bet klusām sacīja:

“Tūlīt vēl nē. Kad tas notiks, jūs par to izlasīsiet avīzē.”

Acīmredzot viņa bija iepazinusies ar Santoni. Viņa par sevi bija pārliecināta, un smaids to rādīja.

Es turpināju jokoties:

“Vai jūs mani kāzās neaicināsiet?”

“Es nesolu, ka aicināšu, bet atsūtīšu jauku dāvanu.”

- Vai viņa to izdarīja?

- Vēl nē. Droši vien izdarīs. Bet, lai nu kā, viņa savu mērķi ir sasniegusi un pavada medusmēnesi Itālijā. Ja atgriežamies pie tā vakara, viņa man apgalvoja, ka iet prom, neko neteikdama draudzenei, ka viņa tā rīkojas tāpēc, lai Luīze viņu neatrastu.

“Citādi viņa atkal pieķersies man kā dadzis!”

Viņa izdarīja, kā bija teikusi, izmantojot brīdi, kad Luīze bija izgājusi, aiznesa abus koferus un drošības dēļ neatstāja man adresi.

“Es reizēm atnākšu paskatīties, vai man nav kāda vēstule.”

- Vai viņa te ir bijusi?

- Trīs vai četras reizes. Tātad par dažām dienām īre vēl bija samaksāta. Pēdējā rītā Luīzes jaunkundze ienāca pie manis un sacīja, ka ir spiesta dzīvokli atstāt. Atzīstos, man viņas bija žēl. Viņa neraudāja. Viņas lūpas runājot drebēja, un viņa izskatījās tik nelaimīga un apjukusi! Viņai piederēja viens pats mazs, zils koferītis. Es jautāju, uz kurieni viņa iet, un viņa sacīja, ka nezina.

“Ja nu jūs vēl kādas dienas paliktu, kamēr atradīšu īrnieku...”

“Es jums sirsnīgi pateicos, bet labāk nē...”

Tieši tāda viņa bija. Es noskatījos, kā viņa aiziet pa ielu koferīti rokā, un, kad redzēju viņu pagriežamies gar stūri, man gribējās pasaukt atpakaļ un iedot drusciņ naudas.

- Vai viņa te vēl ir bijusi?

- Jā, bet ne jau ciemos. Viņa gribēja uzzināt draudzenes adresi. Atbildēju, ka nezinu. Viņa man laikam neticēja.

- Kāpēc viņa gribēja draudzeni atrast?

- Droši vien - lai atkal varētu dzīvot kopā vai palūgtu naudu. Spriežot pēc apģērba, varēja redzēt, ka viņai labi neklājas.

- Kad viņa te bija pēdējoreiz?

- Pirms vairāk nekā mēneša. Es patlaban lasīju avīzi, kas vēl bija uz galda. Laikam jau man nevajadzēja darīt to, ko izdarīju.

“Es nezinu, kur viņa dzīvo,” es sacīju, “bet hronikā par viņu ir runa.”

Tā bija taisnība. Tur bija apmēram tāds teksts:

“Marko Santoni, vermutu pārstāvis, katru vakaru Maksimā kopā ar apburošu manekeni -Žanīnu Armenjē.”

Megrē paskatījās uz Žanvjē, un tas saprata. Pirms mēneša Luīze Labuāna bija pirmoreiz aizgājusi uz Duē ielu noīrēt vakarkleitu pie Irēnas jaunkundzes. Vai viņa domāja meklēt draudzeni restorānā?

- Vai viņas satikās?

- Nē. Pēc dažām dienām atnāca Zanīnas jaunkundze, un, kad viņai par to jautāju, viņa sāka smieties:

“Mēs tur bieži ēdam vakariņas, bet ne jau nu katru vakaru,” viņa teica. “Turklāt es šaubos, vai nabaga Luīzi tur laistu iekšā.”

Megrē jautāja:

- Vai vakar vakarā jūs inspektoram izstāstījāt visu?

- Varbūt ne tik sīki, jo es šo to atcerējos tikai pēc tam.

- Vai nekas cits jums nav sakāms?

Megrē mēģināja atklāt to, kas Loņonu vakar būtu pamudinājis uzņemt pēdas. Iepriekšējā vakarā desmitos viņš bija šajā pašā telpā. Un kopš tā laika par viņu nebija zināms nekas.

- Vai ļausiet jūs mazliet aizkavēt - jānoliek dēliņš gulēt.

Viņa nomazgāja bērnam muti, pārģērba, uz galda nolikusi, tad iegāja tādā kā alkovā, kur varēja dzirdēt kaut ko maigi čukstam.

Atgriežoties viņa izskatījās mazliet noraizējusies.

- Tagad es prātoju, vai tas nav noticis manas vainas dēļ. Cik viegli būtu, ja tās meičas negribētu būt tik noslēpumainas! Es saprotu, ka Zanīnas jaunkundze varēja man neatstāt adresi, ja gribēja atkratīties no draudzenes. Bet Luīzes jaunkundze taču varēja man iedot savu adresi.

Pirms apmēram desmit vai vairāk dienām ieradās kāds cilvēks, kas prasīja, vai te nedzīvojot tāda Luīze Labuāna.

Es atbildēju, ka nedzīvo, ka viņa aizgājusi pirms vairākiem mēnešiem, ka viņa vēl dzīvo Parīzē, bet es nezinu adresi, ka laiku pa laikam .. viņa pie manis atnāk.

- Kāds tas cilvēks bija?

- Ārzemnieks. Pēc akcenta nopratu, ka tas ir anglis vai amerikānis. Nebija nedz bagāts, nedz elegants. Neliela auguma vājš vīrietis, kurš mazliet atgādināja vakardienas inspektoru. Es nezinu, kāpēc viņš man izskatījās drusku pēc klauna.

Viņš likās ļoti nelaimīgs un vairākkārt jautāja, vai es ceru, ka jaunkundze drīz atnāks.

“Varbūt rīt, varbūt pēc mēneša,” es viņam atbildēju.

“Es atstāšu vēstuli.”

Viņš apsēdās pie galda, palūdza papīru un

aploksni un sāka ar zīmuli rakstīt. Es ieliku vēstuli tukšā vēstuļu kastes nodalījumā un vairs par to nedomāju.

Pēc trim dienām atnācis atkal, viņš likās vēl bēdīgāks.

“Es nevarēšu vairs ilgi gaidīt,” viņš sacīja. “Man drīz jādodas prom.”

Es jautāju, vai viņam kas svarīgs paziņojams. Viņš atbildēja:

“Viņai tas ir svarīgi. Ļoti svarīgi.”

Viņš paņēma iepriekšējo vēstuli un uzrakstīja jaunu, šoreiz ilgāk domādams, it kā būtu spiests pieņemt lēmumu. Galu galā viņš nopūzdamies man to iedeva.

- Vai jūs viņu pēc tam vairs neesat redzējusi? m

- Tikai nākamajā dienā. Pēc trim dienām Žanīnas jaunkundze ieradās pie manis ciemos. Tajā pēcpusdienā viņa ļoti satraukta sacīja:

“Drīz jūs varēsiet par mani lasīt avīzēs.”

Viņa bija šajā kvartālā iepirkusies un apkrāvusies ar maziem sainīšiem no labākajiem tirdzniecības namiem.

Es viņai stāstīju par vēstuli, kas nododama Luīzes jaunkundzei, par vājā vīriņa apmeklējumiem.

“Ja vien es zinātu, kur viņu atrast!”

Liekas, viņa kaut ko iedomājās.

“Jūs darītu labāk, ja to uzticētu man,” beigās viņa sacīja. “Cik es Luīzi pazīstu, viņa drīz pie manis atnāks. Līdzko no avīzēm uzzinās, kur esmu...”

Es svārstījos. Nodomāju, ka viņai noteikti taisnība.

- Vai jūs vēstuli viņai iedevāt?

- Jā. Viņa apskatīja aploksni un ielika somiņā. Ārā ejot, viņa teica:

“Drīzumā jūs saņemsiet dāvanu, Marsela kundze!”

Megrē klusēja, galvu noliecis, skatīdamies grīdā.

- Vai tas ir viss, ko jūs inspektoram pateicāt?

- Laikam gan. Es domāju. Es nevaru atcerēties, ko vēl varētu pasacīt.

- Vai Luīze pēc tam nav te bijusi?

-Nē.

- Tātad viņa nezināja, ka bijušajai draudzenei ir vēstule, kas adresēta viņai?

- Domāju gan. Katrā ziņā no manis viņa to nevarēja uzzināt.

Stundas ceturksnī Megrē bija uzzinājis daudz vairāk, nekā cerējis. Tikai pēdas piepeši aprāvās.

Viņš domāja par Loņonu pat vairāk nekā par Luīzi Labuānu, it kā inspektors būtu sācis spēlēt galveno lomu.

Viņš bija atnācis uz šejieni, dzirdējis to pašu stāstu.

Un pēc tam nozudis.

Katrs cits vakar vakarā, uzzinājis to, ko zināja Loņons, būtu par to paziņojis Megrē un jautājis, kā rīkoties. Bet Ūpis tā nedarīja. Viņš gribēja nonākt pie mērķa viens pats.

- Jūs izskatāties nobažījies, - vārtniece sacīja.

- Inspektors gan laikam jums neko neteica, nedalījās nekādās pārdomās?

- Nē. Viņš pateicās, gāja prom un iegriezās ielā pa labi.

Ko gan citu Megrē varēja darīt, kā vien pateikties tāpat un iet prom! Neko nejautādams Zanvjē, Megrē viņu ievilka krodziņā, ko pirms brīža bija pamanījis, pasūtīja divus pērno, klusēdams izdzēra savu glāzi.

- Vai tu nevarētu piezvanīt uz otro iecirkni un pajautāt, kādi ir jaunumi? Pēc tam piezvani viņa sievai, gadījumā, ja postenī neko nezina. Un beidzot noskaidro, vai viņš nav zvanījis uz Orfēvras krastmalu.

Kad Zanvjē iznāca no kabīnes, Megrē lēnām dzēra otru aperitīvu.

- Nekā!

- Es varu iedomāties tikai vienu izskaidrojumu - viņš zvanījis uz Itāliju.

- Vai jūs to darīsiet?

- Jā. No kabineta mēs savienojumu dabūsim ātrāk.

Kad viņi atgriezās kriminālpolicijas ēkā, gandrīz visi bija aizgājuši pusdienās. Megrē lika sameklēt Florences viesnīcu sarakstu, izraudzījās visgreznākās, un trešajā viņam atbildēja, ka San-toni tur ir apmetušies. Viņu apartamentā nebija, viņi to pirms pusstundas atstājuši un iegājuši pusdienot restorānā.

Mazliet vēlāk viņš tos sameklēja restorānā, un tā bija laime, ka zāles pārzinis, kas savulaik bija strādājis Parīzē, mazliet prata franciski.

- Vai jūs varētu paaicināt pie telefona Santoni kundzi?

Kad zāles pārzinis bija izpildījis lūgumu, Megrē izdzirda niknu vīrieša balsi.

- Vai jūs būtu tik laipns un reiz man izskaidrotu, ko tas viss nozīmē?

- Ar ko es, lūdzu, runāju?

- Ar Marko Santoni. Pagājušajā naktī mūs pamodināja, jo Parīzes policijai esot vajadzīgas steidzamas ziņas. Šodien jūs mūs vajājat restorānā.

- Es atvainojos, Santoni kungs. Te runā komisārs Megrē no kriminālpolicijas.

- Tas neizskaidro, kāds manai sievai sakars ar...

- Viņai nav nekāda sakara. Tikai noslepkavota kāda viņas bijusī draudzene.

- To pašu mums pagājušajā naktī stāstīja tas tips. Un tad? Vai tas ir iemesls...

- Jūsu sieva paņēma uzglabāšanā vēstuli. Iespējams, šī vēstule mums ļaus...

- Vai šādā sakarā katrā ziņā jāzvana divreiz? Viņa visu, ko zināja, jau pateica inspektoram.

- Inspektors ir pazudis.

-Ak tā!

Viņa dusmas pagaisa.

- Tādā gadījumā es paaicināšu sievu. Es ceru, ka pēc tam jūs viņu atstāsiet mierā un gādāsiet, lai viņas vārds neparādās avīzēs.

Megrē dzirdēja sačukstēšanos. Žanīna laikam bija kabīnē kopā ar vīru.

- Es klausos! - viņa sacīja.

- Piedodiet, kundze. Jūs jau zināt, kas par lietu. Pontjē ielas nama vārtniece jums uzticēja vēstuli.

- Es nožēloju, ka to paņēmu!

- Kas ar to noticis?

Mirkli valdīja klusums, un Megrē jau likās, ka saruna pārtraukta.

- Vai kāzu naktī jūs to atdevāt, kad Luīze aizgāja uz Romeo?

- Protams, nē! Vai lai es nēsātu vēstuli līdzi savā kāzu vakarā?

- Vai Luīze jūs uzmeklēja šīs vēstules sakarā?

Atkal iestājās klusums, bija jūtama vilcināšanās.

- Nē. Viņa pat nemēģināja par to runāt.

- Ko viņa gribēja?

- Lai aizdodu naudu, ko gan citu! Viņa sacīja, ka ir palikusi bez graša, ka saimniece uzteikusi istabu, un lika man saprast, ka atliek vienīgi nonāvēties. Protams, ne jau tādiem vārdiem. Luīze nekad nerunāja skaidru valodu.

- Vai jās viņai iedevāt naudu?

- Trīs vai četras tūkstošfranku zīmes. Es tās neskaitīju.

- Vai par vēstuli kaut ko teicāt?

-Jā.

- Ko tieši?

- To, kas lajā bija rakstīts.

- Vai jūs to bijāt lasījusi?

-Jā.

Atkal iestājās klusums.

- Ja gribat, ticiet, ja negribat - neticiet. Es to nedarīju aiz ziņkāres. Un vispār to neizdarīju es. Marko to atrada manā somiņā. Es viņam izstāstīju atgadījumu, un viņš man neticēja. Es viņam teicu: “Atver, tad pats redzēsi.”

Klusākā balsī viņa teica vīram, kas bija palicis kabīnē: “Klusē. Labāk pateikt taisnību. Viņi to izdibinās tik un tā.”

- Vai jūs vēstules saturu atceraties?

- Vārds vārdā nē. Tā bija uzrakstīta sliktā franču valodā, ar daudzām kļūdām. Bet kopumā bija tāda:

“Man jums kaut kas steidzams jāpaziņo, un man jūs nekavējoties jāsatiek. Jautājiet pēc Fre-da Pikvikbārā Etuālas ielā. Tas esmu es. Ja manis nav, bārmenis pateiks, kur mani atrast.”

Vai jūs, komisār, joprojām klausāties?

Megrē pierakstīja un norūca:

- Turpiniet.

- Vēstulē vēl bija teikts: “Es nevaru ilgi palikt Francijā. Ja būs jābrauc prom, es atstāšu dokumentu pie bārmeņa. Viņš prasīs, lai pierādāt, kas esat. Vēlāk pati sapratīsiet.”

- Vai tas bija viss?

-Jā.

- Vai Luīzei to pateicāt?

-Jā.

- Kā jums likās - vai viņa saprata, ko tas nozīmē?

- Sākumā nē. Tad likās, ka viņai kaut kas ienāk prātā, un viņa man pateica paldies.

- Vai naktī jūs neko par viņu neuzzinājāt?

- Nē. Kā es varētu uzzināt? Tikai pēc divām dienām, šķirstot avīzes, es nejauši ieraudzīju, ka viņa nogalināta.

- Vai viņa, jūsuprāt, aizgāja uz Pikvikbūru?

- Tā varētu būt, vai ne? Ko jūs viņas vietā darītu?

- Vai vēstules saturu neviens, izņemot jūs un vīru, nezināja?

- Es nevaru pateikt. Vēstule mētājās manā somiņā divas vai trīs dienas.

- Vai jūs dzīvojāt Vašingtona viesnīcā?

-Jā.

- Vai piejums kāds ciemojās?

- Tikai Marko.

- Kur vēstule atrodas tagad?

- Es to droši vien esmu nolikusi pie citiem papīriem.

- Vai jūsu mantas vēl ir viesnīcā?

- Protams, nē. Kāzu priekšvakarā tās aizveda pie Marko, atskaitot tualetes priekšmetus un dažus apģērbus, kuriem kambarsulainis atnāca pakaļ pēdējā dienā. Vai domājat, ka viņa mirusi šīs vēstules dēļ?

- Tas ir iespējams. Vai viņa par vēstuli neko neteica?

- Neko.

- Vai viņa nekad nav ar jums runājusi par savu tēvu?

- Reiz es jautāju, kas tā par fotogrāfiju, ko viņa glabā kabatas portfelī, un viņa atbildēja, ka tas ir tēva portrets.

“Vai viņš vēl ir dzīvs?” es neatlaidos.

Viņa paskatījās uz mani kā cilvēks, kurš nevēlas neko teikt un grib palikt noslēpumains. Citreiz, kad runājām par saviem vecākiem, es jautāju, kas ir viņas tēvs. Viņa skatījās tāpat un klusēja - tā viņa mēdza darīt. Tagad, kad viņa mirusi, nav labi runāt sliktu, bet...

Vīrs viņu apklusināja.

- Es pateicu visu, ko zinu.

- Paldies. Kad domājat atgriezties Parīzē?

- Pēc nedēļas.

Zanvjē sekoja sarunai, paņēmis otru klausuli.

- Man liekas, mēs nupat esam uzgājuši Loņo-na pēdas, - viņš pavīpsnādams sacīja.

- Vai tu pazīsti Pikvikbāru?

- Garāmejot esmu pamanījis, bet nekad neesmu gājis iekšā.

-- Es arī nē. Vai ēst gribi?

- Vēl vairāk gribu zināt, kas tur īsti slēpjas.

Megrē pavēra blakus kabineta durvis un pajautāja Likā:

- Vai par Loņonu nav nekādu ziņu?

- Nekādu, priekšniek.

- Ja viņš piezvana, inani var atrast Pikvikbārā, Etuālas ielā.

- Nupat man bija apmeklētāja, priekšniek, -mēbelēto istabu saimniece no Abukīra ielas. Viņa ilgi domājusi, līdz izšķīrusies par šo nācienu. It kā bijusi tik aizņemta, ka visas pēdējās dienas nav ieskatījusies nevienā avīzē. Vārdu sakot, viņa atnāca, lai pasacītu, ka Luīze Labuā-na viņas iestādījumā dzīvojusi četrus mēnešus.

- Kādā laikā?

- Nesen. Viņa no turienes aizgājusi pirms diviem mēnešiem.

- Tātad brīdī, kad pārcēlās uz Klišī ielu.

- Jā. Viņa strādājusi par pārdevēju Mažantā bulvārī. Vienā no veikaliem, kuriem ir stendi uz ielas. Meitene tur pavadījusi daļu ziemas, līdz beidzot saķērusi bronhītu un bijusi spiesta nedēļu palikt istabā.

- Kas viņu kopis?

- Neviens. Viņas istaba bijusi pēdējā stāvā, tādā kā mansardā. Tā ir viszemākās kategorijas viesnīca, kur apmetas galvenokārt ziemeļafrikāņi.

Tagad gandrīz visi tukšumi bija aizpildīti. Bija zināms viss, ko meitene darījusi, kopš atstājusi māti Nicā, līdz naktij, kad Romeo satikusi Žanīnu.

- Vai nāksi, Zanvjē?

Atlika vienīgi vēl uzzināt, kā viņa pavadījusi gandrīz divas stundas sava mūža pēdējā naktī.

Taksometra šoferis viņu bija redzējis Sent-ogistēna ielā, pēc tam - visu laiku ejam Triumfa arkas virzienā, Osmana bulvāra un Sentonorē ielas stūrī.

Pa šo ceļu bija jāiet, lai nonāktu Etuālas ielā.

Luīze, kura nekad nebija pratusi kārtot savu dzīvi, nebija atradusi nevienu, pie kā pietverties, ja neskaita vilcienā satiktu meiteni, gāja ātri, viena pati smīlājošā lietū, it kā steigtos sastapt savu likteni.

8. nodala,

kur viss norisinās starp profesionāļiem un vēlreiz tiek pieminēts Ūpis

Fasāde starp kurpnieka bodīti un veļas mazgātavu, pa kuras logu varēja redzēt strādājam gludinātājas, bija tik šaura, ka lielākā daļa cilvēku droši vien pagāja tai garām, pat nepamanot, ka tur ir bārs. Nekas iekšā nebija redzams, jo rūšu vietā logā bija zaļgani pudeļu dibeni, un virs durvīm, kuras aizsedza tumšsarkans aizkars, karājās veclaicīga laterna ar vairāk vai mazāk gotisku uzrakstu Pikvikbārs.

Pārkāpjot slieksni, iespaids pilnīgi mainījās, un Megrē juta, ka kļūst skarbāks, bezpersoniskāks; šķiet, gluži automātiski mainījās arī Zanvjē izturēšanās.

Garais, šaurais bārs bija tukšs. Telpā valdīja puskrēsla, tikai šur tur uz paneļiem krita kāds gaismas atspīdums.

Cilvēks vienos kreklos, kas piecēlās, durvīm atveroties, noliecās, lai kaut ko noliktu - droši vien sviestmaizi, ko bija ēdis, sēdēdams aiz bāra letes.

Vēl pilnu muti viņš, ne vārda neteikdams, noskatījās, kā abi vīrieši nāk iekšā, un viņa sejā nebija nekādas izteiksmes. Viņam bija ļoti melni, gandrīz zili mati, kuplas uzacis, kas vērta seju stūrgalvīgu, bedrīte zodā - dziļa kā rēta.

Likās, ka Megrē tik tikko uz viņu paskatās, bet uzreiz kļuva skaidrs, ka tā nav pirmā reize, kad viņi satiekas. Komisārs lēnām tuvojās augstam ķeblim, apsēdās uz tā, atpogādams mēteli un atstumdams platmali pakausī. Zanvjē rīkojās tāpat.

Pēc brīža bārmenis jautāja:

- Vai jūs kaut ko dzersiet?

Megrē vilcinādamies paskatījās uz Žanvjē.

- Un tu?

- Es darīšu tāpat kā jūs.

- Divus pērno, ja tev tādi ir.

Albērs viņus apkalpoja, nolika uz letes ledus-auksta ūdens karafi, bridi pagaidīja, un likās, ka viņi sāks spēlēt klusēšanas spēli.

Klusumu pārtrauca komisārs.

- Cikos Loņons te ienāca?

- Es nezināju, ka viņu sauc par Loņonu. Vienmēr esmu dzirdējis viņu dēvējam par Ūpi.

- Cikos?

- Varbūt bija vienpadsmit? Es pulkstenī neskatījos.

- Uz kurieni tu viņu aizsūtīji?

- Ne uz kurieni.

- Ko tu viņam teici?

- Es atbildēju uz viņa jautājumiem.

Megrē paņēma olīvas no trauciņa, kas stāvēja uz letes, un citu pēc citas apēda, it kā būtu iegrimis pats savās domās

Ienākot, kad bārmenis piecēlās, viņš uzreiz pazina Albēru Falkoni, korsikāni, kuru vismaz divreiz bija aizsūtījis uz cietumu par nelegālu spēļu nama turēšanu un vienreiz par zelta kontrabandu uz Beļģiju. Citreiz uz Falkoni krita aizdomas, ka viņš Monmartrā nogalinājis kādu tipu no Marseļas bandas, bet nevarēja atrast pret viņu pierādījumus, un korsikānis tika atbrīvots.

Viņam varēja būt trīsdesmit pieci gadi.

Gan viens, gan otrs izvairījās no liekām runām. Viņi savā ziņā abi bija profesionāļi, un ik izrunātais teikums ieguva īpašu nozīmi.

- Vai otrdien, kad lasīji avīzi, tu meiteni pazini?

Albērs nenoliedza, neko nepiemetināja un

turpināja mierīgi raudzīties komisārā.

- Cik klientu te bija, kad pirmdienas vakarā viņa ieradās?

Megrē vēroja garo zāli. Parīzē ir zināms skaits bāru - tādu kā šis, un cilvēks, kas tajos nejauši iegriežas, prāto, no kā tie pārtiek - tik tukši tie ir. Bet tos apmeklē noteikti klienti, kuri parasti pieder pie apmēram vienām aprindām un regulāri satiekas vienā diennakts laikā.

No rīta Albēram bārs, iespējams, nebija jāatver. Viņš droši vien tikko bija ieradies un vēl nebija beidzis kārtot pudeles. Bet vakarā visi ķebļi droši vien bija aizņemti un vietas palika tieši tik daudz, lai varētu izspraukties, ejot gar sienu. Tālākajā telpas galā sākās stāvas kāpnes, kas veda pagrabā.

Liekas, bārmenis arī skaitīja ķebļus.

- Bija gandrīz pilns bārs, - viņš beidzot sacīja.

- Vai viņa ieradās laikā starp pusnakti un vieniem naktī?

- Daudz tuvāk vieniem nekā divpadsmitiem.

- Vai tu viņu jau biji redzējis?

- Tā bija pirmā reize.

Droši vien visi pagriezās pret Luīzi un ziņkārīgi viņu apskatīja. Ja šajā iestādījumā nāca sievietes, tās visas arī noteikti bija profesionāles un stipri atšķīrās no meitenes. Viņas izbalējusī vakarkleita un samta apmetnis, kas nebi ja piemērots augumam, droši vien atstāja zināmu iespaidu.

- Ko viņa darīja?

Albērs sarauca uzacis, it kā pūlētos atcerēties.

- Viņa apsēdās.

- Kur?

Viņš atkal apskatīja ķebļus.

- Gandrīz tajā pašā vietā, kur sēžat jūs. Tā bija vienīgā brīvā vieta durvju tuvumā.

- Ko viņa dzēra?

- Mārtiņi.

- Vai viņa uzreiz pasūtīja martini?

- Tad, kad es jautāju, ko viņa dzers.

- Pēc tam?

- Labu brīdi viņa neteica neko.

- Vai somiņa viņai bija?

- Viņa to nolika uz letes. Tā bija sudrabota.

- Vai Loņons arī tev uzdeva šos jautājumus?

- Citā kārtībā.

-Turpini.

- Man labāk patiktu atbildēt.

- Vai viņa jautāja, vai tev ir vēstule uz viņas vārda?

Bārmenis piekrītoši palocīja galvu.

- Kur vēstule bija?

Viņš pagriezās kā palēninātā filmā un rādīja uz vietu starp divām pudelēm, kuras laikam lietoja reti, jo tur bija noliktas divas vai trīs klientiem paredzētas vēstules. *

-Te.

- Vai tu vēstuli atdevi?

- Es pieprasīju personas apliecību.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka man ieteica to darīt.

- Kurš?

- Tas tips.

Viņš vienmēr izteica tikai pilnīgi nepieciešamos vārdus, un klusuma brīžos, bez šaubām, pūlējās nojaust nākamo jautājumu.

- Džimmijs?

-Jā.

- Vai zini viņa uzvārdu?

- Nē. Bāros cilvēki reti kad nosauc uzvārdu.

- Tas atkarīgs no bāriem.

Albērs paraustīja plecus, kā gribēdams parādīt, ka tas viņu neaizvaino.

- Vai viņš runāja franciski?

- Amerikānim - pieliekami labi.

- Kas tas ir par tipu?

- Vai tad jūs to nezināt labāk nekā es?

- Pasaki vien.

- Man šķita, ka viņš zināmu skaitu gadu pavadījis ēnā.

- Mazs, vājš, sanīcis?

-Jā.

- Vai viņš te bija pirmdien?

- Viņš bija atstājis Parīzi pirms piecām vai sešām dienām.

- Vai pirms tam viņš nāca šurp katru dienu?

Albērs mierīgi piekrita un, tā kā glāzes bija

tukšas, satvēra pemo pudeli.

- Lielāko daļu laika viņš pavadīja te.

- Vai zini, kur viņš dzīvoja?

- Droši vien kādā no tuvējām viesnīcām, es nezinu, kādā tieši.

- Vai viņš aploksni tev jau bija iedevis?

- Nē. Viņš tikai sacīja, ka gadījumā, ja meitene atnāk un jautā pēc viņa, lai pasaku, cikos viņu var te atrast.

- Kāds diennakts laiks tas bija?

- Pēcpusdienās no četriem, pēc tam visu vakaru, līdz vēlai naktij.

- Cikos tu bāru slēdz?

- Divos vai trijos naktī, kā sanāk.

- Vai viņš ar tevi runāja?

- Reizēm.

- Par sevi?

- Par šo un par to.

- Vai teica, ka iznācis no cietuma?

- Viņš lika saprast.

- Vai no Singsinga?

- Jā, tā varētu būt. Ja Singsings atrodas Ņujorkas štatā Hudzonas malā, tad tas ir tas.

- Vai viņš tev nepateica, kas ir aploksnē?

- Nē. Tikai sacīja, ka tas ir svarīgi. Viņam vajadzēja steigties prom.

- Vai policijas dēļ?

- Meitas dēļ. Viņa nākamnedēļ Baltimorā precas. Tāpēc viņam vajadzēja braukt prom, ilgāk negaidot.

- Vai viņš pastāstīja, kāda izskatīsies meitene, kura atnāks?

- Nē. Viņš tikai ieteica pārliecināties, ka tā tiešām ir viņa. Tāpēc es prasīju personas apliecību.

- Vai viņa vēstuli lasīja bārā?

- Viņa nokāpa lejā.

- Kas tur lejā ir?

- Tualetes un telefons.

- Vai domā, ka viņa nokāpa lejā izlasīt vēstuli?

- Es tā domāju.

- Vai somiņu viņa paņēma līdzi?

-Jā.

- Kāda viņa izskatījās, kad atgriezās?

- Viņa vairs nebija tik bēdīga kā ienākot.

- Vai pirms atnākšanas uz šejieni viņa bija dzērusi?

- Es nezinu. Iespējams.

- Ko viņa darīja pēc tam?

- Viņa apsēdās savā vietā pie letes.

- Vai viņa pasūtīja vēl martini?

- Viņa nē. Otrs amerikānis.

- Kāds otrs amerikānis?

- Liela auguma tēvainis ar rētu un atļukušām ausīm.

- Vai tu viņu nepazini?

- Tam es nezinu pat kristāmvārdu.

- Kad viņš sāka apmeklēt tavu bāru?

- Gandrīz vienā laikā ar Džimmiju.

- Vai viņi bija pazīstami?

- Džimmijs jau nu noteikti viņu nepazina.

- Un tas otrais?

- Man likās, ka tas Džimmiju izsekoja.

- Vai viņš nāca uz šejieni tajā pašā laikā?

- Apmēram, viņš brauca ar lielu, pelēku mašīnu, ko atstāja pie durvīm.

- Vai Džimmijs par viņu nerunāja?

- Viņš jautāja, vai es viņu pazīstu.

- Vai atbildēji, ka nepazīsti?

- Jā. Liekas, viņš par to domāja. Tad viņš nosprieda, ka vīrs droši vien ir no FIB, kurš nevar saprast, ko viņš nolēmis darīt Francijā, un viņu izspiego.

- Vai tici, ka tā tiešām bija?

- Es jau sen nekam neticu.

- Vai tad, kad Džimmijs bija atgriezies Savienotajās Valstīs, šis cilvēks turpināja nākt uz šejieni?

- Regulāri.

- Vai uz aploksnes bija rakstīts vārds?

- Luīze Labuāna. Un vēl - Parīze.

- Vai klienti no savas vietas to varēja izlasīt?

- Noteikti nevarēja.

- Vai tu nekad uz brīdi bāru neatstāj?

- Nekad, ja te ir cilvēki. Es nevienam neuzticos.

- Vai viņš jaunkundzi uzrunāja?

- Viņš lūdza atļauju izmaksāt viņai kādu glāzi.

- Vai viņa piedāvājumu pieņēma?

-- Viņa paskatījās uz mani, it kā lūgtu padomu. Varēja manīt, ka viņa pie kaut kā tāda nav pieradusi.

- Vai tu devi zīmi, lai viņa pieņem?

- Es nedevu nekādu zīmi. Es tikai pasniedzu divus martini. Tad aizgāju uz otru letes galu, kur mani sauca, un abiem vairs nepievērsu uzmanību.

- Vai meitene un amerikānis aizgāja reizē?

- Laikam gan.

- Vai aizbrauca ar mašīnu?

- Es dzirdēju motora rūkoņu.

- Vai tas ir viss, ko tu pateici Loņonam?

- Nē. Viņš man uzdeva citus jautājumus.

- Kādus?

- Piemēram, vai tas tips nezvanīja pa telefonu. Es atbildēju, ka nezvanīja. Un tad - vai es zinu, kur viņš dzīvo. Arī uz to atbildēju, ka nezinu. Un tad - vai man nav kāda nojausma, uz kurieni viņš varētu būt aizbraucis.

Tagad Albērs vērās Megrē smagu skatienu un gaidīja.

-Nu?

- Jūs to tūlīt uzzināsiet tāpat kā Ūpis. Vakar amerikānis man prasīja, kāds ir labākais ceļš uz Briseli. Es ieteicu izbraukt no Parīzes caur Sen-denī, tad cauri Kompjēņai, tad...

- Un tas ir viss?

- Nē. Varbūt stundu pirms meitenes atnākšanas viņš man atkal jautāja par Briseli. Tad viņš gribēja zināt, kāda ir labākā viesnīca. Es atbildēju, ka vienmēr apmetos Palasa pretī Ziemeļu stacijai.

- Cik bija pulkstenis, kad tu to teici Ūpim?

- Apmēram viens naktī. Tas aizņēma vairāk laika nekā ar jums, jo man bija jāapkalpo klienti.

- Vai tev ir vilcienu saraksts?

- Ja runa ir par Briseles vilcieniem, nav vērts meklēt. Inspektors nokāpa pagrabā piezvanīt uz staciju. Tajā nakti vilcienu vairs nebija. Pirmais atiet pussešos no rīta.

- Vai viņš teica, ka brauks ar to?

- Viņam nebija nekādas vajadzības man to sacīt.

- Ko, tavuprāt, viņš darīja līdz pieciem no rīta?

- Ko jūs pats būtu darījis?

Megrē domāja. Radās jautājums par diviem ārzemniekiem, kuri abi, šķiet, bija dzīvojuši šajā apkaimē un abi bija atklājuši Pikvikbāru.

- Vai domā, ka Loņons apstaigāja apkārtējās viesnīcas?

- Tas esat jūs, kas izmeklē, vai ne? Es neesmu atbildīgs par Ūpi.

- Nokāp, Žanvjē, pagrabā un piezvani uz Briseli. Pajautā, vai Pulasā viņi redzējuši Ūpi. Viņam būtu vajadzējis nonākt galā ap pusvien-padsmitiem no rīta. Varbūt viņš tur joprojām gaida, kad parādīsies amerikānis ar mašīnu.

Kamēr inspektors bija prom, viņš neteica Al-bēram ne vārda, un Albērs, it kā pats arī uzskatītu sarunu par pabeigtu, apsēdās aiz bāra letes un atsāka ēšanu.

Megrē nebija pieskāries otrajai glāzei, bet bija apēdis olīvas. Viņš raudzījās bāra dziļumā, uz sarindotajiem ķebļiem, uz mazajām kāpnēm, un varētu likties, ka viņš šo dekorāciju piepilda ar cilvēkiem, kuri tur atradās pirmdienas vakarā, kad ienāca Luīze Labuāna zilā vakarkleitā un samta apmetnī, sudrabotu somiņu rokā.

Komisāra pierē bija ievilkusies dziļa rieva. Divreiz viņš atvēra muti, it kā gribētu kaut ko sacīt, bet neko nepateica.

Pagāja vairāk nekā desmit minūtes, un bārmenis paspēja pabeigt maltīti, savāca maizes druskas un izdzēra līdz galam kafijas tasi. Paķēris ne visai tīru lupatu, viņš sāka slaucīt putekļus no pudelēm uz plaukta, kad parādījās Zanvjē.

- Viņš ir pie aparāta, priekšniek. Vai gribat ar viņu runāt?

- Nav vērts. Saki, ka viņš var braukt mājās.

Zanvjē vilcinājās, nespēdams apslēpt pārsteigumu, prātodams, vai ir pareizi sapratis, vai Megrē savu rīkojumu ir pārdomājis. Beidzot, pieradis paklausīt, viņš pagriezās un nomurmināja:

-Labi!

Albērs ne aci nepamirkšķināja, bet viņa seja saspringa. Viņš automātiski turpināja slaucīt pudeles citu pēc citas, un spogulī aiz tām varēja redzēt komisāru, kuram viņš bija pagriezis muguru.

Zanvjē atgriezās.

- Vai viņš protestēja?

- Viņš iesāka teikumu, nepabeidza, un tikai pasacīja: “Ja jau tāda ir pavēle!”

Megrē nokāpa no ķebļa, aizpogāja mēteli un uzlika cepuri taisni.

- Ģērbies, Albēr, - viņš vienkārši sacīja.

-Ko?

- Es tev teicu - ģērbies. Mēs brauksim un Or-fēvras krastmalu.

Albērs izlikās nesaprotam...

- Es nevaru atstāt bāru...

- Vai tad tev atslēgas nav?

- Ko īsti jums no manis vajag? Es pateicu visu, ko zināju.

- Vai gribi, lai tevi aizved ar varu?

- Es braukšu. Bet...

Viņš sēdēja viens mazā auto aizmugurējā sēdeklī un, kamēr brauca, neteica ne vārda. Viņš stingi raudzījās uz priekšu kā cilvēks, kurš pūlas saprast. Žanvjē arī nerunāja. Megrē klusēdams smēķēja pīpi.

- Kāp ārā!

Viņš palaida Albēru pa priekšu, ieejot kabinetā, un jautāja Žanvjē:

- Cik Vašingtonā ir pulkstenis?

- Vajadzētu būt astoņiem no rīta.

- Kamēr tu dabūsi savienojumu, pat steidzamu savienojumu, būs jau deviņi. Pieprasi F1B. Ja Klārks tur ir, mēģini dabūt viņu pie telefona. Man gribētos ar viņu aprunāties.

Viņš mierīgi novilka mēteli, noņēma cepuri, ielika tos sienas skapī.

- Tu vari novilkt mēteli. Mums te kādu laiciņu būs jāparunājas.

- Jūs joprojām neesat man pateicis, kāpēc atvedāt uz šejieni.

- Cik stundas tu pavadīji šajā kabinetā, kad mēs sarunājāmies par zelta stieņiem?

Albēram nevajadzēja ilgi rakņāties atmiņā.

- Četras.

- Vai otrdienas rīta avīzēs tu neko nepamanīji?

- Meitenes fotogrāfiju.

- Bija vēl viena fotogrāfija - trīs niknie, tie, kurus dēvēja par cilvēkiem, kas iet cauri sienām. Viņi atzinās trijos naktī. Viņi šajā kabinetā pavadīja ļoti ilgu laiku. Trīsdesmit stundas.

Megrē gāja apsēsties savā vietā, sakārtoja pīpes, it kā meklētu labāko.

- Tev pēc četrām stundām likās, ka labāk izbeigt liegšanos. Man personiski tas vienalga. Es te neesmu viens, mēs varam cits citu nomainīt, un mums laika netrūkst.

Viņš uzgrieza Dofinu kafejnīcas numuru.

- Te Megrē. Vai jūs varētu atsūtīt man dažas sviestmaizes un alu?... Cik cilvēkiem?...

Viņš atcerējās, ka Zanvjē arī nav ēdis pusdienas.

- Diviem. Jā, tūlīt. Četras glāzes, skaidrs.

Viņš aizsmēķēja pīpi, piegāja pie loga un labu

laiku noskatījās mašīnu un gājēju kustībā uz Senmišela tilta.

Viņam aiz muguras Albērs aizsmēķēja cigareti; viņš bija nopietns kā cilvēks, kas labi apsver savu stāvokli, un roka tomēr mazliet drebēja.

- Ko jūs gribat zināt? - viņš, vēl vilcinādamies, jautāja.

- Visu.

- Es jums teicu taisnību.

-Nē.

Megrē pat nepagriezās, lai palūkotos uz aizturēto. No muguras viņš tiešām izskatījās pēc cilvēka, kuram nav nekas cits darāms - tikai jāstāv un jāgaida, smēķējot pīpi un vērojot kustību uz ielas.

Albērs no jauna sēdēja klusēdams. Viņš klusēja pietiekami ilgi, lai kafejnīcas viesmīlim pietiktu laika atnākt ar paplāti, ko viņš nolika uz rakstāmgalda.

Megrē atvēra inspektoru istabas durvis.

- Žanvjē! - viņš sauca.

Inspektors ienāca.

- Savienojums būs pēc minūtēm divdesmit.

- Paņem ko ēdamu. Tas ir mums abiem.

Tajā pašā laikā viņš pamāja, lai iet ēst sviestmaizes un dzert alu blakus kabinetā.

Megrē ērti iekārtojās pie galda un sāka ēst. Tagad viņi bija mainītās lomās. Pavisam nesen Pikvikbārā aiz letes ēda Albērs.

Šķita, ka komisārs aizmirsis Albēra klātbūtni, un varētu zvērēt, ka viņš, košļādams sviestmaizi un laiku pa laikam piedzerdams alu, ne par ko citu nedomā. Viņa skatiens klīda pa papīriem, kas bija nolikti uz galda.

- Vai tiešām esat par sevi tik pārliecināts, ko?

Komisārs, turpinādams ēst, piekrītoši pamāja ar galvu.

- Un jūs iedomājaties, ka es jums visu izklāstīšu?

Megrē paraustīja plecus, it kā viņam tas būtu vienalga.

- Kāpēc jūs Ūpi atsaucāt no Briseles?

Megrē smaidīja.

Tajā brīdī Albērs nikni nospieda cigareti, kas laikam bija apdedzinājusi pirkstus, un norūca:

- Sūds tāds!

Viņš bija pārāk sasprindzis, lai sēdētu, viņš piecēlās, piegāja pie loga, piespieda pieri pie rūts un savukārt skatījās, kas notiek uz ielas.

Atgriežoties vietā, drudžainība bija izgaisusi, muskuļi atslābuši. Neaicināts viņš iedzēra malku no alus glāzes, kas stāvēja uz paplātes, noslaucīja muti un apsēdās uz krēsla. Tas bija pēdējais izaicinājuma žests, lai glābtu cieņu.

- Kā jūs uzminējāt? - viņš jautāja.

Megrē mierīgi atbildēja:

- Es neuzminēju. Es jau uzreiz zināju.

9. nodaļa,

kurā tiek pierādīts, cik svarīgu loma var būt

kāpnēm un vēl svarīgāka - rokassomiņai

Megrē ievilka dažus dūmus no pīpes un klusēdams vēroja sarunas biedru. Izskatījās, ka viņš, gluži kā aktieris, ietur pauzi, lai pēc tam teiktie vārdi iegūtu lielāku svaru. Taču tā nepavisam nebija. Viņš tik tikko redzēja bārmeņa seju. Viņš domāja par Luīzi Labuānu. Visu laiku, ko viņš Etuālas ielas bārā bija klusējis, kamēr Zanvjē pagrabstāvā zvanīja pa telefonu, viņš pūlējās izteloties Luīzi Labuānu, kā viņa savā noplukušajā vakartērpā un augumam nepiemērotajā samta apmetnī ienāk dzērāju pilnajā bārā.

- Redzi, - viņš beidzot sacīja, - tavs stāsts pirmajā mirklī liekas ļoti ticams, pat pārāk ticams, un es tam arī noticētu, ja nepazītu meiteni.

Pārsteigtais Albērs neviļus pajautāja:

- Vai tad jūs viņu pazināt?

- Beigu beigās es viņu pazinu diezgan labi.

Tagad, vēl runādams, viņš iedomājās meiteni

paslēpušos zem gultas Porē jaunkundzes dzīvoklī, pēc tam - strīdamies ar Žanīnu Armenjē viņu dzīvoklītī Pontjē ielā. Viņš sekoja meitenei viņas nožēlojamajā skabūzītī Abukīra ielā un pie veikala Mažentā bulvārī, kur viņa stāvēja saltā vējā.

Viņš būtu varējis atkārtot katru teikumu, ko par viņu sacīja - gan vārtniece, gan atraitne Kremjē.

Viņš redzēja, kā viņa ieiet Miiksimā, tāpat kā redzēja, kā viņa pēc mēneša laipoja starp kāzu viesiem Romeo.

- Pirmām kārtām - ir gandrīz skaidrs, ka viņa neapsēdās pie bāra letes.

Viņa jutās ienākusi nepiemērotā vietā, kur visi uz viņu skatījās un uzreiz redzēja, ka viņai mugurā īrēta kleita.

- Pat tad, ja viņa apsēstos, viņa nepasūtītu martini. Tu kļūdījies, pieņemdams, ka viņa ir tāda pati kā jebkura cita tava kliente, un, kad jautāju, ko viņa dzēra, tu nedomādams atbildēji, ka martini.

- Viņa nedzēra neko, - Albērs atzinās.

- Viņa arī nenokāpa pagrabā, lai izlasītu vēstuli. Tavā bārā, tāpat kā citos, kurus apmeklē noteikts klientu loks, pie kāpnēm nav nekāda uzraksta. Pat ja tas būtu, es šaubos, vai viņai pietiktu drosmes aiziet garām kādiem divdesmit dzērājiem, kuri turklāt droši vien bija vairāk vai mazāk ieskurbuši.

Un avīzes nebija publicējušas visus autopsijas rezultātus. Tajās bija rakstīts, ka kuņģī bijis alkohols, neprecizējot, ka tas bijis rums. Bet martini taisa no džina un vermuta.

Megrē nejuta uzvaras prieku, jo viņš joprojām domāja par Luīzi. Viņš runāja klusām, it kā pats sev.

- Vai tu viņai tiešām atdevi to vēstuli?

- Es viņai iedevu vēstuli.

- Tu gribi sacīt - aploksni?

-Jā.

- Kurā iekšā bija balta papīra lapa?

-Jā.

- Kad tu atvēri īsto vēstuli?

- Kad biju pārliecināts, ka Džimmijs aizlidojis uz Savienotajām Valstīm.

- Vai tu liki viņam sekot uz Orlī?

-Jā.

- Kāpēc? Tu taču vēl nezināji, par ko ir runa.

- Ja kāds tips, iznācis no cietuma, pūlas šķērsot okeānu, lai nodotu vēstuli meitenei, tajā jābūt kaut kam svarīgam.

- Vai tu vēstuli saglabāji?

- Es to iznīcināju.

Megrē ticēja, jo bija pārliecināts, ka Albērs vairs nepūlēsies melot.

- Kas tajā bija rakstīts?

- Apmēram tā: “Varbūt līdz šim neesmu par tevi daudz rūpējies, bet kādu dienu sapratīsi, ka tev tas nācis tikai par labu. Lai ko tev stāstīs, netiesā mani pārāk bargi. Ikviens izraugās dzīves ceļu, un bieži vecumā, kad vēl nespēj atšķirt labu no ļauna, un pēc tam jau ir par vēlu.

Tu vari uzticēties cilvēkam, kurš tev iedos šo vēstuli. Kad tu to saņemsi, es jau būšu miris. Par to nebēdājies, esmu tādā vecumā, kad laiks aiziet.

Jūtos mierīgs, ka turpmāk tev nevajadzēs ciest trūkumu. Līdzko varēsi, pieprasi pasi uz Savienotajām Valstīm. Bruklina ir Ņujorkas

priekšpilsēta, varbūt skolā tev tas mācīts. Tur tu pēc šīs adreses atradīsi poļu drēbnieku, kura vārds ir...”

Albērs apklusa. Megrē deva zīmi, lai turpina.

- Es neatceros.

- Atceries gan.

- Labi... “...kura vārds ir Lukaseks. Tu vinu

»

uzmeklēsi. Tu parādīsi savu pasi, un viņš tev iedos zināmu summu naudā...”

- Vai tas ir viss?

- Vēl bija dažas sentimentālas frāzes, ko neesmu paturējis prātā.

- Vai adresi atceries?

- Jā. Trīsdesmit septītā iela 1214.

- Kam tu to uzticēji?

Albērs vēl mēģināja izvairīties. Megrē skatiens joprojām bija smags, un viņš beidzot turpināja.

- Es parādīju vēstuli vienam draugam.

- Kādam?

- Bianki.

- Vai viņš joprojām dzīvo kopā ar Lielo Žan-nu?

Šo cilvēku, kuru uzskatīja par korsikāņu bandas vadoni, Megrē bija apcietinājis vismaz desmitreiz, bet tikai vienreiz viņam izdevās

panākt tā notiesāšanu. Taisnība gan, uz pieciem gadiem.

Komisārs piecēlās, atvēra blakus kabineta durvis.

- Vai Toranss tur ir?

Kāds aizgāja viņu meklēt.

- Tu paņemsi divus vai trīs vīrus. Noskaidro, vai Lielā Žanna joprojām dzīvo Lepi-ka ielā. Pastāv iespēja, ka pie viņas atradīsi Bianki. Ja viņa tur nav, papūlies noskaidrot, kur viņu atrast. Esi piesardzīgs, jo viņš var pretoties.

Albērs mierīgi klausījās.

- Turpini.

- Ko vēl jūs gribat?

- Bianki nevarēja kuru katru aizsūtīt uz Savienotajām Valstīm, lai tā ietu un pieprasītu Lukasekam naudu. Viņš gan pieņēma, ka polim ir kaut kas par meiteni zināms.

Tas bija tik skaidrs, ka viņš atbildi nemaz negaidīja.

- Tāpēc jūs gaidījāt, kad viņa atnāks uz Pikvikbāru.

- Mums nebija nodoma viņu nogalināt.

Albērs jutās pārsteigts, dzirdēdams Megrē atbildi:

- Par to esmu gandrīz pārliecināts.

Tie bija profesionāļi, kas nemēdza uzņemties lieku risku.

Viņiem bija vajadzīga vienīgi meitenes personības apliecība. Dabūjuši to rokā, viņi papūlētos dabūt pasi, aizstājot Luīzi Labuānu ar kādu līdzīgu meiteni.

- Vai Bianki bija tavā bārā?

-Jā.

- Vai viņa izgāja ārā, aploksni neatvērusi?

- Jā.

- Vai tavam priekšniekam mašīna stāvēja pie durvīm?

- Ar Tetovēto pie stūres. Ja jau tik tālu esmu ticis, atliek vienīgi turpināt.

- Vai viņi sekoja?

- Es negāju viņiem līdzi. To, ko zinu, man stāstīja vēlāk. Jums nav vērts Tetovēto meklēt Parīzē. Viņš pēc notikušā nobijās un aizbēga.

- Vai uz Marseļu?

- Iespējams.

- Manuprāt, viņi gribēja nozagt somiņu?

- Jā. Viņi pabrauca meitenei garām. Bianki izkāpa no mašīnas brīdī, kad viņa tuvojās. Iela bija tukša. Viņš paķēra somiņu, nezinādams, ka tās ķēdīte aptīta ap skuķes roku. Viņa nokrita ceļos. Ieraudzījis, ka meitene atver muti, lai kliegtu, viņš sita. Viņa laikam pieķērās Bianki pie drēbēm, mēģinādama saukt palīgā. Tad viņš izvilka no kabatas sitamo un gāza pa galvu.

- Vai stāstu par otro amerikāni, kas sekojis pirmajam, tu izgudroji tikai tādēļ, lai dabūtu prom Loņonu?

- Ko citu es varēju darīt? Ūpim to tikai vajadzēja.

Lielāko izmeklēšanas daļu inspektors gandrīz pastāvīgi bija priekšā kriminālpolicijai. Un, ja viņš būtu vairāk domājis par meitenes psi_7 holoģiju, viņš varbūt beidzot gūtu uzvaru, ko tik ilgi gaidīja, pats vairs neticēdams.

Par ko viņš domāja tagad, vilcienā braukdams no Briseles? Droši vien atkal apsūdzēja ļauno likteni, būdams pārliecināts vairāk nekā jebkad, ka visa pasaule pret viņu sazvērējusies. Tehniski viņš nebija pieļāvis nevienu kļūdu, un nav neviena policijas kursa, kas mācītu iejusties jaunas meitenes ādā, - meitenes, kura uzaugusi Nicā pie pustrakas mātes.

Gadiem ilgi Luīze bija stūrgalvīgi meklējusi savu vietu, nekādi to neatrazdama. Apmulsusi svešā pasaulē, viņa visiem spēkiem pieķērās pirmajai, kas pagadījās, un tā viņu bija pagrūdusi uz nepareiza ceļa.

Viņa viena pati sastinga naidīgā Visumā, kura spēles noteikumus veltīgi pūlējās izprast.

Viņa droši vien nekā nezināja par tēvu. Jādomā, jau bērnībā viņa prātoja, kāpēc viņai nav tāda māte kā citiem, kāpēc viņas abas dzīvo citādi nekā kaimiņi.

Viņa visiem spēkiem pūlējās piemēroties. Viņa bēga. Viņa lasīja sludinājumus avīzēs. Un, kamēr Žanīna Armenjē bez pūlēm atrada darbu, viņu izraidīja no visām vietām, kur viņa sevi piedāvāja.

Vai meitene, tāpat kā Loņons, galu galā secināja, ka visa pasaule pret viņu sazvērējusies?

Un vai tiešām viņa bija tik ļoti atšķirīga no citiem? Kāpēc tieši pār viņas galvu nāca visas nepatikšanas?

Pat viņas nāve bija gluži kā likteņa ironija. Ja sudrabotās somiņas ķēdīte nebūtu aptīta ap plaukstu, Bianki būtu to vienkārši izrāvis no rokas, un auto aizbrauktu.

Ja pēc tam viņa par to stāstītu policijai, neviens neticētu.

- Kāpēc viņi līķi aizveda uz Ventimijas laukumu?

- Pirmām kārtām tāpēc, ka nevarēja atstāt mana bāra tuvumā. Turklāt tādā apģērbā viņa vairāk piederējās Monmartras rajonam. Viņi tur izvēlējās pirmo kluso vietu.

- Vai viņi kādu jau sūtījuši uz Savienoto Valstu konsulātu?

- Nekādā gadījumā. Viņi gaida.

- Inspektors Klārks ir pie aparāta, priekšniek.

- Vari savienot ar šo telefonu.

Nu vairs bija runa tikai par pārbaudi, un Meg-rē gribēja uzdot F1B dažus jautājumus gandrīz vai aiz personiskas ziņkāres.

Saruna ar Klārku kā vienmēr notika pa pusei Megrē sliktajā angļu valodā un Klārka sliktajā franču valodā, un katrs pūlējās runāt otra valodā.

Pirms Klārks saprata, kādā sakarā viņam zvana, Megrē vajadzēja nosaukt visus Jūliusa van Krama alias - Lemke, Stībs, Cīglers, Mareks, Španglers, Donlejs...

Viņš pirms mēneša bija apglabāts kā Donlejs Singsinga cietumā, kur bija ieslodzīts uz astoņiem gadiem par uzticības ļauprātīgu izmantošanu.

- Vai naudu atrada?

-Tikai nelielu daļu.

- Vai summa bija liela?

- Apmēram simttūkstoš dolāru.

- Vai viņa līdzzinātājs bija Džimmijs?

- Džimmijs O’Mallejs. Viņam piesprieda trīs

gadus, un pirms diviem mēnešiem viņš atbrīvots.

- Viņš nupat bija Francijā.

- Man liekas, drīzumā precas viņa meita.

- Viņš aizbraucis, lai piedalītos kāzās. Nauda ir Brukiinā, pie poļu drēbnieka, ko sauc par Lu-kaseku.

Megrē balsī tomēr varēja nojaust zināmu uzvaras prieku.

- Lukasekam, kurš varbūt nemaz nezina, kas pie viņa glabājas, jāatdod sainis jaunai meitenei, kas saucas Luīze Labuāna.

- Vai viņa ieradīsies?

- Par nelaimi - nē.

Vārdi izspruka kā neviļus. Lai sevi izlabotu, viņš steigšus piemetināja:

- Šonedēļ viņa Parīzē mirusi.

Viņš pārmija ar Klārku, ko nebija redzējis pāris gadus, vēl dažas pieklājības frāzes un jokus. Nolicis klausuli, viņš pārsteigts pamanīja Albēru joprojām sēžam uz krēsla un smēķējam cigareti.

FIB ļaudis gandrīz noteikti atradīs dolārus un atdos tos kādam baņķierim, kuram tie pieder, vai arī apdrošināšanas sabiedrībai, jo pastāvēja iespēja, ka baņķieris apdrošinājies pret zādzību. Poļu drēbnieks sēdēs cietumā.

Iespējams, ka Džimmijs O’Mallejs, kas bija uzņēmies izpildīt van Krama uzdevumu, nevis piedalīsies meitas kāzās Baltimorā, bet atgriezīsies Singsingā.

Luīzes liktenis bija atkarīgs no tīrā nieka - no ķēdītes, kas bija aptīta ap roku. Ja Irēnas jaunkundze Duē ielā būtu uzticējusi cita modeļa somiņu meitenei, kas vienu vakaru ieradās aizņemties kleitu...

Un kā būtu, ja viņa laikus būtu iegriezusies Pontjē ielā un vēstule nonāktu viņas pašas rokās?...

Vai Luīze Labuāna būtu aizbraukusi uz Ameriku?

Ko viņa pēc tam iesāktu ar tiem simttūkstoš dolāriem?

Megrē izdzēra līdz galam alus glāzi. Tas bija siltens. Viņš iztukšoja pīpi - nevis pelnutraukā, bet ogļu spainī, sitot pret papēdi.

- Vai nāksi, Žanvjē?

Viņš rādīja uz bārmeni, kurš uzreiz zināja, par ko ir runa. Viņš jau sāka pierast.

- Aizved viņu uz savu kabinetu, pieraksti paziņojumu, lai viņš paraksta, un aizved uz iepriekšējā ieslodzījuma cietumu. Es piezvanīšu tiesnesim Komeljo.

Tā bija tikai rutīna. Tas viņu vairs neinteresē-

ja. Bridi, kad Albērs gāja ārā pa durvīm, viņš pasauca to atpakaļ.

- Es aizmirsu trīs pemo.

- Lai paliek uz bāra rēķina.

- Nemūžam!

Viņš pasniedza naudu, un, it kā atrastos Etuā-las ielas bārā, nomurmināja:

- Atlikumu paturi sev.

Bārmenis, it kā joprojām stāvētu aiz letes, automātiski atbildēja:

- Es pateicos.

1954. gada 18. janvāri

Megrē Ziemsvētki

.

1. nodaļa

Tā tas notika aizvien. Gulēt ejot, Megrē nopūtās un sacīja:

- Rīt gan es gulēšu labi ilgi!

Un Megrē kundze noticēja uz vārda, it kā ilgie kopdzīves gadi neko viņai nebūtu iemācījuši, it kā viņa nezinātu, ka tādi vārdi nepavisam nav jāņem par pilnu. Ari viņa būtu varējusi gulēt ilgi. Viņai nebija nekāda iemesla celties agri.

Tomēr vēl nebija pat īsti uzaususi diena, kad viņš manīja sievu uzmanīgi sakustamies palagos. Viņš izlikās aizmidzis. Viņš piespieda sevi elpot vienmērīgi un dziļi kā cilvēks miegā. Tas atgādināja rotaļu. Bija tik aizkustinoši just, kā viņa piesardzīgi, gluži kā zvērēns slīd uz gultas malu, ik pa brīdim sastingstot, lai pārliecinātos, ka nav vīru uzmodinājusi. Bija mirklis, ko viņš vienmēr gaidīja - tas, kad gultas atsperes, atbrīvojušās no sievas svara, viegli iečīkstējās, it kā klusi nopūzdamās.

Tad viņa paņēma no krēsla apģērbu, bezgalil-gi vēra vaļā vannas istabas durvis, un beidzot tikai virtuves tālumos atļāvās normāli trokšņot.

Viņš iemiga no jauna. Bet tas nebija nedz dziļš, nedz ilgs miegs. Tomēr pietiekami ilgs, lai redzētu neskaidru un aizkustinošu sapni, tāpēc viņš pamodās, it kā būtu kļuvis jūtīgāks.

Viņš ieraudzīja blāvu, asu gaismas svītru starp priekškariem, kas nekad nebija pilnīgi aizvilkti. Vēl mirkli, uz muguras gulēdams, viņš vaļā acīm gaidīja. Megrē sajuta kafijas smaržu, un, dzirdot, ka dzīvokļa durvis atveras un aizveras, zināja, ka Megrē kundze aizsteigusies nopirkt viņam siltus radziņus.

Viņš no rītiem nekad neēda, apmierinājās ar melnu kafiju. Bet tas bija tikpat kā rituāls, sievas iedoma. Svētdienās un svētku dienās viņam vajadzēja palikt gultā vēlu, un viņa gāja uz Amelo ielas stūri nopirkt radziņus.

Viņš piecēlās, uzvilka mājas kurpes, rīta-svārku un atvēra aizkarus. Viņš zināja, ka rīkojas nepareizi, ka sarūgtinās sievu. Viņš spētu nest kādu lielu upuri, lai sagādātu viņai prieku, bet nekādā ziņā - palikt gultā, kad vairs negribas.

Sniegs nesniga. Bija smieklīgi vairāk nekā piecdesmit gadu vecumā skumt, ka Ziemsvētku rītā nav sniega, bet pavecāki cilvēki jau nekad nav tik nopietni, kā iedomājas jaunie.

Apmākušās, zemas, netīri baltas debesis, šķiet, smagi gūlās uz jumtiem. Rišāra Lenuāra bulvāris bija pilnīgi tukšs, un pretī virs vārtiem lielie burti Legālu, dēla un Co noliktavas izskatījās melni kā zābaksmērs. Dievs vien zina, kāpēc L šķita sevišķi skumīgs.

Viņš atkal dzirdēja sievu staigājam pa virtuvi, uz pirkstgaliem ieejam ēdamistabā, joprojām uzmanoties un netrokšņojot, nemaz nenojaušot, ka viņš jau piecēlies un stāv pie loga. Ieskatījies pulkstenī uz naktsgaldiņa, viņš pamanīja, ka bija tikai desmit pāri astoņiem.

Iepriekšējā vakarā viņi bija teātrī. Viņi labprāt būtu iegriezušies kādā restorānā, lai kaut ko ieēstu, kā darīja visi, bet galdiņi bija rezervēti Ziemsvētku nakts maltītei, tāpēc viņi, rokās saķērušies, kājām pārnāca mājās. Tā kā viņi atgriezās tikai mazlietiņ pirms divpadsmitiem, nebija nozīmes kavēties, un viņi viens otru apdāvināja.

Megrē kā vienmēr saņēma pīpi. Viņa sieva -uzlabotu elektrisko kafijas vārītāju, kādu bija vēlējusies, un, lai nepārkāptu tradīciju, - duci smalki izšūtu kabatdrānu.

Viņš automātiski piebāza jauno pīpi. Dažiem logiem bulvāra pretējā pusē bija žalūzijas, citiem -nē. Reti kāds bija piecēlies. Tikai dažā vietā dega gaisma, droši vien tāpēc, ka bērni bija piecēlušies agri, lai steigtos pie dāvanām un rotaļlietām.

Viņi abi omulīgajā dzīvoklī pavadīs tīkamu rīta cēlienu. Megrē ilgi staigās rītasvārkā, neno-skuvies, un ies patērzēt ar sievu virtuvē, kamēr viņa uzliks vārīties pusdienas.

Viņš nebija noskumis. Tikai miegā redzētais

209

Simcnons7

sapnis, kuru viņš nekādi nespēja atcerēties, šķiet, padarīja viņu it kā jūtīgāku. Un varbūt galu galā vainīgs bija nevis sapnis, bet Ziemsvētki. Tajā dienā cilvēkam vajadzēja būt piesardzīgam, apdomāt katru vārdu, kā Megrē kundze apsvēra katru kustību, izkāpjot no gultas, jo arī viņa bija vieglāk aizkustināma nekā parasti.

Cst! Par to nevajag domāt. Nerunāt neko, kas liktu par to domāt. Pārāk neskatīties uz ielas, kad bērni uz ietves sāks cits citam rādīt jauniegūtās rotaļlietas.

Bērni bija lielākajā daļā namu, varbūt pat visos. Varēs dzirdēt taures pūšam, bungas rībam un pistoles šaujam. Meitenes jau auklēja lelles.

Pirms dažiem gadiem viņš it kā starp citu sacīja:

- Kāpēc neizmantot Ziemsvētkus un nedoties mazā ceļojumā?

- Uz kurieni? - sieva jautāja, un viņas veselais saprāts bija nesatricināms.

Pie kā braukt? Viņiem nebija pat ģimenes locekļu, ko apciemot, ja neskaita sievasmāsu, kura dzīvoja pārāk tālu. Apmesties kādas svešas pilsētas viesnīcā vai kādā lauku iebraucamā vietā?

Cst! Bija laiks iedzert kafiju, tad viņš jutīsies mundrāks. Viņš nekad nejutās īsti labi, pirms

nebija izdzēris pirmo tasi kafijas un izsmēķējis pirmo pīpi.

Tieši brīdī, kad viņš satvēra durvju rokturi, tās bez trokšņa atvērās un parādījās Megrē kundze ar paplāti rokā, palūkojās uz tukšo gultu, tad pievērsa vīram skatienu, kurā bija lasāma tik dziļa vilšanās, it kā viņa gatavotos raudāt.

- Tu jau esi piecēlies!

Viņa jau bija svaiga un moža, kārtīgi sasukājusies, aizsējusi zilu priekšautu.

- Un es tā priecājos, ka varēšu tev pasniegt brokastis gultā!

Viņš neskaitāmas reizes smalkjūtīgi bija pūlējies sievai iestāstīt, ka viņam nepatīk ēst gultā, ka viņam tad šķiet, ka ir slims vai kropls, bet sievai brokastis gultā joprojām bija svētdienu un svētku dienu rīta ideāls.

- Vai negribi atgulties?

Nē! Viņam nepietika dūšas.

- Nu, tad nāc šurp... Priecīgus Ziemsvētkus!

- Priecīgus Ziemsvētkus! Vai tu dusmojies?

Viņi iekārtojās ēdamistabas stūrī, uz galda bija sudraba paplāte, kūpēja kafijas tases, radziņi bija ietīti salvetē.

Nolicis pīpi, Megrē apēda vienu radziņu, tad piecēlās un, pa logu skatīdamies, sacīja:

- Putina.

Tas nebija īsts sniegs. Tas lidinājās no debesīm kā smalki, balti putekļi un atgādināja, kā kādreiz, mazs būdams, viņš pabāza mēli, lai notvertu kādu pārslu.

Viņa skatiens apstājās pie nama pa kreisi no noliktavām. Pa tā durvīm iznāca divas sievietes bez cepurēm. Viena no tām, gadus trīsdesmit veca gaišmate, bija uzmetusi uz pleciem mēteli, neievelkot rokas piedurknēs, bet otra, vecākā, tinās šallē.

Gaišmate likās vilcināmies, grasāmies iet atpakaļ. Mazā, vājā tumšmate neatlaidās, un Meg-rē radās iespaids, ka tā rāda uz viņu dzīvokļa logiem. Viņām aiz muguras durvīs parādījās vārt-niece, kura, šķiet, gāja palīgā tumšmatei, un jaunā gaišmate galu galā bija ar mieru šķērsot ielu, tomēr bažīgi atskatīdamās.

- Ko tu tur skaties?

-Neko... Sievietes...

- Ko viņas dara?

- Liekas, nāk šurp.

Jo abas bulvāra vidū pacēla galvu un skatījās viņa virzienā.

- Es ceru, ka viņas tevi netraucēs Ziemsvētkos. Es pat neesmu uzkopusi dzīvokli.

To gan neviens nevarētu pamanīt, jo, ja neskaita paplāti, nekur nebija nekā lieka, un uz labi nospodrinātajām mēbelēm neredzēja neviena puteklīša.

- Vai esi pārliecināts, ka viņas nāk šurp?

- Tad jau redzēsim.

Drošības dēļ viņš gāja mazliet sasukāties, iztīrīt zobus un noskalot seju. Viņš vēl bija guļamistabā, kur aizsmēķēja pīpi, kad dzirdēja pie durvīm zvanām. Megrē kundze laikam likās dusmīga, jo pagāja brītiņš, līdz viņa ienāca vīram pakaļ.

- Viņas noteikti grib ar tevi runāt, - viņa čukstēja. - Viņas apgalvo, ka varbūt tas ir svarīgi, ka viņām vajadzīgs padoms. Vienu no abām es pazīstu.

- Kuru ?

- Mazo vājo - Donkēra jaunkundzi. Viņa dzīvo tieši pretī, tajā pašā stāvā, kur mēs, un augu dienu šuj pie loga. Viņa ir ļoti cienījama jaunkundze, kas strādā smalkus izšuvumu darbus kādam Sentonorē priekšpilsētas tirdzniecības namam. Reizēm gudroju, vai viņa nav tevī iemīlējusies.

- Kāpēc?

- Kad tu ej garām, viņa reizēm pieceļas un seko tev ar skatienu.

- Cik viņa veca?

- Starp četrdesmit pieciem un piecdesmit gadiem. Vai tu uzvalku neuzģērbsi?

Kāpēc gan viņš nevarētu Ziemsvētku rītā, kad viņu traucē mājās pusdeviņos, iziet viešņām pretī rītasvārkā? Tomēr zem tā viņš uzvilka bikses, tad atvēra durvis uz ēdamistabu, kur stāvēja abas sievietes.

- Piedodiet, kundzes...

Varbūt Megrē kundzei tomēr bija taisnība, jo Donkēra jaunkundze nevis nosarka, bet nobāla, pasmaidīja, zaudēja smaidu, ko atkal notvēra, atvēra muti, tomēr nespēdama apjēgt, ko lai saka.

Turpretī gaišmate, kura pilnīgi valdīja pār sevi, diezgan īgni sacīja:

- Tā nebiju es, kas ierosināja nākt šurp.

- Vai jūs būtu tik laipnas un apsēstos?

Viņš pamanīja, ka gaišmate zem mēteļa bija mājas apģērbā un viņai kājās nebija zeķu, turpretī Donkēra jaunkundze bija apģērbusies tā, it kā būtu nodomājusi iet uz dievkalpojumu.

- Varbūt jūs prātojat, kā mēs iedrošinājāmies nākt pie jums, - jaunkundze iesāka, vārdus meklēdama. - Tāpat kā visi kvartāla iedzīvotāji, mēs, protams, zinām, ka mums ir tas gods dzīvot blakus...

Šoreiz viņa viegli piesarka un pievērsa skatienu paplātei.

- Mēs izjaucām jums brokastis.

- Man negribas ēst. Es klausos.

- Šorīt, pareizāk sakot, šonakt, mūsu mājā ir atgadījies tik satraucošs notikums, ka man uzreiz ienāca prātā - mūsu pienākums ir par to jums pastāstīt. Martēna kundze negribēja jūs traucēt. Es viņai teicu...

- Vai jūs, Martēna kundze, arī dzīvojat pretējā namā?

r

- Jā, komisāra kungs.

Viņa nebija apmierināta, ka piespiesta nākt šurp, par to nebija nekādu šaubu. Taču Donkēra jaunkundze atsāka runu.

- Mēs dzīvojam vienā stāvā, tieši pretī jūsu logiem, - un viņa nosarka atkal, it kā tā būtu atzīšanās. - Martēna kungs bieži ir darījumu ceļojumos, jo viņš ir tirdzniecības pārstāvis. Kopš diviem mēnešiem viņu meitiņai smieklīga negadījuma dēļ jāpaliek gultā.

Megrē pieklājīgi pievērsās gaišmatei:

- Vai jums ir meita, Martēna kundze?

- Jāteic, ka tā nav mūsu meita, tā ir radiniece. Viņas māte mirusi pirms mazliet vairāk nekā diviem gadiem, un kopš tā laika viņa dzīvo pie mums. Viņa kāpnēs lauza kāju, un pēc sešām nedēļām būtu izveseļojusies, ja nebūtu radušies sarežģījumi.

- Vai jūsu vīrs šobrīd ir ārpus pilsētas?

- Viņš droši vien patlaban ir Dordoņā.

- Es klausos, Donkēras jaunkundz.

Megrē kundze caur vannas istabu iegāja virtuvē, un varēja dzirdēt, kā viņa darbojas ar kastroļiem. Laiku pa laikam Megrē pameta skatienu uz blāvajām debesīm.

- Šorīt es piecēlos kā parasti - agri, lai ietu uz rīta dievkalpojumu.

- Vai jūs tur bijāt?

- Jā. Es atgriezos ap pusastoņiem, jo noklausījos trīs mises. Sagatavoju brokastis. Jūs būtu varējis redzēt gaismu manā logā.

Viņš papurināja galvu, likdams saprast, ka nav to ievērojis.

- Es steidzos aiznest kādu dāvanu Koletei, kurai šogad Ziemsvētki ir tik bēdīgi. Kolete ir Martēna kundzes radu bērns.

- Cik viņai gadu?

- Septiņi gadi. Vai ne, Martēna kundze?

- Janvārī būs septiņi.

- Astoņos es pieklauvēju pie dzīvokļa durvīm.

- Es vēl nebiju piecēlusies, - gaišmate sacīja.

- Dažkārt es guļu diezgan ilgi.

- Tātad es pieklauvēju, un Martēna kundze lika man brītiņu gaidīt, kamēr uzvilka peņuāru. Man bija pilnas rokas, un es jautāju, vai drīkstu nodot dāvanas Koletei.

Megrē manīja, ka gaišmatei pietiek laika sī-

ki jo sīki izpētīt dzīvokli, tomēr brīžiem uzmetot komisāram asu skatienu, kurā jautās aizdomas.

- Mēs abas kopā atvērām meitenes istabas durvis.

- Vai bērnam ir pašam sava istaba?

- Jā. Dzīvoklī ir divas guļamistabas, vannas istaba, ēdamistaba un virtuve. Bet man jāpasaka... Nē! To es pateikšu mazliet vēlāk. Tātad mēs atvērām durvis. Tā kā istabā bija tumšs, Martēna kundze iededza elektrību.

- Vai Kolete bija pamodusies?

- Jā. Varēja manīt, ka viņa jau sen ir augšā un ka viņa gaida. Jūs jau zināt, kādi mēdz būt bērni Ziemsvētku rītā. Ja viņa varētu staigāt, viņa jau būtu piecēlusies, lai paskatītos, ko viņai atnesis Ziemsvētku vecītis. Cits bērns varbūt būtu arī saucis. Bet viņa jau ir gluži kā maza sieviete. Var just, ka viņa daudz domā, ka ir vecāka par saviem gadiem.

Tagad pa logu skatījās Martēna kundze, un Megrē prātoja, kurš ir viņas dzīvoklis. Laikam tas pa labi, pašā nama galā, kur divi logi bija apgaismoti.

Donkēra jaunkundze turpināja:

- Es viņai novēlēju priecīgus Ziemsvētkus. Es sacīju tā:

“Paskaties, draudziņ, ko Ziemsvētku vecītis tev atstājis manā guļamistabā.”

Martēna kundzes pirksti sakustējās un sažņaudzās.

- Un vai zināt, ko viņa man atbildēja, pat nepaskatoties, ko es viņai esmu atnesusi - tie gan ari bija tīrie nieki.

“Es redzēju.”

“Ko tu redzēji?”

“Ziemsvētku vecīti.”

“Kad tu viņu redzēji? Un kur?”

“Te, šonakt. Viņš ienāca manā istabā.”

- Tā taču viņa mums teica, Martēna kundze, vai ne? Ja tā runātu cits bērns, varētu tikai pasmaidīt, bet es jau teicu, ka Kolete ir jau maza sieviete. Viņa nejokoja.

“Kā tu viņu varēji redzēt, ja te ir tumšs?”

“Bija gaisma.”

“Vai viņš iededza lampu?”

“Nē. Viņam bija elektriska gaismiņa. Paskaties, Lorēnas māmiņ...”

Jo man jums jāteic, ka meitene Martēna kundzi sauc par māmiņu, kas ir dabiski, ja jau viņai mātes vairs nav, un māti aizstāj Martēna kundze...

Visi šie vārdi Megrē ausīs sāka pārvērsties par nepārtrauktu murrāšanu. Viņš vēl nebija izdzēris otro kafijas tasi. Pīpe tikko bija apdzisusi.

- Vai viņa tiešām kādu ir redzējusi? - viņš jautāja, nebūdams par to pārliecināts.

- Jā, komisāra kungs. Un tieši tāpēc es neat-laidos un lūdzu, lai Martēna kundze nāk pie jums lūgt padomu. Mums ir pierādījums. Meitene, viltīgi smaidīdama, pavilka nost palagu un parādīja gultā, sev klāt piespiestu, brīnumainu lelli, kādas vakar mājās vēl nebija.

- Vai jūs pati neesat viņai to uzdāvinājusi, Martēna kundze?

- Es grasījos viņai dāvināt daudz mazāk skaistu, ko vakar nopirku Galeriju veikalā. Es turēju lelli aiz muguras, kad mēs iegājām istabā.

- Tad iznāk, ka šonakt kāds ir iegājis jūsu dzīvoklī?

- Un tas vēl nav viss, - Donkēra jaunkundze, atguvusi drosmi, steidzās turpināt. - Kolete nav tāds bērns, kas melotu vai mānītos. Mēs abas ar Martēna kundzi viņu izjautājām. Viņa ir pārliecināta, ka redzējusi kādu, kas ģērbies kā Ziemsvētku vecītis - ar baltu bārdu un platu, sarkanu mēteli.

- Kurā brīdī viņa pamodusies?

- Viņa nezina. Tas noticis naktī. Viņa atvērusi acis, jo licies, ka istabā ir gaisma, un gaisma tiešām bijusi - tā apspīdējusi grīdu kamīna priekšā.

- Es nesaprotu, ko tas nozīmē, - Martēna kundze nopūtās. - Ja nu varbūt vīrs zina ko vairāk nekā es...

Donkēra jaunkundzei gribējās paturēt sarunas pavedienu savās rokās. Varēja saprast, ka viņa bija tā, kura iztaujājusi meiteni, neizlaižot nevienu sīkumu, un ka viņai arī ienākusi prātā doma uzmeklēt Megrē.

- Kolete teica, ka Ziemsvētku vecītis tupējis uz grīdas; izskatījies, ka viņš strādā.

- Vai meitenei nav bijis bail?

- Nē. Viņa uz vecīti skatījusies, un šorīt teica, ka viņš taisījis caurumu grīdā. Viņai licies, ka pa to viņš ieies pie cilvēkiem, kas dzīvo stāvu zemāk, -pie Delonniem, kuriem ir trīs gadus vecs puisītis, un viņa piemetināja, ka kamīns ir pārāk šaurs.

Vīrietis acīmredzot juta, ka tiek novērots. Liekas, viņš piecēlies un piegājis pie gultiņas, uz kuras nolicis lielu lelli, pieliekot pirkstu pie lūpām.

- Vai viņa redzējusi, kā viņš aiziet?

-Jā.

- Pa caurumu grīdā?

- Nē. Pa durvīm.

- Uz kādu telpu var iziet pa šīm durvīm?

- Tās veras tieši uz kāpņu telpu. Tā ir istaba, ko senāk izīrēja atsevišķi. Tai ir durvis gan uz dzīvokli, gan trepēm.

- Vai tās nebija aizslēgtas?

- Tās bija aizslēgtas, - iejaucās Martēna kundze. - Es taču neatstāšu bērnu neaizslēgtā istabā.

- Vai durvis uzlauztas?

- Domājams. Es nezinu. Donkēra jaunkundze ieteica uzreiz nākt piejums.

- Vai caurumu grīdā atradāt?

Martēna kundze paraustīja plecus, it kā kļūstot nepacietīga, un vecmeita atbildēja viņas vietā.

- Ne jau nu īstu caurumu, bet ļoti labi redzams, ka dēļi tikuši pacelti.

- Sakiet, Martēna kundze, vai jums ir kāda nojausma, kas varēja atrasties zem šiem dēļiem?

- Nē, komisāra kungs.

- Vai jūs jau sen dzīvojat šajā dzīvoklī?

- Piecus gadus - kopš apprecējāmies.

- Vai toreiz šī istaba jau piederēja pie dzīvokļa?

- Jā.

- Vai zināt, kas tajā dzīvoja pirms tam?

- Mans vīrs. Viņam ir trīsdesmit astoņi gadi. Kad mēs apprecējāmies, viņam bija trīsdesmit trīs gadi, un viņam piederēja pašam savas mēbeles; pēc dienesta ceļojumiem atgriežoties Parīzē, viņam patika justies pašam savās mājās.

- Vai jums neliekas, ka viņš būtu vēlējies sagādāt Koletei pārsteigumu?

- Viņš ir sešsimt vai septiņsimt kilometru no šejienes.

- Vai zināt, kur tieši?

- Gandrīz pilnīgi droši - Beržerakā. Viņa braucieni ir iepriekš noorganizēti, un reti gadās, ka viņš nerīkojas pēc plāna.

- Kādā nozarē viņš strādā?

>

- Viņš centrālajos apgabalos un dienvidrietumos pārstāv Zenīta pulksteņus. Tas ir ļoti liels uzņēmums, droši vien esat par to dzirdējis, un viņam tajā ir ļoti labs stāvoklis.

- Viņš ir labākais cilvēks pasaulē! - izsaucās Donkēra jaunkundze, pēc tam piesarkstot izlabodama: - Pēc jums.

- Vārdu sakot, ja esmu pareizi sapratis, šonakt kāds ielavījies jūsu dzīvoklī, iepriekš pārģērbies par Ziemsvētku vecīti.

- Tā meitene apgalvo.

- Vai jūs nekā nedzirdējāt? Vai jūsu istaba ir tālu no meitenes istabas?

- Starp tām ir ēdamistaba.

- Vai naktī durvis neatstājat vaļā?

- Tas nav vajadzīgs. Kolete nav bailīga un parasti naktīs nemostas. Ja es viņai esmu vajadzīga, viņa lieto mazu vara zvaniņu, kas stāv uz naktsgaldiņa.

- Vai vakar vakarā jūs bijāt izgājusi?

- Nē, komisāra kungs, - viņa skarbi, it kā aizkaitināta atbildēja.

- Vai pie jums neviens neciemojās?

- Man nav paraduma pieņemt ciemiņus vīra prombūtnē.

Megrē uzmeta skatienu Donkēra jaunkundzei, kura ne aci nepamirkšķināja, un tas nozīmēja, ka teiktais droši vien atbilst patiesībai.

- Vai jūs aizgājāt gulēt vēlu?

- Tūlīt pēc tam, kad pa radio nospēlēja Klusa nakts. Līdz tam es lasīju.

- Vai neko neparastu nedzirdējāt?

- Nē.

- Vai pajautājāt vārtniecei - varbūt viņa ielaidusi namā kādu svešu cilvēku?

Iejaucās Donkēra jaunkundze.

- Es par to runāju. Viņa apgalvo, ka nav ielaidusi.

- Un vai šorīt, Martēna kundze, jums nekas nav pazudis? Vai jums neradās iespaids, ka ēdamistabā kāds bijis?

-Nē.

- Kas šobrīd ir pie bērna?

- Neviens. Viņa pieradusi palikt viena. Es nevaru visu dienu pavadīt mājās. Ir jāiepērkas, jākārto darīšanas...

- Es saprotu. Vai Kolete, kā dzirdēju, ir bārene?

- Viņai mirusi māte.

- Tātad tēvs vēl dzīvs? Kur viņš ir? Kas viņš tāds?

- Tas ir mana vīra brālis - Pols Martēns. Bet, ja man jāsaka, kas viņš ir...

Viņa nenoteikti atmeta ar roku.

- Kad jūs viņu pēdējoreiz redzējāt?

- Pirms mēneša vai senāk. Senāk. Tas bija ap Visu Svēto dienu. Viņš beidza gavēni.

- Piedodiet?

Viņa atbildēja diezgan īgni:

- Man jāsaka tas uzreiz, jo nu jau jūs esat iejaukts visās ģimenes nebūšanās.

Varēja manīt, ka viņa par to dusmojas uz Don-kēra jaunkundzi, kas atbildīga par radušos situāciju.

- Svainis, sevišķi pēc tam, kad zaudējis sievu, vairs nav īsti cienījams cilvēks.

- Ko īsti jūs ar to domājat?

- Viņš dzer. Viņš dzēra jau pirms tam, bet vēl ne tik briesmīgi, un tādēļ nedarīja muļķības. Viņš kārtīgi strādāja. Viņam bija pat diezgan cienījams stāvoklis kādā mēbeļu veikalā Sentan-tuāna priekšpilsētā. Pēc nelaimes gadījuma...

- Vai nelaimes gadījuma, kas piemeklēja viņa meitu?

- Es runāju par to, kurā gāja bojā viņa sieva. Kādā svētdienā viņš iedomājās aizņemties ma-šinu no biedra un aizvest sievu un meiteni uz laukiem. Kolete bija vēl pavisam maza.

- Kad tas bija?

- Apmēram pirms trim gadiem. Viņi iegriezās paēst pusdienas kādā lauku krodziņā netālu no Mantlažoll. Pols nenoturējās un iedzēra baltvīnu, kas sakāpa viņam galvā. Braucot uz Parīzi, viņš dziedāja pilnā kaklā, un sadursme notika pie Buživalas. Sieva nomira uz vietas. Viņam pašam bija ielauzts galvaskauss, un brīnums, ka viņš palika dzīvs. Kolete netika ievainota. Viņš kopš tā laika ir pilnīgi pārvērties. Mēs meiteni paņēmām pie sevis. īstenībā mēs viņu esam tikpat kā adoptējuši. Viņš reizēm atnāk ciemos, bet tikai tad, kad ir gandrīz skaidrā. Tad atkal pagrimst...

- Vai zināt, kur viņš dzīvo?

Martēna kundze nenoteikti atmeta ar roku.

- Visur kur. Esam viņu satikuši klīstam pa Bastīlijas laukumu un ubagojam. Reizēm viņš uz ielām pārdod avīzes. Es to runāju Donkēra jaunkundzes klātbūtnē, jo nelaimīgā kārtā tas zināms visiem mājas iemītniekiem.

- Vai jūs nevarētu pieņemt, ka viņš pārģērbies par Ziemsvētku vecīti, lai apciemotu meitu?

- To es uzreiz teicu Donkēra jaunkundzei. Viņa tomēr palika pie sava, ka jānāk ar jums aprunāties.

225

Simenons 7

- Tāpēc, ka viņam nebūtu nekāda iemesla uzlauzt grīdas dēļus, - jaunkundze diezgan skarbi atbildēja.

- Kas zina, - reiz jūsu vīrs nav atgriezies Parīzē; vēl vairāk - ja nu viņš to paredzējis un...

- Droši vien kaut kas tāds. Es neesmu nobijusies. Ja nebūtu Donkēra jaunkundzes...

Vēlreiz! Nebija nekādu šaubu - viņa bulvāri nešķērsoja no laba prāta.

- Vai varat pasacīt, kur jūsu vīrs varētu būt apmeties?

- Beržerakā, Bordo viesnīcā.

- Vai jums nav ienācis prātā viņam piezvanīt?

- Mums nav telefona, tas ir tikai otrā stāva īrniekiem, kuriem nepatīk, ja viņus traucē.

- Vai jums nebūtu nekas pretī, ja es piezvanītu uz Bordo viesnīcu?

Viņa vispirms piekrita, tad sāka svārstīties.

- Viņš sāks gudrot, kas noticis.

- Jūs viņam pateiksiet.

- Viņš nav pieradis, ka es zvanu.

- Vai jums labāk patīk palikt neziņā?

- Nē. Kā vēlaties. Es ar viņu parunāšu.

Megrē noņēma klausuli un pieprasīja savienojumu. Pēc desmit minūtēm viņš bija sazvanījis Bordo viesnīcu un pasniedza klausuli Martēna kundzei.

- Hallo! Es, lūdzu, gribētu runāt ar Martēna kungu. Žanu Martēna kungu, jā. Tas nekas... Pamodiniet viņu...

Uzlikusi plaukstu klausulei, viņa paskaidroja:

- Viņš vēl guļ. Aizgāja viņam pakaļ.

Acīmredzot viņa prātoja, ko vīram sacīs.

- Hallo! Vai tas esi tu? ... Kā?... Jā, priecīgus Ziemsvētkus! Jā, viss kārtībā... Koletei klājas ļoti labi. Nē, ne jau tikai tāpēc es tev zvanu... Nē! Nekas slikts, neuztraucies...

Viņa atkārtoja, uzsvērdama katru zilbi:

- Es tev saku - neuztraucies... Tikai pagājušajā naktī bija jocīgs starpgadījums... Kāds, pārģērbies par Ziemsvētku vecīti, iegājis Koletes istabā... Bet nē! Viņš neko ļaunu bērnam nav nodarījis... Viņš uzdāvinājis lielu lelli. Lelli, jā... Un kaut ko darījis ar grīdu... Viņš pacēlis divus dēļus, tad steidzīgi atlicis tos vietā. Donkēra jaunkundze gribēja, lai es par to pastāstu komisāram, kas dzīvo pretējā namā... Es zvanu no viņa dzīvokļa... Vai tu nesaproti? Es arī nē... Vai gribi, lai es viņam iedodu klausuli? Es pajautāšu...

Viņa teica Megrē:

- Viņš gribētu runāt ar jums.

Klausulē atskanēja patīkama balss, runāja nobažījies vīrietis, kurš acīmredzot nesaprata, ko domāt.

- Vai esat pārliecināts, ka sievai un meitenei nav nodarīts nekas ļauns? Tas ir tik nesaprotami! Ja runa būtu vienīgi par lelli, es domātu, ka tas ir mans brālis. Lorēna jums pastāstīs... tā ir mana sieva... Prasiet, lai vina izstāsta visos sīkumos...

7 *

Bet viņš netaisītu jokus, uzlaužot grīdas dēļus... Vai jums neliekas, ka man vajadzētu tūlīt braukt uz Parīzi? Šopēcpusdien trijos atiet vilciens... Kā?... Vai varu uz jums paļauties, vai jūs par viņu parūpēsieties?

Lorēna atkal paņēma klausuli.

- Redzi nu! Komisārs nedomā, ka draudētu briesmas. Nebūtu nekādas jēgas pārtraukt braucienu tieši tad, kad tev ir izredzes dabūt vietu Parīzē... Es tūlīt iešu.

Viņa nolika klausuli un teica:

- Redziet nu!

Tad, brīdi klusējusi, turpināja:

- Es atvainojos, ka esmu jūs traucējusi. Tā nav mana vaina. Man nav nekādu šaubu, ka tas ir tikai muļķīgs joks, ja tā nav mana svaiņa iedoma. Kad viņš piedzeras, nav iespējams paredzēt, kas viņam ienāks prātā...

- Vai jums šodien nav paredzēts ar viņu satikties? Vai jums neliekas, ka viņš varētu apciemot meitu?

- To nevar paredzēt. Ja viņš būs dzēris - nē.

Viņš pūlas nerādīties meitenei tādā izskatā. Parasti viņš ierodas saposies, cik vien labi var.

- Vai es varu lūgt jūsu atļauju aiziet un patērzēt ar Koleti?

- Es nevaru jums to liegt. Ja jums liekas, ka tas ir lietderīgi...

- Es pateicos, Megrē kungs, - Donkēra jaunkundze iesaucās, raidīdama komisāram reizē pateicīgu un sazvērniecisku skatienu. - Meitenīte ir tik interesanta! Gan jūs pats redzēsiet!

Viņa atmuguriski gāja uz durvju pusi. Pēc brīža Megrē viņas redzēja šķērsojam bulvāri vienu aiz otras, jaunkundze gāja nopakaļ Martēna kundzei, ik uz soļa atskatoties uz Megrē logiem.

Virtuvē sutinājās sīpoli, un Megrē kundze atvēra durvis un klusām jautāja:

- Vai esi apmierināts?

Cst! Nedrīkstēja pat izrādīt, ka viņš saprot. Tajā Ziemsvētku rītā viņam neatlika laika domāt par vecu laulātu pāri, kādi viņi bija, kuram nav neviena, ko lutināt.

Bija laiks noskūties, lai ietu pie Koletes.

2. nodaļa

Tas viņam ienāca prātā skujoties, brīdī, kad viņš mērca otu ūdeni, - Megrē nolēma piezvanīt. Viņš nepūlējās uzvilkt rītasvārku; viņš sēdēja viesistabā, savā krēslā, ģērbies vienīgi pidžamā, un nolūkojās, kā pa visiem skursteņiem kūp dūmi.

Telefona zvans tur, Orfēvras krastmalā, viņa uztverē skanēja citādi nekā citur, un viņam šķita, ka redz garos, tukšos gaiteņus, tukšo kabinetu atvērtās durvis, telefonisti, kura sauc Likā, sacīdama: “Priekšnieks!”

Uz mirkli viņš sajutās gandrīz kā pati Megrē kundze, kuras lielākā laime, ko viņa atļāvās gandrīz katru dienu, bija pavadīt rīta stundas gultā, aizvērtiem logiem un aizvilktiem aizkariem, maigā naktslampiņas gaismā, zvanot draudzenei, kas pirmā ienāca prātā.

“Kā, vai jau desmit? Kāds laiks? Vai līst? Un jūs jau bijāt izgājusi? Jūs jau iepirkāties?”

Tā viņa meklēja klausulē ārpasaules rosmes atbalsis, jo tīksmīgāk slīgdama gultas siltumā.

- Vai tas esat jūs, priekšniek?

Megrē arī gribējās pajautāt Likā, kuram bija arī sardzes policists, ko viņi abi dara, kāds ir šis rīts, kāds izskatās policijas nams.

- Vai nekā jauna nav? Vai neesi pārāk aizņemts?

- Nav gandrīz nekā. Parastās lietas...

- Man gribētos, lai tu pamēģini man dabūt informāciju. Manuprāt, to varētu izdarīt pa telefonu. Pirmām kārtām, sameklē notiesāto sarakstu - tos, kuri palaisti brīvībā pirms diviem vai, teiksim, trīs mēnešiem.

- No kāda cietuma?

- No visiem cietumiem. Neinteresējies par tiem, kuri bijuši notiesāti uz mazāk nekā pieciem gadiem. Mēģini uzzināt, vai kāds no viņiem savulaik nav dzīvojis Rišāra Lenuāra bulvāri. Vai tu mani dzirdi?

- Es pierakstu.

Likā droši vien bija ļoti pārsteigts, bet to neizrādīja.

- Un vēl. Vajadzētu atrast kādu Polu Martēnu, dzērāju bez noteiktas dzīves vietas, kas diezgan bieži klejo Bastīlijas rajonā. Nevajag viņu aizturēt. Nepiesieties viņam. Jāuzzina, kur viņš pavadījis Ziemsvētku nakti. Komisariāti varēs tev palīdzēt.

Patiesību sakot, pretēji Megrē kundzei, kad tā zvanīja draudzenei, viņš jutās neērti, ka ir mājās, pidžamā ģērbies, sēž atzveltnī nenoskūtiem vaigiem un raugās parastajā, stingajā ainavā, kur kustējās vienīgi dūmi, kas kūpēja no skursteņiem, kamēr krietnais Likā bija darbā kopš sešiem no rīta un droši vien jau bija iztinis sviestmaizes.

- Tas, vecais, vēl nav viss. Piezvani uz Berže-raku. Bordo viesnīcā apmeties tirdzniecības aģents, ko sauc par Žanu Martēnu. Nē! Žans! Tas nav tas pats. Tas ir viņa brālis. Es gribētu zināt, vai vakar pa dienu vai pagājušajā naktī viņam nav no Parīzes zvanīts, vai viņš nav saņēmis telegrammu. Un būtu labi, ja noskaidrotu, kur viņš pavadījis vakaru. Tagad gan laikam ir viss.

- Vai man jums piezvanīt?

- Pagaidām vēl nē. Man jāiziet no.mājas. Es pats tev piezvanīšu.

- Vai kaut kas jūsu rajonā noticis?

- Es vēl nezinu. Iespējams.

Megrē kundze ienāca vannas istabā parunāties ar vīru, kamēr viņš pabeidza posties. Un skursteņu dēl viņš neuzvilka mēteli. Tiešām, norau-

t > t '

goties lēni kāpjošajos dūmos, kas tikai pēc laba brīža izklīda debesīs, varēja iedomāties aiz logiem mazus dzīvokļus, kur viņu neaicinās atģērbties. Tāpēc viņš uzskatīja par labāku pāriet pāri ielai, uzlicis vienīgi cepuri galvā.

īres nams, tāpat kā tas, kur dzīvoja viņš, bija vecs, bet tīrs, mazliet skumīgs, sevišķi pelēkajā decembra rītā. Viņš neuzkavējās pie vārtnieces, kas mazliet vīlusies noskatījās komisāram pakaļ, un, kamēr viņš kāpa pa trepēm, durvis klusām pavērās, varēja dzirdēt klusus soļus un sačukstēšanos.

- Nāciet šeit, Megrē kungs! Viņa jau pirms briža izgāja.

Megrē sarauca uzacis, un jaunkundze to pamanīja.

- Es jau teicu, ka tā nevajag darīt, ka jūs drīz atnāksiet, ka būtu labāka ja viņa paliktu dzīvoklī. Viņa atbildēja, ka vakar nav paspējusi iepirkties, ka mājā nekā nav un ka vēlāk vairs nevarēs atrast nevienu veikalu, kas vēl būtu atvērts. Nāciet iekšā!

Viņa stāvēja pie durvīm priekšnamiņā, aiz tām bija diezgan maza, patumša, bet tīra un kārtīga ēdamistaba.

- Pagaidām esmu palikusi pie meitenes. Ko-lete priecāsies, jūs redzot, jo es viņai par jums stāstīju. Viņa tikai baidās, ka jūs atņemsiet lelli.

- Kad Martēna kundze nolēma iziet?

-Tūlīt, līdzko mēs atnācām nojums. Viņa sāka ģērbties.

- Vai viņa pilnīgi saposās?

- Es nesaprotu, ko jūs ar šiem vārdiem domājat.

- Manuprāt, ejot iepirkties apkārtnes veikalos, viņa neģērbjas tā, kā mēdz ģērbties, kad dodas uz pilsētu?

- Viņa saposās ļoti smalki, uzlika gavā cepuri un paņēma cimdus. Un arī saimniecības somu.

Pirms Megrē pievērsās Koletei, viņš iegāja virtuvē, kur varēja redzēt brokastu paliekas.

- Vai viņa paēda, pirms nāca pie manis?

- Nē. Es viņu steidzināju.

- Vai viņa ēda pēc tam?

- Ari nē. Viņa tikai uzvārīja tasi melnas kafijas. Es devu brokastis Koletei, kamēr Martēna kundze ģērbās.

Uz palodzes pagalma pusē bija ēdiena kaste, ko Megrē rūpīgi izpētīja, tur bija auksta gaļa, sviests, olas, dārzeņi. Virtuves bufetē viņš atrada divus svaigus, neiesāktus maizes klaipiņus. Ko-lete bija ēdusi radziņus un dzērusi šokolādi.

- Vai jūs Martēna kundzi labi pazīstat?

- Viņa ir kaimiņiene, vai ne? Es biežāk ar viņu sastopos, kopš Kolete paliek gultā, jo viņa daudzkārt lūdz mani uzraudzīt meiteni, kad pati iet ārā no mājas.

- Vai viņa bieži kaut kur iet?

- Diezgan reti. Iepirkties.

Kaut kas Megrē ienākot pārsteidza, kaut kas, ko viņš mēģināja izprast, kaut kas atmosfērā, mēbeļu izkārtojumā, kārtībā, kas valdīja dzīvoklī, un pat tā smaržā. Raugoties uz Donkēra jaunkundzi, viņam likās, ka ir sapratis.

Viņam nupat sacīja, ka Martēns šajā dzīvoklī mitis jau pirms apprecēšanās. Un, kaut arī Martēna kundze te dzīvoja jau piecus gadus, tas joprojām palika vecpuiša dzīvoklis. Piemēram, ēdamistabā karājās divi palielināti fotoportreti -katrs savā kamīna pusē.

- Kas tie tādi?

- Martēna kunga tēvs un māte.

- Vai Martēna kundzes vecāku te nav?

- Es nekad neesmu dzirdējusi viņus pieminam. Manuprāt, viņa ir bārene.

Pat guļamistabā nebija nekā koķeta, nekā sievišķīga. Viņš atvēra drēbju skapi, un blakus rūpīgi iekārtiem vīrieša apģērbiem ieraudzīja sievietes apģērbus, galvenokārt kostīmus, ļoti atturīgas kleitas. Viņš neiedrošinājās atvērt atvilktnes, bet bija pārliecināts, ka tajās nav nekādu greznumlietu, nedz ari nieku, kādus sievietes tik labprāt krāj.

- Donkēra jaunkundzi - sauca smalka, mierīga balstiņa.

- Iesim pie Koletes, - viņš izlēma.

Arī bērna istaba bija iekārtota ļoti vienkārši, tā bija gandrīz kaila, un pārāk lielajā gultā gulēja meitenīte ar nopietnu sejiņu, jautājošu, bet paļāvīgu skatienu.

- Vai jūs, kungs, esat komisārs?

- Es tas esmu. Nebaidies, meitiņ.

- Es nebaidos. Vai Lorēnas māmiņa nav atnākusi?

Šis vārds viņu pārsteidza.

Vai tad Martēni zināmā mērā meiteni nebija adoptējuši?

Bet bērns teica nevis māmiņa, bet Lorēnas māmiņa.

- Vai jūs ticat, ka tas bija Ziemsvētku vecītis, kas mani šonakt apciemoja?

- Esmu pārliecināts.

- Lorēnas māmiņa netic. Viņa man nekad netic.

Viņai bija kalsna sejiņa, ļoti dzīvs skatiens, un

ģipsis, kas ietvēra vienu kāju līdz pat gurnam, veidoja zem segas pakalniņu.

Donkēra jaunkundze bija palikusi durvīs un smalkjūtīgi, lai atstātu viņus vienus, sacīja:

- Es ieiešu savā dzīvoklī, jāpaskatās, vai kaut kas nesāk piedegt uz plīts.

Megrē sēdēja uz gultas malas un nezināja, ko īsti darīt. Patiesību sakot, viņš nesaprata, ko lai jautā.

- Vai tu ļoti mīli Lorēnas māmiņu?

-Jā, kungs.

Viņa atbildēja prātīgi, bez sajūsmas, bet nevilcinādamās.

- Un tēti?

- Kuru? Jo man, ziniet, ir divi tēti. Tētis Pols un tētis Žans.

- Vai tēti Polu tu sen neesi satikusi?

- Es nezinu. Varbūt pirms dažām nedēļām.

Viņš apsolīja atnest Ziemsvētkos rotaļlietu, bet vēl nav atnācis. Droši vien saslimis.

- Vai viņš bieži slimo?

- Jā, bieži. Slims viņš pie manis neciemojas.

- Un tētis Žans?

- Viņš ir ceļojumā, bet uz Jaungadu atbrauks. Varbūt tad viņš varēs strādāt Parīzē, un viņam vairs nevajadzēs braukt prom. Par to viņš priecātos, un es arī.

- Vai pa to laiku, kamēr guli gultā, tevi bieži apciemo daugi?

- Kādi draugi? Meitenes skolā nezina, kur es dzīvoju. Un, ja arī zina, nedrīkst vienas pašas nākt.

- Un Lorēnas māmiņas vai tēta draugi?

- Pie mums nekad neviens nenāk.

- Nekad? Vai esi par to pārliecināta?

- Vienīgi tie no gāzes vai elektrības. To es dzirdu, jo durvis gandrīz vienmēr stāv vaļā. Es viņus pazīstu. Tikai divas reizes kāds atnāca.

- Vai sen?

- Pirmoreiz tas bija nākamajā dienā pēc mana nelaimes gadījuma. Es to atceros, jo tajā brīdī ārsts taisni gāja ārā.

- Kas tas bija?

- Es neredzēju. Es dzirdēju, ka klauvē pie otrām durvīm, ka runā, un Lorēnas māmiņa uzreiz aiztaisīja manas istabas durvis. Viņi diezgan ilgi klusām sarunājās. Pēc tam viņa sacīja, ka šis cilvēks nācis apdrošināšanas dēļ. Es nezinu, kas tā tāda.

- Vai viņš atnāca vēl kādu reizi?

- Pirms piecām vai sešām dienām. Toreiz tas bija vakarā, kad manā istabā gaisma jau bija nodzēsta. Es vēl nebiju aizmigusi. Es dzirdēju, ka klauvē, pēc tam klusi runāja - tāpat kā pirmoreiz. Es skaidri zināju, ka tā nav Donkēra jaunkundze, kura reizēm vakaros nāk pakavēt laiku Lorēnas māmiņai. Vēlāk man likās, ka viņi strīdas, man sametās bail, es saucu, Lorēnas māmiņa ienāca man pateikt, ka atkal ir runa par apdrošināšanu un ka man jāguļ.

- Vai viņš palika ilgi?

- Es nezinu. Es laikam aizmigu.

- Vai tu viņu nevienu reizi neredzēji?

- Nē. Bet balsi es pazītu.

- Kaut ari viņš runāja klusām?

- Jā. Taisni tāpēc, ka viņš runāja klusām, un tas izklausījās pēc lielas vaboles dūkšanas. Es taču varēšu paturēt lelli, vai ne? Lorēnas māmiņa man nopirkusi divas kārbas konfekšu un šūšanas piederumus. Viņa man bija nopirkusi arī lelli, daudz mazāku par to, ko atnesa Ziemsvētku vecītis, jo viņa nav bagāta. Viņa man to parādīja pirms aiziešanas, tad atlika atpakaļ kārbā, jo man

to nevajag, ja jau ir šī. Veikals paņems atpakaļ.

Dzīvoklis bija pārkurināts, šaurajās telpās trūka gaisa, un tomēr Megrē šķita, ka jūt saltumu. Māja bija tāda pati kā viņa īres nams ielas pretējā pusē. Kāpēc te pasaule likās sīkāka, maziskāka?

Viņš noliecās pie grīdas, kur bija pacelti dēļi, un neredzēja neko citu kā mazliet mitru, putekļainu iedobumu, kāds mēdz būt zem visām grīdām. Daži ieskrāpējumi kokā liecināja, ka lietotas šķēres vai cits līdzīgs instruments.

Viņš piegāja pie durvīm un arī uz tām atrada ielaušanās pēdas. Tas bija amatiera darbs, turklāt viegls.

- Vai Ziemsvētku vecītis nesadusmojās, redzēdams, ka tu uz viņu skaties?

- Nē, kungs. Viņš taisīja caurumu grīdā, lai apciemotu mazo puisīti, kas dzīvo trešajā stāvā.

- Vai viņš tev neko neteica?

- Man liekas, viņš pasmaidīja. īsti pārliecināta neesmu, jo viņam bija bārda. Un nebija sevišķi gaišs. Esmu pārliecināta, ka viņš pielika pirkstu pie lūpām, lai es nesaucu kādu, jo lieliem cilvēkiem nav tiesību viņu satikt. Vai jūs viņu kādreiz esat saticis?

- Tas bija ļoti sen.

- Vai tad, kad jūs bijāt mazs?

Varēja dzirdēt soļus gaitenī. Durvis atvērās.

Tā bija Martēna kundze pelēkā kostīmā, saimniecības somu rokā, mazu smilškrāsas cepurīti galvā. Viņa acīmredzot bija nosalusi. Sejas āda bija uzspīlēta un bāla, bet viņa pa kāpnēm laikam bija steigusies, jo uz vaigiem parādījās divi sarkani plankumi, un elpa bija sekla.

Viņa nesmaidīdama jautāja Megrē:

- Vai viņa bija prātīga?

Tad, novilkdama jaku, turpināja:

- Es atvainojos, ka liku jums gaidīt. Man vajadzēja iziet no mājas un šo to nopirkt, vēlāk veikali būtu ciet.

- Vai jūs nevienu nesatikāt?

- Ko jūs domājat? .

- Neko. Es gudroju, vai kāds negribēja jūs uzrunāt.

Viņai bija laiks aiziet daudz tālāk par Amelo vai Šemēnverta ielu, kur atradās lielākā daļa kvartāla tirgotavu. Viņa būtu pat varējusi iekāpt taksometrā vai braukt ar metro un sasniegt vienalga kādu vietu Parīzē.

Visi mājas īrnieki droši vien ausījās, un Don-kēra jaunkundze ienāca pajautāt, vai nav vajadzīga. Martēna kundze droši vien būtu atbildējusi noliedzoši, bet ierunājās Megrē:

- Man patiktu, ja jūs paliktu pie Koletes, kamēr es ieiešu citās telpās.

Jaunkundze saprata, ka viņu lūdz novērst bērna uzmanību, kamēr komisārs sarunāsies ar Martēna kundzi. Droši vien arī viņa saprata, bet neizrādīja to.

- Nāciet, lūdzu. Vai neiebildīsiet, ja nolikšu iepirkumus?

Viņa iegāja virtuvē nolikt produktus, tad noņēma cepuri, mazliet sapurināja gaišos matus. Aizvērusi durvis, viņa sacīja:

- Donkēra jaunkundze ir ļoti satraukta. Vai tā nav vecai meitai brīnišķīga izdevība? Sevišķi tādai, kura kolekcionē avīžu rakstus par kādu komisāru, kuru nu viņa beidzot ir dabūjusi savā mājā!

Viņa izņēma cigareti no sudraba etvijas, paburzīja to pirkstos un aizdedza ar šķiltavām. Varbūt tieši šis žests pamudināja Megrē uzdot jautājumu.

- Vai jūs, Martēna kundze, nestrādājat?

- Man būtu grūti strādāt, ja ir jānodarbojas ar mājsaimniecību un vēl meiteni, pat kad viņa iet skolā. Turklāt vīrs neļauj strādāt.

- Bet, pirms ar viņu iepazināties, jūs strādājāt, vai ne?

- Protams. Man vajadzēja nopelnīt iztiku. Vai nevēlaties apsēsties?

Viņš apsēdās uz laucinieciska krēsla ar salmu

241

Simenons 7

pinuma sēdekli, bet viņa ar vienu gurnu atspiedās pret galda malu.

- Vai jūs bijāt mašīnrakstītāja?

-Jā.

- Vai ilgi?

- Diezgan ilgi.

- Vai jūs šo darbu strādājāt, kad satikāties ar Martēnu? Es atvainojos, ka uzdodu tādus jautājumus.

-Tas ir jūsu amats.

- Jūs apprecējāties pirms pieciem gadiem. Kur jūs toreiz strādājāt? Vienu mirklīti. Vai drīkstu jautāt, cik jums gadu?

- Trīsdesmit trīs gadi. Tātad man bija divdesmit astoņi gadi, un es strādāju pie Lorillē Palērojālā.

- Vai par sekretāri?

- Lorillē kungam piederēja juvelierpreču veikals, vai, pareizāk sakot, suvenīru un vecu monētu veikals. Jūs jau zināt, kādas ir vecās Palēro-jālas bodītes. Es reizē biju pārdevēja, sekretāre un rēķinvede. Un, ja viņa nebija, vadīju veikalu.

- Vai viņš bija precējies?

- Un triju bērnu tēvs.

- Vai jūs viņu atstājāt, lai apprecētos ar Martēnu?

- Tā īsti nebija. Zanam nepatika, ka es turpinu darbu, bet viņš sevišķi daudz nepelnīja, un man bija laba vieta.

- Un pēc tam?

- Pēc tam notika kaut kas ļoti vienkāršs un pilnīgi negaidīts. Kādu rītu es deviņos kā parasti aizgāju uz veikalu, bet tā durvis bija slēgtas. Es gaidīju, domādama, ka Lorillē aizkavējies.

- Vai viņš dzīvoja citur?

- Viņš ar ģimeni dzīvoja Mazarini ielā. Pus-desmitos es sāku uztraukties.

- Vai viņš bija miris?

- Nē. Es piezvanīju viņa sievai, kura sacīja, ka viņš atstājis dzīvokli astoņos kā vienmēr.

- No kurienes jūs zvanījāt?

- No cimdu veikala turpat blakus. Visu ritu es viņu gaidīju. Sieva arī atnāca un piebiedrojās man. Mēs kopā aizgājām uz policijas komisariātu, kur, starp citu, gadījumu neuztvēra traģiski. Viņi tikai pajautāja sievai, vai viņam nav sirdskaite, vai nav mīlas sakars un tamlīdzīgi. Viņš nekad vairs nav redzēts, un par viņu nekas nav zināms. Veikala kapitālu pārdeva poļiem, un vīrs pieprasīja, lai es darbu neturpinu.

- Cik ilgs laiks bija pagājis kopš jūsu laulībām?

- Četri mēneši.

- Vai jūsu vīrs jau ceļoja pa dienvidrietumu apgabaliem?

- Viņš brauca pa to pašu maršrutu, pa ko-brauc tagad.

- Vai viņš bija Parīzē, kad jūsu saimnieks pazuda?

- Nē. Laikam nebija.

- Vai policija pārbaudīja veikalu?

- Viss bija kārtībā - tieši tāpat kā iepriekšējā vakarā. Nekas nebija pazudis.

- Vai nezināt, kas notika ar Lorillē kundzi?

- Kādu laiku viņa iztika no naudas, ko bija ieguvusi, pārdodot veikalu. Bērni tagad droši vien jau ir lieli un apprecējušies. Viņai pieder sīkpreču veikaliņš netālu no šejienes - Pademi-las ielā.

- Vai jūs turpinājāt ar viņu saieties?

- Reizēm esmu iegriezusies viņas veikalā. Tā es arī uzzināju, ka viņa kļuvusi par sīkpreču tirgotāju. Sākumā es viņu pat nepazinu.

- Pirms cik ilga laika tas bija?

- Es nezinu. Apmēram pirms pusgada.

- Vai viņai ir telefons?

- Nezinu. Kam tas vajadzīgs?

- Kas par cilvēku bija Lorillē?

- Vai jūs gribat jautāt - pēc izskata?

- Pirmām kārtām.

- Viņš bija augumā liels, garāks par jums un vēl plecīgāks. Viņš bija resns, bet ļengans, ne se-

višķi kārtīgs - ceru, ka saprotat, ko domāju.

- Cik vecs?

- Ap piecdesmit. Skaidri nezinu. Viņam bija iesirmas Ūsiņas un apģērbs vienmēr pārāk plats.

- Vai jūs pazināt viņa paradumus?

- Viņš katru ritu nāca uz veikalu kājām un ieradās apmēram stundas ceturksni pirms manis, tā ka bija ticis galā ar pastu, kad ienācu. Viņš daudz nerunāja. Viņš likās diezgan skumīgs. Lielāko daļu dienas viņš pavadīja mazajā kan-torītī aiz veikala.

- Vai piedzīvojumu ar sievietēm viņam nebija?

- Vismaz man tie nav zināmi.

- Vai viņš nemēģināja jūs aplidot?

Viņa skarbi atcirta:

-Nē!

- Vai viņš jums bija ļoti pieķēries?

- Manuprāt, es viņam biju vērtīga palīdze.

- Vai vīrs kādreiz ir viņu saticis?

- Viņi nekad nav sarunājušies. Vīrs reizēm atnāca man pretī pēc darba, bet turējās pa gabaliņu. Vai tas ir viss, ko vēlaties zināt?

Viņas balsī jautās nepacietība, varbūt pat dusmas.

- Es jums, Martēna kundze, gribu atgādināt, ka jūs bijāt tā, kas nāca pie manis.

- Tāpēc, ka trakā vecene sapriecājās par izde-vlbu iepazīties ar jums tuvāk un mani aizvilka gandrīz ar varu.

- Vai jums Donkēra jaunkundze nepatīk?

- Man nepatīk cilvēki, kas jaucas citu darīšanās.

- Un šis ir tāds gadījums?

- Kā jau zināt, mēs pieņēmām svaiņa bērnu. Ja gribat, ticiet, ja gribat - neticiet, bet es daru viņas labā visu, ko varu, tāpat kā būtu darījusi sava bērna labā.

Tā bija tikai nojauta, kaut kas neskaidrs, netverams: lai kā Megrē lūkojās uz sievieti sev pretī, kura bija aizsmēķējusi jaunu cigareti, viņš nekādi nespēja viņu iedomāties mātes lomā.

- Un, it kā man palīdzot, viņa bez mitas jaucas manā dzīvē. Ja es uz dažām minūtēm izeju no dzīvokļa, viņa jau ir pretī kāpnēs un saldā balsī jautā: “Jūs taču neatstāsiet meiteni vienu, Martē-na kundze? Ļaujiet man pasēdēt pie viņas.” Es pat nezinu, vai manā prombūtnē viņa neuzjautrinās, rakņādamās pa manām atvilktnēm.

- Un tomēr jūs viņu paciešat.

- Jo citādi nevar. Kolete viņu sauc, sevišķi, kopš palikusi gultā. Arī vīram viņa patīk, jo vecpuiša gados, kad viņam bija plaušu karsonis, jaunkundze viņu kopa.

- Vai jūs aiznesāt atpakaļ lelli, ko bijāt nopirkusi Koletei Ziemsvētku dāvanai?

Viņa sarauca uzacis un paskatījās uz meitenes istabas durvju pusi.

- Es redzu, ka esat viņu izjautājis. Nē, es neesmu aiznesusi, gluži vienkārši tāpēc, ka tā pirkta lielā veikalā, un lielie veikali šodien ir slēgti. Vai gribat redzēt?

Viņa to sacīja izaicinošā tonī, un, pretēji gaidītajam, viņš jāva, lai lelli atnes, apskatīja papes kārbu, uz kuras redzamā cena bija ļoti zema.

- Vai varu jautāt, uz kurieni jūs šorīt gājāt?

- Iepirkties.

- Vai Šemēnverta ielā? Varbūt Amelo ielā?

- Gan vienā, gan otrā.

- Piedodiet, bet ko jūs nopirkāt?

Pārskaitusies viņa iegāja virtuvē un paķēra

produktu somu, ko gandrīz vai nometa uz ēdamistabas galda.

Tur bija trīs kārbas sardīņu, šķiņķis, sviests, kartupeļi un lapu salāti.

Viņa vērās komisārā nikni un cieši, bet nenodrebēdama, drīzāk ar naidu nekā bailēm.

- Vai jums ir vēl kāds jautājums?

- Es gribētu zināt, kā sauc jūsu apdrošināšanas aģentu?

Varēja redzēt, ka sākumā viņa nesaprot, ko jautājums nozīmē. Viņa pūlējās atcerēties.

- Manu...

- Jā, apdrošināšanas aģentu. To, kas bija pie jums atnācis.

- Piedodiet! Es biju aizmirsusi. Tas tāpēc, ka jūs runājāt par manu aģentu, it kā man tiešām ar viņu būtu darīšanas. Arī to jums stāstījusi Ko-lete. Tiešām, pie manis atnāca cilvēks, turklāt divreiz, viens no tiem, kuri klauvē pie durvīm un no kuriem ir grūti atkratīties. Sākumā domāju, ka viņš pārdod putekļsūcējus. Bet runa bija par dzīvības apdrošināšanu.

- Vai viņš ilgi palika piejums?

- Tik ilgi, līdz spēju izdabūt viņu ārā, likt saprast, ka pat nedomāju apdrošināt savu vai vīra dzīvību.

- Kādu sabiedrību viņš pārstāvēja?

- Viņš man teica, bet esmu aizmirsusi. Kaut kāda savstarpējās...

- Vai viņš atgriezās?

- Taisnība.

- Cikos Koletei vajadzētu aizmigt?

- Es nodzēšu uguni pusastoņos, bet reizēm viņa labu brīdi pusbalsī stāsta sev pasakas.

- Tātad otrreiz apdrošināšanas aģents atnāca pēc pusastoņiem?

Viņa jau bija nojautusi lamatas.

- Iespējams. Es tieši tobrīd mazgāju traukus.

- Vai viņš apstaigāja visu māju?

- To nu es nezinu. Jūs droši vien pārbaudīsiet. Tikai tāpēc, ka mazai meitenei liekas, ka viņa ieraudzījusi Ziemsvētku vecīti, jūs jau pusstundu mani iztaujājat, it kā es būtu pastrādājusi noziegumu. Ja mans vīrs būtu te...

-Jā, vai jūsu vīrs ir apdrošinājis dzīvību?

- Laikam gan. Noteikti.

Un, tā kā viņš devās uz durvju pusi, pa ceļam paņēmis no krēsla cepuri, viņa pārsteigta iesaucās:

- Vai tas ir viss?

- Tas ir viss. Ja jūsu svainis atnāk ciemos, kā viņš laikam savai meitai apsolījis, es būtu pateicīgs, ja jūs mani brīdinātu vai arī atsūtītu viņu pie manis. Tagad man gribētos dažus vārdus parunāt ar Donkēra jaunkundzi.

Tā sekoja viņam gaitenī, tad aizsteidzās priekšā, lai atvērtu durvis uz savu dzīvokli, kas oda pēc klostera.

- Nāciet iekšā, komisāra kungs! Es ceru, ka te nav pārāk liela nekārtība.

Nebija nedz kaķa, nedz šuneļa, nedz galdau-tiņu uz mēbelēm, nedz nieciņu uz kamīna.

- Vai jūs jau sen dzīvojat šajā mājā, Donkēra jaunkundz?

- Divdesmit piecus gadus, komisāra kungs. Es esmu viena no vecākajām īmiecēm. Atceros,

kad es te ievilkos, jūs jau dzīvojāt pretējā namā un jums bijās garas ūsas.

- Kas dzīvoja pretējā dzīvokli, pirms tur iekārtojās Martēni?

- Kāds tiltu un ceļu inženieris. Es neatceros viņa vārdu, bet to es varētu atrast. Viņš dzīvoja kopā ar sievu un meitu, kura bija kurlmēma. Tas bija ļoti skumji. Viņi atstāja Parīzi, pārcēlās uz laukiem, uz Puatū, ja nemaldos. Vecais kungs droši vien jau miris, jo viņš bija pensijas gados.

- Vai nesen pie jums ir bijis kāds apdrošināšanas aģents?

- Sen neviens nav uzmācies. Pēdējais pie durvīm zvanīja pirms gadiem diviem.

- Vai jums nepatīk Martēna kundze?

- Kāpēc?

- Es jums jautāju - vai jums Martēna kundze patīk vai nepatīk?

- Nu, ja man būtu dēls...

- Turpiniet!

- Ja man būtu dēls, man nepatiktu, ka viņa ir mana vedekla. Jo vairāk tāpēc, ka Martēna kungs ir tik maigs, tik laipns!

- Vai jums liekas, ka viņš ar sievu nav laimīgs?

- To es nesaku. Es neko īpašu viņai nevaru pārmest. Viņa ir tāda, kāda ir, un tādas ir viņas tiesības, vai ne?

- Kāda?

- Es nezinu. Jūs viņu redzējāt. Jūs cilvēkus pazīstat labāk nekā es. Viņa nav īsta sieviete. Nu, piemēram, es varētu zvērēt, ka viņa nekad mūžā nav raudājusi. Viņa meiteni audzina pienācīgi, kārtīgi, tas tiesa. Bet viņa nekad nepateiks mīļu vārdu, un, ja mēģinu mazajai stāstīt pasakas, jūtu, ka tas Viņai nepatīk. Esmu pārliecināta, ka viņa ir apgalvojusi - Ziemsvētku vecīša nemaz nav. Laimīgā kārtā Kolete viņai netic.

- Vai viņa ari nemīl Martēna kundzi?

- Viņa paklausa, pūlas sagādāt prieku. Manuprāt, viņa jūtas labi, ja viņu atstāj vienu.

- Vai Martēna kundze bieži iet ārā no mājas?

- Nē. Viņai nevar neko pārmest. Es nezinu, kā lai pasaku. Ir tāda sajūta, ka viņa dzīvo pati savā pasaulē, vai saprotat? Viņa par citiem nedomā. Viņa ari par sevi nekad nerunā. Viņa ir korekta, vienmēr korekta, pārāk korekta. Viņai vajadzētu visu mūžu pavadīt kādā kantori, nodarboties ar grāmatvedību vai uzraudzīt kalpotājus.

- Vai citi īrnieki domā tāpat?

- Viņa tik maz piedalās mājas dzīvē! Labi vēl, ja viņa sveicina, satiekot cilvēkus kāpnēs. Patiesību sakot, es ar viņu mazliet iepazinos tikai pēc tam, kad tur sāka dzīvot Kolete, jo par bērnu vienmēr rodas lielāka interese.

- Vai jums ir gadījies sastapt viņas svaini?

-- Gaitenī. Es nekad ar viņu neesmu sarunājusies. Viņš paiet garām noliektu galvu, kā nokaunējies, un, kaut arī pirms ierašanās droši vien ir sukājis apģērbu, vienmēr izskatās tāds, it kā būtu gulējis ar visām drēbēm. Es nedomāju, ka tas varētu būt viņš, Megrē kungs. Tas nav no cilvēkiem, kas varētu kaut ko tādu izdarīt. Vai ari tad viņš bijis galīgi piedzēries.

Megrē vēl iegriezās pie vārtnieces, kur bija tik tumšs, ka visu dienu vajadzēja dedzināt lampu, un bija jau gandrīz divpadsmit, kad viņš šķērsoja bulvāri, visiem aizkariem kustoties tās mājas logā, kuru viņš atstāja. Arī viņa logā pakustējās aizkars. Skatījās Megrē kundze, lai zinātu, vai likt cāli uz uguns. Viņš no ielas pamāja viņai ar roku un gandrīz izbāza mēli, lai noķertu kādu no sīkajām pārsliņām, kas lidinājās gaisā uri kuru sājo garšu vēl atcerējās.

3. nodala

- Es gan nezinu, vai tas meitēns ir laimigs, -Megrē kundze nopūtās, pieceļoties no galda, lai atnestu no virtuves kafiju.

Viņa labi redzēja, ka vīrs neklausās. Viņš bija atbīdījis krēslu no galda un bāza tabaku pīpē, skatoties krāsnī, kur, klusi rūkdamas, mazas liesmiņas laizīja pārogļojušās pagales.

Pati sev par prieku viņa piemetināja:

- Es neticu, ka viņa var būt laimīga ar tādu sievieti.

Megrē nenoteikti pasmaidīja, it kā nezinātu, ko viņa īsti sacījusi, un atkal iegrima uguns vērošanā. Namā bija vismaz desmit līdzīgas krāsnis, kas tāpat dūca, desmit ēdamistabas, kur valdīja tā pati svētdienas smarža, un tāpat, bez šaubām, bija pretējā mājā. Ik šūniņa dzīvoja savu laisko, klusināto dzīvi, uz galda bija vīns, kūkas, liķiera karafīte, ko paņēma no bufetes, un pa visiem logiem iespīdēja skarbā, pelēkā bez-saules dienas gaisma.

Acīmredzot tieši tas viņu mulsināja kopš paša rīta. Deviņas reizes no desmit izmeklēšana lika viņam ienirt jaunā, neredzētā vidē, lika sadurties ar cilvēkiem no viņam nezināmas vai maz pazīstamas pasaules, un vajadzēja apgūt visu - līdz pat kāda viņam jauna sabiedrības slāņa vissīkākajiem paradumiem un untumiem.

Šajā lietā, kas nebija nekāda lieta, jo oficiāli viņam nekas nebija uzdots, viss bija citādi. Pirmoreiz kaut kas notika viņa pasaulei tuvā vidē, mājā, kas būtu varējusi būt viņa māja.

Martēni būtu varējuši dzīvot viņa kāpnēs, nevis pretējā nama kāpnēs, un tad Megrē kundze, bez šaubām, būtu gājusi apraudzīt Koieti, Martēna kundzei atstājot dzīvokli. Stāvu augstāk mita veca jaunkundze, kura, kaut tuklāka un bālāka, bija gandrīz Donkēra jaunkundzes portrets. Martēna tēva un mātes fotogrāfiju ietvari bija tieši tādi paši, kādos bija ielogoti Megrē vecāki, un palielinājumi droši vien bija pasūtīti vienā aģentūrā.

Vai tas viņu mulsināja? Viņam likās, ka trūkst distances, ka viņš neredz lietas un cilvēkus pietiekami skaidri, ka skatienam pietrūkst svaiguma.

Viņš stāstīja no rīta pieredzēto sievai maltītes laikā - tā bija laba svētku maltīte, no kuras viņš jutās noguris un smagnējs, - un viņa nemitīgi meta uz pretējā nama logiem īgnus skatienus.

- Vai vārtniece ir pārliecināta, ka no āra neviens nav varējis ienākt?

- Viņa nemaz nav tik pārliecināta. Līdz pusvieniem naktī pie viņas bijuši ciemiņi. Pēc tam viņa ir gājusi gulēt, daudzi cilvēki staigājuši iekšā un ārā, kā jau mēdz būt Ziemsvētku naktī.

- Vai tev liekas, ka vēl kaut kas notiks?

Tieši šie vārdi joprojām nedeva miera. Pirmām kārtām - fakts, ka Martēna kundze neatnāca pie viņa pēc brīvas gribas, ka viņu gandrīz ar varu atveda Donkēra jaunkundze.

Ja viņa būtu piecēlusies agrāk, ja pirmā atklātu notikumu ar lelli un pirmā dzirdētu stāstu par Ziemsvētku vecīti - vai viņa nebūtu klusējusi un nebūtu likusi ari meitenei klusēt?

Pēc tam viņa izmantoja pirmo iespēju, lai atstātu māju, kaut ari dienai pārtikas bija pietiekami. Savā izklaidībā viņa bija nopirkusi pat sviestu, kaut gan pieliekamajā bija vesela mārciņa.

Viņš savukārt piecēlās un apsēdās savā atzveltnī pie loga, paņēma klausuli un piezvanīja uz Orfēvras krastmalu.

- Likā?

- Es izdarīju, ko jūs likāt, priekšniek, un man ir visu cietumnieku saraksts, kuri izlaisti brīvībā četru pēdējo mēnešu laikā. Viņu nemaz nav tik daudz, kā varētu iedomāties. Es starp-tiem neatradu nevienu, kas jelkad būtu varējis dzīvot Rišāra Lenuāra bulvāri.

Tam vairs nebija nozīmes. Megrē šo hipotēzi bija gandrīz atmetis. Tā jau arī bija tikai tāda no gaisa grābta iedoma. Kāds, kas dzīvojis pretējā dzīvoklī, varēja tur noslēpt nozagto, pirms viņu saņēma ciet.

Ja viņu atlaistu brīvībā, viņš pirmām kārtām gribētu atgūt salaupīto. Bet, tā kā nelaimes gadījuma dēļ Kolete neatstāja gultu, istaba nebija tukša nevienu bridi - nedz dienu, nedz nakti.

Nemaz nebūtu tik muļķīgi notēlot Ziemsvētku vecīti, lai tur iekļūtu.

Bet tādā gadījumā Martēna kundze nevilcinātos nākt pie komisāra. Viņa pēc tam neatstātu māju, aizbildinoties ar nepārliecinošu ieganstu.

- Vai gribat, lai izpētu katru gadījumu atsevišķi.

- Nē. Vai tev ir kas zināms par Polu Martēnu?

- Tas neprasīja daudz laika. Viņu pazīst vismaz četros vai piecos komisariātos starp Bastīli-ju, municipalitātes namu un Senmišela bulvāri.

- Vai zini, kur viņš bijis pagājušajā naktī?

- Pirmām kārtām viņš gājis paēst uz Pestīšanas armijas liellaivu. Tur viņš dodas katru nedēļu savā noteiktā dienā kā pastāvīgs apmeklētājs. Viņiem sarīkots mazs mielasts. Viņam diezgan ilgi vajadzējis stāvēt rindā.

- Un pēc tam?

- Ap vienpadsmitiem viņš nonācis Latīņu kvartālā un vēris vaļā automašīnu durtiņas pie kāda naktslokāla. Laikam viņš savācis pietiekami daudz naudas, lai varētu piedzerties, jo četros no rīta viņu pievāca gluži pārdzērušos simt metru no Mobēra laukuma. Viņu aizveda uz policijas posteni. Tur viņš atradās, kad es par viņu interesējos. Viņš tikko bija atbrīvots, kad es par viņu ievācu ziņas, un man apsolīja dabūt viņu rokā un atvest šurp. Viņam kabatā bijuši daži franki.

- Beržeraka?

- Žans Martēns brauc uz Parīzi ar pēcpusdienas vilcienu. Viņš licies ļoti pārsteigts un ļoti nobažījies pēc šīrīta telefonsarunas.

- Vai cits neviens nav zvanījis?

- Šorīt nē. Bet vakar vakarā viņam zvanīja, kad viņš ēda pie kopējā galda.

- Vai zini, kas viņam zvanīja?

- Viesnīcas kasiere, kura pacēlusi klausuli, apgalvo, ka runātājs bijis vīrietis. Viņš jautājis, vai Martēna kungs ir tur. Viņa aizsūtījusi zāles apkalpotāju viņam pakaļ, un, kad viņš atnācis, pie telefona neviena vairs nav bijis. Tas viņam sabojājis visu vakaru. Vairāki ceļojošie tirdzniecības aģenti sarīkojuši mazas viesības kādā pilsētas krodziņā. Man teica, ka kopā ar viņiem bijušas glītas meičas. Martēns, izdzēris dažas glāzes, lai neatšķirtos no pārējiem, visu laiku, šķiet, runājis vienīgi par sievu un meitu, jo viņš par meitēnu runā kā par savu meitu. Tomēr viņš palicis kopā ar draugiem līdz trijiem naktī. Tas ir viss, ko gribējāt zināt, priekšniek?

Likā, ieintriģēts, tomēr nespēja nepajautāt:

- Vai tiešām jūsu kvartālā pastrādāts noziegums?

257

Simenons 7

- Pagaidām runa ir tikai par Ziemsvētku vecīti un lelli.

- Ak tā!

- Vienu mirklīti. Man gribētos, lai tu mēģini uzzināt, kāda ir adrese Operas avēnijas Zenīta pulksteņu direktoram; to, jādomā, iespējams atrast pat svētku dienā, un viņš, iespējams, ir mājās. Vai tu man piezvanīsi?

- Līdzko būšu uzzinājis.

Sieva tobrīd viņam pasniedza glāzīti plūmju degvīna, ko māsa laiku pa laikam atsūtīja; viņš pasmaidīja un mirkli centās nedomāt par muļķīgo notikumu, gribēja piedāvāt pavadīt mierīgu pēcpusdienu kinoteātrī.

- Kādā krāsā ir viņas acis?

Viņam vajadzēja brīdi padomāt, lai saprastu, ka Megrē kundze jautā par meiteni, kura vienīgā viņu visā šajā notikumā interesēja.

- Zini, man grūti tev pasacīt. Katrā ziņā tās nav brūnas. Viņai ir gaiši mati.

- Tad acis ir zilas.

- Iespējams. Katrā ziņā - ļoti gaišas. Un ārkārtīgi mierīgas.

- Tāpēc, ka viņa neskatās uz lietām kā bērns. Vai viņa smējās?

- Viņai nebija iemesla smieties.

- īstam bērnam vienmēr atradīsies iemesls smiekliem. Pietiek, ka viņam ir paļāvība un viņš domā sava vecuma domas. Man tā sieviete nepatīk!

- Vai Donkēra jaunkundze tev patīk labāk?

- Lai arī viņa ir veca meita, esmu pārliecināta, ka viņa labāk prot apieties ar meiteni nekā tā Martēna kundze. Esmu viņu satikusi veikalos. Viņa pieder pie sievietēm, kas uzmana svarus un velk naudu monētu pa monētai no maciņa, vienmēr skatās aizdomīgi, it kā visi gribētu viņu piekrāpt.

Zvanīja telefons, pārtraucot sakāmo, tomēr viņai pietika laika pateikt vēlreiz:

- Man tā sieviete nepatīk!

Zvanīja Likā, kas bija noskaidrojis Artura Go-defruā kunga, Zenīta pulksteņu galvenā pārstāvja Francijā, adresi. Viņš dzīvoja lielā villā Senklū, un Likā bija pārliecināts, ka ir mājās.

- Pols Martēns ir te, priekšniek.

- Vai viņu pie tevis aizveda?

- Jā. Viņš jautā, kāpēc. Pagaidiet, es aizvēršu durvis. Labi. Tagad viņš vairs nevar mani dzirdēt. Viņš sākumā domāja, ka kaut kas noticis meitai, un sāka raudāt. Tagad viņš ir mierīgs, padevīgi skumīgs un briesmīgi paģirains. Ko lai es ar viņu iesāku? Vai aizsūtīt piejums?

- Vai tev ir kāds, kas viņu varētu atvest pie manis?

- Nupat atnāca Toranss. Viņš būs varen priecīgs, ja varēs ieelpot svaigu gaisu, jo, manuprāt, arī viņš ir pamatīgi svinējis. Vai es jums vairs neesmu vajadzīgs?

- Esi gan. Piezvani uz Palērojālas komisariātu. Apmēram pirms pieciem gadiem kāds Loril-lē, kuram piederēja rotaslietu un vecu monētu veikals, pazuda bez pēdām. Es gribētu iespējami sīki uzzināt, kā tas īsti notika.

Viņš uzsmaidīja sievai, kas bija sākusi adīt, sēdēdama viņam pretī. Sī izmeklēšana nu vienreiz noritēja īsti ģimeniskā gaisotnē.

- Vai man jums atkal piezvanīt?

- Es nedomāju, ka izkustēšos no šejienes.

Pēc piecām minūtēm viņš bija sazvanījis

Godefruā kungu, kuram bija izteikts šveicieša akcents. Izdzirdis pieminam Žanu Martēnu, viņš sākumā domāja, ka aģentam kaut kas atgadījies, ja jau priekšnieku traucē Ziemsvētku dienā, un izplūda sirsnīgos slavinājumos.

- Tas ir tik pašaizliedzīgs un spējīgs cilvēks, ka es domāju nākamgad, tas ir, pēc divām nedēļām, paturēt viņu Parīzē par direktora vietnieku. Vai jūs viņu pazīstat? Vai jums ir nopietns iemesls par viņu uztraukties?

Viņš lika bērniem tuvumā apklust.

- Piedodiet, sanākusi kopā visa ģimene, un...

- Sakiet, lūdzu, Godefruā kungs, vai kāds pēdējās dienās ir zvanījis uz jūsu kantori un interesējies, kur patlaban atrodas Martēna kungs?

-Jā.

- Vai varat pateikt ko precīzāk?

- Vakarrīt kāds piezvanīja uz kantori un gribēja runāt ar mani personiski. Svētku sakarā biju ļoti aizņemts. Laikam jau pateica kādu vārdu, bet es to esmu aizmirsis. Gribēja uzzināt, kur var sastapt Žanu Martēnu, lai viņam kaut ko steidzami paziņotu, un man nebija iemesla neatbildēt, ka viņš ir Beržerakā, visdrīzāk -Bordo viesnīcā.

- Vai neko vairāk jums nejautāja?

- Nē. Tūlīt nolika klausuli.

- Es jums pateicos.

- Vai esat pārliecināts, ka šajā notikumā nav nekā ļauna?

Bērni laikam nelikās mierā, un Megrē izmantoja brīdi, lai steidzīgi atvadītos.

- Vai dzirdēji?

- Es, protams, dzirdēju, ko teici tu, bet nedzirdēju, ko runāja viņš.

- Vakar no rīta kāds vīrietis zvanījis uz kantori, lai uzzinātu, kur atrodas Žans Martēns. Tas pats vīrietis noteikti vakarā zvanīja uz Berže-raku, lai pārliecinātos, vai viņš joprojām ir tur,

tātad Ziemsvētku naktī nekādi nevar atrasties Rišāra Lenuāra bulvārī.

- Un tas ir cilvēks, kas iegājis mājā?

- Vairāk nekā iespējams. Katrā ziņā tas pierāda, ka runa nav par Polu Martēnu, kuram nebūtu vajadzējis divreiz zvanīt. Viņš varētu mierīgi pajautāt svainei.

- Tu sāc uztraukties. Atzīsties, tu esi priecīgs, ka šis notikums atgadījies.

Un, it kā atvainodamās, viņa piemetināja:

- Tas taču ir gluži dabiski! Man arī liekas interesanti. Kā tu domā, cik ilgi meitenei vēl būs jātur kāja ģipsī?

- Es nejautāju.

- Es nevaru saprast, kas tās bijušas par komplikācijām.

Pati neapzinādamās, viņa atkal bija uzvedinājusi Megrē uz jaunām pēdām.

- Tas, ko tu teici, nemaz nav tik muļķīgi.

- Ko tad es teicu?

- Vārdu sakot, ja jau viņa guļ uz gultas divus mēnešus, jāpieņem, ka gadījumā, ja komplikācijas nav tiešām ļoti smagas, viņai ir cerības drīz celties augšā.

- Sākumā viņai droši vien būs jāstaigā ar krukiem.

S

- Par to nav runa. Tātad pēc dažām dienām

vai, vēlākais, pēc dažām nedēļām mazā atstās istabu. Viņa reizēm izies pastaigāties kopā ar Martēna kundzi. Tad ceļš būs brīvs, un kurš katrs varēs ieiet dzīvokli, nemaz nepārģērbjoties par Ziemsvētku vecīti.

Megrē kundzes lūpas kustējās, jo, klausoties vīra vārdos un laipni viņā raugoties, viņa turpināja skaitīt valdziņus.

- Pirmām kārtām Koletes nepārtrauktā atrašanās istabā bija tā, kādēļ cilvēkam vajadzēja izmantot viltību. Un viņa ir uz gultas jau divus mēnešus. Ja sarežģījumi nebūtu aizkavējuši izveseļošanos, grīdas dēļi, iespējams, būtu pacelti jau pirms trim nedēļām.

- Ko tu ar to gribi pasacīt?

- Neko. Vai ari, ka tas cilvēks vairs nespēja ilgāk gaidīt, ka viņam bija svarīgi iemesli rīkoties nekavējoties.

- Pēc dažām dienām Martēns no brauciena būtu atgriezies.

- Tā ir taisnība.

- Kā tu domā, kas zem grīdas varēja atrasties?

- Vai viņš tiešām kaut ko atrada? Ja nakts viesis neko neatrada, problēma viņam palikusi tikpat spiedīga kā iepriekš. Tad viņš rīkosies atkal.

-Kā?

- To es nezinu.

- Klausies, Megrē, vai tu nebaidies meitenes dēļ? Vai, tavuprāt, viņa pie tās sievietes ir drošībā?

- Es to zinātu, ja varētu pateikt, uz kurieni šorīt Martēna kundze gāja, kad izlikās iepērkamies.

Viņš noņēma klausuli vēlreiz un piezvanīja uz kriminālpoliciju.

- Tas atkal esmu es, Likā. Šoreiz man gribētos, lai tu padarbojies ar Uiksometriem. Man gribētos zināt, vai šorīt starp deviņiem un desmitiem kāds taksometrs uzņēmis klienti Rišāra Lenuāra apkaimē un uz kurieni viņu aizvedis. Pagaidi! Jā. Es domāju. Viņa ir gaišmataina, liekas mazliet vecāka par trīsdesmit gadiem, diezgan tieva, bet spēcīga. Viņai mugurā bija pelēks kostīms, galvā -smilškrāsas cepurīte. Rokā - saimniecības soma. No rīta ielās nevarēja būt sevišķi daudz taksometru.

- Vai Martēns jau ir pie jums?

- Vēl nē.

- Nu jau drīz būs klāt. Kas attiecas uz Lorillē, Palērojālas policisti meklē arhīvos. Drīz dabūsiet ziņas.

Šajā laikā Zans Martēns kāpa vilcienā Berže-rakā. Mazā Kolete, jādomā, gulēja diendusu. Varēja nojaust Donkēra jaunkundzes siluetu aiz aizkariem, un viņa droši vien prātoja, ar ko nodarbojas Megrē.

Cilvēki sāka iet ārā no mājām, galvenokārt ģimenes ar bērniem, kas vilka pa ietvēm jaunās rotai lietas. Droši vien pie kinoteātru kasēm stāvēja rindas. Apstājās taksometrs. Tad kāpnēs atskanēja soļi. Megrē kundze gāja atvērt durvis, pirms paspēja piezvanīt. Torarisa rupjā balss jautāja:

- Vai jūs te esat, priekšniek?

Viņš ieveda istabā cilvēku nenosakāmā vecumā; tas bikli nostājās pie sienas.

Megrē paņēma no bufetes divas glāzes un ielēja tajās plūmju degvīnu.

- Uz jūsu veselību, Martēna kungs. Es jums atvainojos, ka liku braukt uz šejieni, bet te jūs būsiet tuvāk savai meitai.

Vīrieša drebošā roka mirkli vilcinājās, viņš izbrīnījies un bažīgs pacēla skatienu.

- Vai viņai nekas nav noticis?

- Nē. Es viņu šorīt redzēju, viņa priecīga spēlējās ar jauno lelli. Tu, Torans, vari iet. Likā tev dos darbiņu, kas man vajadzīgs.

Megrē kundze bija pazudusi, paņemot līdzi adīkli, un iekārtojusies guļamistabā uz gultas malas, joprojām skaitot valdziņus.

- Apsēdieties, Martēna kungs!

Vīrietis bija glāzīti tikai pielicis pie lūpām, viņš to nolika uz galda, bet laikiem uzmeta tai bažīgu skatienu.

- Galvenais - neuztraucieties, es zinu, kas jums dzīvē atgadījies.

- Es šorīt gribēju viņu apciemot, - vīrietis nopūtās. - Es nozvērējos iet gulēt un piecelties agri, lai novēlētu viņai priecīgus Ziemsvētkus.

- Arī to es zinu.

- Mūžīgi viens un tas pats. Es zvēru, ka izdzeršu tikai vienu glāzi, lai uztaisītu dūšu...

- Vai jums, Martēna kungs, ir brālis?

- Jā, Zans, viņš ir desmit gadus par mani jaunāks. Viņš, sieva un meita bija vienīgie, ko pasaulē mīlēju.

- Vai svaini jūs nemīlat?

Viņš pārsteigts un apjucis sarāvās.

- Es par Lorēnu neko sliktu neesmu teicis.

- Jūs uzticējāt viņai savu meitu, vai ne?

- Nu, kad sieva bija mirusi un es sāku galīgi noiet no ceļa...

- Es saprotu. Vai jūsu meita ir laimīga?

- Laikam gan. Viņa nekad nesūdzas.

- Vai jūs neesat mēģinājis pacīnīties pret straumi?

- Katru vakaru es sev apsolu izbeigt šādu dzīvi, un nākamajā dienā viss sākas no gala. Es pat aizgāju pie ārsta, kurš man deva padomus.

- Vai jūs tos ievērojāt?

- Dažas dienas. Kad aizgāju nākamreiz, viņš

bija ļoti aizņemts.... Viņš sacīja, ka nav laika ar mani noņemties, ka būtu labāk, ja es ietu uz speciālu klīniku.

Viņš pastiepa roku uz glāzītes pusi, sastomījās, un, lai viņš drīkstētu iedzert, ari Megrē mazliet iemalkoja.

- Vai jums nekad nav gadījies sastapt pie svaines kādu vīrieti?

- Nē. Es nedomāju, ka viņai šai ziņā varētu kaut ko pārmest.

- Vai jūs zināt, kur jūsu brālis viņu saticis?

- Mazā restorānā Božolē ielā, kur viņš mēdza ēst, kad bija Parīzē divu braucienu starplaikā. Tas bija pavisam tuvu kantorim un netālu no veikala, kur strādāja Lorēna.

- Vai viņi ilgi bija saderināti?

- Es lāgā nezinu. Žans uz diviem mēnešiem aizbrauca, un, kad atgriezās, viņš pavēstīja, ka precas.

- Vai jūs bijāt sava brāļa laulību liecinieks?

- Jā. No Lorēnas puses lieciniece bija mēbelēto istabu saimniece, pie kuras viņa dzīvoja. Viņai Parīzē nav neviena tuvinieka. Viņa ir bārene. Vai noticis kaut kas slikts?

- Es vēl nezinu. Šonakt kāds vīrietis ielavījies Koletes istabā, pārģērbies par Ziemsvētku vecīti.

- Vai viņš meitenei neko nav nodarījis?

- Viņš iedevis lelli. Kad vina atvērusi acis,

> > ' svešais patlaban pacēlis divus grīdas dēļus.

- Kā jūs domājat, vai esmu pietiekami pieklājīgā stāvoklī, lai viņu apciemotu?

- Pēc brītiņa jūs aiziesiet. Ja vēlaties, varat te noskūties, sasukāties. Vai jūsu brālis ir no cilvēkiem, kas varētu kaut ko slēpt zem grīdas?

- Viņš? Nemūžam!

- Pat ja viņam to vajadzētu slēpt no sievas?

- Viņš sievai neslēpj neko. Jūs viņu nepazīstat. Kad viņš atgriežas, viņš sniedz ziņojumu gluži kā priekšniekam, un viņa vienmēr skaidri zina, cik viņam naudas kabatā.

- Vai viņa ir greizsirdīga?

Vīrietis neatbildēja.

- Būs labāk, ja jūs pasacīsiet, ko domājat. Redziet, runa ir par jūsu meitu.

- Es nedomāju, ka Lorēna būtu sevišķi greizsirdīga, bet viņa ir savtīga. Vismaz manai sievai tā likās. Manai sievai viņa nepatika.

- Kāpēc?

- Viņa teica, ka Lorēnai ir pārāk plānas lūpas, ka viņa ir pārāk auksta, pārāk pieklājīga, ka viņa vienmēr it kā aizstāvas. Viņasprāt, Lorēna metusies Zanam kaklā tikai tāpēc, ka viņam bija laba situācija, mēbeles un nākotnes izredzes.

- Vai viņa bija nabadzīga?

- Viņa nekad nav stāstījusi par savu ģimeni. Mēs tomēr zinājām, ka tēvs nomiris, kad viņa vēl bijusi ļoti jauna, un ka viņas māte uzkopusi dzīvokļus.

- Vai Parīzē?

- Kaut kur saldētavas rajonā. Tāpēc viņa to rajonu nekad nepiemin. Kā teica mana sieva, viņa ir sieviete, kura zina, ko grib.

- Vai, jūsuprāt, viņa bija kādreizējā saimnieka mīļākā?

Megrē ielēja drusciņu degvīna, un vīrietis pateicīgi paskatījās viņā, tomēr svārstīdamies, acīmredzot tāpēc, ka gatavojās apciemot meitu.

- Es palūgšu, lai jums uzvāra tasi kafijas. Jūsu sievai bija savs spriedums arī par to, vai ne?

- Kā jūs zināt? Ņemiet vērā, viņa nebija paradusi runāt par cilvēkiem sliktu. Bet Lorēnu viņa gandrīz fiziski nevarēja ciest. Kad mums vajadzēja satikties ar svaini, es viņu lūdzos neizrādīt savas aizdomas un nepatiku. Jocīgi, ka es, tiktāl nonācis, jums par to visu stāstu. Varbūt es darīju slikti, atstādams viņai Koleti? Reizēm es sev to pārmetu. Bet ko gan citu es varēju darīt?

- Jūs man neatbildējāt uz jautājumu par Lorē-nas kādreizējo saimnieku.

- Jā. Sieva teica, ka viņi izskatās pēc neīsta

laulāta pāra un ka Lorēnai ir izdevīgi apprecēt vīru, kas gandrīz nepārtraukti ceļo.

- Vai zināt, kur viņa dzīvoja pirms apprecēšanās?

- Ielā, kas beidzas pie Sevastopoles bulvāra, pirmajā pa labi, ja iet no Rivolī ielas uz bulvāru pusi. Es to atceros, jo kāzu dienā braucām viņai pakaļ ar mašīnu.

- Pemelas ielā?

- Jā. Ceturtā vai piektā māja kreisajā pusē ir mēbelētu istabu nams, kas izskatās pieklājīgs un kur dzīvo galvenokārt cilvēki, kas turpat tuvumā strādā. Atceros, ka starp citiem tur bija Šntlē ak-trisītes.

- Vai vēlaties noskūties, Martēna kungs?

- Man kauns. Un tomēr, ja nu esmu tepat blakus meitai...

- Nāciet man līdzi.

Viņš ieveda Martēnu vannas istabā caur virtuvi, lai neietu cauri guļamistabai, kur sēdēja Meg-rē kundze, iedeva visu vajadzīgo, ieskaitot drēbju suku.

Kad komisārs bija atgriezies ēdamistabā, Megrē kundze pavēra durvis un čukstēja:

- Ko viņš dara?

- Viņš skujas.

Viņš vēlvienreiz noņēma klausuli. Atkal atbildēja krietnais Likā, kuram komisārs Ziemsvētku dienā sagādāja tik daudz darba.

- Vai kabinetā bez tevis nevar iztikt?

- Var, ja Toranss ir te. Man ir ziņas, ko prasījāt.

- Pēc brītiņa. Tu aizbrauksi uz Pemelas ielu un atradīsi nelielu mēbelēto istabu viesnīcu, kurai tur vajadzētu būt. Manuprāt, es kaut ko tādu esmu manījis vienā no pirmajiem namiem netālu no Sevastopoles bulvāra. Es nezinu, vai piecu gadu laikā īpašniece nav mainījusies. Varbūt tu atradīsi kādu, kas tajā laikā tur strādājis. Man gribētos uzzināt iespējami daudz par kādu Lorēnu...

- Kāds viņai uzvārds?

- Pagaidi. Man neienāca prātā.

Neatverot vannas istabas durvis, viņš jautāja, kāds Martēna kundzei bijis uzvārds pirms apprecēšanās.

- Buatela! - viņš sauca.

- Likā? Runa ir par Lorēnu Buatelu. Nama saimniece bijusi lieciniece viņas laulībām ar Martēnu. Tajā laikā Lorēna Buatela strādājusi pie Lorillē.

- Vai pie tā, kam veikals Palērojālā?

- Jā. Man nav skaidrs, vai viņiem nav bijušas ari citādas attiecības un vai viņš nav ciemojies pie viņas. Tas ir viss. Nekavējies. Varbūt tas ir steidzamāk, nekā mums liekas. Ko tu gribēji man teikt?

- Par Lorillē lietu. Tas bijis jocīgs tips. Pēc pazušanas notikusi izmeklēšana. Mazarīni ielā viņš dzīvojis kopā ar ģimeni, ticis uzskatīts par rāmu komersantu, kas lieliski audzina savus trīs bērnus. Bet Palērojālas ielas veikalā notikušas dīvainas lietas. Tur pārdoti ne tikai Parīzes suvenīri un vecas monētas, bet arī neķītras gravīras.

- Tā ir rajona specialitāte.

- Jā. Nav pat drošas pārliecības, ka tur nav noticis vēl kas cits. Runa ir par platu, sarkanu, ar ripsu apvilktu dīvānu, kas atradies veikala kantorītī. Pierādījumu trūkuma dēj lieta atstāta, jo vairāk tāpēc, ka negribēja sagādāt nepatikšanas klientiem, kuri lielākoties bijuši ievērojami cilvēki.

- Un Lorēna Buatela?

- Par viņu ziņojumā nav ne vārda. Lorillē pazušanas brīdī viņa jau bija precējusies. Viņa visu rītu gaidījusi pie veikala durvīm. Šķiet, viņa nav saimnieku satikusi pēc veikala slēgšanas. Es šajā sakarā runāju pa telefonu, kad Langluā no finansu brigādes ienāca manā kabinetā. Viņš satrūkās, izdzirdis Lorillē vārdu un teica, ka tas viņam kaut ko atgādina, un viņš gāja ieskatīties lietās. Vai klausāties? Nekādas īstas skaidrības nav. Tikai fakts, ka Lorillē tajā laikā ievērots kā cilvēks, kas bieži šķērsojis Šveices robežu. Un tolaik zelta kontrabanda ritēja pilnā sparā. Viņš paturēts acīs. Viņu divas vai trīs reizes pārmeklēja, bet neko nevarēja atrast.

- Steidzies uz Pernelas ielu, Likā! Tagad man vairāk nekā jebkad liekas, ka nedrīkst kavēties!

Pols Martēns, tīrs un rūpīgi noskuvies, parādījās durvīs.

- Esmu ļoti nokaunējies. Es nezinu, kā lai jums pateicos.

- Jūs apciemosiet meitu, vai ne? Es nezinu, cik ilgi jūs mēdzat pie viņas uzturēties, nedz kā jums tur klāsies. Bet es ļoti vēlētos, lai jūs no turienes neizkustētos, pirms aizeju jums pakaļ.

- Es taču nevaru palikt pa nakti?

- Ja vajadzēs, palieciet pa nakti. Iekārtojieties.

- Vai pastāv briesmas?

- Es nevaru pateikt, bet jūsu vieta ir blakus Koletei.

Vīrietis kāri izdzēra tasi melnas kafijas un devās uz kāpņu pusi. Durvis jau bija aizvērtas, kad ēdamistabā ienāca Megrē kundze.

-Ziemsvētkos taču viņš nevar iet pie meitas tukšām rokām!

- Bet...

Megrē jau gribēja atbildēt, ka mājā taču nav nevienas lelles, kad viņa pasniedza mazu, mirdzošu priekšmetu - zelta uzpirksteni, kas gadiem

273

Simcnons 7

ilgi mētājās viņas rokdarbu kastītē un nekad netika lietots.

- Iedod viņam šo. Mazai meitenei tas vienmēr sagādā prieku. Pasteidzies...

Viņš no kāpņu gala sauca:

- Martēna kungs!... Martēna kungs!... Pagaidiet, lūdzu!

Viņš ielika vīrietim rokā uzpirksteni.

- Galvenais - nesakiet, kur to ņēmāt.

Uz ēdamistabas sliekšņa viņš apstājās un ērcī-gi nopūtās.

- Kad tu beigsi taisīt mani par Ziemsvētku vecīti!

- Esmu pārliecināta, ka tas viņai patiks vēl labāk nekā lelle. Jo tā ir pieauguša cilvēka manta, vai saproti?

Varēja redzēt, kā vīrietis šķērso ielu, mirkli apstājas pie nama, pagriežas uz Megrē logu pusi, it kā meklētu uzmundrinājumu.

- Kā tu domā, vai viņš izārstēsies?

- Es par to šaubos.

- Ja kaut kas atgadīsies ar to sievieti, ar Martēna kundzi...

- Nu, un kas par to?

- Es domāju par meiteni. Es nesaprotu, kas ar viņu notiks.

Bija aizritējušas vismaz desmit minūtes, Meg-rē atvēra avīzi. Viņa sieva bija apsēdusies pretī un atsākusi adīšanu, skaitot valdziņus, kad viņš, izpūzdams dūmus, nomurmināja:

- Tu taču viņu pat redzējusi neesi!

4. nodala

.»

Vēlāk atvilktnē, kur Megrē kundze mēdza ielikt katru papīra drisku, kas mētājās apkārt, Megrē atrada vecu aploksni, uz kuras otras puses viņš todien gluži automātiski pierakstīja notikumu gaitu. Un vienīgi tad viņu kaut kas pārsteidza izmeklēšanā, kas gandrīz no viena gala līdz otram tika vadīta no viņa dzīvokļa un ko vēlāk bieži vien minēja par paraugu.

Atšķirībā no daudzām citām, tajā nebija gandrīz nekā tiešām nejauša un piepeša. Tāda veida veiksmju nebija, tomēr veiksme pastāvēja, tā pavadīja visu izmeklēšanas gaitu, jo katra ziņa pienāca savā laikā un bija iegūta visvienkāršākajiem, visdabiskākajiem līdzekļiem.

Reizēm gadās, ka ducis inspektoru strādā dienu un nakti, lai iegūtu ne visai svarīgu informāciju. Piemēram, Arturs Godefruā kungs, Zenīta pulksteņu pārstāvis Francijā, būtu varējis aizbraukt pa svētkiem uz dzimto pilsētu Cīrihi. Viņš varēja vienkārši nebūt mājās. Vai ari pastāvēja iespēja, ka viņš neko nezinātu par iepriekšējās dienas telefona zvanu vina kantori sakarā ar Žanu Martēnu.

Kad mazliet pēc četriem ieradās Likā, nosalis un sarkanu degunu, viņam paveicās tāpat.

Piepeši Parīzi ietina dzeltenīga migla, kas notiek diezgan reti, un visos logos iedegās gaisma; logi pretējā ielas pusē atgādināja tālus lukturus; reālās dzīves sīkumi it kā pagaisa tik ļoti, ka likās - tūlīt iegaudosies miglas sirēna kā jūras krastā.

Vai nu vienu vai citu iemeslu dēļ - varbūt uzvēdīja bērnības atmiņas - Megrē tas sagādāja prieku, tāpat kā bija patīkami redzēt, ka Likā ienāk viņa dzīvokli, novelk mēteli, apsēžas un pastiepj pret uguni nosalušās rokas.

Likā bija ļoti līdzīgs Megrē, vismaz pēc sejas, kaut pleci bija tikai pustik plati un vaibsti vienīgi ar pūlēm ieguva bardzības izteiksmi. Gluži nopietni un varbūt arī neapzināti viņš atdarināja savu priekšnieku līdz pēdējam sīkumam - gan kustībās, gan izteiksmes veidā, un te tas uzkrita vairāk nekā kantorī. Pat paradums vispirms apostīt plūmju degvīna glāzīti, pirms viņš cēla to pie lūpām...

Pernelas ielas mēbelēto istabu saimniece bija gājusi bojā pirms diviem gadiem kādā metro katastrofā, un tas izmeklēšanu apgrūtināja. Tādās viesnīcās personāls mainās bieži, un bija maz cerību atrast namā kādu, kas pirms pieciem gadiem būtu pazinis Lorēnu.

Taču veiksme viņus pavadīja joprojām. Likā sastapa pašreizējo saimnieku - kādreizējo naktssargu, kuram savulaik bijušas darīšanas ar policiju kādā ar tikumības pārkāpumiem saistītā lietā.

- Tāpēc man nebija grūti panākt, lai viņš runā, - Likā teica, aizsmēķēdams pīpi, kas bija viņam pārāk liela. - Es neslēpu izbrīnu, ka viņam pieticis naudas uzreiz nopirkt viesnīcu, bet galu galā viņš man paskaidroja, ka bijis šķietams komersants, kam aiz muguras stāvējis cilvēks, kurš naudu ieguldījis dažādos darījumos, bet nav gribējis, lai operācijas notiek uz viņa vārda.

- Kas tā ir par viesnīcu?

- Šķietami pieklājīga. Diezgan tīra. Pusstāvā

- kantoris. Istabas, ko izīrē uz mēnesi, dažas -uz nedēļu. Un otrajā stāvā arī istabas, kuras izīrē uz stundām.

- Vai viņš jauno sievieti atceras?

- Ļoti labi, jo viņa mājā nodzīvojusi vairāk nekā trīs gadus. Galu galā sapratu, ka viņam Lo-rēna nav patikusi, jo bijusi briesmīga sīkstule.

- Vai Lorillē pie viņas ciemojies?

- Pirms gāju uz Pernelas ielu, iegriezos Palē-rojālas komisariātā, lai paņemtu viņa fotogrāfiju, kura bija lietā. Es to parādīju viesnīcniekam. Viņš uzreiz vīrieti pazina.

- Vai Lorillē bieži gājis pie viņas?

- Caurmērā divas vai trīs reizes mēnesī, vienmēr ar bagāžu. Viņš ieradies ap pusvieniem naktī un prom gājis ap sešiem. Sākumā nevarēju saprast, ko tas varētu nozīmēt. Tad ieskatījos vilcienu sarakstā. Apmeklējumi sakrita ar ceļojumiem uz Sveici. Mājās viņš brauca ar vilcienu, kas ierodas pusnaktī, bet sievai teica, ka braucis ar to, kas pienāk sešos no rīta.

- Vairāk nekā nebija?

- Nekā, ja neskaita to, ka Lorēna skopojusies ar dzeramnaudām un, par spīti aizliegumam, vakarā vārījusi ēdienu istabā uz spirta pavarda.

- Vai citu vīriešu nav bijis?

- Nē. Ja neskaita Lorillē, dzīvojusi kārtīgi. Laulību reizē palūgusi saimniecei iet par liecinieci.

Megrē tikai ar pūlēm pierunāja sievu palikt istabā, kur viņa sēdēja pavisam klusu un izturējās tā, lai neviens viņu neievērotu.

Toranss miglā skraidīja pa ielām no vienas taksometru stāvvietas uz citu. Abi vīri viņu gaidīja rāmu garu, iesēdušies mīkstos atzveltņos vienādās pozās, degvīna glāzīti pa rokai, un Megrē sāka snauduļot.

Jo ar taksometriem ir tieši tāpat kā ar visu citu. Reizēm tūlīt pagadās meklētā mašīna, citreiz paiet vairākas dienas, neko neuzzinot, sevišķi tad, ja mašīna nepieder kādai sabiedrībai. Dažiem šoferiem nav noteikta darba laika, viņi braukā pa ielām, kā ienāk prātā, un var arī neizlasīt avīzēs policijas ziņojumus.

Bet ap pieciem Toranss zvanīja no Sentovenas.

- Vienu taksometru atradu, - viņš paziņoja.

' - Kāpēc vienu?

- Man ir pietiekams pamats tā domāt. Viņš jauno dāmu šorīt uzņēmis Rišāra Lenuāra bulvāra un Voltēra bulvāra stūrī un aizvedis uz Mo-gežas ielu netālu no Ziemeļu stacijas. Viņa to nav paturējusi.

- Vai viņa iegājusi stacijā?

- Nē. Viņa apstājusies pie ceļojumu piederumu veikala, kas atvērts svētdienās un svētku dienās, un šoferis par viņu vairs nav interesējies.

- Kur viņš ir tagad?

- Te. Viņš tūlit brauks mājās.

- Vai tu vari viņu atsūtīt pie manis? Lai viņš brauc ar savu mašīnu vai paņem citu, bet lai viņš ierodas iespējami drīz. Un tev atliek sameklēt šoferi, kurš jauno dāmu atvedis mājās.

- Skaidrs, priekšniek. Es tikai iedzeršu kafiju ar konjaku, jo ir briesmīgi auksts.

Megrē pameta skatienu uz namu ielas pretējā pusē un pamanīja ēnu Donkēra jaunkundzes logā.

- Pamēģini atrast telefona abonentu sarakstā ceļojumu piederumu veikalu pretī Ziemeļu stacijai.

Likā tas prasīja tikai dažas minūtes, un Megrē zvanīja.

- Hallo! Te kriminālpolicija. Vai šorīt pirms desmitiem jums bija kliente, kas pie jums kaut ko nopirka, domājams, tas varētu būt koferis; jauna, gaišmataina sieviete pelēkā kostīmā, saimniecības somu rokā. Vai atceraties?

Varbūt viss bija tik vienkārši tāpēc, ka notika pirmajos Ziemsvētkos? Satiksme nebija tik dzīva, veikalos - gandrīz nekādas rosības. Turklāt cilvēkiem vieglāk atcerēties notikumus, kas norisinās no citām atšķirīgā dienā.

- Es pats viņu apkalpoju. Viņa sacīja, ka steidzami jābrauc uz Kambrē apciemot slimo māsu un ka viņai vairs nav laika aizbraukt uz mājām. Viņa gribēja lētu kartona koferi, kādi mums sakrauti kaudzēs abās pusēs durvīm. Viņa izvēlējās vidēju modeli, samaksāja un iegāja blakus bārā. Es pēc brīža biju piegājis pie durvīm un

redzēju, ka viņa iet uz staciju ar koferi rokā.

- Vai jūs esat viens veikalā?

- Man ir ari kalpotājs.

- Vai jūs varat uz pusstundu atstāt veikalu? Iekāpiet taksometrā un atbrauciet pēc šīs adreses.

- Es ceru, ka par braucienu man samaksās? Vai taksometrs var gaidīt?

- Jā, lai gaida.

Spriežot pēc piezīmēm uz aploksnes, pulkstenis bija pieci piecdesmit, kad ieradās pirmais taksometra šoferis, mazliet pārsteigts, ka viņu pieņem parastā dzīvoklī, ja runa ir par kriminālpoliciju. Bet viņš pazina Megrē un ziņkārīgi skatījās apkārt, acīmredzot ieinteresējies par mājokli, kurā mīt slavenais komisārs.

- Jūs ieiesiet mājā, kas atrodas tieši pretī šai un uzkāpsiet ceturtajā stāvā. Ja jūs aptur vārt-niece, sakiet, ka ejat pie Martēna kundzes.

- Skaidrs, pie Martēna kundzes.

- Jūs piezvanīsiet pie durvīm gaiteņa galā. Ja durvis atvērs gaišmataina sieviete un jūs viņu pazīsiet, jūs izdomāsiet kaut kādu ieganstu. Sakiet, ka esat kļūdījies, ka piezvanījāt pie nepareizām durvīm, - vienalga, ko. Ja tā ir cita persona, lūdziet, lai pasauc Martēna kundzi, ka jums ar viņu jārunā.

- Un pēc tam?

- Neko. Jūs atnāksiet uz šejieni un pasacīsiet, vai tā tiešām ir tā sieviete, kuru jūs aizvedāt uz Mobožas ielu.

- Skaidrs, komisār.

Kad durvis aizvērās, Megrē neviļus pasmaidīja.

- Kad parādīsies pirmais, viņa sāks uztraukties. Ja parādīsies otrs un viss norisināsies, kā pienākas, viņa pārbīsies. Ja ieradīsies trešais -gadījumā, ja Toranss viņu dabūs rokā...

Tiešām, zobrati ritēja neaizķerdamies. Zvanīja Toranss:

- Domāju, ka esmu viņu atradis, priekšniek. Es sameklēju šoferi, kas uzņēmis aprakstam atbilstošu jaunu sievieti pie Ziemeļu stacijas, bet viņš nav to aizvedis atpakaļ uz Rišāra Lenuāra bulvāri. Viņa izkāpusi uz Bomaršē bulvāra un Semēnverta ielas stūra.

- Sūti viņu pie manis.

- Viņš iedzēris dažu glāzīti.

- Tam nav nekādas nozīmes. Kur viņš ir?

- Barbē pieturā.

- Nebūs liels līkums, ja iebrauksi Ziemeļu stacijā. Tu aiziesi uz bagāžas glabātavu. Nelaimīgā kārtā tur nebūs tas pats kalpotājs, kas strādāja no rīta. Paskaties, vai tur nolikts mazs, jauns pape$ koferītis, kas nevarētu būt smags un kas nodots laikā no pusdesmitiem līdz desmitiem. Pieraksti numuru. Bez ordera tev to nedos. Bet palūdz rīta dežuranta vārdu un adresi.

- Un ko lai es daru pēc tam?

- Tu man piezvanīsi. Es gaidu tavu otro šoferi. Ja viņš ir dzēris, uzraksti manu adresi uz kāda papīra gabaliņa, lai viņš pa ceļam to neaizmirst.

Megrē kundze bija iegājusi virtuvē gatavot vakariņas, neiedrošinoties pajautāt, vai Likā ēdīs pie viņiem.

Vai Pols Martēns joprojām bija pie meitas? Vai Martēna kundze bija mēģinājusi no viņa atbrīvoties?

Pirmais šoferis jau nāca atpakaļ no pretējā nama un Megrē kāpnēs nokļuva kopā ar koferu tirgotāju.

- Vai jūs viņu pazināt?

- Ne tikai pazinu, bet viņa arī mani pazina. Viņa nobāla. Viņa aizskrēja aizvērt istabas durvis un jautāja, ko vēlos.

- Ko jūs atbildējāt?

- Ka esmu nonācis nepareizā stāvā. Es manīju, ka viņa vilcinās un grib mani nopirkt, bet es labāk laidos prom. No lejas es viņu pamanīju pie loga. Viņa droši vien zina, ka esmu ienācis te.

Ceļojumu piederumu tirgotājs neko nesaprata. Tas bija pavecāks kungs ar pilnīgi kailu galvu un salkanām manierēm. Kad šoferis bija prom,

Megrē izskaidroja, kas viņam būtu jādara, minēja arī iemeslus, bet viņš stūrgalvīgi atkārtoja:

- Tā ir kliente, saprotiet? Ir ļoti slikti nodot klienti.

Galu galā viņš bija ar mieru iet, bet Megrē aiz piesardzības sūtīja līdzi Likā, jo pa ceļam veikalnieks varēja mainīt nodomus.

Viņš atgriezās pēc nepilnām desmit minūtēm.

- Es jums atgādināšu, ka piekritu tikai tāpēc, ka jūs prasījāt, pretēji savai gribai un piespiests.

- Vai jūs viņu pazināt?

- Vai mani izsauks uz tiesu un liks zvērēt?

- Tas ir vairāk nekā iespējams.

-Tas nodarīs ļaunumu manam veikalam. Cilvēki, kas pērk somas un koferus pēdējā brīdī, bieži ir ļaudis, kuri negrib, lai visi zina viņu gaitas.

- Iespējams, ka jūsu gadījumā pietiks ar liecību miertiesnesim.

- Jā, tā tiešām ir viņa. Viņa tagad ģērbusies citādi, bet es viņu pazinu.

- Vai viņa jūs arī pazina?

- Viņa uzreiz jautāja, kas mani sūta.

- Un ko jūs atbildējāt?

- Es vairs nezinu. Es jutos ļoti nelāgi. Ka esmu piezvanījis pie nepareizām durvīm...

- Vai viņa jums neko nepiedāvāja?

- Ko jūs ar to domājat? Viņa man pat nepiedāvāja apsēsties. Tas būtu vēl nepatīkamāk.

Šoferis neņēma nekādu atlīdzību, bet šis, kaut droši vien bija turīgāks, pieprasīja kompensāciju par zaudēto laiku.

- Vēl jādabū rokā trešais, Likā.

Megrē kundze sāka nervozēt. Viņa no sliekšņa deva Megrē zīmes, lai viņš ienāk virtuvē.

- Vai tu esi pārliecināts, ka tēvs joprojām ir tajā dzīvoklī?

- Kāpēc tu jautā?

- Es nezinu. Es lāgā nesaprotu, ko tu dari. Es domāju par meiteni, un man bail...

Jau sen bija satumsis. Ģimenes bija atgriezušās mājās. Pretējā namā reti kāds logs palika tumšs, un Donkēra jaunkundzes siluets joprojām bija redzams aiz aizkariem.

Megrē, kurš visu laiku sēdēja bez kakalasai-tes, beidzot apģērbās kā pieklājas, gaidīdams pēdējo šoferi. Viņš uzsauca Likā:

- Ielej! Vai ēst negribi?

- Es saēdos sviestmaizes, priekšniek. Man gribas tikai vienu, kad iziesim uz ielas: glāzi alus no mucas.

Otrais šoferis ieradās sešos divdesmit. Sešos trīsdesmit piecās viņš atgriezās no pretējā nama dzirkstošām acīm.

- Mājas kleitā viņa ir vēl smukāka nekā kos-tlmā, - viņš šļupstēja. - Viņa mani ievilka iekšā un prasīja, kas mani sūta. Es nezināju, ko sacīt, tāpēc atbildēju, ka Folīberžēras direktors. Viņa briesmīgi noskaitās. Tas ir viens smeķīgs sievišķis! Es nezinu, vai esat apskatījuši viņas kājas...

Bija grūti tikt no viņa vaļā, un vajadzēja piedāvāt glāzīti plūmju degvīna, jo viņš blenza uz pudeli nepārprotamā iekārē.

Reti kad Likā bija redzējis Megrē rīkojamies tik piesardzīgi, tik rūpīgi sagatavojam triecienu, it kā viņš uzbruktu ļoti spēcīgam pretiniekam. Bet bija taču runa tikai par sievieti, sīkpilsoni, kas izskatījās visai nenozīmīga.

- Vai jūs domājat, ka viņa vēl aizstāvēsies?

- Nikni. Un, galvenais, salti.

- Ko jūs vēl gaidāt?

- Kad piezvanīs Toranss.

Zvans atskanēja savā laikā. Likās, tā ir ļoti rūpīgi pārdomāta partitūra.

- Koferis ir te. Kā jau paredzējāt, bez ordera viņi man negrib to dot. Bet kalpotājs, kas dežurēja no rīta, dzīvo priekšpilsētā - Varensentilāras apkaimē.

Šķita, ka šoreiz radīsies aizķeršanās, vismaz aizkavēšanās. Bet Toranss turpināja:

- Bet nav uz turieni jābrauc. Pēc darba viņš spēlē korneti kādā Lapa ielas deju grīdā.

- Aizej un atved viņu šurp.

- Vai vest piejums?

Iespējams, ka Megrē ari iegribējās glāzi svaiga alus.

- Nē, uz namu ielas pretējā pusē, ceturtajā stāvā, pie Martēna kundzes. Es būšu tur.

Šoreiz viņš paņēma biezo mēteli, piebāza pīpi un teica Likā:

- Vai nāksi?

Megrē kundze skrēja pakaļ, jautādama, kad viņš atgriezīsies vakariņās, un viņš pasmaidīdams atbildēja:

- Kā parasti!

Tas nebija nekas iepriecinošs.

- Uzmani mazo!

5. nodaļa

Desmitos vakarā viņi vēl nebija guvuši nekādu taustāmu rezultātu. Namā droši vien neviens negulēja, atskaitot Koleti, kas galu galā iemiga, un tēvs sēdēja tumsā pie viņas gultas.

Pusastoņos Toranss ieradās kopā ar bagāžas glabātavas kalpotāju, kas brīvajā laikā bija muzikants, un tas bez kavēšanās atbildēja:

- Tā, bez šaubām, ir viņa. Es redzēju, kā viņa ieliek kvīti nevis somiņā, bet saimniecības somā no rupja, brūna auduma.

Virtuvē tika uzmeklēta saimniecības soma.

- Tā noteikti ir tā pati. Katrā ziņā - tas pats modelis un tā pati krāsa.

Dzīvoklī bija ļoti karsti. Visi sarunājās pusbalsī, it kā būtu norunājuši, jo pūlējās nepamo-dināt meitenīti blakus istabā. Neviens nebija ēdis, un neviens arī nejutās izsalcis. Pirms ienākšanas šajā dzīvoklī Megrē un Likā bija iegriezušies mazā Voltēra ielas kafejnīcā un izdzēruši katrs divas glāzes alus.

Pēc muzikanta apmeklējuma Megrē izveda Toransu gaitenī un klusām deva rīkojumus.

Likās, ka dzīvoklī nav neviena kaktiņa, kas nebūtu pārmeklēts. Pat Martēna kunga vecāku fotogrāfijas bija noņemtas no sienas un pārmeklēti ietvari, lai pārliecinātos, ka kvīts nav pabāzta zem papes. No skapja izņemtie trauki krājās grēdās uz virtuves galda, un nekas nepalika neiztukšots, ieskaitot ēdienu kasti.

Martēna kundze joprojām bija ģērbusies gaiš-zilā peņuārā, kā brīdī, kad ienāca abi vīrieši. Viņa smēķēja cigareti pēc cigaretes, un kopā ar pīpju dūmiem veidojās biezs mākonis, kas vijās ap lampām.

- Jūs varat nesacīt neko, neatbildēt ne uz vienu jautājumu. Jūsu vīrs ieradīsies vienpadsmitos septiņpadsmit minūtēs, un viņa klātbūtnē jūs varbūt kļūsiet runīgāka.

- Viņš nezina vairāk par mani.

- Bet vai viņš zina to, ko zināt jūs?

- Viņam nekas nav jāzina. Es jums visu esmu pateikusi.

Jo viņa noliedza pilnīgi visu. Viņa piekāpās vienā vienīgā punktā. Kad pieminēja Pernelas ielas nama mēbelētās istabas, viņa atzina, ka bijušais saimnieks pie viņas pāris reizes nejauši ieradies nakts vidū. Un tomēr viņa apgalvoja, ka starp viņiem nekad nav bijis intīmu sakaru.

- Citiem vārdiem, tās bija lietišķas vizītes vienos naktī?

- Viņš nāca no vilciena, un bieži viņam līdzi bija lielas summas. Es jums jau teicu, ka viņš reizēm nodarbojās ar zelta kontrabandu. Par to jums nav tiesību saukt mani pie atbildības.

- Vai viņam piederēja lielas summas, kad viņš pazuda?

- To es nezinu. Viņš par šīm lietām mani neinformēja.

- Taču naktī jūsu istabā viņš ieradās, lai par tām runātu?

Pretēji acīm redzamajam, viņa noliedza rīta gaitas, apgalvoja, ka nekad nav redzējusi personas, kas pie viņas tika sūtītas, abus šoferus, koferu tirgotāju un bagāžas glabātavas kalpotāju.

- Ja es tiešām būtu braukusi uz Ziemeļu staciju nodot kaut ko uzglabāšanā, jūs būtu atraduši kvīti.

Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka to neatradīs šajā namā, pat ne Koletes istabā, ko Megrē pārmeklēja, kad meitenīte vēl nebija aizmigusi. Viņš pat iedomājās par ģipsi, kas bija bērnam uz kājas, bet tas bija uzlikts jau sen.

- Rīt, - viņa skarbi sacīja, — es uzrakstīšu sūdzību. Runa ir par sagudrotu lietu, kas uzsākta ļaunas kaimiņienes dēļ. Man bija iemesls šorīt šaubīties, kad viņa visiem spēkiem gribēja mani aizvest pie jums.

Viņa bieži meta bažīgus skatienus uz kamīna pulksteni un droši vien domāja par vīra ierašanos, bet, par spīti nepacietībai, uz visiem jautājumiem atbildēja apdomīgi.

- Es pat nezinu, vai jelkad kaut kas ir bijis zem grīdas.

- Kad jūs uzzinājāt, ka viņš bijis te, ka viņš nolēmis iegūt to, ko jūs slēpāt, jūs iedomājāties par bagāžas glabātuvi, kur jūsu dārgumi būtu drošībā.

- Es neesmu bijusi Ziemeļu stacijā, un Parīzē

ir tūkstošiem gaišmatainu sieviešu, kas atbilst manam aprakstam.

- Ko jūs izdarījāt ar kvīti? Tās te nav. Esmu pārliecināts, ka tā nav noglabāta dzīvoklī, bet es domāju, ka zināšu, kur to atrast.

- Jūs esat ļoti viltīgs.

- Apsēdieties pie šī galda.

Viņš pasniedza sievietei papīra lapu un pildspalvu.

- Rakstiet!

- Kas man jāraksta?

- Jūsu vārds un jūsu adrese.

Viņa to izdarīja, kaut sākumā vilcinājās.

- Šonakt visas vēstules, kas iemestas kvartāla vēstuļu kastītēs, tiks pārbaudītas, un esmu pārliecināts, ka tajās būs viena, kuras adrese rakstīta jūsu rokrakstā. Iespējams, ka esat to adresējusi pati sev.

Viņš uzdeva Likā piezvanīt inspektoram, lai tiktu izdarīti attiecīgi meklējumi. īstenībā viņš neticēja, ka tā tiks kaut kas panākts, taču sitiens trāpīja mērķī.

- Redziet, dārgumiņ, tas ir klasisks paņēmiens.

Tā bija pirmā reize, kad viņš tā nosauca Mar-tēna kundzi, it kā atrastos Orfēvras krastmalā, un viņa raidīja komisāram niknu skatienu.

-Atzīstieties, ka jūs mani nevarat ciest!

- Es atzīstos, ka jūs man neiedvešat sevišķas simpātijas.

Tagad viņi ēdamistabā bija divi vien, Megrē staigāja telpai apkārt, bet viņa palika sēžam pie galda.

- Un, ja tas jūs interesē, es piemetināšu, ka nepatīkamākā nav jūsu aukstasinība. Es ar tādiem esmu saticies bieži - gan vīriešiem, gan sievietēm. Nu jau mēs te esam aci pret aci trīs stundas, un varu apgalvot, ka jūs jūtaties kā mata galā kopš rīta. Jūs vēl turaties braši. Atbrauks vīrs, un jūs mēģināsiet tēlot upuri. Bet jūs taču zināt, ka agrāk vai vēlāk mēs neizbēgami uzzināsim patiesību.

- Ko jums tas dos? Es nekā ļauna neesmu darījusi.

- Kāpēc tad jums vajadzētu slēpties?

Viņa neatbildēja, bet domāja. Vainīgi nebija nervi, kā lielākoties mēdz būt. Prāts meklēja kādu izeju, apsvēra visus par un pret.

- Es neko neteikšu, - viņa beidzot secināja, apsēžoties atzveltnī un pavelkot peņuāra malu pār kailajām kājām.

- Kā vēlaties.

Viņš ērti iekārtojās otrā atzveltnī viņai pretī.

- Vai jūs domājat ilgi palikt manā dzīvoklī?

- Katrā ziņā līdz laikam, kad pārradīsies jūsu vīrs.

- Vai jūs viņam stāstīsiet par Lorillē apciemojumiem viesnīcā?

- Ja būs nepieciešams.

- Jūs esat rupjš tēviņš! Žans nekā nezina, viņam visā šajā lietā nav nekādas daļas.

- Nelaimīgā kārtā viņš ir jūsu vīrs.

Kad Likā atgriezās, viņš ieraudzīja abus sēžam un klusējam, reizēm uzmetot pa slepenam skatienam.

- Zanvjē nodarbojas ar vēstuli, priekšniek. Es lejā satiku Toransu, viņš teica, ka tas cilvēks ir pie vīna tirgotāja, divas mājas no šejienes.

Viņa pielēca kājās kā atspere.

- Kāds cilvēks?

Megrē nekustēdamies atbildēja:

- Tas pats, kas bija ieradies pagājušajā naktī. Manuprāt, jūs jau gaidījāt, ka, neko neatradis, viņš apmeklēs jūs atkal. Varbūt šoreiz viņš būs citādā omā?

Viņa šausmās skatījās apkārt. Līdz Beržerakas vilciena pienākšanai bija atlikušas tikai divdesmit minūtes. Ja vīrs brauktu ar taksometru, vēl bija atlikušas ne vairāk kā četrdesmit minūtes.

- Vai zināt, kas viņš tāds?

- Varu iedomāties. Man pietiktu aiziet un pārliecināties. Droši vien tas ir Lorillē, kas ļoti grib atgūt savu mantu.

- Tā nav viņa manta.

- Nu, teiksim, mantu, ko viņš pamatoti vai nepamatoti uzskata par savu. Šis cilvēks laikam ir tepat blakus. Viņš atnāca divreiz, bet nedabūja, ko vēlējās. Pēc tam viņš ieradās, pārģērbies par Ziemsvētku vecīti, un nāks atkal. Viņš būs loti pārsteigts, atrodot jūs mūsu sabiedrībā, un esmu pārliecināts, ka viņš būs runīgāks nekā jūs. Vīrieši, pretēji vispārības spriedumam, ir vieglāk iekustināmi nekā sievietes. Vai, jūsuprāt, viņš ir apbruņots?

- Es nezinu.

- Manuprāt, tā varētu gan būt. Viņš ir diezgan ilgi gaidījis. Es nezinu, ko esat viņam sastāstījusi, bet galu galā viņam tas vairs nepatīk. Starp citu, šis kungs izskatās visai atbaidošs. Neviens nav niknāks par šķietami gļēvajiem, kad viņiem asinis sakāpj galvā.

- Klusējiet!

- Vai gribat, lai ejam prom, tad varēsiet viņu uzņemt pati?

Megrē piezīmēs rakstīts: “Desmitos trīsdesmit astoņās viņa sāk runāt.”

Bet pirmā stāsta protokola nav. Tie bija saraustīti, niknumā izrunāti teikumi, un bieži

Megrē runāja sievietes vietā, varbūt uz labu laimi, bet viņa vai nu nenoliedza, vai tikai izlaboja.

- Ko jūs gribat zināt?

- Vai bagāžas glabātavā nolikta nauda?

- Bankas zīmes. Nepilns miljons.

- Kam šī summa pieder?

- Lorillē tā pieder tikpat maz kā man.

- Vai kādam no viņa klientiem?

- Kādam Žiljēnam Buasī, kas bieži nāca uz veikalu.

- Kas ar viņu noticis?

- Viņš miris.

-Kā?

- Nogalināts.

- Kas nogalināja?

- Lorillē kungs.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka es ļāvu viņam ticēt, ka bēgšu kopā ar viņu, ja viņam piederēs daudz naudas.

- Vai jūs jau bijāt precējusies?

-Jā.

- Vai jūs nemīlat vīru?

- Man riebjas viduvējība. Esmu visu mūžu bijusi nabaga. Visu mūžu esmu dzirdējusi runājam par naudu un apgalvojam, ka no kaut kā jāatsakās. Visu mūžu esmu redzējusi ap sevi skaitām naudu un pati bijusi spiesta to skaitīt.

Viņa uzbruka Megrē, it kā tas būtu atbildīgs par viņas postu.

- Vai jūs būtu sekojusi Lorillē?

- Es nezinu. Varbūt kādu laiku.

- Kamēr atņemtu viņam naudu?

-Es jūs ienīstu!

- Kā tika pastrādāta slepkavība?

- Buasī bija veikala pastāvīgais klients.

- Vai erotisku grāmatu cienītājs?

- Samaitāts cilvēks, tāpat kā visi, kā Lorillē kungs un droši vien jūs arī. Viņš bija atraitnis un dzīvoja viens pats viesnīcā, bet bija ļoti bagāts un arī ļoti skops. Visi bagātie ir skopi.

- Bet jūs tomēr neesat bagāta.

- Es būtu tāda kļuvusi.

- Ja nebūtu parādījies Lorillē. Kā gāja bojā Buasī?

- Viņš baidījās no devalvācijas un gribēja iegūt zeltu, tāpat kā visi toreiz. Lorillē nodarbojās ar kontrabandu, regulāri brauca iepirkt zeltu Šveicē. Viņš lika maksāt iepriekš. Kādā pēcpusdienā Buasī kungs atnesa uz veikalu lielu summu. Manis tur nebija. Es biju aizgājusi iepirkties.

- Tīšām?

-Nē.

- Vai jūs nenojautāt, ka tas notiks?

- Nē. Nemēģiniet mani piespiest kaut ko tādu pasacīt. Bet, kad atgriezos, Lorillē kungs patlaban iesaiņoja līķi lielā kastē, ko bija speciāli tādam nolūkam nopircis.

- Vai jūs viņu šantažējāt?

- Nē.

- Kā izskaidrosiet, ka viņš pazuda, kad bija jums nodevis naudu?

- Es viņu biedēju.

- Vai solījāt uzrādīt?

- Nē. Es tikai sacīju, ka kaimiņi uz mani jocīgi skatās un ka varbūt būtu prātīgāk uz laiku nolikt naudu drošā vietā. Es teicu, ka manā dzīvoklī ir grīdas dēlis, ko var viegli pacelt un atkal nolikt vietā. Viņš domāja, ka iedod man naudu tikai uz dažām dienām. Aiznākamajā dienā viņš aicināja mani kopā ar viņu šķērsot Beļģijas robežu.

- Vai atsacījāties?

- Es iestāstīju, ka viens cilvēks, kas izskatījās pēc policijas inspektora, uz ielas mani apturēja un iztaujāja. Viņš nobijās. Es viņam atdevu mazu daļu naudas, apsolot braukt pie viņa uz Briseli, līdzko briesmas būs garām.

- Ko viņš izdarīja ar Buasī līķi?

- Viņš to aizveda uz mazu namiņu, kas viņam piederēja laukos Mamas krastā, un tur droši vien vai nu apraka, vai iemeta upē. Viņš to veda ar taksometru. Pēc tam neviens nav runājis par Buasī. Nevienu viņa nozušana neuztrauca.

- Vai jums izdevās aizsūtīt Lorillē uz Beļģiju vienu?

-Tas bija viegli.

- Un jums izdevās viņu noturēt ārpus Francijas piecus gadus?

- Es viņam rakstīju pastā uz pieprasījumu, ka viņš tiek meklēts, ka avīzēs neko neraksta tikai tāpēc, ka grib ierīkot viņam slazdus. Ka mani policija nemitīgi pratina. Es viņu pat aizsūtīju uz Dievidameriku...

- Viņš atgriezās pirms diviem mēnešiem, vai ne?

- Apmēram. Viņam vairs nebija nekādu līdzekļu.

- Vai jūs viņam naudu nesūtījāt?

- Ļoti maz.

- Kāpēc?

Viņa neatbildēja, bet skatījās pulkstenī.

- Vai vedīsiet mani prom? Kādu apsūdzību izvirzīsiet? Es neko neesmu izdarījusi. Es nenogalināju Buasī. Es nebiju klāt, kad viņu nogalināja. Es nepalīdzēju noslēpt līķi.

- Varat neuztraukties par savu likteni. Jūs būtu paturējusi naudu tāpēc, ka visu mūžu esat vēlējusies to iegūt - un nevis tāpēc, lai tērētu,

bet lai justos bagāta, nodrošināta pret trūkumu.

- Tas attiecas tikai uz mani.

- Kad Lorillē ieradās lūgt jums palīdzību vai ari prasīt, lai izpildāt solījumu, jūs izmantojāt par ieganstu Koletes slimību, apgalvojot, ka jums nav iespējams piekļūt slēptuvei. Vai tā ir taisnība? Jūs mēģinājāt panākt, lai viņš atkal aizbrauc uz ārzemēm.

- Viņš palika Parīzē un slēpās.

Viņas lūpas neviļus izstiepās dīvainā smaidā, un viņa nenoturējās nepateikusi:

- Muļķis tāds! Viņš varētu nosaukt savu vārdu kuram katram, un tas viņam nesagādātu ne mazākās nepatikšanas.

- Un tomēr viņš izdomāja pārģērbties par Ziemsvētku vecīti!

- Bet nauda nebija zem grīdas dēļa. Tā bija tepat, viņa acu priekšā, manā rokdarbu kastītē. Būtu pieticis pacelt vāciņu.

- Pēc desmit vai piecpadsmit minūtēm jūsu vīrs būs te, Lorillē ir tepat tuvumā un droši vien to zina; ja viņš zina, ka Martēns ir Beržerakā, viņš droši vien ir apskatījis vilcienu sarakstu. Patlaban viņš droši vien uztaisa dūšu. Es ļoti brīnītos, ja viņš nebūtu apbruņojies. Vai gribat sagaidīt viņus abus?

- Vediet mani prom. Es tikai kaut ko uzvilkšu mugurā...

- Un kur ir bagāžas kvīts?

- Pastā uz pieprasījumu Bomaršē bulvārī.

Viņa iegāja guļamistabā, durvis neaizverot un

bez kādas kautrēšanās novilka peņuāru, apsēdās uz gultas malas, lai uzvilktu zeķes, sameklēja skapī vilnas kleitu.

Pēdējā brīdī viņa paķēra ceļasomu, jukjukām sameta tajā tualetes priekšmetus un veļu.

- Iesim prom labi ātri.

- Un jūsu vīrs?

- Man par to niulki nospļauties!

- Kolete?

Viņa neatbildēja, tikai paraustīja plecus. Kad viņi gāja garām, Donkēras jaunkundzes dzīvokļa durvis sakustējās. Lejā, izejot uz ielas, Martēna kundze iespiedās starp abiem vīriešiem, pētot miglu sev visapkārt.

- Aizved viņu uz Orfēvras krastmalu, Likā. Es palikšu.

Tuvumā nebija redzama neviena mašīna, un varēja just, ka sievietei bail iet pa tumsu viena paša mazā Likā pavadībā.

- Neuztraucieties. Lorillē te tuvumā nav.

-Jūs melojāt!!!

Megrē atgriezās mājās.

*

Saruna ar Žanu Martēnu ilga divas stundas un lielākoties notika viņa brāļa klātbūtnē.

Kad Megrē ap pusdiviem naktī izgāja no nama, viņš atstāja abus vīriešus divatā. Vēl bija redzama gaismas svītra zem Donkēra jaunkundzes durvīm, bet viņa neiedrošinājās tās atvērt, droši vien aiz kautrības, un apmierinājās ar klausīšanos komisāra soļos.

Viņš pārgāja pāri bulvārim, atgriezās savā namā, atrada sievu iemigušu atzveltnī pie ēdamistabas galda, uz kura viņam bija nolikts šķīvis un galda piederumi vakariņām. Viņa satrūkās.

- Vai esi viens?

Un, tā kā viņš skatījās sievā izbrīnījies un uzjautrināts, piemetināja:

- Vai meiteni neatvedi?

- Naktī taču nevar. Viņa guļ. Rīt no rīta varēsi aiziet viņai pakaļ, turklāt papūlies būt labi mīļa pret Donkēra jaunkundzi.

- Vai taisnība?

- Es tev atsūtīšu divas sanitāres ar nestuvēm.

- Bet vai tad... mums būs?...

- Cst! Ne jau uz visiem laikiem, vai saproti? Žanam Martēnam ir jānomierinās... Arī viņa

brālim jākļūst par normālu cilvēku, un gan jau viņam kādu dienu būs jauna ģimene...

- Vārdu sakot, viņa nepaliks mums?

- Nē, mums nē. Viņa paliks tikai uz laiku. Es domāju, ka tas ir labāk nekā nekas un ka tu būsi priecīga.

- Protams, ka esmu priecīga... Bet...bet... Viņa iešņukstējās, meklēja mutautu, nevarēja

atrast un paslēpa seju priekšautā.

1950. gada maijs

Saturs

Megrē un nonāvētā meitene 5

Megrē Ziemsvētki 205

Žoržs Simenons MEGRĒ UN NONĀVĒTĀ MEITENE MEGRĒ ZIEMSVĒTKI Romāni

Apgāda direktors Vladis Spāre

Galvenā redaktore Lienīte Medne Redaktors Jānis Vēvcris Jaunākais redaktors Roberts Zieds Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuze Dalonrtākslinieks Jānis Jaunurājs Tehniskais redaktors Artūrs Kažc

Tehniski ekonomiskā grupa: Andris Purmalis, Aleksandra Siņicina

Apgāds “Artava”, LV-I0I1. Rigā, K. Barona ielā 12. Tel./fax -286452. Licence Nr. 2-0356.

Iespiests a/s “Preses nams” tipogrāfijā. Rīgā, Balasta dambī 3.

Content

Simenons Žoržs Megrē un nonāvēta meitene. Megrē Ziemsvētki

Megre un nonāvētā meitene

1. nodaļa,

3. nodala

4. nodala,

5. nodala

6. nodala,

7. nodala

8. nodala,

Megrē Ziemsvētki

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodala

4. nodala

5. nodaļa

Saturs