Simenons Žoržs

Mans draugs Megrē. Megrē un cilvēks uz sola

Žoržs Simenons

Mans draugs Megrē. Megrē un cilvēks uz sola

Romāni

Mans draugs Megrē

.

1. nodaļa Ļoti patīkamais Pīka kungs

- Vai jūs stāvējāt uz savas kafejnīcas sliekšņa?

- Tieši tā, komisāra kungs.

- Pelēka mašīna, īsts sporta vāģis, uz mirkli apstājās, no tā izkāpa, gandrīz vai izlēca, cilvēks - vai tā jūs ziņojāt?

- Tieši tā, komisāra kungs.

- Lai ieietu jūsu kafejnīcā, viņam vajadzēja paiet jums cieši garām, gandrīz vai pagrūst jūs. Bet virs durvīm ir neona uzraksts.

' - Tas ir violets, komisāra kungs.

- Un kas par to?

- Nekas.

- Vai tieši tāpēc, ka uzraksts virs durvīm ir violets, jūs nespējāt pazīt cilvēku, kas pēc mirkļa, paverot samta aizkaru, izšāva visu revolvera aptveri uz jūsu bārmeni?

Cilvēku sauca par Karači vai Karačīni (Megrē ik reizi vajadzēja ieskatīties lietā). Tas bija maza auguma vīriņš augstiem papēžiem, pēc izskata korsikānis (viņi visi mazliet atgādina Napoleonu) un milzīgu, dzeltenu dimantu pirkstā.

Tas turpinājās kopš astoņiem no rīta, un tagad pulkstenis nosita vienpadsmit. Patiesību sakot, tas sākās jau pusnaktī, jo visi, kurus pievāca Fontēna ielā, kad bija nogalināts bārmenis, pavadīja nakti iepriekšējā ieslodzījumā. Trīs vai četri inspektori, starp tiem Žanvjē un Toranss, jau bija noņēmušies ar Karači vai Karačīni, neko nepanākot.

Lai ari bija maijs, lija trakāk nekā rudenī. Tā lija jau četras vai piecas dienas, un jumti, logu palodzes un lietussargi spīdēja tāpat kā Sēnas ūdens, ko komisārs, noliecot galvu, varēja redzēt.

Pīka kungs nekustējās. Viņš palika sēžam uz krēsla kabineta stūrī stīvi kā uzgaidāmajā telpā, un tas jau kļuva neciešami. Viņa skatiens gausi pārvietojās no komisāra uz mazo vīreli, un nekādi nebija nosakāms, kādas domas rosās angļu ierēdņa smadzenēs.

- Vai zināt, Karači, ka jūsu nostāja jums var dārgi maksāt, ka jūsu iestādījumu var slēgt pavisam? •

Korsikānis, neļaujot sevi ietekmēt, pamirkšķināja Megrē gandrīz sazvērnieciski, ar gredzenoto pirkstu glaudīdams komatiem līdzīgās Ūsiņas.

- Man nekad nav bijis nekādu sadursmju ar likumu, komisāra kungs. To jūs varat pajautāt savam kolēģim Priolē.

Kaut arī bija līķis, šī lieta, patiesību sakot, drīzāk attiecās uz komisāru Priolē, jo bija norisinājusies īpašā vidē. Nelaimīgā kārtā Priolē atradās Jurā - kāda radinieka bērēs.

- Vārdu sakot, jūs atsakāties liecināt?

- Es neatsakos, komisāra kungs.

Megrē sadrūmis smagi piecēlās un atvēra durvis.

- Likā! Pastrādā vēl mazliet.

Ak, kā Pīka kungs uz viņu skatījās! Lai arī Pīka kungs bija patīkamākais cilvēks pasaulē, Megrē brīžiem manīja, ka viņu ienīst Gluži tāpat bija ar svaini, ko sauca par Mu-tonu. Reizi gadā, pavasari, Mutons izkāpa Ziemeļu stacijā kopā ar sievu, kura bija Megrē kundzes māsa.

Arī viņš bija jaukākais cilvēks pasaulē, kurš nevienam nespētu nodarīt pāri. Viņa sieva bija iemiesots dzīvesprieks un, līdzko ieradās Rišāra Le-nuāra ielas dzīvoklī, pieprasīja priekšautu, lai palīdzētu mājas darbos. Nākamajā dienā bija gandrīz tikpat patīkami.

Tad Mutoni paziņoja, kā otrā dienā brauc prom.

- Nē jel, nē! - Megrē kundze iebilda. - Kāpēc jums jau jābrauc prom?

- Jo galu galā mēs sāksim jūs apgrūtināt.

- Nemūžam!

Arī Megrē ar pilnu pārliecību apgalvoja:

- Nemūžam!

Nākamajā dienā viņam gribējās, kaut neparedzēts darbs liegtu pusdienot mājās. Bet nekad, kopš svaine bija apprecējusies ar Mutonu un laulātais pāris reizi gadā brauca pie viņiem ciemoties, nekad, nu itin nekad nebija sākusies kāda no lielajām izmeklēšanām, kuru dēļ jāpaliek ārpus mājas dienām un naktīm.

Piektajā dienā viņi ar sievu pārmija nervozus skatienus, un Mutoni palika deviņas dienas - nemainīgi jauki, burvīgi, iejūtīgi, tik smalkjūtīgi, ka sāka krist uz nerviem jo vairāk.

Tāpat bija ar Pīka kungu. Taču nu bija pagājušas vēl tikai trīs dienas, kopš viņš pavadīja Megrē visās gaitās. Reiz atvaļinājuma laikā Mutoniem kā starp citu pateica:

- Kāpēc jūs nevarētu pavasarī atbraukt uz Parīzi un pavadīt pie mums kādu nedēļu? Mums ir ciemiņu istaba, kas pastāvīgi stāv tukša.

Viņi atbrauca.

Tāpat notika Londonā pirms dažām nedēļām, kad policijas prefekts bija ieradies vizītē pie Londonas lordmēra. Tas bija izrādījis slavenā Skotlendjarda kabinetus, un prefekts bija patīkami pārsteigts, uzzinādams, ka angļu policijas augstākie ierēdņi daudz dzirdējuši par Megrē un interesējas par viņa darba metodēm.

- Kāpēc jūs nevarētu atbraukt un pavērot, kā viņš strādā? - lāga vīrs teica.

Viņu turēja pie vārda. Gluži tāpat kā Mutoni. Uz Parīzi atsūtīja inspektoru Pīku, un tas jau trīs dienas sekoja Megrē soli solī - tik smalkjūtīgs un nemanāms, cik vien iespējams. Un tomēr viņš pastāvīgi bija blakus.

Par spīti saviem trīsdesmit pieciem vai četrdesmit gadiem, viņš izskatījās tik jauns, ka atgādināja nopietnu studentu. Viņš droši vien bija gudrs, varbūt pat apveltīts ar asu prātu. Viņš domāja tik daudz, ka šķita - var dzirdēt domas rosāmies smadzenēs, un tas kļuva nogurdinoši.

Tas bija tā, it kā Megrē tiktu pastāvīgi uzraudzīts. Katra komisāra kustība, katrs vārds tika apsvērti un pārbaudīti Pīka kunga nesatricināmajā prātā.

Bet nu jau trīs dienas negadījās nekas interesants. Tikai parastās lietas. Papīri. Nenozīmīgas pratināšanas, tādas kā Karači pratināšana.

Reizēm viņi - Pīka kungs un komisārs - sapratās bez vārdiem. Piemēram, brīdī, kad naktslokāla saimnieku ieveda inspektoru istabā un rūpīgi aizvēra durvis, angļa skatiens nepārprotami jautāja: “Vai stingrā pratināšana?”

Droši vien. Ar tādiem ļaudīm kā Karači neapgājās sevišķi smalki. Un kas par to? Tam nebija nekādas nozīmes. Ja bārmenis tika nošauts, tas neapšaubāmi nozīmēja, ka viņš piekopis nelikumības vai piederējis pie sāncenšu bandas. Tie tēvaiņi laiku pa laikam kārtoja rēķinus, cits citu nogalināja, un gala rezultātā tas bija labs atrisinājums.

Neatkarīgi no tā, vai Karači runās vai klusēs, agrāk vai vēlāk tik un tā radīsies kāds, kurš padosies, droši vien kāds uzrādītājs. Vai Anglijā ir uzrādītāji?

- Hallo!... Jā, tas esmu es... Kas?... Lešā?... Nepazīstu... No kurienes jūs zvanāt, kas runā?... Porkerola? Savienojiet...

Angļa acs viņu joprojām neatlaidīgi vēroja kā Dieva acs Kainu.

- Hallo!... Es ļoti slikti dzirdu... Lešā?... Jā... Labi... Jā, to es saprotu... Porkerola... To es arī saprotu...

Piespiedis klausuli pie auss, viņš nolūkojās lietū, kas šļakstēja aiz loga, un domāja, ka Porkerolā, mazā Vidusjūras salā Jeras un Tulonas reidā, droši vien spīd saule. No turienes cilvēki pārradās iedeguši kā beduīni. Patiesību sakot, tā bija pirmā reize, kad viņam zvanīja no kādas salas, un viņš nodomāja, ka telefona vadi droši vien stiepjas pa ūdens apakšu.

- Jā... Kā?... Maza auguma gaišmatis Lisonā?... Es atceros gan...

Viņš atcerējās inspektoru Lešā - sakarā ar kaut kādiem administratīviem sarežģījumiem viņu uz dažiem mēnešiem aizsūtīja uz Lisonu Vandejā.

- Tagad jūs piederat pie Dragiņanas mobilās brigādes, skaidrs... Un jūs man zvanāt no Porkero-las...

Telefona līnijā kaut kas nolika. Laiku pa laikam varēja dzirdēt jaunkundzes sasaucamies no pilsētas uz pilsētu.

-Hallo! Parīze... Parīze...

- Hallo! Tulona... Vai jūs esatTulonā, mazā? Hallo! Tulona...

Diezin vai aiz Lamanša telefons darbojās labāk? Pīka kungs rāmā mierā klausījās un skatījās, un Megrē, lai justos drošāks, darbojās ar zīmuli.

- Hallo!... Vai es pazīstu kādu Marselēnu?... Kādu Marselēnu?... Kā!?... Zvejnieku?... Papūlieties runāt skaidrāk, Lcšā... Es galīgi nekā nesaprotu, ko jūs man tur stāstāt... Cilvēks, kas dzīvo laivā... Labi... Un tad?... Viņš apgalvo, ka ir mans draugs? Ko? Viņš apgalvoja?... Viņš ir miris?... Pagājušajā naktī nogalināts?... Tas uz mani neattiecas, mīļo Lešā... Tas nav mans rajons... Vai viņš par mani runāja visu vakaru?... Un jūs apgalvojat, ka tāpēc viņu nogalināja?...

Megrē bija nolicis zīmuli un ar brīvo roku mēģināja aizsmēķēt pīpi.

- Es pierakstu, jā... Marsels... Tas vairs nav Marselēns... Kā vēlaties... P kā Pauls... A kā Arturs... K kā kino... Jā... Pako... Vai jūs izsūtījāt pirkstu nospiedumus?... Vēstule no manis?... Vai esat pārliecināts?... Ar kādu uzrakstu?... Temu alus /āle... Tas ir iespējams... Un ko es esmu rakstījis?

Ja vien tur nesēdētu Pīka kungs un tik neatlaidīgi neskatītos!

- Jā, es pierakstu. Žineta rīt brauc uz sanatoriju. Viņa jūs skūpsta. Ar sirsnīgiem sveicieniem... Un tur ir mans paraksts? Nē, es nevaru apgalvot, ka tas būtu viltojums... Man kaut kas it kā nāk prātā... Es uzkāpšu bēniņstāvā... Braukt uz turieni?... Jūs taču zināt, ka šī lieta nevar uz mani attiekties.

Viņš jau grasījās nolikt klausuli, bet, par spīti Pīka kunga klātbūtnei, nevarēja noturēties, nepavaicājis, kaut ari jautājums varētu angli pārsteigt:

- Vai pie jums spīd saule?... Mistrāls?... Bet saule?....Labi... Ja es kaut ko uzzināšu, piezvanīšu... Norunāts...

Ja arī Pīka kungs reti kad uzdeva jautājumus, viņš prata skatīties tā, ka Megrē vajadzēja runāt.

- Vai zināt tādu Porkerolas salu? - viņš jautāja, beidzot aizsmēķēdams pīpi. - Liekas, tur it ļoti skaisti, tikpat skaisti kā Kapri un Grieķijas salās. Šonakt tur nogalināts cilvēks, bet tas nav mans rajons. Viņa laivā atrasta vēstule, ko esmu rakstījis.

- Vai tiešām jūs to esat rakstījis?

- Iespējams. Žinetas vārds man kaut ko it kā atgādina. Vai nāksiet līdzi?

Pīka kungs jau pazina visas kriminālpolicijas telpas, kuras viņam tika izrādītas. Viens aiz otra viņi uzkāpa bēniņstāvā, kur bija sakārtotas visu to cilvēku kartītes, kuriem bijusi darīšana ar tiesu. Angļa dēļ

Megrč mocīja mazvērtības izjūta, un viņš kaunējās par sirmo kalpotāju pelēkā, garā uzsvārcī, kurš sūkāja smaržīgas ledenes.

- Sakiet, Langluā... Jā, vai sievai klājas labāk?

- Tā nav mana sieva, Megrē kungs, tā ir sievasmāte.

- Ak jā, piedodiet... Vai viņai izdarīja operāciju?

- Vakar viņu pārveda mājās.

- Vai jūs varētu paskatīties - varbūt ir kartīte ar Marsela Pako vārdu?

Vai Londonā bija labāk? Varēja dzirdēt, kā pa jumtu bungo lietus, kā tas šalc notekcaurulēs.

- Vai Marsels? - jautāja kalpotājs, kas bija pakāpies uz kāpnītēm.

-Jā. Padodiet man kartīti.

Kartītē bija pirkstu nospiedumi un arī divas fotogrāfijas - no priekšas un profilā, bez apkaklītes, bez kaklasaites, Juridiskās identitātes dienesta skarbajā gaismā.

Pako Marsels Zozefs Etjēns, dzimis Havrā, jūrnieks...

Uzacis saraucis, Megrē uzmanīgi apskatīja fotogrāfijas un pūlējās atcerēties. Brīdī, kad cilvēks bija fotografēts, viņam bija trīsdesmit pieci gadi. Viņš izskatījās vājš un sanīcis. Virs labās uzacs - zilums, kas varēja nozīmēt, ka viņš ticis nopietni pratināts, pirms nonācis pie fotogrāfa.

Sekoja diezgan garš sodu saraksts. Havrā, septiņpadsmit gadu vecumā - sitieni un ievainojumi. Bordo, gadu vēlāk - atkal sitieni un ievainojumi, atrašanās tl/.erumā publiskā vietā. Pretošanās policijai. Atkal - si-licni un ievainojumi kādā šaubigā Marseļas krogā.

Megrē turēja kartīti tā, lai angļu kolēģis varētu lasīt reizē ar viņu, un Pīka kungs nebūt nelikās pārsteigts, viņa skatiens it kā teica: “Pie mums, aiz kanāla, ir tāpat.”

īpaša veida klaidonība...

Vai tā arī viņiem ir? Tas nozīmēja, ka Marsels Pako piekopis sutenera amatu. Un, saskaņā ar paražu, viņš aizsūtīts karadienestā uz Āfrikas bataljoniem.

Sitieni un ievainojumi Nantē.

Sitieni un ievainojumi Tulonā.

- Kauslis, - Megrē gluži vienkārši sacīja Pīkām.

Tad pārkāpumi kļuva nopietnāki.

Parīze. Klienta aplaupīšana.

Anglis jautāja:

- Ko tas nozīmē?

Kā lai to izskaidro kungam, kas pieder pie kautrīgākās nācijas pasaulē?

- Tā savā ziņā ir zādzība, bet īpašos apstākļos pastrādāta zādzība. Ja kungs pavada jaunkundzi uz vairāk vai mazāk šaubīgu viesnīcu un pēc tam sūdzas, ka viņam pazudis kabatas portfelis, to sauc par klienta aplaupīšanu. Un jaunkundzei gandrīz vienmēr ir līdzzinātājs. Vai saprotat?

Marsela Pako lietā bija trīs līdzzināšanas klienta aplaupīšanā, un vienmēr bija runa par kādu Zinetu.

Pēc tam lietas kļuva vēl nopietnākas, jo bija runa par dūrienu, Pako bija ar nazi ievainojis kādu nepietiekami pakļāvīgu kungu.

- Viņš ir tas, ko jūs saucat par sliktu cilvēku, vai ne? - Pīka kungs klusām jautāja. Viņa franču valoda bija briesmīgi niansēta, tik niansēta, ka kļuva ironiska.

- Tieši tā. Cik atceros, es viņam rakstīju. Es nezinu, kā tas notiek piejums.

- Ļoti korekti.

- Par to es nešaubos. Te reizēm viņus iedunkā. Mēs dažkārt neesam pret viņiem laipni. Bet dīvainā kārtā viņi reti kad uz mums dusmojas. Viņi zina, ka strādājam savu darbu. Tik daudzās pratināšanās mēs galu galā viens otru iepazīstam.

- Vai šis ir tas cilvēks, kurš jūs sauca par savu draugu?

- Un es esmu pārliecināts, ka viņš runāja no sirds. Visvairāk atceros meiču, un to man atgādina galvenokārt alus zāles vēstuļu papīrs. Ja mums būs izdevība, es jums parādīšu Temu alus zāli. Tā ir ļoti ērta, un tur pasniedz lieliskus skābos kāpostus. Vai jums garšo skābi kāposti?

- Ja gadās, - anglis bez sajūsmas atbildēja.

- Pēcpusdienās un vakaros tur pie viena galdiņa pastāvīgi sēž dažas dāmas, un tur strādāja arī Zineta. Tā bija bretoniete no Senmalo apkaimes. Sākumā viņa bija kalpone pie kvartāla miesnieka. Viņa dievināja Pako, un viņš sāka raudāt, kad runāja par meiču. Vai jūs par to brīnāties?

Pīka kungu nepārsteidza nekas, un viņa seja nepauda nekādas jūtas.

- Es, starp citu, ar viņiem mazliet nodarbojos. Viņa bija galīgi slima ar tuberkulozi. Viņa nekad

nebija gribējusi ārstēties, jo tad vajadzētu šķirties no Marsela. Kad viņš nonāca cietumā, es pierunāju meiču aiziet pie viena mana drauga, kas ir ftiziatrs, un viņš lika meiču ievietot kādā Savojas sanatorijā. Tas ir viss.

- Vai jūs Pako rakstījāt šajā sakarā?

- Šajā. Pako bija Frenē, un man nebija laika uz turieni braukt.

Megrē atdeva kartīti Langluā un devās uz kāpņu pusi.

- Kā būtu, ja mēs ietu pusdienās?

Arī tā bija problēma, īstas mokas. Aizvedis Pīka kungu uz pārāk grezniem restorāniem, viņš riskēja radīt angļu kolēģiem iespaidu, ka Francijas policija lielāko daļu laika pavada mielojoties. Ja turpretī viņu vestu uz lētiem restorāniem, viņš to varbūt uzskatītu par skopulību.

Tāpat bija ar aperitīviem. Vai iedzert? Varbūt tomēr nē?

- Vai jūs domājat braukt uz Porkerolu?

Vai Pīka kungs gribētu paceļot pa dienvidiem?

- Tas nav atkarīgs no manis. Teorētiski man nekas nav meklējams ārpus Parīzes un Sēnas departamenta.

Debesis bija pelēkas, bezcerīgi, nejauki pelēkas, un kārdinošs likās viss, pat vārds mistrāls.

- Vai jums garšo ķidas?

Megrē aizveda kolēģi uz hallēm un pacienāja ar ķidām Kānas gaumē un Sizetas pankūkām, kuras pasniedza uz glītiem, karstiem vara šķīvjiem.

- Šādas dienas mēs saucam par tukšajām dienātn.

- Mēs ari.

Ko tas vīrs no Skotlendjarda varēja domāt par Megrē? Viņš bija ieradies studēt Megrē metodes, bet Megrē nekādu metožu nebija. Viņš atrada tikai lielu, druknu, mazliet neaptēstu cilvēku, ko droši vien uzskatīja par franču ierēdņa prototipu. Cik ilgi viņš tā vēl sekos?

Divos viņi bija atgriezušies Orfēvras krastmalā, un Karači joprojām sēdēja tādā kā stikla būrī, ko izmantoja par uzgaidāmo telpu. Tas nozīmēja, ka no viņa nekas nebija uzzināts un ka vajadzēs pratināt no jauna.

- Vai viņš ir ēdis? - Pīka kungs jautāja.

- Es nezinu. Iespējams. Dažreiz viņiem piedāvā sviestmaizi.

- Un citām reizēm?

- Ļauj gavēt, lai palīdzētu atcerēties.

- Jūs aicina priekšnieks, komisāra kungs.

- Vai neiebildīsiet, Pīka kungs?

Tas vismaz bija droši. Priekšnieka kabinetā anglis nenāks līdzi.

- Nāciet iekšā, Megrē. Man nupat zvanīja no Dra-giņanas.

- Es zinu, par ko ir runa.

- Tiešām, Lešā ar jums ir runājis. Vai šobrīd jums ir daudz darba?

- Ne pārāk. Ja neskaita viesi...

- Vai viņš jums sagādā neērtības?

- Viņš ir korektākais cilvēks pasaulē.

- Vai jūs tādu Pako atceraties?

Es viņu atcerējos, kad izlasīju kartīti.

- Vai jums neliekas, ka tā ir interesanta lieta?

- Es zinu vienīgi to, ko man pa telefonu pateica l .ešā, un viņš tik ļoti gribēja visu izskaidrot, ka es nekā liela nesapratu.

- Centra komisārs ilgi runāja ar mani. Viņš katrā ziņā grib, lai jūs aizbraucat uz turieni. Viņaprāt, Pako nogalināts jūsu dēļ.

- Manis dēļ?

- Viņš nevar iedomāties nekādu citu slepkavības izskaidrojumu. Pako, kuru vairāk pazīst ar vārdu Marselēns, vairākus gadus dzīvo Porkerolā savā laivā. Viņš ir kļuvis populārs. Cik varēju saprast, viņš vairāk atgādina klaidoni nekā zvejnieku. Pa ziemu viņš dzīvo tāpat vien, neko nedarot. Vasarās viņš ved tūristus zvejot ap salu. Nevienam no viņa nāves nav nekāda labuma. Nav zināms neviens viņa ienaidnieks. Viņš ne ar vienu nav strīdējies. Viņam nekas nav nozagts jau aiz tā nepārprotamā iemesla vien, ka nekā nav bijis ko zagt.

- Kā viņš nogalināts?

-Tieši tas centra komisāru ieintriģējis visvairāk.

Priekšnieks ieskatījās dažās piezīmēs, ko bija izdarījis telefonsarunas laikā.

- Tā kā es to vietu nepazīstu, man grūti iegūt skaidru priekšstatu. Aizvakar vakarā...

- Es sapratu, ka tas noticis vakar.

- Nē, aizvakar. Zināms skaits personu bijis Noasa šķirstā. Tā laikam ir viesnīca vai kafejnīca. Šajā gadalaikā tur, jādomā, bijuši tikai pastāvīgie apmeklētāji. Visi cits citu pazīst. Tur bijis arī Marselēns. Kādā vispārējā sarunā viņš ieminējies pārjums.

- Kāpēc?

- Es nezinu. Cilvēki labprāt runā par slavenībām. Marselēns apgalvojis, ka jūs esat viņa draugs. Varbūt kāds ir izteicis šaubas par jūsu profesionālo varēšanu? Lai nu kā, viņš jūs aizstāvējis neparasti dedzīgi.

- Vai viņš bijis ieskurbis?

- Viņš vienmēr bijis vairāk vai mazāk ieskurbis. Pūtis stiprs mistrāls. Es nezinu, kāds tam visam sakars ar mistrālu, bet sapratu, ka tam ari bijusi sava nozīme. Un tieši mistrāla dēļ Marselēns gājis gulēt nevis laivā, kā parasti darījis, bet devies uz būdu, kura uzcelta netālu no ostas un kurā zvejnieki glabā tīklus. Kad nākamajā dienā viņš atrasts, viņam galvā bijušas vairākas lodes, kas šautas tiešā tuvumā, un viena -plecā. Slepkava iešāvis viņā visu aptveri. Ar to vēl neapmierinājies, iesitis tam pa seju ar kādu smagu priekšmetu. Liekas, viņš bijis līdz pēdējam satracināts.

Megrē skatījās pa logu caur lietus priekškaru uz Sēnu un domāja par Vidusjūras sauli.

- Buavērs, centra komisārs, ir krietns cilvēks, es savulaik viņu pazinu. Viņam nav paraduma aizrauties. Viņš tūlīt devās uz notikuma vielu, bet viņam vajadzēja atgriezties tajā pašā vakarā. Viņš ir vienisprātis ar Lešā, ka nelaimi izraisījusi saruna par jums. Viņš gandrīz vai domā, ka caur Marselēnu kāds ir gribējis trāpīt jums. Vai saprotat? Kāds cilvēks, kurš jūs ienīst pietiekami, lai ķertos klāt tam, kas uzdodas par jūsu draugu un jūs aizstāv.

- Vai tad Porkerolā ir tādi ļaudis?

- Tieši tas Buavēru visvairāk mulsina. Salā visi cits citu pazīst. Neviens nevar nedz ierasties, nedz aizbraukt tā, lai citi nezinātu. Līdz šim ne uz vienu nav kritušas ne mazākās aizdomas. Vai arī ir jātur kāds aizdomās pretēji elementārai loģikai. Ko jūs par to domājat?

- Man liekas, ka Pīka kungs labprāt paceļotu pa dienvidiem.

- Un jūs?

- Es arī labprāt brauktu, ja varētu to darīt viens pats.

- Kad jūs izbrauksiet?

-Arnakts vilcienu.

- Kopā ar Pīka kungu?

- Kopā ar Pīka kungu!

Vai šis anglis iedomājās, ka franču policijas rīcībā ir spēcīgas mašīnas, ar ko braukt uz nozieguma vietu?

Katrā ziņā viņš droši vien pieņēma, ka kriminālpolicijas komisāriem ir neierobežots kredīts, kad viņi pārvietojas. Vai Megrē bija rīkojies pareizi? Viens viņš būtu apmierinājies ar parastu sēdekli. Lionas stacijā viņš vilcinājās. Tad, pēdējā brīdī, izvēlējās guļamvagonu.

Tas bija grezns. Gaitenī varēja sastapt bagātus pasažierus ar iespaidīgu bagāžu. Elegants pūlis ar ziediem pavadīja uz vilcienu kādu kinozvaigzni.

- Tas ir zilais vilciens, - Megrē kā atvainodamies nomurmināja.

Kaut jel viņš varētu uzzināt, ko domā amata brālis! Turklāt viņi bija spiesti izģērbties viens otra klātbūtnē un no rīla lietot vienu un to pašu mazītiņo tualetes kabīni.

- Vārdu sakot, - teica Pīka kungs, ģērbies pidžamā un rītasvārkā, - sākas izmeklēšana.

Ko īsti viņš gribēja sacīt? Viņa franču valoda bija tik precīza, ka vienmēr gribējās meklēt vārdu slēpto jēgu.

- Jā, tā ir izmeklešana.

- Vai jūs norakstījāt Marselēna kartītes datus?

- Nē. Atzīstos, ka tas man pat prātā neienāca.

- Vai esat paintersējies, kas noticis ar viņa sievu, ko laikam sauc par Zinetu?

- Nē.

Vai Pīka skatienā pavīdēja pārmetums?

- Un jums ir apcietināšanas orderis, kurā varat ierakstīt vārdu, kādu vajadzēs?

- Ari nē. Man ir tikai uzdevums un atļauja izsaukt cilvēkus un viņus pratināt.

- Vai Porkerolu jūs pazīstat?

- Savu mūžu neesmu tur spēris kāju. Dienvidus es pazīstu slikti. Savulaik esmu veicis izmeklēšanu An-tibā un Kannās, un galvenokārt atceros nomācošu karstumu un nemitīgu vēlēšanos aizmigt.

- Vai jums Vidusjūra nepatīk?

- Man principā nepatīk vietas, kur es zaudēju vēlēšanos strādāt.

Jo jums patīk strādāt, vai ne?

- Es nezinu.

Tā bija taisnība. No vienas puses, viņš ik reizi sodījās, kad kāda krimināllieta pārtrauca ikdienas plūdumu. No otras puses - līdzko viņu vairākas dienas pēc kārtas atstāja mierā, viņš kļuva drūms un it kā bažīgs.

- Vai jūs labi guļat vilcienā?

- Es guļu labi itin visur.

- Vai vilciens jums nepalīdz domāt?

- Ziniet, es tik maz domāju!

Viņam bija neērti, ka kupeja ir dūmu pilna, jo vairāk tāpēc, ka anglis nesmēķēja.

- Vārdu sakot, jūs nezināt, no kāda gala ķersieties klāt.

- Pilnīgi neko nezinu. Es pat nezinu, vai tur ir kāds gals.

- Es pateicos.

Varēja manīt, ka Pīka kungs ir paturējis atmiņā katru Megrē vārdu, rūpīgi sakārtojis tos savās smadzenēs, lai vēlāk izmantotu. Tas bija tik nepatīkami, cik vien nepatīkami kaut kas var būt. Varēja iedomā-lies, kā, atgriezies Skotlendjardā, viņš sapulcinās kolēģus (un kāpēc ne pie melnas tāfeles?) un savā nepārprotami skaidrajā balsī pavēstīs:

- Komisāra Megrē vadītā izmeklēšana...

Un ja nu tā būs neveiksme? Ja tas būs no tiem gadījumiem, kad jāmīcās kā pa purvu un atrisinājums kļūst zināms tikai pēc desmit gadiem un pilnīgi nejauši? Un ja tā ir pavisam parasta lieta, ja rīt Lešā metīsies pie vagona durvīm, saukdams:

- Kārtībā! Apcietināts dzērājs, kas to izdarījis. Viņš atzinies!

Ja... Megrē kundze nebija ielikusi koferī rīta-svārku. Viņa negribēja, ka viņš ņem līdzi veco, kas atgādināja mūka tērpu, un jau divus mēnešus viņš taisījās pirkt jaunu. Un naktskreklā viņš jutās nepieklājīgs.

- Vai naktsmici? - Pīka kungs vaicāja, pasniedzot sudraba flakonu un kausiņu. - Tā mēs saucam pēdējo viskiju, ko dzer pirms gulētiešanas.

Viņš iedzēra viskiju. Viņam tas negaršoja. Varbūt Pīka kungam savukārt negaršoja kalvadoss, ar ko Megrē viņu cienāja trīs dienas.

Viņš gulēja un apzinājās, ka krāc. Pamodies viņš pamanīja olīvkokus Ronas malā un saprata, ka vilciens pabraucis garām Aviņonai.

Spīdēja saule, no upes cēlās viegla, zeltīta migla. Anglis, svaigi noskuvies, korekts no galvas līdz kājām, stāvēja gaitenī, piespiedis seju pie rūts. Tualetes kabīnīte bija tik tīra, it kā nekad nebūtu lietota, un tajā vēdīja viegls lavandas aromāts.

Vēl nezinādams, vai ir labā vai sliktā omā, Megrē, meklēdams koferī skuvekli, norūca:

- Tagad galvenais ir neļaut sevi apsēdināt uz pakaļas!

Varbūt uz rupjību viņu pamudināja Pīka kunga nevainojamais korektums.

2. nodaļa “Šķirsta” klienti

Pirmais raunds noritēja visumā labi. Bet tas nenozīmēja, ka starp abiem vīriem būtu sacensība, sevišķi profesionālajā jomā. Ja arī Pīka kungs vairāk vai mazāk piedalījās Megrē policista darbā, tas bija tikai skatītāja lomā.

Tomēr Megrē domāja par pirmo raundu, zinādams, ka tas ir neprecīzi. Vai tad viņam nebija tiesību domāt pašam savā valodā?

Kad, piemēram, viņš piebiedrojās angļu inspektoram pulmaņvagona gaitenī, viņš bija pārliecināts, ka pamanījis kolēģa sejā apbrīnu, ko tas nepaspēja noslēpt. Vai tā bija tikai parasta kautrība, jo Skotlendjarda ierēdnim nepieklājās domāt par saullēktu vienā no skaistākajām vietām pasaulē? Vai ari anglis nevēlējās izrādīt apbrīnu kaut kam svešam, ko ārzemnieka klātbūtnē uzskatīja par nepiedienīgu?

Bet Megrē nešaubīdamies skaitīja vienu punktu savā labā.

Turpretī restorānvagonā Pīka kungs vienu pieskaitīja sev par labu, un pilnīgi pamatoti. Tīro sīkumu. Viņš tikko manāmi sarauca degunu, kad atnesa olas ar bekonu, kas neapšaubāmi nebija tik labas kā viņa zemē.

- Vai jūs Vidusjūru nepazīstat, Pīka kungs?

- Esmu paradis pavadīt atvaļinājumu Saseksā. Taču vienreiz esmu bijis Ēģiptē. Jūra bija pelēka, augstiem viļņiem, un visu ceļu lija.

Un Megrē, kas īstenībā dienvidus nemaz sevišķi nemīlēja, juta vēlēšanos tos aizstāvēt.

Apšaubāms punkts: viesmīlis, kas pazina Megrē, jo laikam kādreiz bija viņu apkalpojis, pienāca klāt un tūlīt pēc brokastīm sazvērnieciskā balsī jautāja:

- Vai glāzīti konjaka kā parasti?

Bet jau vakar un aizvakar inspektors bija paziņojis, ka angļu džentlmenis stipriem dzērieniem nepieskaras agrāk kā pievakarē.

Brauciens uz Jeru, bez šaubām, bija raunds, kas beidzās ar Megrē uzvaru. Palmas pie stacijas stāvēja nekustīgas, kā sastingušas tuksneša saulē. Varēja likties, ka tajā rītā ir gadatirgus vai lieli svētki, jo ratiņi, mašīnas un smagi kravas automobiļi atgādināja kustīgas piramīdas - pilnas agro dārzeņu, augļu un puķu.

Pīka kungam, tāpat kā Megrē, uz mirkli aizrāvās elpa. Viņi piepeši juta, ka ir nonākuši citā pasaulē, un bija nepatīkami tajā ieiet tumšā apģērbā, kādu viņi bija valkājuši iepriekšējā dienā Parīzes slapjajās ielās.

Būtu vajadzējis vilkt mugurā kaut ko gaišāku; inspektors Lešā, piemēram, bija uzvilcis uzvalku rezē-du krāsā un kreklu ar vaļēju apkakli, pieri klāja saules iedegums.

Megrē inspektoru sākumā nemaz nepazina, jo viņš vairāk to atcerējās pēc vārda nekā pēc izskata. Lešā, kas lavierēja starp nesējiem, izskatījās gandrīz pēc zēna - mazs un kalsns, bez cepures, teniskurpēs ieautām kājām.

- Nāciet šurp, priekšniek!

Vai tas bija punkts viņa labā? Jo, ja ari velnišķīgais Pīka kungs paturēja prātā visu, nevarēja zināt, ko viņš ieraksta labajā un ko - sliktajā ailē. Saskaņā ar administratīvo protokolu Lešā vajadzētu saukt Megrē par komisāra kungu, jo viņš nepiederēja pie Megrē brigādes. Bet Francijā bija maz policistu, kas spētu pretoties kārdinājumam saukt viņu par priekšnieku, tā izrādot sirsnīgu familiaritāti.

- Pīka kungs, jūs jau neklātienē pazīstat inspektoru Lešā. Lešā, iepazīstieties, tas ir Pīka kungs no Skotlendjarda.

- Vai viņi arī piedalās šīs lietas izmeklēšanā?

Lešā bija tā aizrāvies ar Marselēna lietu, ka nemaz

nebrīnītos, ja tā būtu kļuvusi starptautiska.

- Pīka kungs atrodas Francijā studiju ceļojumā.

Kamēr viņi gāja cauri pūlim, Megrē brīnījās,

kāpēc Lešā iet tik dīvainā veidā - visu laiku šķībi, gandrīz vai kaklu izmežģīdams.

- Pasteigsimies, - viņš teica. - Pie durvīm man ir mašīna.

Tas bija mazs dienesta auto. Tikai tad, kad viņi bija tajā iesēdušies, inspektors atvilka elpu:

- Manuprāt, jums jāuzmanās. Visi ir pārliecināti, ka viņi iet jums pa pēdām.

Tātad vēl nupat, pūli, sīciņais Lešā mēģināja aizsargāt Megrē!

- Vai jūs tūlīt vest uz salu? Vai Jerā jums nekas nav darāms?

Un viņi brauca. Apvidus bija gluds, zems, ceļš apstādīts ar tamarīniem, vietumis auga pa palmai, labajā pusē dažviet vīdēja balti sāls plankumi. Vides maiņa bija tik pilnīga, ka likās - viņi piepeši pārcēlušies uz Āfriku: debesis bija zilas kā porcelāns, gaiss - pilnīgi nekustīgs.

- Un mistrāls? - Megrē mazliet ironiski jautāja.

- Vakar vakarā tas piepeši beidzās. Bija jau arī laiks. Pūta deviņas dienas, un ar to pilnīgi pietiek, lai visi zaudētu galvu.

Megrē palika skeptiski noskaņots. Ziemeļnieki -un ziemeļi sākas apmēram Lionā - nekad nav ņēmuši mistrālu par pilnu. Tāpēc nebija ko brīnīties, ka arī Pīka kungs palika pret to pilnīgi vienaldzīgs.

- Neviens nav atstājis salu. Jūs varēsiet iztaujāt itin visus, kuri tur atradās, kad noslepkavoja Marselē-nu. Tajā naktī zvejnieki negaisa dēļ negāja jūrā. Bet salas reidā manevrēja viens torpēdkuģis no Tulonas un vairākas zemūdenes. Es piezvanīju uz admiralitāti. Viņi nepieļauj ne mazāko varbūtību, ka jel viena laiva varētu atstāt salu nepamanīta.

- Tas nozīmē, ka slepkava joprojām ir uz salas.

- Jūs redzēsiet.

Lešā tēloja pieredzējušu cilvēku, kas pazīst gan vietu, gan ļaudis. Megrē bija iebraucējs, un tā vienmēr ir diezgan nepatīkama loma. Pēc pusstundas auto apstājās klinšainā krastmalā, kur bija tikai viesnīca Provansas stilā un daži sārti un gaišzili krāsoti zvejnieku namiņi.

Tas bija punkts Francijas labā, jo viņi palika ieplestu muti. Jūra bija neticami zila, kāda tā parasti redzama pastkartēs, un pie apvāršņa vizmojošos ūdeņos laiski gulēja sala ar ļoti zaļiem pakalniem, ar sarkanām un dzeltenām klintīm.

Pie piestātnes, kas bija būvēta no dēļiem, šūpojās gaišzaļi krāsota zvejas laiva ar baltu svītru.

- Tā te gaida mūs. Es palūdzu, lai Gabriēls mani ai ved un pagaida jūs. Satiksmes kuģītis Kormorans atiet tikai astoņos no rīta un piecos pēcpusdienā. Gabriēls ir no Gailī. Es jums paskaidrošu. Ir Gailī un Morēni. Gandrīz viss salā pieder vienai vai otrai ģimenei.

Lešā nesa koferus, kas viņa rokās likās jo lielāki. Motors jau pukšķēja. Viss likās mazliet nereāls, un bija grūti iedomāties, ka te vajadzēs nodarboties ar kāda cilvēka nāvi.

- Es jums nepiedāvāju apskatīt līķi. Tas ir Jerā. Autopsiju izdarīja vakar no rīta.

Starp zemesragu un Porkerolu bija apmēram trīs jūdzes. Jo ilgāk viņi šķēla zīdaino ūdeni, jo skaidrāk iezīmējās salas apveidi ar zemesragiem, līcīšiem, ar veciem, zaļumos ieaugušiem fortiem, ar gaišu namiņu grupu un baltu baznīcas torni, kas šķita būvēts no rotaļu klucīšiem.

- Kā jums liekas, vai man izdosies iegādāties peldkostīmu? - anglis jautāja Lešā.

Megrē par to nebija iedomājies, un, pārliecies pār malu, viņš, galvai mazliet apreibstot, ieraudzīja jūras dibenu, kas slīdēja zem laivas. Dziļums bija vismaz desmit metru, bet ūdens - tik dzidrs, ka varēja saskatīt dibenu līdz pēdējam sīkumam. Tā bija īsta ainava - ar zaļumiem klātiem līdzenumiem, klinšainiem pakalniem, aizām un bezdibeņiem, kur zivis ganījās gluži kā lopu bari.

Mazliet apjucis, it kā būtu pieķerts bērnišķīgā ro- 1 taļā, Megrē paskatījās uz Pīka kungu, bet varēja pie- ļ rakstīt vēl vienu punktu savā labā: Skotlendjarda inspektors, gandrīz tikpat aizkustināts kā viņš, arī vērās ūdenī.

*

Salas ģeogrāfiju varēja aptvert tikai vēlāk. Pirmajā brīdī viss likās dīvains. Osta bija mazītiņa, pa kreisi -koka piestātne, pa labi - klinšains zemesrags, uz kura I auga jūrmalas pīnijas. Tālāk - sarkani jumti, baltas un sārtas mājas, ap tām - palmas, mimozas un tamarini. Vai Megrē bija kādreiz redzējis mimozas kur citur kā vien meiteņu grozos Parīzes ielās? Viņš I vairs neatcerējās, vai mimozas ziedēja toreiz, kad viņš pirms dažiem gadiem izmeklēja kādu noziegumu Kannās un Antibā.

Piestātnē gaidīja maza cilvēku grupiņa. Laivās, kas bija izkrāsotas kā Ziemsvētku mantiņas, sēdēja zvejnieki.

Visi noskatījās, kā viņi izkāpj. Varbūt salas iekšienē cilvēki bija sapulcējušies vairākās grupās? Šie sīkumi Megrē ienāca prātā tikai vēlāk. Piemēram, kāds baltās drēbēs ģērbies cilvēks ar baltu naģeni galvā viņu sveicināja, paceļot roku pie deniņiem, bet komisārs sākumā to nepazina.

- Tas ir Šarlo! - Lešā viņam iečukstēja ausī.

Tajā brīdī šis vārds viņam neizteica neko. Baskā-jains milzis, kas neizrunāja ne pušplēstu vārdu, iecēla bagāžu ķerrā un stūma to uz ciema laukuma pusi.

Megrē, Pīks un Lešā viņam sekoja. Un vietējie sekoja viņiem; tas viss norisinājās dīvainā klusumā.

Laukums bija plašs un klajš, ap to auga eikalipti, bija sabūvētas krāsainas mājas, bet pakalniņā - dzeltena, maza baznīciņa ar baltu torni. Bija arī vairākas kafejnīcas ar apēnotām terasēm.

- Es būtu varējis sarunāt jums istabas Lielajā viesnīcā. To atvēra pirms divām nedēļām.

Tas bija diezgan liels nams, kas slējās pāri ostai, un uz sliekšņa stāvēja vīrietis pavāra apģērbā.

- Bet man likās labāk iekārtot jūs Noasa šķirstā. Es paskaidrošu.

Nu jau bija saradies daudz jautājumu, ko inspektoram vajadzētu izskaidrot. Šķirsta terase laukumā bija platāka par pārējām, to norobežoja zems mūra žogs un zaļi augi. Iekšā bija vēsi, mazliet krēslaini, bet tas šķita gluži patīkami, un uzreiz varēja samanīt asu ēdienu un baltvīna smaržu.

Vēl viens vīrietis pavāra apģērbā, bet bez pavāra cepures. Viņš tuvojās izstieptu roku un starojošu smaidu sejā.

- Esmu laimīgs uzņemt jūs savā namā, Megrē kungs. Esmu jums paturējis labāko istabu. Jūs taču pagaršosiet vietējo baltvīnu?

Lešā pačukstēja:

- Tas ir Pols, viesnīcnieks.

Grīdu sedza sarkanas plāksnes. Bāram bija īsta bistro lete ar alvas virsu. Vīns bija svaigs, mazliet par jaunu, ļoti garšīgs.

- Uz jūsu veselību, Megrē kungs! Es nekad nebūtu cerējis, ka man būs tas gods jūs uzņemt šeit.

Viņš neiedomājās, ka komisārs ieradies pastrādātā nozieguma dēļ. Likās, Marselēna nāve nenodarbina nevienu. Cilvēku grupas, kuras varēja redzēt piestātnē, tagad stāvēja laukumā un nemanāmi tuvojās Noasa šķirstam. Daži pat sēdēja terasē.

Galu galā svarīgi bija vienīgi tas, ka ieradies pats Megrē no miesas un asinīm, it kā viņš būtu kinozvaigzne.

Vai viņš attaisnoja tādu interesi? Vai Skotlendjarda vīriem pašā izmeklēšanas sākumā bija lielāka pašpaļāvība? Pīka kungs apskatīja visu un neteica neko.

- Man gribētos mazliet atvēsināties, - Megrē beidzot nopūtās, kad bija izdzēris divas glāzes baltvīna.

- Zožo! Vai tu parādīsi Megrē kungam viņa istabu? Vai arī jūsu draugs kāps augšā?

Zožo bija sīka, melnīgsnēja kalponīte ar platu smaidu un mazām, smailām krūtīm.

Visa māja smaržoja pēc zivju viras un safrāna. Uzkāpjot pa kāpnēm, ko klāja tādas pašas sarkanas flīzes kā pirmā stāva grīdu, viņi nonāca gaitenī, no kura varēja iekļūt trīs vai četrās istabās, un skaistākā tiešām bija atstāta komisāram - tā, kur pa vienu logu varēja redzēt laukumu, pa otru - jūru. Vai viņam šo istabu vajadzētu piedāvāt Pīka kungam? Bet bija jau par vēlu. Anglim parādīja citas durvis.

- Vai jums kaut kas nav vajadzīgs, Megrē kungs?

Vannas istaba ir gaiteņa galā. Manuprāt, ir silts lidens.

Lešā viņam bija sekojis. Tas bija dabiski. Pilnīgi normāli. Tomēr viņš neaicināja inspektoru iekšā. Viņam šķita, ka tas nebūtu sevišķi laipni attiecībā pret angļu kolēģi. Pīks varētu iedomāties, ka no viņa kaut ko slēpj, ka viņam neļauj noskatīties visu izmeklēšanu.

- Es pēc dažām minūtēm noiešu lejā, Lešā.

Viņš būtu gribējis pateikt inspektoram, kas tik sirsnīgi par viņu rūpējās, kaut ko patīkamu. Viņam ' i ka nāca prātā, ka saistībā ar Lešā bija daudz runu j ar viņa sievu. Tāpēc, stāvēdams durvīs, viņš sirsnīgi un familiāri jautāja:

- Un kā klājas brīnišķīgajai Lešā kundzei?

Nabaga puisis spēja tikai nomurmināt:

- Vai jūs nezinājāt? Viņa ir aizgājusi. Viņa aizgāja pirms astoņiem gadiem.

Kāda neveiklība! Nu viņš piepeši atcerējās. Par Lešā kundzi daudz runāja tieši tāpēc, ka viņa aizrautīgi krāpa vīru.

*

Istabā viņš tikai novilka žaketi, nomazgāja rokas, iztīrīja zobus, noskaloja seju un loga priekšā izstaipījās, tad dažas minūtes pagulēja gultā, it kā izmēģinot atsperes. Iekārtojums bija vecmodīgs, piemīlīgs, un arī te varēja manīt dienvidnieku virtuves patīkamo smaržu, kas iespiedās katrā mājas stūrītī. Bija karsti, bet viņš nevarēja saprast, vai van kāpt lejā bez žaketes, tad iedomājās, ka tādā gadījumā pārāk izskatītos pēc cilvēka, kas ieradies atvaļinājumā, un uzvilka svārkus.

Kad viņš nokāpa lejā, pie bāra bija vairāki cilvēki,' galvenokārt vīrieši zvejnieku drēbēs. Lešā viņu gaidīja uz sliekšņa.

- Vai gribat mazliet pastaigāties, priekšniek?

- Būtu labāk, ja mēs sagaidītu Pīka kungu.

- Viņš jau ir ārpusē.

- Kur?

- Ūdenī. Pols viņam aizdeva peldkostīmu.

Viņi gluži neviļus gāja uz piestātnes pusi. Bija jūtams, ka visiem gribot negribot jāiet šis ceļš.

- Manuprāt, priekšniek, jums jābūt ļoti piesardzīgam. Tas, kurš nogalinājis Marselēnu, uz jums ir nikns un gribēs dabūt jūsu ādu.

- Labāk pagaidīsim, kad Pīka kungs iznāks no ūdens.

Lešā rādīja uz galvu, kas bija redzama ūdenī aiz laivām.

- Vai viņš piedalās izmeklēšanā?

- Viņš noskatās. Mums nevajadzētu rīkoties tā, it kā mēs kaut ko darītu viņam aiz muguras.

- Mierīgāk mums būtu Lielajā viesnīcā. To pa ziemu slēdz. Tā tikai nupat atvērta, un tur neviena nav. Bet visi sanāk kopā pie Pola. Tur viss arī sākās, jo tur Marselēns runāja par jums, apgalvodams, ka esat viņa draugs.

- Pagaidīsim Pīka kungu.

Vai jūs pratināsiet cilvēkus viņa klātbūtnē?

Tā būs gan jādara.

Ixšā saviebās, bet neiedrošinājās neko iebilst.

Uz kurieni domājat viņus izsaukt? Nav nevienas i ii.ts vietas kā vien mērija. Viena pati istaba ar galdu, soliem, ar četrpadsmitā jūlija karogiem un Republikas krūšutēlu. Mēram pieder pārtikas veikals blakus Noasa šķirstam. Tas ir viņš, ko jūs tur redzat stumjam latiņus.

Pīka kungs iznira no ūdens pie kādas laivas, kas bija piesieta ķēdē, un rāmu garu, saulē šļakstinādamies, gāja pa ūdeni.

- Ūdens te ir brīnišķīgs, - viņš sacīja.

- Ja gribat, mēs jūs te pagaidīsim, līdz apģērbsieties.

- Es jūtos ļoti ērti.

Šoreiz tiešām bija punkts viņa labā. Viņš jutās tikpat labi peldbiksītēs, sāļā ūdens lāsēm ritot pār kalsno augumu, kā pelēkajā uzvalkā.

Viņš rādīja uz melnu jahtu, kas bija noenkurojusies nevis ostā, bet dažu kabeļtauvu attālumā. Tai bija angļu karogs.

- Kas tā tāda?

Lešā paskaidroja:

- Jahta saucas North Star. Tas laikam nozīmē -Ziemeļzvaigzne. Tā te ierodas gandrīz katru gadu un pieder misis Ellenai Vilkoksai - manuprāt, tā sauc arī viskiju. Viņa ir šī viskija īpašniece.

- Vai viņa ir jauna?

- Viņa ir diezgan labi saglabājusies. Dzīvo uz jahtas kopā ar savu sekretāru Filipu de Morikūru un diviem apkalpes locekļiem. Salā ir vēl viens anglis, kas te paliek visu gadu. Viņa māju no šejienes var redzēt. Tai blakus paceļas minarets.

Pīka kungs nemaz neizskatījās sevišķi sajūsmināts par iespēju satikties ar tautiešiem.

- Tas ir majors Belams, bet salinieki viņu sauc vienkārši par majoru vai ari reizēm par Tediju.

- Jādomā, ka tas ir Indijas armijas majors?

- Es nezinu.

- Vai viņš daudz dzer?

- Daudz. Šovakar redzēsiet viņu Šķirstā. Tur jūs redzēsiet visus, ieskaitot misis Vilkoksu un viņas sekretāru.

- Vai viņi tur bija arī tad, kad Marselēns runāja? -Megrē jautāja, lai bilstu kādu vārdu, jo, patiesību sakot, viņu pagaidām vēl neinteresēja itin nekas.

- Viņi bija gan. Patiesību sakot, visi bija Šķirstā -tāpat kā ik vakaru. Pēc nedēļas vai divām sāks braukt tūristi, un tad dzīve mainīsies. Pagaidām te vēl īstenībā ir ziemas dzīve, kad salā uzturas tikai pastāvīgie iemītnieki un vēl nav sācies tas, ko dēvē par sezonu. Atbraukuši vienīgi tie, kas te uzturas regulāri. Lielākā daļa brauc jau gadiem un visus pazīst. Majors astoņus gadus ir nodzīvojis Minaretā. Blakus vasarnīca pieder Emīla kungam.

Lešā paskatījās uz Megrē, it kā vilcinādamies. Varbūt viņam angļa klātbūtnē tāpat uznāca patriotiska kautrība.

- Emīla kungs?

Jūs viņu pazīstat. Katrā ziņā viņš pazīst jūs. Viņš il/ivo kopā ar māti, veco Žistīnu, kas ir viena no .l.ivenākajām sievietēm Zilajā krastā. Viņai pieder /'uķes Marseļā, Sirēnas Nicā, divas vai trīs mājas Tu-lonā, Bezjērā, Aviņonā...

Diezin vai Pīka kungs saprata, par kādām mājām ir runa.

- Žistīnai ir septiņdesmit deviņi gadi. Man likās, ka viņa ir vēl vecāka, jo Emīla kungam ir sešdesmit pieci gadi. Šķiet, viņa dēlu dzemdējusi četrpadsmit ļiadu vecumā. Tā viņa man vakar apgalvoja. Viņi abi dzīvo ļoti rāmi, nepieņem nekādus viesus. Rau - tur dārzā var redzēt Emīlu, viņam ir balts uzvalks un Iropu ķivere. Viņš izskatās pēc baltas peles. Viņam pieder mazs kuģītis, tāpat kā visiem, bet viņš nekad neiet tālāk par piestātnes galu, kur stundām ilgi makšķerē žirellas.

- Kas tās tādas? - jautāja Pīka kungs, kura āda bija jau gandrīz nožuvusi.

- Žirella? Tā ir neliela, ļoti glīta zivtiņa ar sarkan-zilu muguru. Tās ceptas garšo labi, bet nopietna zveja tā nav. Vai saprotat?

- Saprotu.

Viņi visi trīs gāja pa liedaga smiltīm gar aizmuguri namiem, kuru fasādes bija pavērstas pret laukumu.

- Ir vēl viens no profesionāļiem. Mēs droši vien ēdīsim pie blakus galdiņiem. Tas ir Šarlo. Nupat, kad izkāpām malā, viņš jūs, priekšniek, sveicināja. Es viņam teicu, lai paliek, un viņš neiebilda. Tas ir pat dīvaini, ka neviens nav lūdzis atļauju braukt prom. Viņi visi ir ļoti mierīgi un prātīgi.

- Un lielā jahta?

Tiešām, bija vēl viena balta jahta - milzīga, visa vienā metālā un ne sevišķi skaista, tā piepildīja gandrīz visu ostu.

- Alkiona?Tā tur stāv visu gadu. Tā pieder kādam Lionas rūpniekam - Zoregī kungam, kas to izmanto labi ja nedēļu gadā. Un arī tad tikai tāpēc, lai vientulībā peldētos lodes šāviena attālumā no salas. Uz jahtas dzīvo divi matroži, bretoņi, un viņiem jau nu gan klājas labi.

Vai anglis domāja, ka Megrē vajadzētu kaut ko pierakstīt? Viņš redzēja, ka komisārs smēķē, laiski skatīdamies apkārt, pie reizes izklaidīgi klausoties Lešā stāstījumu.

- Paraugieties tur uz to zaļo jahtu, kas izskatās tik jocīga. Kabīne ir mazītiņa, bet tur dzīvo divi cilvēki -vīrietis un sieviete. No buras viņi uztaisījuši uz klāja nojumi gluži kā telti un parasti guļ tajā. Turpat viņi vāra un mazgājas. Tie nav salas parastie iemītnieki. Vienu ritu viņus atrada pietauvojušos tur, kur viņi stāv tagad. Vīrieti sauc par Džefu de Grēfu, un viņš ir holandietis. Gleznotājs. Viņam ir tikai divdesmit četri gadi. Jūs viņu redzēsiet. Meiču sauc par Annu, un viņa nav tam sieva. Viņu dokumentus esmu redzējis. Viņai ir astoņpadsmit gadu. Dzimusi Ostendē. Viņa pastāvīgi ir līdz pusei un pat vairāk nekā līdz pusei plika. Līdzko satumst vakars, viņus abus var redzēt piestātnes galā peldamies bez neviena drēbes gabala mugurā.

Un, acīmredzot tēmēdams to Pīka kungam, Lešā piemetināja:

- Tiesa, misis Vilkoksa, ja ticam zvejniekiem, tāpat peldas apkārt savai jahtai.

Viņi pa gabalu tika novēroti. Cilvēki joprojām stāvēja nelielās grupiņās, it kā viņiem visu dienu nekā cita nebūtu ko darīt.

- Pēc piecdesmit metriem jūs redzēsiet Marselēna laivu.

Tagad gar ostu stiepās nevis laukuma namu sētas puses, bet villas, kas lielākoties slīga zaļumos.

- Tās ir tukšas, atskaitot divas, - Lešā skaidroja. -Tūlīt pateikšu, kam tās pieder. Šī te ir Emīla un viņa mātes villa. Un par Minaretu es jums jau stāstīju.

Nostiprinājuma mūris šķīra dārzus no jūras. Katrai villai bija sava maza piestātne. Pie vienas no piestātnēm bija pietauvota sešus metrus gara vienkārša laiva ar smailiem galiem.

- Tā ir Marselēna laiva.

Braucamais bija netīrs, klājs piemētāts. Pie mūra varēja redzēt tādu kā no lieliem akmeņiem sakrautu pavardu, katlu ar stīpu, dūmos nokvēpušas kannas un tukšas litra pudeles.

- Vai taisnība, ka jūs viņu pazināt, priekšniek? Vai Parīzē?

- Jā, Parīzē.

- Vietējie neparko negrib ticēt, ka viņš dzimis Havrā. Visi ir pārliecināti, ka viņš ir īsts dienvidnieks. Viņam bija arī dienvidnieka akcents. Jocīgs tips. Viņš dzīvoja savā laivā. Laiku pa laikam pārcēlās uz kontinentu, kā pats sacīja, tas ir, pietauvojās Žjēnas, Sentropēzas vai 1 Lavandu piestātnē. Ja laiks bija pārāk nejauks, viņš gāja 1 gulēt būdā, ko redzat mazliet augšpus ostas. Tur zvej- ļ nieki vāra tīklus īpašā šķidrumā. Viņam nebija nekādu 1 vajadzību. Miesnieks viņam pa laikam iedeva kādu gaļas gabalu. Viņš daudz nezvejoja, tikai vasarā, kad veda jūrā tūristus. Zilajā krastā ir vēl citi viņam līdzīgi.

- Vai jums Anglijā arī tādi ir? - Megrē jautāja Pīka kungam.

- Pie mums ir pārāk auksts. Mums ir tikai ostas 5 molu žurkas.

- Vai viņš dzēra?

- Baltvīnu. Ja kāds gribēja, lai viņš ko padara, maksāja ar baltvīna pudeli. Un vēl viņš pietiekami vinnēja bumbu spēlē, jo tajā bija ļoti spēcīgs. Vēstuli j atrada viņa laivā. Tūlīt es jums to atdošu. Es to at- j stāju mērijā. ;

- Vai citu papīru nebija?

- Karaklausības apliecība un sievietes fotogrāfija

- nekā vairāk. Vai jums neliekas jocīgi, ka viņš saglabājis jūsu vēstuli?

Megrē par to sevišķi nebrīnījās. Viņam būtu gribējies to pasacīt Pīka kungam, kura peldkostīms vietām jau bija izžuvis.

- Vai gribat apskatīt būdu? Es to aizslēdzu, un atslēga man ir kabatā - man tā jāatdod zvejniekiem, jo tiem būda vajadzīga.

Bet tagad Megrē nevēlējās būdu redzēt. Viņš bija izsalcis. Turklāt gribējās redzēt angļu kolēģi ne tik pieticīgi apģērbtu. Peldkostīms nezin kāpēc viņu mulsināja. Komisārs nebija paradis vadīt izmeklēšanu kopā ar cilvēku, kam mugurā tik maz drēbju.

Vajadzēja vēlreiz iedzert baltvīnu. Salā tā neapšaubāmi bija tradīcija. Pīka kungs uzkāpa savā istabā pārģērbties un atgriezās bez kaklasaites, vaļēju kīckla apkaklīti gluži kā Lešā, un bija jau paspējis iegādāties - droši vien turpat blakus veikalā - zila audekla teniskurpes.

Zvejnieki, kuri labprāt teiktu kādu vārdu, vēl neie-ilrošinājās to darīt. Šķirstam bija divas zāles - kafejnīcas zāle ar bāra leti un mazāka telpa, kur stāvēja sarkanrūtotiem galdautiem apklāti galdiņi. Viņiem bija nolikti trauki un galda piederumi. Divus galdiņus lalāk Šarlo nodarbojās ar jūras ežiem.

Arī šoreiz viņš pacēla roku pie deniņiem, skatīdamies uz Megrē. Tad vienaldzīgā balsī apjautājās:

- Kā klājas?

Pirms pieciem vai sešiem gadiem viņi dažas stundas vai varbūt arī veselu nakti bija divatā pavadījuši Megrē kabinetā. Komisārs bija aizmirsis viņa īsto vārdu. Visi viņu sauca par Šarlo.

Viņš pa druskai darīja visu ko - meklēja papildinājumu dienvidu publiskajiem namiem, nodarbojās ar kokaīna un citu vielu kontrabandu, tāpat arī pievērsās rikšotāju sacensībām un vēlēšanu kampaņas laikā kļuva par vienu no aktīvākajiem Zilā krasta vēlēšanu aģentiem.

Viņš ļoti rūpējās par savu izskatu, kustējās prātīgi, viņa miers likās nesatricināms, acīs neapdzisa ironiska dzirkstīte.

- Vai jums patīk dienvidnieku virtuve, Pīka kungs?

- Es to nepazīstu.

- Vai vēlaties pamēģināt?

- Labprāt.

Un viesnīcnieks Pols piedāvāja:

- Vai sāksim ar sīkputniņiem? Man ir daži iesmi, šorīt atnesa.

Tie bija sarkankrūtīši, Pols nelaimīgā kārtā to pavēstīja, apkalpojot angli, un tas nespēja skatīties šķīvī bez aizkustinājuma.

- Jūs, komisār, redzat, cik es biju jauks, - Šarlo, balsi nepaceldams un turpinādams ēst, sacīja no savas vietas. - Es jūs gaidīju bez nepacietības. Es pat nelūdzu inspektoram atļauju aizbraukt.

Iestājās diezgan ilgs klusums.

- Es būšu jūsu rīcībā, kad vien vēlēsieties. Pols apliecinās, ka tajā vakarā es neizgāju no Šķirsta.

- Vai jūs steidzaties?

- Kādā nozīmē?

- Pierādīt nevainību.

- Es tikai attīru teritoriju, tas ir viss. Man negribētos, ja jums vajadzētu peldēt pārāk ilgi. Jo jūs peldēsiet. Pat es, būdams šejienietis, peldu.

- Vai jūs pazināt Marselēnu?

- Es ar viņu esmu neskaitāmas reizes saskandinājis, ja to var saukt par pazīšanos. Vai taisnība, ka jums līdzi atbraucis kāds no Skotlendjarda?

Viņš ciniski vēroja Pīka kungu, it kā tas būtu kāds neparasts priekšmets.

- Tā nav viņam piemērota lieta. Tā nav pat jums piemērota lieta, ja atļausiet izteikties. Jūs zināt, ka es nekad nenonāku pretrunā ar likumu. Mēs par to jau esam runājuši. Un neviens no mums nedusmots. Un kā sauca to mazo, resno inspektoru, kas bija jūsu kabinetā? Ak jā, Likā! Kā klājas Likā? Pol! Ei! liu!

Neviens neatbildēja, tāpēc viņš devās uz virtuvi un atgriezās ar šķīvi, kas smaržoja pēc ķiplokiem.

- Varbūt es traucēju jūsu sarunu?

- Nepavisam nē.

- Tādā gadījumā vajag tikai pieklājīgi pateikt, lai aizveru žaunas. Man ir tieši trīsdesmit četri gadi. Pareizāk sakot, man tie palika vakar, un tas nozīmē, ka šo to jau esmu redzējis. Man ir bijušas izskaidrošanās ar jūsu kolēģiem gan Parīzē, gan Marseļā, gan citur. Viņi ne vienmēr ir bijuši pret mani pieklājīgi. Mēs ne vienmēr esam sapratušies, bet to nu jums katrs pasacīs: Šarlo nekad neielaižas slapjās lietās.

Tā bija taisnība, ja ar to vajadzēja saprast, ka Šarlo nevienu nebija nogalinājis. Viņš droši vien bija sodīts reizes divpadsmit, bet par samērā nenozīmīgiem pārkāpumiem.

- Vai zināt, kāpēc es pastāvīgi nāku uz šejieni? Man te patīk, un Pols man ir draugs. Bet ir vēl cits iemesls. Paskatieties stūrī pa kreisi. Tur ir mašīna priekš sū. Man tādu ir ap piecdesmit gabalu no Mar-seļas līdz Senrafaēlai. Tas nav īsti likumīgi. Laiku pa laikam kungi sadusmojas un kādu atņem.

Nabaga Pīka kungs - par spīti jūtīgajai sirdij, viņš bija apēdis visus putniņus un tagad ostīja ķiploku aromātu, lāgā nespēdams noslēpt bailes.

- Jūs jautāsiet, kāpēc es tik daudz runāju, vai ne?

- Es vēl neko neesmu jautājis.

- Man nav paraduma tik daudz runāt. Un tomēr es jums pateikšu. Šajā salā ir divi cilvēki, uz kuriem neizbēgami kristu aizdomas jebkurā lietā - tie esam mēs ar Emīlu. Mums abiem tas nav nekas jauns. Cilvēki pret mums ir laipni, sevišķi tāpēc, ka labprāt izmaksājam. Viņi samirkšķinās. Viņi sačukstas: “Tie ir no profesionāļiem!” Vai: “Palūk tikai, tas ir no niknajiem!” Un tomēr, līdzko gadās nepatikšanas, uzreiz meklē rokā mūs.

Esmu to sapratis, un tāpēc es sēžu un nekustos. Biedri mani gaida Zilajā krastā, bet es pat neesmu mēģinājis viņiem piezvanīt. Jūsu mazais inspektors, kas izskatās tik piemīlīgs, nenolaiž no manis acu, un viņam briesmīgi gribētos ietupināt mani aiz restēm. Nu, es jums tikai gribu pasacīt - lai jūs izvairītos no kļūdas -, tas nebūtu pareizi.

Tas ir viss. Palieku jūsu rīcībā.

Megrē pagaidīja, līdz Šarlo, zobu bakstāmo mutē, izies ārā, lai klusām pajautātu kolēģim no Skotlendjarda:

- Vai jums arī gadās sadraudzēties ar saviem klientiem?

- Gluži ar tādiem nē.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Mums nav daudz tādu cilvēku kā šis kungs. Dažas lietas norisinās citādi. Vai saprotat?

Kāpēc Megrē iedomājās par misis Vilkoksu un viņas ļauno sekretāru? Šis un tas tiešām notika citādā veidā.

- Ilgu laiku man, piemēram, bija pat diezgan sirsnīgas attiecības ar kādu slavenu dārglietu zagli. Mums ir daudz dārglietu zagļu. Tā savā ziņā ir nacionālā specifika. Gandrīz vienmēr tie ir kultūras cilvēki, kas beiguši labākās koledžas un apmeklē elegantus klubus. Mums ar tiem rodas tādas pašas grūtības kā jums ar tādiem cilvēkiem kā šis kungs vai tas, kuru viņš nosauca par Emīla kungu: pieķert viņus nozieguma vietā. Es četrus gadus staigāju pakaļ zaglim, kuru minēju. Viņš to zināja. Mēs bieži vien kādā bārā iedzērām kopā viskiju un pat izspēlējām vairākas šaha partijas.

- Un vai jūs viņu pieķērāt?

- Nekad. Galu galā mēs noslēdzām gentlemen’s ugreement. Vai saprotat šo izteicienu? Es viņu traucēju tik lielā mērā, ka pēdējā gadā viņš neko nevarēja uzsākt un nonāca galīgā trūkumā. Un es savukārt viņa dēļ zaudēju ļoti daudz laika. Es viņam ieteicu izmantot talantus kur citur. Vai jūs tā mēdzat teikt?

- Vai viņš devās zagt dārglietas uz Ņujorku?

- Manuprāt, viņš ir Parīzē, - Pīks mierīgi atbildēja, savukārt paņemdams zobu bakstāmo.

Otrā salas vīna pudele, ko Žožo atnesa nelūgts, bija pustukša. Visnīcnieks pienāca un ieteica:

- Vai mazliet konjaka? Pēc ķiploku viras tas ir nepieciešams.

Zālē bija tīkami vēss, turpretī laukumu apspīdēja nikna saule, un tur dūca mušas.

Šarlo, droši vien tāpēc, lai veicinātu gremošanu, bija uzsācis bumbu spēles partiju ar kādu zvejnieku, un kāds pusducis vīru to vēroja.

- Vai jūs nopratināsiet mērijā? - jautāja Lešā, kas nepavisam neizskatījās noguris.

Megrē tikko nepajautāja:

- Ko es pratināšu?

Bet nedrīkstēja aizmirst Pīka kungu, kas dzēra konjaku gandrīz bez riebuma.

-Jā, mērijā...

Viņam labāk patiktu pagulēt diendusu.

3. nodala * Benuā zārks

Mērs - Felisjēns Zamē kungs (protams, viņš sevi sauca tikai par Felisjēnu) ieradās atslēgt mērijas durvis. Jau divas reizes, redzot viņu šķērsojam laukumu, Megrē gudroja, kas viņa apģērbā nav īsti normāls, un piepeši saprata - varbūt viņš tāds izskatās tāpēc, ka, pārdodot arī lampas, petroleju, galvanizētas stieples un naglas, valkā nevis pārtikas tirgotāju iedzelteno priekšautu, bet dzelzslietu veikalnieku pelēko uzsvārci. Tas bija ļoti garš, gandrīz līdz potītēm. Vai bikses arī bija apakšā? Katrā ziņā, ja viņam kājās bija bikses, tās bija pārāk īsas, lai būtu redzamas zem uzsvārča, tāpēc mērs izskatījās tāds, it kā būtu ģērbies naktskreklā. Un augstā cepurīte, kas viņam bija galvā, iespaidu vēl pastiprināja - viņš

i/skatījās zināmā mērā viduslaicīgs, šķita, ka viņš icilzēts kādā baznīcas vitrāžā.

Es ceru, kungi, ka neesmu jums vajadzīgs?

Stāvēdami uz pieputējušās telpas sliekšņa, Megrē un Pīka kungs diezgan pārsteigti saskatījās, tad paveras Lešā un beidzot Felisjēnā. Tiešām - uz galda, pie kura mēdza pulcēties municipālā padome un ko i/mantoja vēlēšanu reizēs, stāvēja nekrāsots koka /arks, kas nelikās gluži jauns.

Žamē kungs gluži dabiskā tonī sacīja:

- Ja jūs man palīdzētu, mēs to noliktu kaktā. Tas ir municipālais zārks. Saskaņā ar likumu mūsu pienākums ir sniegt palīdzību trūkumcietēju nāves gadījumā, un salā mums ir tikai viens galdnieks, kas ir ļoti vecs un strādā lēni. Vasaras karstumā līķis tik ilgi nevar gaidīt.

Viņš par to runāja kā par visparastāko lietu pasaulē, un Megrē pašķielēja uz vīru no Skotlendjarda.

- Vai jums ir daudz trūkumcietēju?

- Mums tāds ir viens - vecais Benuā.

- Tātad šis zārks ir paredzēts Benuā?

- Principā jā. Tomēr trešdien to izmantoja, pārvedot uz Jeru Marselēna līķi. Nebaidieties. Tas ir dezinficēts.

Telpā bija tikai ļoti ērti saliekamie krēsli.

- Vai drikstu jūs atstāt, kungi?

- Vēl vienu mirkli. Kas ir Benuā?

- Jūs viņu droši vien esat pamanījuši vai arī pamanīsiet: viņam ir gari mati un spuraina bārda. Pa šo logu viņu var redzēt - viņš guļ diendusu uz sola blakus bumbu spēlētājiem.

- Vai viņš ir ļoti vecs?

- To neviens nezina. Viņš pats ari nē. Ja ticētu viņa stāstiem, iznāktu, ka viņam ir simt gadu, bet viņš droši vien lielās. Viņš nezina ari, kā īsti vinu ] sauc. Viņš izcēlās salā ļoti sen, kad Morēns Barbī, kuram pieder stūra kafejnīca, vēl bija jauns cilvēks.

- No kurienes viņš nāk?

- Tas ari nav zināms. Droši vien no Itālijas. Lielākā daļa ieradušies no Itālijas. Ja pierod, var saprast, ko runā tie, kas nāk no Dženovas vai Neapoles apkaimes, bet Benuā ir pašam sava valoda, kuru ļoti grūti uztvert.

- Vai viņš ir garā vājš?

- Piedodiet?

- Vai viņš ir mazliet jucis?

- Viņš ir viltīgs kā pērtiķis. Šodien viņš izskatās pēc patriarha. Pēc dažām dienām, kad ieradīsies atpūtnieki, viņš nocirps bārdu un matus - to viņš dara katru gadu vienā laikā - un sāks zvejot mordī.

Vajadzēja visu noskaidrot.

- Mordī?

- Mordī ir tārpi ar ļoti cietu galvu, ko var atrast smiltīs jūras malā. Zvejnieki tos uzskata par vislabāko ēsmu, un tie maksā dārgi. Visu vasaru Benuā zvejo mordī, stāvēdams līdz vēderam ūdenī. Jaunībā viņš bijis mūrnieks. Viņš uzcēlis labu daļu salas māju. Vai jums nekas vairs nav vajadzīgs, kungi?

Megrē steidzās atvērt logu, lai izvēdinātu pelējuma un vecuma smaku - droši vien te vēdināja tikai 14. jūlijā, kad nesa ārā karogus un krēslus.

Komisārs lāgā nesaprata, ko viņš te dara. Viņam ik-Imja ne vismazākās vēlēšanās pratināt. Kāpēc viņš lkrita inspektora Lešā piedāvājumam? Aiz gļēvu-iii.i, l’ika kunga dēļ? Vai tad parasti, iesākot izmeklēsanu, nenopratina cilvēkus? Vai tā nedara ari AnglijāVai viņu ņems par pilnu, ja viņš sāks klejot pa salu, it kā nekas cits nebūtu darāms?

Tomēr tobrīd viņu interesēja pati sala, nevis kāds cilvcks atsevišķi. Tas, ko pastāstīja mērs, piemēram, pamudināja uz dažādām vēl neskaidrām domām. Šie cilvčki, kuri laiviņās klejoja gar krastu gluži kā savās mājās, gluži kā pa bulvāriem! Tas neatbilda priekšstatam, kāds mēdza būt par jūru. Viņam likās, ka te jūra ir kaut kas intīms. Dažas jūdzes no Tulonas varē-|a sastapt ļaudis no Dženovas un Neapoles, un tas bija gluži dabiski tiem, kas pārvietojās laivās, pa ceļam /vējodami. Gluži kā Marselēns. Ja kaut kur iepatikās, apstājās un tur palika, varbūt aizrakstīja uz mājām, lai brauc šurp sieva vai līgava.

- Vai gribat, lai vedu pa vienam, priekšniek? Ar ko lai sāku?

Megrē tas bija pilnīgi vienalga.

- Es redzu jauno de Grēfu, kas iet pāri laukumam kopā ar savu draudzeni. Vai aiziet viņiem pakaļ?

Megrē tika stumdīts, un viņš neiebilda. Viņš ar gandarījumu redzēja, ka kolēģis bija tikpat apslincis kā viņš.

- Vai liecinieki, kurus jūs sauksiet, tiks uzaicināti oficiāli?

- Nepavisam nē. Viņi nāks tāpēc, ka būs ar mieru nākt. Viņiem ir tiesības atbildēt vai neatbildēt. Lielā-1 koties viņi labprātāk atbild, bet viņi var pieprasīt advokāta klātbūtni.

Acīmredzot bija zināms, ka komisārs iekārtojies^ mērijā, jo laukumā, tāpat kā no rīta, veidojās grupasJ Diezgan tālu zem eikaliptiem Lešā dzīvi sarunājās kādu pāri, kas galu galā viņam sekoja. Tieši pie durvīm auga mimoza, kuras smarža dīvaini sajaucās ar] telpā valdošo pelējuma smaku.

- Pie jums tas gan laikam notiek svinīgi?

- Ne vienmēr. Bieži vien - laukos un mazpilsē-ļ tās - koroners nopratina kādā viesnīcas dibentelpā.

De Grēfs izskatījās jo vairāk gaišmatains tāpēc, ka bija iededzis brūns kā Taiti iedzimtais. Viņam j mugurā bija tikai gaiši šorti un teniskurpes, bet ! biedrene bija ietinusies drānas gabalā, ko sauc parļ pareo.

- Vai vēlaties ar mani runāt? - viņš aizdomu pilnā tonī jautāja.

Lešā, viņu mierinot, teica:

- Ejiet iekšā! Komisāram Megrē ir jānopratina visi. Tā pieņemts.

Holandietis runāja franciski gandrīz bez akcenta. Rokā viņam bija tīkliņš. Viņi abi acīmredzot gāja uz kooperatīva veikalu iepirkt pārtiku, kad inspektors viņus apturēja.

- Vai jūs jau sen dzīvojat uz savas jahtas?

- Trīs gadus. Un kas par to?

- Tāpat vien. Man stāstīja, ka jūs esot gleznotājs? Vai jūs gleznas pārdodat?

- Ja gadās izdevība.

- Vai tā gadās bieži?

- Drīzāk reti. Pagājušajā nedēļā vienu gleznu pārdevu misis Vilkoksai.

- Vai jūs viņu labi pazīstat?

- Es ar viņu iepazinos te.

Lešā kaut ko klusām teica Megrē. Viņš gribēja /.ināt, vai jāiet pakaļ Emīla kungam, un komisārs pamāja ar galvu.

- Kas viņa tāda?

- Misis Vilkoksa? Viņa ir ļoti liela savādniece.

- Ko tas nozīmē?

- Neko. Es būtu varējis viņu satikt Monpamasā, jo viņa visas ziemas pavada Parīzē. Mēs atklājām, ka mums ir kopīgi draugi.

- Vai jūs esat apmeklējis Monparnasu?

- Vienu gadu esmu uzturējies Parīzē.

- Ar jahtu?

- Mēs bijām pietauvojušies pie Māri tilta.

- Vai jūs esat bagāts?

- Man nav ne sū.

- Pasakiet, lūdzu, cik gadu ir jūsu draudzenei?

- Astoņpadsmitarpus.

Meitene, kurai mati slīga pār seju, bet ap augumu bija apspīlēts pareo, izskatījās pēc jaunas mežones un raudzījās uz Megrē un Pīka kungu niknumā dzirkstošām acīm.

- Vai precējušies neesat?

-Nē.

- Vai viņas vecāki pret to neiebilst?

- Viņi zina, ka meita dzīvo kopā ar mani.

- Cik ilgi?

- Divarpus gadus.

- Citiem vārdiem, viņai bija tikko sešpadsmit, kad viņa kļuva par jūsu mīļāko?

Šis vārds nevienu no abiem nešokēja.

- Vai vecāki nemēģināja viņu jums atņemt?

- Viņi mēģināja vairākas reizes. Viņa aizvien atgriezās.

- Vārdu sakot, viņi zaudēja dūšu.

- Viņi uzskata par labāku par to vairs nedomāt.

- No kā jūs pārtikāt Parīzē?

- Laiku pa laikam pārdodot kādu gleznu vai zīmējumu. Man bija draugi.

- Kuri jums aizdeva naudu?

- Reizēm. Citreiz es krāvu dārzeņus hallēs. Un dažkārt izdalīju prospektus.

- Vai jums jau tad bija vēlēšanās ierasties Porke-rolā?

- Es nemaz nezināju, ka tāda sala pastāv.

- Uz kurieni jūs gribējāt braukt?

- Vienalga kur, ja vien ir saule.

- Un uz kurieni jūs bijāt saposies doties?

-Tālāk.

- Uz Itāliju?

- Vai kur citur.

- Vai jūs pazināt Marselēnu?

- Viņš man palīdzēja aizdrīvēt laivu, kurai bija sūce.

- Vai tajā naktī, kad viņš gāja bojā, jūs bijāt Noasa šķirstā?

- Mēs tur esam gandrīz katru vakaru.

- Ko jūs tur darāt?

- Mēs ar Annu spēlējam šahu.

- Vai es, de Grēfa kungs, drīkstu jautāt, kāda ir jūsu tēva profesija?

- Viņš ir tiesnesis Groningas tribunālā.

- Vai jūs zināt, kāpēc Marselēns tika nonāvēts?

- Es neesmu ziņkārīgs.

- Vai viņš ar jums runāja par mani?

- Ja viņš to ir darījis, es neesmu klausījies.

- Vai jums ir revolveris?

- Ko es ar to darītu?

- Vai jums nekas nav man sakāms?

- Pilnīgi nekas.

- Un jums, jaunkundz?

- Nē, paldies.

Kad viņi jau grasījās iet ārā pa durvīm, komisārs viņus paaicināja atpakaļ.

- Vēl viens jautājums. Vai šobrīd jums ir nauda?

- Es jau teicu, ka esmu pārdevis gleznu misis Vilkoksai.

- Vai jūs esat bijis uz viņas jahtas?

- Vairākas reizes.

-Ko jūs tur darījāt?

- Ko tad uz jahtām dara?

- Es nezinu.

Tad de Grēfs diezgan nicīgi atcirta:

- Tur dzer. Mēs dzērām. Vai tas ir viss?

Lešā laikam nebija jāiet tālu, lai sameklētu Emīla kungu, jo abi vīrieši stāvēja ēnainā laukumiņā netālu

no mērijas. Emīla kungs izskatījās vecāks par saviem sešdesmit pieciem gadiem un šķita ārkārtīgi trausls, viņš kustējās tik piesardzīgi, it kā baidītos salauzt kādu locekli, runāja klusu, taupīdams pēdējās enerģijas paliekas.

- Nāciet iekšā, Emīla kungs. Mēs jau esam pazīstami, vai ne?

Tā kā Zistīnas dēls šķielēja uz krēsla pusi, Megrē | turpināja:

- Jūs varat apsēsties.Vai pazināt Marselēnu?

- Ļoti labi.

- Vai jums ar viņu bija pastāvīgas attiecības? Kopš kāda laika?

- Es nevarēšu pateikt, kopš kura laika. Māte droši vien atcerēsies skaidrāk. Kopš tā laika, kad Žineta strādā mums.

Brīdi valdīja klusums. Tas bija ļoti jocīgi. Varētu domāt, ka istabas mierīgajā gaisotnē pārsprādzis burbulis. Megrē un Pīka kungs saskatījās. Ko gan Pīka kungs sacīja, braucot prom no Parīzes? Viņš runāja par Zinetu. Viņš brīnījās - smalkjūtīgi, tāpat kā darīja visu -, ka komisārs nav painteresējies, kas noticis ar Zinetu.

Jo nebija vajadzīgi nedz meklējumi, nedz viltības. Emīla kungs gluži vienkārši jau pašā sarunas sākumā pieminēja to, kuru Megrē savulaik bija aizsūtījis uz sanatoriju.

- Jūs teicāt, ka viņa strādā jums. Es pieņemu, ka tas nozīmē - kādā no jūsu namiem.

- Nicas namā.

Vienu mirklīti, Emīla kungs. Es viņu satiku Ter-n.i pirms gadiem piecpadsmit, un jau tad viņa vairs nebija nekāda skuķe. Ja nemaldos, viņai bija stipri p.ui trīsdesmit, un tuberkuloze cilvēku nedara jaunāku Tātad tagad viņai droši vien ir...

- Starp četrdesmit pieci un piecdesmit.

Un Emīla kungs pavisam vienkārši piemetināja:

- Viņa ir tā, kas vada Sirēnas Nicā.

Nebija vērts skatīties uz Pīka kungu, kura seja droši vien pauda tik daudz ironijas, cik vien laba audzināšana ļāva. Vai tikai Megrē nebija nosarcis? Kat-i.i ziņā viņš apzinājās, ka ir neapšaubāmi smieklīgs.

Jo toreiz galu galā viņš tēloja glābēju. Aizsūtīji. Marselēnu uz cietumu, viņš nodarbojās ar Zinetu .n l’luži kā lubu romānā bija izrāvis no ielas, lai ievietotu sanatorijā.

Komisārs viņu ļoti labi atcerējās - tik vāju, ka nevarēja saprast, kā viņa var iekārdināt vīriešus ar savām drudžainajām acīm un apvītušo muti.

Viņš toreiz sacīja:

- Vajag ārstēties, draudziņ.

Un viņa paklausīgi atbildēja:

- Es gribētu gan, komisāra kungs. Vai domājat, ka man no tādas dzīves kāds prieks!

Megrē mazliet nepacietīgi jautāja Emīla kungam, skatīdamies viņam sejā:

- Vai esat pārliecināts, ka tā ir tā pati sieviete? Tolaik viņa bija galīgi slima ar tuberkulozi.

- Viņa ārstējās vairākus gadus.

- Vai viņa ir palikusi kopā ar Marselēnu?

- Viņa to tikpat kā neredzēja. Ziniet, viņa ir ļoti| aizņemta. Laiku pa laikam viņa atsūtīja naudu. Ne j jau lielas summas. Liela nauda viņam nebija vajadzīga-

Emīla kungs paņēma no kārbiņas eikalipta pastilu un nopietni sāka sūkāt.

- Vai viņš brauca pie tās uz Nicu?

- Nedomāju vis. Tas ir elegants nams. Jūs to droši vien pazīstat.

- Vai viņas dēļ Marselēns pārcēlās uz dienvidiem?

- Es nezinu. Viņš bija jocīgs puisis.

- Vai šobrīd Zineta ir Nicā?

- Šorīt viņa mums zvanīja no Jeras. Viņa no avīzēm uzzinājusi, kas noticis, un tagad Jerā nodarbojas ar apbedīšanu.

- Vai jūs zināt, kur viņa apmetusies?.

- Palmu viesnīcā.

- Vai slepkavības vakarā jūs bijāt Šķirstā?

- Es tur biju iegriezies iedzert zāļu tēju.

- Vai jūs aizgājāt pirms Marselēna?

- Noteikti. Es nekad nepalieku augšā ilgāk par desmitiem.

- Vai jūs dzirdējāt, ka viņš runāja par mani?

- Varbūt. Es nepievērsu uzmanību. Esmu pakurls.

- Kādas ir jūsu attiecības ar Šarlo?

- Es viņu pazīstu, bet mēs satiekamies reti.

- Kāpēc?

Emīla kungam laikam bija jāizskaidro kaut kas loti smalks.

Tā ir mazliet cita sabiedrība, vai saprotat?

Vai viņš nekad nav strādājis jūsu mātes uzdevumā?

Varbūt viņš kādreiz ir gādājis personālu.

- Vai viņš nebija konfliktā ar likumu?

- Man tā liekas.

- Vai arī Marselēns jums gādāja personālu?

- Nē. Ar to viņš nenodarbojās.

- Vai jūs neko nezināt?

- Galīgi neko. Es vairs gandrīz nemaz nejaucos veikala lietās. Veselība neļauj.

Ko gan par to visu domāja Pīka kungs? Diezin vai arī Anglijā ir tādi Emīla kungi?

- Varbūt aiziešu kādu brīdi parunāties ar jūsu māti.

-Jūs būsiet gaidīts, komisāra kungs.

Lešā stāvēja ārpusē - šoreiz kopā ar jaunu cilvēku balta flaneļa biksēs, zilā bleizerā un jahtsmeņa cepuri

galvā.

- Filips de Morikūra kungs, - viņš paziņoja. -Viņš nupat piebrauca laiviņā.

- Vai vēlaties ar mani runāt, komisāra kungs? Viņam bija apmēram gadu trīsdesmit, un, pretēji

gaidītajam, viņš nebija pat glīts.

- Es pieņemu, ka tā ir formalitāte?

- Apsēdieties, lūdzu.

- Vai citādi nevar? Man ļoti nepatīk sēdēt.

- Palieciet stāvam. Vai jūs esat misis Vilkoksas sekretārs?

- Brīvprātīgs, protams. Teiksim, es esmu viņas

viesis, kas aiz draudzības reizēm veic sekretāra pienākumus.

- Vai Vilkoksa kundze raksta memuārus?

- Nē. Kāpēc jūs uzdodat tādu jautājumu?

- Vai viņa pati nodarbojas ar viskija uzņēmumu?

- Nepavisam nē.

- Vai jūs rakstāt viņas personiskās vēstules?

- Es nesaprotu, ko jūs gribat panākt.

- Gluži neko, Morikūra kungs.

- De Morikūrs.

- Ja jums tas tik svarīgi. Man tikai gribas noskaidrot, kāds ir jūsu darba raksturs.

- Misis Vilkoksa vairs nav sevišķi jauna.

- Tieši tā.

- Es nesaprotu.

- Tam nav nozīmes. Pasakiet, de Morikūra kungs

- tieši tā taču jūs sauc, vai ne? - kur jūs iepazināties ar misis Vilkoksu?

- Vai tā ir nopratināšana?

- Tas ir tas, ko jūs vēlaties.

- Vai esmu spiests atbildēt?

- Varat gaidīt, kad izsaukšu jūs oficiāli.

- Vai jūs mani uzskatāt par aizdomās turamu?

- Visi ir turami aizdomās, un neviens tāds nav. Jaunais cilvēks brīdi kaut ko pārlika savā prātā,

tad izmeta cigareti pa atvērtajām durvīm.

- Es viņu satiku Kannu kazino.

- Vai sen?

- Mazliet vairāk nekā pirms gada.

- Vai jūs esat spēlmanis?

Hs tāds biju. Tā es zaudēju savu naudu.

Vai jums tās bija daudz?

Man jautājums liekas nesmalkjūtīgs.

Vai jūs jau esat strādājis?

Hs darbojos kāda ministra kabinetā.

Kas droši vien bija jūsu ģimenes draugs?

- Kā jūs to zināt?

- Vai jūs pazīstat jauno de Grēfu?

- Viņš vairākkārt ir bijis uz jahtas, un mēs no viņa nopirkām gleznu.

- Jūs gribat teikt, ka misis Vilkoksa nopirka no viņa gleznu?

- Pareizi. Es atvainojos.

- Vai Marselēns arī ir bijis uz North Star?

- Ir gadījies.

- Kā lūgts viesis?

- To ir grūti izskaidrot, komisāra kungs. Misis Vilkoksa ir ļoti augstsirdīga sieviete.

- Man tā liekas gan.

- Viņu viss interesē, sevišķi Vidusjūrā, ko viņa dievina un kur ir daudz dīvainu ļaužu. Marselēns neapšaubāmi bija viens no tiem.

- Vai viņam deva dzert?

- Visiem dod dzert.

- Vai nozieguma naktī jūs bijāt Šķirstā?

- Mēs bijām majora sabiedrībā.

- Arī viņš ir dīvains tips, vai ne?

- Misis Vilkoksa savulaik viņu pazinusi Anglijā. Viņi nāk no vienām aprindādm.

- Vai jūs dzērāt šampanieti?

- Majors dzer vienīgi šampanieti.

- Vai jūs visi trīs bijāt ļoti jautri?

- Mēs bijām korekti.

- Vai Marselēns pievienojās jūsu grupai?

- Visi bija sajaukušies kopā. Vai jūs vēl neesat iepazinies ar majoru Belamu?

- Jādomā, ka šis prieks man drīz tiks sagādāts.

- Viņš ir pati augstsirdība. Kad viņš ierodas Šķirstā...

- Un viņš tur ierodas bieži?

- Taisnība. Es sacīju, ka reti kad viņš neizmaksā visiem. Ikviens iet ar viņu saskandināt. Viņš jau tik sen dzīvo salā, ka zina vārdus visiem bērniem.

- Tātad Marselēns piegāja pie jūsu galda. Viņš izdzēra glāzi šampanieša.

- Nē. Viņam riebās šampanietis. Viņaprāt, to var dzert vienīgi jaunkundzes. Viņam lika atnest pudeli baltvīna.

- Vai viņš apsēdās?

- Protams.

- Vai pie jūsu galda sēdēja vēl kāds? Piemēram, Šarlo?

- Protams.

- Vai jums ir zināma viņa profesija, ja drīkstu lietot šo vārdu?

- Viņš neslēpj, ka pieder pie tiem, kas sevi dēvē par profesionāļiem. Arī viņš ir tips.

- Un kā tāds viņš reizēm tiek uzaicināts uz jahtas?

- Manuprāt, komisāra kungs, salā nav neviena, kas tur nebūtu bijis.

Pat Emīla kungs?

Viņš gan nē.

Kāpēc?

Es nezinu. Man neliekas, ka mēs ar viņu būtu pamājuši kaut vārdu. Viņš drīzāk ir vientuļnieks.

Un viņš nedzer.

• Tiesa.

Jo uz jahtas dzer daudz, vai ne?

- Gadās. Jādomā, tas ir atļauts?

- Vai Marselēns sēdēja pie jūsu galda, kad sāka mnāt par mani?

- Laikam gan. Es īsti skaidri neatceros. Viņš kā parasti stāstīja piedzīvojumus, misis Vilkoksai ļoti patīk klausīties piedzīvojumus. Viņš stāstīja par ka-lorgas gadiem.

- Viņš nekad nav bijis katorgā.

- Tādā gadījumā viņš sacerēja.

- Lai uzjautrinātu misis Vilkoksu. Tātad viņš stāstīja par katorgu. Un es biju iejaukts šajā stāstā? Vai viņš bija piedzēries?

- Viņš nekad nebija īsti skaidrā, sevišķi pa vakariem. Pagaidiet? Viņš sacīja, ka ticis notiesāts kādas sievietes dēļ.

-Žinetas dēļ?

- Iespējams. Manuprāt, es atceros tādu vārdu. Un tad viņš apgalvoja, ka jūs esat par šo Zinetu rūpējies. Kāds nomurmināja: “Megrē ir tāds pats kruķis kā citi.” Es atvainojos.

- Nav vērts. Turpiniet vien.

- Tas ir viss. Tad viņš sāka dziedāt jums slavas

dziesmas, apgalvot, ka esat draugi un ka viņam draugs ir svēta lieta. Ja nemaldos, Šarlo viņu kaitināja, un viņš iedegās jo vairāk.

- Vai jūs varat pateikt, kā īsti tas beidzās?

- Tas ir grūti. Bija vēls.

- Kurš aizgāja pirmais?

- Es nezinu. Pols jau sen bija aizvēris slēģus. Viņš sēdēja pie mūsu galda. Izdzērām pēdējo pudeli. Manuprāt, mēs aizgājām reizē.

- Kas?

- Majors no mums šķīrās uz laukuma un gāja uz savu villu. Šarlo, kurš guļ Šķirstā, palika. Mēs ar misis Vilkoksu devāmies uz piestātni, kur bijām atstājuši laiviņu.

- Vai jums bija līdzi matrozis?

- Nē. Parasti mēs viņus atstājam uz jahtas. Bija spēcīgs mistrāls, jūra bangojās, un Marselēns sacīja, ka mūs aizvedīs.

- Tātad viņš bija kopā ar jums, kad iekāpāt laivā?

- Jā. Viņš palika malā un droši vien aizgāja uz būdu.

- Vārdu sakot, jūs un misis Vilkoksa esat pēdējie, kas viņu redzējuši dzīvu?

- Neskaitot slepkavu.

- Jums bija grūti atgriezties uz jahtas?

- Kā jūs zināt?

-Jūs sacījāt, ka jūrā bijuši lieli viļņi.

- Mēs nonācām pie jahtas galīgi izmirkuši, un laivā bija divdesmit centimetru dziļš ūdens.

- Vai jūs tūlīt gājāt gulēt?

Es sagatavoju groku, lai mēs varētu sasildīties, l>tv tam mēs izspēlējām partiju gin rummy.

Piedodiet?

Tā ir kāršu spēle.

- Cik bija pulkstenis?

Apmēram divi naktī. Mēs nekad neejam gulēt

ugri.

- Vai neko neparastu nedzirdējāt?

- Mistrāla dēļ nekas nebija dzirdams.

- Vai šovakar domājat nākt uz Šķirstu?

- Iespējams.

- Pateicos.

Megrē un Pīka kungs brīdi palika divatā, un komisārs skatījās kolēģī lielām, miegainām acīm. Viņam likās, ka viss ir veltīgi, ka pie lietas vajadzēja ķerties pavisam citādi. Piemēram, viņam gribētos pastaigāties pa laukumu saules svelmē, smēķēt pīpi, skatīties bumbotāju spēlē - viņi bija sākuši lielu partiju; viņam patiktu pastaigāties pa ostu, raudzīties uz zvejniekiem; viņam gribētos iepazīties ar Gailī un Morē-niem, par kuriem Lešā bija ieminējies.

- Pie jums. Pīka kungs, pratināšanas laikam norit ļoti kārtīgi?

- Kā kuro reizi. Piemēram, kad izmeklēja noziegumu, kas pirms diviem gadiem bija pastrādāts Braitonas tuvumā, viens mans kolēģis vienpadsmit nedēļas nodzīvoja lauku viesnīcā, augām dienām makšķerēdams un pa vakariem dzerdams elu kopā ar vietējiem.

Tas bija tieši tas, ko Megrē būtu gribējis darīt, bet

nedarīja Pīka kunga dēļ! Lešā ienāca sapīcis.

- Majors negribēja nākt, - viņš sacīja. - Viņš ir savā dārzā un nedara neko. Es sacīju, ka jūs viņu aicināt uz šejieni. Viņš atbildēja, ka jūs varat aiziet pie viņa izdzert kādu pudeli, ja vēlaties.

- Tādas ir viņa tiesības.

- Ko jūs tagad vēlētos pratināt?

- Nevienu. Man gribētos, lai jūs piezvanāt uz Jeru. Es ceru, ka Šķirstā ir telefons? Jūs palūgsiet Zinetu. Palmu viesnīcā. Sakiet, ka es ļoti priecātos, ja viņa atbrauktu ar mani papļāpāt.

- Kur es jūs atradīšu?

- Es nezinu. Droši vien ostā.

Viņi abi ar Pīku lēnām pārgāja pāri laukumam, un cilvēki noskatījās viņiem pakaļ. Varētu domāt, ka ļaudis jūt neuzticību, bet īstenībā viņi tikai nezināja, kā rīkoties, lai tuvotos slavenajam Megrē. Un tas savukārt jutās kā ārzemnieks. Bet viņš saprata, ka nemaz daudz nevajag, lai kurš katrs sāktu runāt aizrautīgi, varbūt par daudz aizrautīgi.

- Vai jums nav tāds iespaids, Pīka kungs, ka esat nonācis ļoti tālā apvidū? Re, tur, divdesmit minūšu laivas brauciena attālumā, var redzēt Franciju, un es jūtos tikpat apjucis, it kā būtu Āfrikas vidienē vai Dienvidamerikā.

Bērni pārstāja rotaļāties un skatījās uz viņiem. Viņi aizgāja līdz Lielajai viesnīcai, ieraudzīja ostu, un inspektors Lešā jau bija klāt.

- Es viņu vairs nevarēju sazvanīt, - viņš paziņoja.

- Viņa jau aizbraukusi.

Vai viņa atgriezusies Nicā?

Droši vien nē, jo viņa viesnīcniekam sacījusi, ka ut no rīta ieradīsies uz apbedīšanu.

Piestātnē bija pietauvotas laiviņas visvisādās krāsas, lielā jahta aizņēma gandrīz visu ostu, pie klints-laga stāvēja North Star, un cilvēki nolūkojās uz kuģīti, kas tuvojās.

- Tas ir Kormorāns, - Lešā skaidroja. - Drīz būs pieci.

Zēns, kuram galvā bija cepure ar zelta burtiem Grand Hotel, stāvēja blakus bagāžas ratiņiem un i’aidīja iespējamos klientus. Mazais, baltais kuģītis tuvojās, viļņi tam veidoja baltas ūsas, un Megrē uzreiz pamanīja priekšgalā sievietes stāvu.

- Laikam jau Zineta, kas brauc pie jums, - inspektors sacīja. - Jērā droši vien visi zina, ka esat te.

Bija dīvaini redzēt cilvēkus uz kuģīša kļūstam aizvien lielākus un skaidrākus gluži kā uz attīstāmas fotofilmas. Visvairāk mulsināja tas, ka Zinetas vaibsti bija ļoti resnai, ļoti cienīgai sievietei, kas bija ģērbusies vienā zīdā, pamatīgi krāsojusies un droši vien arī sasmaržojusies.

Vai gan arī pats Megrē, kad runāja ar viņu Tcrnu aluszālē, nebija slaidāks, vai arī viņa tagad, noskatīdamās uz komisāru no Kormorāna klāja, nejuta tādu pat vilšanos kā viņš?

Vajadzēja palīdzēt viņai izkāpt. Neskaitot viņu, uz kuģīša vēl bija tikai kapteinis Batists, mēms matrozis un pastnieks. Viesnīcas zēns gribēja paņemt bagāžu.

- Uz Noasa šķirstu! - viņa sacīja.

Viņa piegāja pie Megrē un mazliet sastomījās Pi kunga dēļ, kuru nepazina. ,

- Man sacīja, ka esat te. Man ienāca prātā, ka jū gribēsiet ar mani runāt. Nabaga Marsels!

Viņa neteica Marselēns kā citi. Viņa netēloja lielas sēras. Tagad viņa bija nobriedusi sieviete, labi ko] un mierīga, mazliet skumīgu smaidu.

- Vai jūs arī esat apmeties Šķirstā?

Viņas koferi paņēma Lešā. Viņa, šķiet, labi pazin

salu un gāja mierīgi, nesteigdamās, kā cilvēks, kas ātri aizelšas vai nav pieradis pie āra gaisa.

- Le Petit Var apgalvo, ka viņš nogalināts tāpēc, ka pārāk daudz runājis par jums. Vai jūs tam ticat?

Laiku pa laikam viņa pameta ziņkāru un reizē bažīgu skatienu uz Pīka kungu.

- Jūs varat runāt viņa klātbūtnē. Viņš ir draugs, kolēģis no Anglijas, kas atbraucis pavadīt dažas dienas kopā ar mani.

Viņa pasveicināja Skotlendjarda inspektoru kā īsta sabiedrības dāma un nopūtās, pārlaizdama skatienu komisāra druknajam augumam.

- Esmu mainījies, vai ne?

4. nodaļa Žinetas saderināšanās

Bija dīvaini noskatīties, ka viņa sakautrējas un savelk kleitu ciešāk ap ceļgaliem, jo trepes bija stāvas un Megrē kāpa no aizmugures.

Šķirstā viņa iegāja kā savās mājās un pilnīgi da-lir.ki pajautāja:

Vai tev, Pol, ir kāda istaba priekš manis?

Vajadzēs apmierināties ar mazo istabiņu blakus vminas istabai.

Tad viņa sacīja Megrē:

Vai jūs negribētu uz mirkli uzkāpt man līdzi, komisāra kungs?

Šādi vārdi varbūt skanētu divdomīgi mājā, ko viņa vadīja Nicā, bet te gan nē. Tomēr viņa pārprata Meg-ie saminstināšanos - tas joprojām mazliet koķetēja, negribēdams itin neko ar izmeklēšanu saistītu slēpt no Pīka kunga. Mirkli viņa pasmaidīja gandrīz profesionāli.

- Ziniet, es neesmu bīstama.

Skotlendjarda inspektors apbrīnojamā kārtā sāka runāt angliski - varbūt aiz smalkjūtības. Viņš franču kolēģim pateica tikai vienu vārdu:

-Please...

Zožo kāpa pa priekšu un nesa koferi. Viņai mugurā bija ļoti īsi svārciņi, un varēja redzēt rozā biksītes, kas aptvēra meitenes dibentiņu. Droši vien tieši tāpēc Žineta savilka svārkus ciešāk ap kājām.

Istabiņā, ja neskaita gultu, apsēsties varēja vienīgi uz krēsla ar salmu sēdekli, jo tā bija vismazākā istabiņa, ko slikti apgaismoja bēniņu lodziņš. Žineta noņēma cepuri, atviegloti nopūzdamās, atkrita uz gultas malas un uzreiz noāva kurpes ar ļoti augstiem papēžiem, sākdama berzēt zīda zeķēs ieautās kājas un sāpošos kāju pirkstus.

- Vai jūs nedusmojaties, ka lūdzu ienākt pie manis? Lejā nav iespējams sarunāties, un man nav dūšas staigāt. Paskatieties uz manām potītēm - tās ir pietūkušas. Jūs varat smēķēt savu pīpi, komisāra kungs.

Viņa nejutās īsti omulīgi. Varēja manīt, ka Žineta runā runāšanas dēļ, lai iegūtu laiku.

- Vai jūs ļoti uz mani dusmojaties?

Kaut gan Megrē saprata, ko jautājums nozīmē,

viņš ari gribēja iegūt laiku, jautādams:

- Par ko?

- Es ļoti labi zinu, ka jūtaties vīlies. Bet tā tomēr nav tik lielā mērā mana vaina. Pateicoties jums, es sanatorijā pavadīju sava mūža jaukākos gadus. Man nebija nekādu raižu. Viens ārsts bija jums mazliet līdzīgs un izturējās pret mani ļoti mīļi. Viņš man nesa grāmatas, un es cau dienu lasīju. Pirms nonācu tur, biju galīgi dumja. Bet tur, j ja es kaut ko nesapratu, viņš man paskaidroja. Vai jums j nevienas cigaretes nav? Nekas. Labāk ir, ja nesmēķēju...

Sanatorijā pavadīju piecus gadus, un man jau sāka likties, ka nodzīvošu tur visu mūžu. Man tas sagādāja prieku. Atšķirībā no citiem, man nemaz negribējās; doties prom.

Kad man pateica, ka esmu vesela, ticiet vai neticiet - jutos vairāk izbijusies nekā priecīga. No turienes, kur dzīvojām, varēja redzēt ieleju, ko gandrīz vienmēr klāja viegla migla, reizēm - biezi mākoņi, un man bija bail kāpt tur lejā. Man būtu gribējies palikt par slimniekkopēju, bet pietrūka vajadzīgo zināšanu, turklāt nebiju pietiekami spēcīga, lai strādātu par apkopēju vai izpalīdzi virtuvē.

Ko es tur būtu varējusi darīt? Biju pieradusi ēst

ii īsreiz dienā. Es zināju, ka pie Zistīnas to atradīšu.

- Kāpēc jūs šodien atbraucāt uz šejieni? - Megrē diezgan saltā balsī jautāja.

- Vai tad es nupat nepateicu? Vispirms aizbraucu 11/ Jeru. Es negribēju, ka nabaga Marselu apglabā bez neviena pavadītāja.

- Vai jūs viņu joprojām mīlējāt?

Viņa mazliet saviebās.

- Manuprāt, es viņu tiešām mīlēju, vai ne? Es par to ar jums daudz runāju toreiz, kad jūs pēc viņa apcietināšanas interesējāties par mani. Ziniet, viņš nebija slikts cilvēks. Patiesībā viņš bija vientiesis, es pat teiktu - biklais. Un tieši bikluma dēļ viņš gribēja rīkoties tāpat kā citi. Tikai viņš pārspīlēja. Tur, sanatorijā, es to visu sapratu.

- Un jūs pārstājāt viņu mīlēt?

- Es viņu vairs nemīlēju tādā veidā kā senāk. Es satiku citus cilvēkus. Es varēju salīdzināt. Doktors man palīdzēja saprast.

- Vai bijāt iemīlējusies doktorā?

Viņa mazliet nervozi iesmējās.

- Manuprāt, sanatorijās vienmēr vairāk vai mazāk iemīlas savā ārstā.

- Vai Marsels jums rakstīja?

- Laiku pa laikam.

- Vai viņš cerēja atsākt dzīvi kopā ar jums?

- Sākumā laikam gan. Tad arī viņš mainījās. Mēs abi mainījāmies katrs savā veidā. Viņš ļoti strauji novecoja, gandrīz vienā rāvienā. Es nezinu, vai jūs

esat viņu pēc tam redzējis. Agrāk viņš ļoti rūpēj

par savu ārieni, gribēja labi izskatīties. Viņš bija' lepns. Tas sākās tad, kad viņš nejauši nonāca Zilajā; krastā.

- Vai viņš jūs iekartoja pie Žistīnas un Emīla?

- Nē. Vārda pēc es Žistīnu pazinu. Es pati pie' viņas ierados. Viņa pieņēma mani izmēģināšanai par palidzi, jo es nekam citam vairs nederēju. Mani sana-j torijā trīsreiz operēja, un ķermenis ir vienās rētās.

- Es jums jautāju, kāpēc atbraucāt šodien.

Viņš neatlaidīgi atgriezās pie šī jautājuma.

- Kad uzzināju, ka lietu izmeklēsiet jūs, es nodo-;ļ māju, ka atcerēsieties mani un liksiet mani meklēt, j Tas prasītu laiku.

- Cik sapratu, pēc iznākšanas no sanatorijas jums vairs nebija attiecību ar Marselu, bet jūs viņam sūtījāt naudu?

- Reizēm. Man gribējās, lai viņam arī dažreiz iet ļ vieglāk. Viņš neko neteica, bet dažkārt viņam klājās ! ļoti grūti.

- Vai viņš jums to sacīja?

- Viņš apgalvoja, ka ir neveiksminieks, ka nav^1] spējis kļūt pat par īstu nelieti.

- Vai to viņš jums teica Nicā?

- Viņš nekad nav nācis pie manis uz Sirēnām. Viņš zināja, ka tas ir aizliegts?

-Te?

-Jā.

- Vai jūs bieži braucat uz Porkerolu?

- Gandrīz katru mēnesi. Žistīna tagad ir pārāk ve- j

ca, lai pati pārlūkotu savus namus, un Emīla kungam nekad nav paticis ceļot.

- Vai jūs atpmetaties te, Šķirstā?

- Vienmēr.

- Kāpēc Zistīna jums neierāda istabu savā mājā? Villa ir diezgan liela.

- Viņa nekad neļauj sievietēm nakšņot zem sava jumta.

Viņš juta, ka tuvojas vārīgam punktam, bet Zineta vēl īsti nepadevās.

- Vai viņa baidījās dēla dēļ? - viņš jokoja, aizsmēķēdams jaunu pīpi.

- Tas var likties jocīgi, un tomēr tā ir taisnība. Viņa vienmēr ir likusi Emīla kungam dzīvot ciešā uzraudzībā, un tāpēc viņš pēc rakstura ir drīzāk sieviete nekā vīrietis. Viņa gados māte pret dēlu izturas gluži kā pret bērnu. Viņš neko nedrīkst darīt bez atļaujas.

- Vai viņam patīk sievietes?

- Drīzāk viņš no tām baidās. Es gribu sacīt -baidās no sievietēm vispār. Viņu tas neinteresē, vai saprotat? Viņš pavada laiku, sevi apčubinādams, dzerdams zāles un lasīdams medicīnas grāmatas.

- Un vēl, Žineta?

- Ko jūs gribat jautāt?

- Kāpēc jūs šodien atbraucāt?

- Es jums jau atbildēju. ^

-Nē.

- Es iedomājos, ka jūs interesēsieties par Emīlu un viņa māti.

- Precizējiet.

- Jūs neesat tāds kā citi policisti, un tomēr! Ja no tiek kas slikts, vienmēr tur aizdomās zināmu aprinduj cilvēkus.

- Un jūs gribat man pasacīt, ka Emīla kungam navļ nekāda sakara ar Marsela nāvi?

- Es gribētu jums izskaidrot...

- Ko izskaidrot?

- Mēs ar Marselu palikām labi draugi, bet vair nebija runas par kopdzīvi. Viņam tas ne prātā nenāca Manuprāt, viņš to arī nevēlējās. Vai jūs saprotat?“] Viņam bija iepatikusies tāda dzīve, kādu viņš dzīve ja. Viņam nebija nekāda sakara ar profesionāļiem.! Re, re! Es nupat pamanīju Šarlo...

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Esmu viņu te vairākas reizes sastapusi. Mēs pa esam ēduši pie viena galda. Viņš man ir gādājisļ sievietes.

- Vai jūs domājāt, ka viņš šodien varētu būt^ Porkerolā?

- Nē. Zvēru, ka runāju taisnību. Mani mulsina jū- j su izjautāšanas veids. Senāk jūs man uzticējāties, j Tiesa gan, es vairs neiedvešu līdzcietību, vai ne? Es pat neesmu slima ar tuberkulozi!

- Vai jūs pelnāt daudz?

- Ne tik daudz, kā varētu domāt. Žistīna ir ļoti j sīkstulīga. Dēls arī. Tiesa, man nekā netrūkst. Es pat; mazliet krāju, bet ne tik daudz, lai varētu kļūt par rantjē.

- Jūs man stāstījāt par Marselu.

- Es vairs neatceros, ko sacīju. Ak jā! Kā lai jums i/.skaidro? Kad jūs viņu pazināt, viņš pūlējās tēlot nikno. Parīzē viņš apmeklēja bārus, kur sastapās tādi cilvēki kā Šarlo un pat slepkavas. Viņš gribēja izskauties tiem līdzīgs, un viņi Marselu neņēma par pilnu...

- Vārdu sakot, viņš bija puskoka lēcējs.

- Nu, lai kā, tas viņam pārgāja. Viņš ar tādiem ļaudīm vairs nesatikās, dzīvoja savā laivā vai būdā. Viņš vienmēr atrada kādu iespēju sagādāt dzeramo. Viņš daudz dzēra. Mani naudas sūtījumi viņam palīdzēja. Es zinu, kas tiek domāts, ja nogalina tādu cilvēku, kāds bija viņš...

- Kas tad?

- Jūs arī zināt. Uzskata, ka tas ir notikums profesionāļu aprindās, rēķinu kārtošana vai atriebība. Bet šis nav tāds gadījums.

- Vai tas bija galvenais, ko jūs man gribējāt pasacīt?

- Jau labu brīdi esmu zaudējusi domu pavedienu. Jūs tik ļoti esat mainījies! Es atvainojos. Es nerunāju par izskatu...

Viņš neviļus pasmaidīja par sievietes apjukumu.

- Senāk pat savā kabinetā Orfēvras krastmalā jūs neatgādinājāt policistu.

- Vai jūs ļoti baidāties, ka es turēšu aizdomās profesionāļus? Vai jūs nejauši neesat iemīlējusies Šarlo?

- Nekādā gadījumā. Pēc visām operācijām, ko esmu pārcietusi, man būtu ļoti grūti vēl kādā iemīlēties.

Es vairs nemaz neesmu sieviete, ja gribat zināt. Un Sarlo mani neinteresē vairāk kā citi.

- Tagad pasakiet pārējo.

- Kāpēc jūs domājat, ka man vēl kaut kas ir sakāms? Es dodu goda vārdu, ka nezinu, kurš nogalinājis nabaga Marselu.

- Bet jūs zināt, kas viņu nav nogalinājis.

-Jā.

- Jūs zināt, uz ko var krist manas aizdomas.

- Galu galā jūs drīzumā to uzzināsiet, ja vēl neesat uzzinājis. Es jums to būtu pasacījusi jau pašā sākumā, ja jūs mani tik vēsi neiztaujātu. Man jāprecas ar Emīla kungu!

-Kad?

- Kad Zistīna nomirs.

- Kāpēc jums jāgaida, kad viņas vairs nebūs?

- Es atkārtoju: viņa ir greizsirdīga uz visām sievietēm. Tikai tāpēc viņš nav apprecējies, un neviens nav manījis arī mīļāko. Ja mēneša laikā viņam vajadzēja sievieti, viņa pati izraudzījās vismazāk bīstamo un galu galā pat sāka dot viņam padomus. Tagad tas pārgājis.

- Kam?

- Viņam, pie joda!

- Un tomēr viņš domā precēties?

- Tāpēc, ka viņam briesmīgi bail palikt vienam. Kamēr māte dzīva, viņš jūtas mierīgs. Viņa apčubina dēlu kā zīdaini. Bet viņa vairs ilgi nedzīvos. Augstākais - gadu.

- Vai to teicis ārsts?

Viņai ir vēzis, un viņa ir pārāk veca, lai izturētu operāciju. Vairākas reizes dienā viņai uznāk elpas n tikuma lēkmes, viņa baidās pakustēties, it kā katra kusība varētu būt liktenīga...

- Un tāpēc viņš piedāvāja jums precēties?

- Jā. Viņš ir pārliecinājies, ka esmu pietiekami vesela, lai viņu koptu. Viņš pat lika, lai mani pārbauda vairāki ārsti. Nav vērts sacīt, ka Žistīna par to nekā nezina, jo citādi viņa jau sen būtu mani padzinusi.

- Un Marsels?

- Viņam es to pateicu.

- Kā viņš reaģēja?

- Nekā. Viņaprāt, es daru prātīgi, nodrošinādama savas vecumdienas. Man likās, viņam bija patīkami, ka pārcelšos uz dzīvi te.

- Vai Emīla kungs nebija greizsirdīgs uz Marselu?

- Kāpēc lai viņš būtu greizsirdīgs? Es taču jums sacīju, ka starp mums nekā vairs nebija.

- Vārdu sakot, tieši to jūs man gribējāt pasacīt?

- Es iedomājos par visiem pieņēmumiem, ko jūs izdarīsiet un kas neatbilst īstenībai.

- Piemēram, ka Marsels būtu varējis šantažēt Emīla kungu, un tas, lai atbrīvotos...

- Marsels nešantažēja nevienu, un Emīla kungs drīzāk nomirtu badā, nekā nokautu cāli.

-Jūs, protams, pēdējās dienas neesat bijusi salā?

- Par to viegli pārliecināties.

- Vai tāpēc, ka neesat atstājusi namu Nicā? Tas ir lielisks alibi.

- Vai man būtu vajadzīgs alibi?

- Kā jau jūs nesen sacījāt, es runāju kā policists. Marsels, par spīti visam, varēja jums sagādāt neērtības. It sevišķi tāpēc, ka Emīla kungs ir trekns kumoss, ļoti trekns kumoss. Pieņemot, ka viņš jūs apprec, mirstot viņš jums atstās tiešām ievērojamu bagātību.

- Jā, diezgan ievērojamu! Tagad es domāju, vai esmu prātīgi rīkojusies, braukdama šurp. Man ne prātā neienāca, ka jūs ar mani runāsiet tā. Es jums visu izstāstīju no tīras sirds.

Viņai acis spīdēja, it kā viņa pūlētos aizturēt asaras, un Megrē vēroja novecojušu, slikti nosmiņķētu un bērnišķīgi saviebtu seju.

- Jūs darīsiet, ko gribēsiet. Es nezinu, kas nogalinājis Marselu. Tā ir īsta katastrofa.

- Sevišķi viņam.

- Jā, viņam ari. Bet viņš tagad ir mierīgs. Vai jūs mani apcietināsiet?

Viņa to teica, it kā smaidīdama, kaut arī varēja manīt bažas - nopietnākas, nekā tā gribēja izrādīt.

- Šobrīd man tāda nodoma nav.

- Vai rīt no rīta varēšu braukt uz apbedīšanu? Ja vēlaties, tūlīt pēc tam atgriezīšos. Vajag tikai atsūtīt man pretī laivu uz Zjēnas ragu.

- Varbūt.

- Vai Žistīnai nestāstīsiet?

- Ja vien neradīsies spiedīga vajadzība, es nezinu, kāpēc lai to darītu.

- Vai dusmojaties uz mani?

Nē jel.

Dusmojaties gan. To es jutu uzreiz, pirms nokāpu no Kormorāna, līdzko jūs ieraudzīju. Es jūs tūlīt pa/jnu. Mani tas aizkustināja, jo atcerējos veselu dzīves posmu.

- Posmu, ko tagad nožēlojat?

- Iespējams. Es nezinu. Reizēm man ienāk prātā ladas domas.

Viņa nopūzdamās piecēlās, neuzaujot kurpes. (Jrihējās palaist vaļīgāk korseti, tāpēc viņa gaidīja komisāra aiziešanu.

- Jūs darīsiet, ko gribēsiet, - viņa beidzot teica, kad viņš sniedzās pēc durvju roktura.

Un viņam mazliet sažņaudzās sirds, atstājot viņu -vientuļu, novecojušu, bažīgu - mazā istabiņā, kur iespīdēja rietoša saule, iekrāsojot tapetes un gultas pārsegu sārtus kā krāšļus.

*

- Glāzi baltvīna, Megrē kungs!?

Piepeši viņš bija nonācis troksnī un kustībā. Bumbotāji, pabeiguši laukumā partiju, ielenca bāru, ļoti skaļi runādami ar izteiktu akcentu. Kādā ēdamzāles stūrī pie loga Pīka kungs sēdēja pretī Džefam de Grē-fam, un abi vīrieši bija iegrimuši šaha partijā.

Blakus uz dīvāniņa sēdēja Anna un smēķēja cigareti garā iemutī. Viņa bija ģērbusies mazā katūna kleitiņā, zem kuras, kā varēja manīt, meitene bija tikpat kaila kā zem pareo. Viņai bija smagnēja, ārkārtīgi sievišķīga miesa, kas tik ļoti šķita radīta glāstiem, ka neviļus uzvilnīja vēlēšanās iztēloties viņu gultā.

De Grēfs bija uzvilcis pelēkas flaneļa bikses un baltzili svītrotu adītu jūrnieka kreklu. Kājās viņam bija teniskurpes ar virvju zolēm kā gandrīz visiem saliniekiem, un tas bija pirmais priekšmets, ko nopirka ļoti korektais Pīka kungs.

Megrē ar skatienu meklēja inspektoru, bet nevarēja to ieraudzīt. Viņš nevarēja nepieņemt glāzi baltvīna, ko Pols pastūma uz viņa pusi, un ļaudis pie bāra saspiedās, lai dotu komisāram vietu.

- Nu, kā klājas, komisār?

Viņu uzrunāja, un viņš zināja, ka drīz ledus būs salauzts. Droši vien salinieki jau kopš rīta to vien gaidīja, kā šo brīdi, lai iepazītos ar Megrē? Viņu bija diezgan daudz, vismaz desmit, lielākoties zvejnieku drēbēs. Divi vai trīs izskatījās vairāk pēc pilsoņiem, tie droši vien bija sīki rantjē.

Jo ļaunāk - lai Pīks domā, ko grib. Vajadzēja dzert.

- Vai jums garšo mūsu salas vīns?

- Ļoti.

- Bet avīzēs raksta, ka jūs dzerot tikai alu. Mar-selēns gan sacīja, ka tā nav taisnība, ka jūs neklīrē-jaties, ieraudzījis kalvadosa pudeli. Nabaga Marse-lēns! Uz jūsu veselību, komisār!

Viesnīcnieks Pols, zinādams, kā tādas lietas notiek, paturēja pudeli rokā.

- Vai taisnība, ka viņš bija jūsu draugs?

Es savulaik viņu tiešām pazinu. Viņš nebija slikts puisis.

Nekādā ziņā. Vai ari tas taisnība, ko raksta avīzes, - ka viņš dzimis Havrā?

- Kā tad.

- Ar tādu akcentu?

- Kad es pirms piecpadsmit gadiem viņu pazinu, viņam nebija akcenta.

- Vai dzirdi, Titēn? Ko es tev teicu?

Četras reizes... Piecas reizes... un vārdi, ko i/ineta uz labu laimi, tāpat vien, gluži kā bērni, kas met gaisā bumbu.

- Ko jūs šovakar gribētu ēst, komisār? Protams, ir /ivju vira. Bet varbūt jums zivju vira negaršo?

Viņš apgalvoja, ka zivju vira viņam liekas lielākais gardums pasaulē, un visi bija sajūsmināti. Tas nebija īstais bridis iepazīties ar visiem, kas stāvēja apkārt un veidoja diezgan nenosakāmu pūli.

- Vai jums garšo ari pastiss - īstais, tas, kurš aizliegts? Visiem pa pastisam, Pol! Bet jā! Komisārs neko neteiks...

Šarlo bija apsēdies terasē, viņam priekšā stāvēja tieši pastiss, un viņš lasīja avīzi.

- Vai jums jau ir kāda ideja?

- Par ko?

- Nu, par slepkavu! Morēns Barbī, kuram ir septiņdesmit septiņi gadi, kurš salā dzimis un nav to atstājis septiņdesmit septiņus gadus, apgalvo, ka neko līdzīgu savā mūžā neesot dzirdējis. Te daži cilvēki ir noslīcinājušies. Noslīcināties mēģināja kāda sieviete

no ziemeļiem - tas bija pirms pieciem vai sešiem gadiem. Viens itāliešu matrozis strīda laikā iedūra ar nazi Batistam rokā. Bet te nekad nav pastrādāts neviens noziegums, komisār! Pat ļaunie te kļūst maigi kā jēri.

Visi smējās, mēģināja runāt vienalga ko, saskandināt ar slaveno komisāru.

- Jūs to visu labāk sapratīsiet, kad būsiet te pavadījis vairākas dienas. Jums noteikti vajadzētu atbraukt atvaļinājumā kopā ar sievu. Jums iemācītu spēlēt bumbu spēli. Vai ne, Kazimir? Kazimirs pagājušajā gadā uzvarēja Petit Provençal konkursā, un jūs jau nu gan saprotat, ko tas nozīmē.

Baznīca laukuma otrā pusē, kas nupat vēl bija sārta, kļuva violeta; debesis lēnām ieguva bāli zaļu nokrāsu, un cilvēki gāja prom cits pēc cita; laiku pa laikam varēja dzirdēt spalgu sievietes balsi, kas tālumā sauca:

- Ei, Zil, zupa ir galdā!

Vai arī kāds mazs zēns braši atnāca pakaļ tēvam un aizveda to pie rokas.

- Nu, vai nesaspēlēsim kādu partiju?

- Ir jau pārāk vēls.

Komisāram paskaidroja, ka pēc bumbu spēles partijas tiek spēlēta kāršu partija, bet šoreiz viņa dēļ tā nav notikusi. Kormorīina matrozis, mēms milzis basām kājām, smaidīja komisāram, atiezis zobus, un laiku pa laikam, pastiepdams glāzi, dīvaini iegrudzi-nājās, it kā sacītu: “Uz jūsu veselību!”

Vai vakariņas ēdīsiet tūlīt?

Vai inspektoru neesat redzējis?

Viņš izgāja, kad bijāt augšā. Viņš nekā neteica. 1.1 viņš paradis. Viņš ir apbrīnojams! Trijās dienās, kamēr okšķerē pa salu, viņš par visām ģimenēm uzzināms gandrīz tikpat daudz, cik zinu es.

Megrē ievēroja, ka de Grēfi ir aizgājuši un anglis viens pats sēž pie šaha dēlīša.

- Mēs ēdīsim pēc pusstundas, - viņš sacīja.

Pols, rādīdams uz Skotlendjarda inspektoru, klusam jautāja:

- Vai jums liekas, ka viņam garšo mūsu ēdieni?

Pēc dažām minūtēm Megrē kopā ar kolēģi jau gā-

|a uz ostas pusi. Viņi pie tā jau bija pieraduši. Saule bija norietējusi, un gaisā jautās brīnumains atslābums. Trokšņi šķita citādi. Tagad varēja dzirdēt vieglu ūdens čalu gar mola akmeņiem, un akmeņi bi-|a ieguvuši vēsāku pelēko toni, tie izskatījās pēc klin-tīm. Zaļums šķita tumšāks, gandrīz melns, noslēpumains, un torpēdkuģis ar lielu, baltu numuru uz korpusa klusām slīdēja uz selgas pusi ātrumā, kas likās reibinošs.

- Es viņu pievārēju godīgā cīņā, - Pīka kungs vispirms sacīja. - Viņš ir ļoti spēcīgs spēlētājs, ļoti savaldīgs.

- Vai viņš jums piedāvāja spēli?

- Es paņēmu šahu, lai pavingrinātos (viņš nepie-metināja - “kamēr jūs bijāt Žinetas istabā”), necerēdams uz partneri. Viņš apsēdās pie blakus gadiņa kopā ar meiteni, un pēc veida, kā viņš skatījās uz figūrām, nopratu, ka viņš grib mēroties spēkiem mani.

Pēc tam iestājās ilgs klusums, abi vīrieši gāja ga piestātni. Blakus baltajai jahtai bija pavisam ma jahta, kurai aizmugurē varēja izlasīt uzrakstu: Mikzieds.

Tas bija de Grēfa kuģītis, un pāris bija uz tā. Kajīti dega gaisma - telpa bija tieši tik plata, ka tur varēja uzturēties divi cilvēki, bet nebija iespējams izslietie visā augumā. Šķindēja trauki un karotes. Tur ēda.

Kad policisti bija pagājuši garām jahtai, Pil kungs atkal ierunājās - lēnām, ar parasto precizitāti.

- Viņš ir tipisks puisis, kādus kārtīgās ģimenē nevar ciest. Pie jums Francijā tādu gan laikam nav daudz.

Megrē jutās ļoti pārsteigts, jo tā bija pirmā reiz kopš viņu pazīšanās, kad kolēģis izteica kādu vis* pārīgu domu. Pika kungs pats par to jutās neērti^ likās, ka viņš nokaunas.

- Kāpēc jūs domājat, ka pie mums Francijā tādai) nav?

- Es domāju - tieši tādas sugas.

Viņš sāka rūpīgi meklēt vārdus, stāvēdams mola|

galā pretī kalniem, ko varēja saredzēt uz kontinen-ļ ta.

- Manuprāt, pie jums dēls no labas ģimenes var j darīt muļķības, kā jūs sakāt, dzīvot plaši, šķiest' naudu par sievietēm, automobiļiem vai spēlēt kazino. Vai jūsu pazudušie dēli spēlē šahu? Es šaubos. Vai viņi lasa Kantu, Šopenhaueru, Nīči un Kirkegāru?

Ir. nav iedomājams, vai ne? Viņi vienīgi grib dzīvot savu dzīvi, nesagaidot vecāku mantojumu.

Viņi atspiedās pie mūra, kas norobežoja liedagu, un mierīgo ūdens līmeni reizēm sakustināja kāda zivs, kas plunkšķēdama izlēca no ūdens.

De Grēfs nepieder pie šīs pazudušo dēlu kategorijas. Man pat neliekas, ka viņš gribētu iegūt naudu. Viņš ir gandrīz tīrs anarhists. Viņš saceļas pret vi-«u, ko pazīst, kas. viņam mācīts, pret augsto ierēdni -ievu, pret pilsonisko māti, pret savu pilsētu un savas zemes tikumiem.

Viņš apklusa, gandrīz nosarkdams.

- Es atvainojos...

- Lūdzu, turpiniet!

- Mēs abi pārmijām tikai dažus teikumus, bet man likās, ka saprotu, jo manā zemē ir daudz tādu jaunu cilvēku kā viņš - tādi laikam ir visās zemēs ar stingru morāli. Tāpēc man liekas, ka šīs pasugas cilvēku I rancijā nevarētu būt sevišķi daudz. Te nav tādas liekulības. Varbūt tās nav pietiekami daudz.

Vai tas bija mājiens uz vidi, kādā viņi mīcījās kopš atbraukšanas, uz Emīla kungu, Šarlo un Zinetu, kuri dzīvoja starp citiem un netika nosodīti?

Megrē jutās mazliet bažīgs, mazliet saspringts, viņam gribējās aizstāvēties, kaut neviens neuzbruka.

- Protestēdami, - Pīka kungs turpināja, - šie jaunie cilvēki noraida visu - gan labo, gan slikto. Redziet - viņš nolaupa ģimenei mazu meiteni. Viņa ir patīkama, ļoti iekārojama. Un tomēr es nedomāju, ka viņš to izdarījis tāpēc, ka ļoti iekārojis. Viņa piederējusi pie labas ģimenes, tā bija meitene, kas svētd nās apmeklēja dievkalpojumus kopā ar māti. Tāp ka viņas tēvs droši vien ir ļoti bargs un pilsonisk domājošs kungs. Un ari tāpēc, ka nolaupot viņš ļc riskēja. Vai varbūt es maldos?

- Nedomāju vis.

- Ir cilvēki, kuri tirā un elegantā apkārtnē izjūt va jadzību visu piemēslot. De Grēfs jūt nepieciešamīb piemēslot savu dzīvi, piemēslot vienalga ko. Un aptraipīt savu draudzeni.

Šoreiz Megrē jutās galīgi pārsteigts. Viņš bija pakaļas, kā mēdz teikt, jo saprata, ka Pīka kung^ domā par to pašu, ko viņš. Kad de Grēfs atzinās, vairākkārt ir bijis uz North Star, viņam uzreiz ienāc prātā, ka viņš tur gājis ne tikai dzert, ka starp abier pāriem pastāv intīmākas un slepenākas attiecības.

- Tie ir ļoti bīstami puiši, - Pīka kungs secināja.

Un viņš vēl piemetināja:

- Varbūt viņi ir arī ļoti nelaimīgi?

Pēc tam, acīmredzot tāpēc, ka klusums šķita pāri

svinīgs, viņš vieglākā tonī turpināja:

- Vai zināt, ka viņš nevainojami runā angliski?^ Viņam nav pat akcenta. Es nemaz nebrīnītos, ja izrādītos, ka viņš beidzis kādu no mūsu slavenajām koledžām.

Bija pienācis vakariņu laiks. Pusstunda bija pagā-! jusi jau pirms laba brīža. Bija gandrīz pilnīgi tumšs, un laivas ostā šūpojās jūras elpas ritmā. Megrē iztukšoja pīpi, sizdams pret papēdi, un lāgā nezināja, vai piebāzt jaunu, vai nē. Garāmejot viņš cieši noskatīja holandiešu nožēlojami mazo jahtu.

Vai Pīka kungs bija runājis tāpat vien - runāšana. pēc? Vai arī viņš savā ziņā gribēja nodot vēstī-ļuinu?

I'o bija grūti, pat neiespējami uzzināt. Viņa franču valoda bija nevainojama, pārāk nevainojama, un lotnēr abi vīrieši nerunāja vienā valodā, viņu domas mnadzeņu labirintos negāja vienus ceļus.

- Tie ir ļoti bīstami puiši, - Skotlendjarda inspek-lors bija uzsvēris.

Viņš, bez šaubām, ne vismazākajā mērā nebūtu gribējis kaut mazmazlietiņ iejaukties Megrē vadītajā i/mcklēšanā. Viņš nejautāja, kas noticis Zinetas istabā. Vai viņš iedomājās, ka kolēģis kaut ko slēpj, ka Megrē mēģina blēdīties? Vai, vēl ļaunāk, pēc tā, ko viņš tikko sacīja par franču tikumiem, viņš iedomājās, ka Megrē un Zineta...?

Komisārs norūca:

- Viņa man paziņoja, ka ir saderinājusies ar Emīla kungu. Tam jāpaliek noslēpumā, jo vecā Žistīna pūlētos to nepieļaut pat pēc nāves.

Viņš apzinājās, ka salīdzinājumā ar Pīka kunga skaidrajiem teikumiem viņa teiktais ir miglains un domas - vēl miglainākas.

Anglis savu sakāmo bija pateicis dažos vārdos. Pusstundu pavadījis kopā ar de Grēfu, viņš bija ieguvis noteiktu spriedumu ne tikai par šo cilvēku, bet par pasauli kopumā.

Megrē turpretī būtu grūti izteikt skaidri kaut vienu domu. Tas bija kaut kas pavisam cits. Viņš kaut ko nojauta. Viņš daudz ko nojauta - kā ik reizi izmek-

Iešanas sākumā bet nevarēja pateikt, kā ši migh beigu beigās noskaidrosies un izveidosies doma.

- Tā ir viena dīvaina meiča, - viņš tomēr sacīja.

Tas bija viss, ko viņš spēja pateikt par sievieti, ku-J ru savulaik bija saticis, kuras dzīvi pazina gandr pilnībā un kura ar viņu bija vaļsirdīgi runājusi.

Dīvaina meiča! Viņa savā ziņā komisāru valdzir ja un savā ziņā radīja vilšanos, kā pati ļoti labi nopra ta.

Varbūt vēlāk viņam radīsies skaidrs priekšstats pa Žinetu?

Bet Pika kungs pēc izspēlētas šaha partijas dažiem spēles laikā pārmītiem teikumiem bija pa matīgi izanalizējis sava partnera raksturu.

Vai tas nenozīmēja, ka anglis pirmajā raundā bij^ uzvarējis?

5. nodaļa Nakts “Šķirstā’

Sākumā, kaut viņam likās, ka jau ir aizmidzisj viņu nodarbināja smarža. Īstenībā bija vairākas smarļ žas. Galvenā, kas piemita mājai, sitās nāsīs uzreiz līdzko bija pārkāpts kafejnīcas slieksnis, un viņš toļ mēģināja noteikt jau no rīta, jo tā bija neparasta, pārsteidza ik reizi, kad viņš ienāca viesnīcā, un ik] reizi viņš sarauca degunu. Pamatā, protams, bija vīnsļ un mazliet anīss, tad vēl virtuves dvakas. Un, tā kā šī I bija dienvidnieku virtuve un tajā bija ķiploki, sarka-j

nie pipari, eļļa un safrāns, tā nesaderējās ar ieradumu.

Bet kāda jēga par to tik daudz gudrot? Viņš gulēja Īli/vērtām acīm un gribēja aizmigt. Nebija nozīmes atcerēties visus Marseļas vai Provansas restorānus, kur viņš bija ēdis - Parīzē vai citur. Smarža bija citāda, un tas bija viss. Viņam vajadzēja tikai gulēt, viņš bija pietiekami dzēris, lai ieslīgtu svina smagā miegā.

Vai, tikko apgūlies, viņš nevarēja aizmigt? Logs stāvēja vaļā, un komisāru ieinteresēja kāds troksnis; l>eigās viņš saprata, ka laukumā šalc lapas.

Ja labi gribēja, turienes smaržu varēja salīdzināt a to, kāda valdīja mazā bārā Kannās, kura īpašniece h i-ja kāda resnule, - tur viņš tolaik vadīja izmeklēšanu un bija pavadījis laiskas stundas.

Istabā valdošā smarža nelīdzinājās nekam. Kas bija matračos? Vai, tāpat kā Bretaņā, tos piebāza ar jūraszālēm, kas izplatīja jūras joda smaržu? Citi cilvēki bija gulējuši šajā gultā pirms viņa, un Megrē likās, ka reizēm viņš saož eļļu, ar kādu sievietes ieziežas pirms sauļošanās.

Viņš smagi pagriezās uz otriem sāniem. To viņš darīja vismaz desmito reizi, tad vēl kāds atvēra durvis un iegāja mazmājiņā. Tas nebija nekas neparasts, bet viņam šķita, ka staigā daudz vairāk cilvēku, nekā mājā ir. Tad viņš sāka skaitīt Šķirsta iemītniekus. Pols un viņa sieva gulēja mansardā, kurā varēja nokļūt pa stāvām kāpnītēm. Bet kur gulēja Žožo - to viņš nezināja. Katrā ziņā viņas istaba neatradās otrajā stāvā.

Ari viņai bija pašai sava smarža. Daļēji tā nāca i ieeļļotajiem matiem, daļēji no auguma un apģērba, i smarža bija slāpēta un reizē pikanta, diezgan pati*j kama. Kamēr viņš ar meiteni runāja, smarža izklied ja domas.

Tas bija vēl viens gadījums, kad Pīka kungs varēt domāt - Megrē blēdās. Pēc vakariņām komisārs uj mirkli iegāja savā istabā nomazgāt rokas un iztīr zobus. Durvis viņš atstāja atvērtas, un piepeši parā dījās Zožo, kaut Megrē nebija sadzirdējis pat visļ klusāko soļu troksni. Cik viņai varēja būt gadu? Seļj padsmit? Divdesmit? Meitenes skatienā jautās reiz apbrīns un bailes kā skuķēniem, kas izlūdzas auto grāfus pie teātru aktieru durvīm. Megrē atstāja uz viņu lielu iespaidu, jo bija slavens.

- Vai gribējāt kaut ko teikt, mazā?

Viņa aizvēra aiz sevis durvis, kas viņam nepatika

jo nekad nevarēja zināt, ko cilvēki nodomās. Viņš neaizmirsa, ka namā ir anglis.

- Tas ir sakarā ar Marselēnu, - viņa nosarkdar sacīja. - Vienu pēcpusdienu viņš ar mani runāja, ka bija ļoti piedzēries un gulēja uz kafejnīcas dīvāniņa.

Redz, kā! Arī nupat, kad Šķirsts bija tukšs, viņš 1 redzēja kādu guļam uz dīvāniņa ar avīzi uz sejas. Tā ļ tiešām bija tīkami vēsa vieta. Ir gan dīvains nams! Bet, kas attiecas uz smaržu...

- Man ienāca prātā, ka jums tas, iespējams, varētu noderēt. Viņš man sacīja - ja vien gribētu, varētu | dabūt veselu kaudzi.

- Kādu kaudzi?

- Naudas.

- Vai tas bija sen?

- Manuprāt, divas dienas, pirms tas notika.

- Vai kafejnīcā neviena cita nebija?

- Es biju viena un spodrināju leti.

- Vai jūs kādam esat to teikusi?

- Domāju, ka nē.

- Vai neko citu viņš nesacīja?

- Tikai tādus vārdus: “Bet ko gan es ar to darītu, mīļā Žožo? Te tāpat ir labi.”

- Vai viņš nekad nav jums parādījis sevišķu uzmanību, izteicis piedāvājumus?

-Nē.

- Un citi?

- Gandrīz visi.

- Vai tad, kad Žineta bija te - jo viņa taču ieradās gandrīz katru mēnesi, vai ne? - vai Marselēns nekad negāja pie viņas istabā?

- Noteikti nē. Viņš pret Žinetu izturējās ar cieņu.

- Vai ar jums, Žožo, var runāt kā ar pieaugušu cilvēku?

- Man, ziniet, ir deviņpadsmit gadu.

- Labi. Sakiet, lūdzu, vai Marselēnam pa laikam bija attiecības ar sievietēm?

- Protams.

- Vai salā?

- Pirmām kārtām - ar Ņinu. Tā ir mana māsīca. Viņa to dara ar kuru katru. Viņa nespēj pretoties.

- Vai tas notika viņa laivā?

- Vienalga kur. Un vēl ar Lambēra atraitni, kurai

pieder kafejnīca otrā pusē laukumam. Reizēm viņš tur pavadīja nakti. Dažreiz, kad zvejoja, nesa atraitnei zivis. Tagad, kad viņš miris, laikam varu teikt: Marselēns zivis spridzināja ar dinamītu.

- Vai nekad nav bijis runas par to, ka viņš Lam-bēra atraitni varētu apprecēt?

- Man gan neliekas, ka viņa gribētu vēlreiz precēties.

Un Zožo smaids liecināja, ka Lambēra atraitne nav nekāda parasta sieviete.

- Vai tas ir viss, Zožo?

- Jā. Labāk būs, ja iešu lejā.

Arī Zineta negulēja. Viņas gulta bija blakus istabā tieši aiz šķērssienas, un Megrē likās, ka dzird sievietes elpu. Tas viņu traucēja, jo, pusmiegā grozoties, viņš reizēm atsitās pret sienu ar elkoni, un Zineta droši vien ik reizi satrūkās.

Viņa ļoti vēlu aizgāja gulēt. Ko gan viņa varēja darīt? Vai nodarbojās ar skaistumkopšanu? Klusums blakus istabā bija tik dziļš, ka Megrē brīžiem prātoja, vai viņa neraksta. Jo vairāk tāpēc, ka palodze bija pārāk augsta, lai viņa stāvētu pie loga un elpotu svaigu gaisu.

Jā, un šī smarža... Tā gluži vienkārši bija Porke-rolas smarža. Daļēji viņš to nesen bija ieelpojis piestātnes malā kopā ar Pīka kungu. Bija strāvas, ko izgaroja dienas saules pārkarsētais ūdens, un citas, kas nāca no zemes kopā ar vējpūtu. Vai tad laukums nebija apstādīts ar eikaliptiem? Un salā droši vien bija arī citi smaržīgi augi.

Kas tur atkal gāja pa koridoru? Vai Pīka kungs? Tā bija trešā reize. Varbūt Pola neierastā virtuve bija sabojājusi viņam vēderu?

Pīka kungs bija daudz dzēris. Vai to viņš darīja tāpēc, ka patika, vai tāpēc, ka citādi nevarēja rīkoties? Katrā ziņā viņam garšoja šampanietis. Megrē nekad nebūtu ienācis prātā piedāvāt kolēģim šo dzērienu. Kopā ar majoru viņš to dzēra visu vakaru. Abi vīrieši sapratās tik ātri, it kā būtu bijuši pazīstami vienmēr. Viņi iekārtojās stūrī. Zožo kā pašu par sevi saprotamu aiznesa viņiem šampanieti.

Belams to dzēra nevis no pokāliem, bet no lielām glāzēm kā alu. Viņš bija tik nevainojams, ka atgādināja zīmējumu no Punch - ar sudrabaini sirmiem matiem, sārtu sejas krāsu, lielām, ūdeņainām, gaišām acīm un milzīgu cigāru mutē.

Tas bija septiņdesmit, septiņdesmit divus gadus vecs bērns ar šķelmīgi dzirkstošām acīm. Viņa balss

- droši vien cigāru un šampanieša dēļ - likās piesmakuši. Pat pēc vairāku pudeļu iztukšošanas viņš saglabāja aizkustinošu cienīgumu.

- Es gribētu jūs iepazīstināt ar majoru Belamu, -kādā brīdī teica Pīka kungs. - Izrādās, ka esam mācījušies vienā koledžā.

Protams, ne jau vienā laikā, pat ne vienā desmitgadē. Bet varēja manīt, ka tas abus iepriecina. Majors komisāru sauca par Megreta kungu.

Laiku pa laikam viņš deva Žožo vai Polam tikko manāmu zīmi, un ar to pietika, lai galdā tiktu celta vēl viena pudele šampanieša. Citreiz Zožo pēc kādas zīmes noprata, ka jāpiepilda glāze un jāaiznes kādam zālē sēdošajam.

Tas varētu likties augstprātīgi. Bet majors to darīja tik sirsnīgi, tik vientiesīgi, ka neviens nejutās neērti. Viņš rīkojās gandrīz tā, it kā izdalītu atzinības apliecinājumus. Kad glāzi saņēma tas, kam tā bija domāta, majors pacēla savu un pa gabalu klusēdams rādīja, ka dzer uz viesa veselību.

Šampanieti saņēma gandrīz visi. Šarlo turpat vai visu vakaru noņēmās ar laimes aku. Vispirms viņš pievērsās automātam, kurā vajadzēja mest sū, un tur viņš varēja atļauties mest, cik vien gribēja, jo galu galā naudu pats saņēma atpakaļ. Laikam jau arī laimes aka piederēja viņam. Viņš ieslidināja spraugā monētu, tad ļoti uzmanīgi grozīja pogu, ar kuru vadīja mazās, hromētās knaibles uz cigarešu etviju dažu sū vērtībā vai pīpi, vai lētu portfeli.

Vai Zineta negulēja tāpēc, ka bija nobažījusies? Vai Megrē pret viņu bija izturējies pārāk bargi? Jā, istabā viņš tiešām bija bargs. Bet ne jau tāpēc, ka jutās vīlies, kā varētu domāt. Vai viņa noticēja, ka komisārs ir tik skarbs tāpēc, ka viņā vīlies?

Žēlsirdīgā samarieša tēlošana vienmēr ir smieklīga. Viņš to pievāca Ternu laukumā un aizsūtīja uz sanatoriju. Viņš nekad nebija domājis, ka glābj kādu dvēseli, ka izrauj meiču no zaņķa.

Kāds cits, kas bija līdzīgs Megrē, savukārt nodarbojās ar Žinetu: tas bija sanatorijas ārsts. Vai tas uz kaut ko cerēja?

Viņa bija kļuvusi par to, par ko bija kļuvusi. Tas attiecās uz viņu pašu. Viņam nebija nekāda iemesla dusmoties vai justies sarūgtinātam.

Viņš bija bargs nepieciešamības dēļ, jo šādas sievietes, pat vislabākās no tām, melo tikpat dabiski kā elpo, reizēm pat tad, ja nav nekādas nepieciešamības un nekāda iemesla. Un viņa vēl nebija pateikusi visu, par to komisārs bija pārliecināts. Tas bija tik patiesi, ka viņa nespēja aizmigt. Kaut kas viņu mocīja.

Vienreiz viņa piecēlās. Viņš dzirdēja soļus uz istabas grīdas. Vai tikai viņa nenāks aprunāties? Tas nemaz nelikās tik neiespējami, un Megrē tam gatavojās, domāja, kā ātrumā uzvilks bikses, ko bija nometis uz paklājiņa.

Viņa neieradās. Varēja dzirdēt nošķindam glāzi. Viņai slāpa. Vai arī viņa iedzēra kādu miegazāļu tableti.

Viņš bija izdzēris tikai glāzi šampanieša. Pārējo laiku viņš dzēra galvenokārt vīnu, un pēc tam -Dievs vien zina kāpēc - anīsa liķieri.

Kurš pasūtīja anīsa liķieri? Ak jā, tas bija zobārsts. Pareizāk sakot - kādreizējais zobārsts, kura vārdu Megrē nespēja atcerēties. Vēl viens fenomens. Salā bija tikai fenomeni, vismaz Šķirstā. Bet varbūt tieši viņiem bija taisnība, un muļķīgi rīkojās citi cilvēki, tie, kas dzīvoja otrā pusē ūdenim?

Tas laikam bijis ļoti kārtīgs, ļoti elegants vīrietis, jo savulaik viņam piederējis kabinets vienā no lepnākajiem Bordo rajoniem, un Bordo iedzīvotāji mēdz būt ļoti prasīgi. Viņš Porkerolā ieradās nejauši, tikai pavadīt atvaļinājumu, un kopš tā laika bija aizbraucis tikai uz vienu nedēļu - tik ilgs laiks bija vajadzīgs, lai likvidētu zobārsta kabinetu.

Viņš nevalkāja cietinātu apkaklīti. Kāds no Morē-niem, zvejnieks, reizi mēnesī grieza viņam matus. Šo Morēnu sauca par Morēnu Frizieri. Bijušā zobārsta bārdas rugāji bija vismaz trīs dienas veci, un viņš vairs nekopa rokas, viņš vispār neko vairs nekopa, viņš neko ari nedarīja, tikai lasīja, sēdēdams šūpuļkrēslā savas verandas ēnā.

Viņš bija apprecējis salinieci, kura - varbūt savulaik bijusi skaista - ļoti drīz kļuva milzīgi resna; uz virslūpas viņai auga pūka un balss bija griezīga.

Viņš jutās laimīgs. Vismaz viņš tā apgalvoja. Mulsinošā pārliecībā viņš sacīja:

- Jūs redzēsiet! Ja jūs te zināmu laiku paliksiet, jūs būsiet pagalam tāpat kā visi citi. Un tad jūs prom vairs nebrauksiet.

Megrē zināja, ka dažās Klusā okeāna salās baltie tā nolaidās, galīgi pārvērtās par iedzimtajiem, kā tur mēdza sacīt, bet viņš nebija iedomājies, ka tas iespējams trīs jūdžu attālumā no Francijas krasta*

Ja viņš ar zobārstu runāja par kādu cilvēku, bijušais dakteris visus vērtēja tikai pēc pārvērtību pakāpes. Viņš to sauca par porkerolizēšanos.

Un doktors? Jo bija arī doktors, ko Megrē vēl nebija saticis, bet par kuru Lešā tika runājis. Porkeroli-zējies līdz kaulu smadzenēm, kā teica zobārsts.

- Jādomā, jūs esat draugi?

- Mēs itin nekad nesatiekamies. Tikai pa gabalu sasveicināmies.

Tiesa, kad doktors ieradās, viņam bija iemesli. Viņš bija ļoti slims un apmetās salā, lai ārstētos. Viņš bija vecpuisis. Viņš dzīvoja viens pats būdā puķu pilna dārza vidū un pats sevi apkopa. Pie viņa valdīja liela netīrība. Veselības dēļ viņš vakaros nekad negā-ja ārā, pat steidzamos gadījumos nē, un ziemā, ja j’adljās tiešām auksts laiks, kas gan notika reti, viņa balto degunu nemanīja pat nedēļām.

- Gan jūs redzēsiet! Gan redzēsiet! - zobārsts, sarakastiski smaidīdams, neatlaidās. - Un jūs jau tagad varat iedomāties, kas tas ir, ja vien paskatāties sev apkārt. Tikai ņemiet vērā, ka ik vakaru notiek viens un tas pats.

Un tā tiešām bija dīvaina aina. Tā nebija īsti kafejnīcas atmosfēra un nebija arī salona gaisotne. Cilvēku uzvedība visvairāk mudināja domāt par viesībām mākslinieka darbnīcā.

Visi cits citu pazina un neviens nejutās pārāks par citiem. Majors, kas bija beidzis slavenu Anglijas koledžu, izturējās kā līdzīgs pret līdzīgu ar tādu ostmalas žurku, kāds bija Marselēns, vai arī ar Sarlo.

Laiku pa laikam cilvēki mainīja vietu un sarunu biedru.

Sākumā Emīla kungs un Žineta mierīgi un klusi sēdēja pie viena galda netālu no kases gluži kā sen precējies pāris, kas stacijā gaida vilcienu. Emīla kungs bija pasūtījis parasto zāļu tēju, Žineta - zaļganu liķieri mazītiņā glāzītē.

Laikiem viņi pusbalsī pārmija kādu vārdu. Dzirdēt nevarēja neko. Varēja vienīgi redzēt kustamies viņu lūpas. Tad Žineta nopūzdamās piecēlās un aizgāja paņemt dambretes spēli plauktiņā zem fonogrāfa.

Viņi spēlēja. Nebija šaubu, ka tā varētu turpināties katru dienu - gadiem ilgi, ka cilvēki varētu novecot, nemainot vietu, nemēģinot darīt kaut ko citu kā vien to, ko patlaban darīja.

Nebija šaubu, ka pēc pieciem gadiem Megrē atrastu zobārstu pie tās pašas anīsa liķiera glāzītes ar tādu pašu smaidu - reizē nežēlīgu un gandarītu. Šarlo darbinātu spēli ar automāta kustībām, un nebija nekāda iemesla, lai tas kādā brīdī izbeigtos.

Abi saderinātie stumdīja dambretes kauliņus, ko pirms katra gājiena vēroja pārmērīgā nopietnībā, kamēr majors glāzi pēc glāzes tukšoja šampanieti, stāstīdams Pīka kungam visādus notikumus.

Neviens nekur nesteidzās. Šķiet, neviens nedomāja, ka reiz pienāks rītdiena. Ja Zožo nevajadzēja apkalpot klientus, viņa atbalstījās ar elkoņiem pret leti un domīgi raudzījās uz priekšu. Megrē vairākas reizes juta sev pievērsto skatienu, bet, līdzko pagrieza galvu, meitene raudzījās citur.

Viesnīcnieks Pols, joprojām ģērbies pavāra drēbēs, staigāja no galdiņa pie galdiņa, un katram izmaksāja pa glāzei. Tas viņam droši vien bija dārgs prieks, bet, jādomā, kaut kā jau viņš galus kopā savilka. Savukārt viesnīcnieka sieva, maza auguma blāvi blonda sieviete, viena pati bija iekārtojusies pie galda, kur noņēmās ar dienas rēķiniem.

- Tā notiek ik vakaru, - Lešā sacīja komisāram.

Un kur ir salinieki, es gribēju teikt - zvejnieki?

Viņi uz šejieni pēc vakariņām nenāk. Viņi pirms niausmas iet jūrā un agri liekas gulēt. Katrā ziņā vakaros viņi Šķirstā nav redzami. Tā ir tāda kā klusa vienošanās. Pēcpusdienās un ari no rīta visi jaucas kopā. Bet pēc vakariņām salinieki, īstie iezemieši, drīzāk iet uz citām kafejnīcām.

- Vai te vienmēr valda tāds miers?

- Kā kuro reizi. Pagaidiet. Tas var notikt kuru kat-

iii bridi. Pieliktu ar tīro sīkumu, ar kādu tāpat vien i/teiktu frāzi, ar viena vai cita izmaksātu dzērienu, lai visi savāktos kopā un runātu reizē.

Tas nenotika - varbūt tāpēc, ka tur bija komisārs.

Par spīti atvērtajam logam, telpā bija karsti. Megrē pats pret savu gribu ieklausījās mājas trokšņos. Žineta joprojām negulēja. Brīžiem kāds staigāja virs galvas. Bet Pīka kungs nu jau ceturto reizi gāja uz koridora galu, un Megrē ik reizi, pirms mēģināja iemigt, ar tādām kā bailēm gaidīja, kad sāks šalkt un burbuļot ūdens. Jo starplaikos viņš laikam gulēja, kaut arī miegs nebija pietiekami dziļš, lai aizgainītu visas domas, taču ar to pietika, lai tās pārveidotu.

Pīka kungs ar viņu bija izspēlējis nežēlīgu joku, runādams par holandieti tā, kā runāja mola galā. Nu komisārs, domājot par de Grēl'u, nespēja abrīvoties no britu kolēģa kategoriskajiem spriedumiem.

Taču Pīka uzskicētais jaunā cilvēka portrets Meg-rč neapmierināja. Arī viņš bija tur kopā ar Annu, ku- rai gan laikam nāca miegs un kura, jo ilgāk sēdēja, jo vairāk atslīga pret drauga plecu.

De Grēfs viņai nebilda ne vārda. Viņš bija vīrietis, vadonis, un viņai vajadzēja tikai sekot un gaidīt, kā viņš lems.

Viņš skatījās. Jaunais cilvēks ar ļoti kalsno seju atgādināja stiegrainu dzīvnieku, plēsoņu. Viņš ostīja \ gaisu kā plēsoņa, tā bija mānija. Viņš klausījās visu, kas tika runāts, un ošņāja.

Džungļos majors droši vien būtu bijis biezādainais

- zilonis vai, vēl labāk, nīlzirgs. Un Emīla kungs? Kaut kas veikls un izmanīgs ar asiem zobiem.

Tas bija smieklīgi. Ko gan Pīka kungs nospriestu, ja varētu lasīt Megrē domas? Tiesa, komisāram bija attaisnojoši iemesli - viņš bija pārāk daudz dzēris un pa pusei aizmidzis. Ja būtu varējis paredzēt bezmiegu, viņš izdzertu dažas glāzes vairāk, lai uzreiz iegrimtu bezsapņu miegā.

Lešā īstenībā bija ļoti labs. Tik labs, ka Megrē būtu ar mieru paturēt viņu savā dienestā. Vēl mazliet | par daudz jauns un pārāk rosīgs. Viņš ātri satraucās gluži kā medību suns, kas skraida ap saimnieku.

Viņš jau pazina dienvidus, jo piederēja pie Dragi-ņanas brigādes, bet viņam nebija gadījies iegriezties Porkerolā vairāk kā vienu vai divas reizes; te viņš bija tikko trīs dienas un salu jau pazina.

- Vai North Star ļaudis nenāk katru vakaru?

- Gandrīz katru vakru. Reizēm viņi ierodas vēlu. Viņiem ir paradums, ja vien jūra ir mierīga, vizināties laiviņā mēnesnīcā.

- Vai misis Vilkoksa un majors ir draugi?

- Viņi rūpīgi izvairās pārmīt savā starpā kaut vārdu un viens uz otru skatās tā, it kā būtu caurspīdīgi.

Galu galā tas bija izskaidrojams. Viņi abi piederē-|u pie vienām aprindām. Abi kaut kādu iemeslu dēj brauca uz šejieni, lai tiktu prom no civilizācijas.

Majoram droši vien bija nepatīkami piedzerties misis Vilkoksas acu priekšā, jo viņa zemē džentlmeņi mēdza to darīt savā starpā, aiz slēgtām durvīm.

Bet viņa droši vien nevarēja lepoties ar savu Mori-kūru kādreizējā Indijas armijas virsnieka priekšā.

Viņi ieradās ap vienpadsmitiem vakarā. Kā jau tas mēdz būt, viņa nepavisam nebija tāda, kādu komisārs bija iedomājies.

Viņš bija iztēlojies lēdiju, bet tā bija sarkanmate -krāsota sarkanmate - mūža norietā, diezgan tukla sieviete, kuras piesmakusī balss, kad tā skanēja visskaļāk, atgādināja majora Belama balsi. Viņa bija ģērbusies audekla kleitā, bet ap kaklu valkāja trīskārtīgu pērļu rotu - un pērles varbūt bija īstas -, bet pirkstā lielu briljantu.

Viņa uzreiz ar skatienu meklēja Megrē. Filips droši vien bija stāstījis par komisāru, un apsēdusies viņa nenovērsdamās pētīja Megrē, klusām apspriezdamās par to ar savu sekretāru.

Ko gan viņa sacīja? Vai viņai savukārt likās, ka tas ir drukns un vulgārs? Vai viņa Megrē bija iztēlojusies kā jaunu mīlētāju uz skatuves? Varbūt viņa sprieda, ka Megrē neizskatās pietiekami gudrs?

Viņi abi dzēra viskiju, ļoti maz to atšķaidot ar sodu. Filips nemitīgi pakalpoja dāmai, un Megrē UZ' manība viņu kaitināja; acīmredzot viņam nepatika, ja citi manīja, kādi ir viņa īstie pienākumi. Bet viņa tos uzsvēra tīšām. Viņa nevis pasauca Zožo vai Polu, bet sūtīja savu pakalpiņu apmainīt glāzi, ja tā, viņasprāt, nebija pietiekami tīra, tad lika celties atkal, lai pie letes nopirktu cigaretes. Un reiz viņa Filipu pat izsūtīja ārā Dievs vien zina kādā uzdevumā.

Viņa katrā ziņā gribēja parādīt savu varu pār de Morikūru mantinieku un varbūt pie reizes arī to, ka nekaunas.

Pāris garāmejot sveicināja de Grēfu un viņa draudzeni. Ļoti nenoteikti. Gandrīz, tā, kā zīmēm apmainās masoni.

Majors, pretēji Megrē paredzējumam, aizgāja pirmais - cienīgs un mazliet grīļīgs, un Pīks gabaliņu viņu pavadīja.

Tad prom devās zobārsts.

- Jūs redzēsiet! Jūs redzēsiet! - viņš atkārtoja, pareģodams komisāram drīzu un strauju saslimšanu ar porkerolismu.

Sarlo, kam bija apnicis noņemties ar spēļu mašīnām, jāteniski apsēdās uz krēsla pie dambretes spēlētājiem un klusēdams parādīja dažus gājienus Zinetai. Kad limīla kungs aizgāja, arī viņš devās gulēt. Likās, ka Zineta gaida Megrē atļauju. Galu galā viņa apsēdās pie komisāra galda un nomurmināja:

- Vai jūs joprojām uz mani dusmojaties?

Zineta, bez šaubām, bija nogurusi, un komisārs

ieteica viņai iet uz savu istabu un likties gulēt. Viņš

aizKādā mirklī, kad Megrē mēģināja aizmigt, - bet varbūt jau bija aizmidzis un sapņoja? - viņam šķita, ku atklāj kaut ko tiešām svarīgu.

“To es nedrīkstu aizmirst. Rīt no rīta tas noteikti jiiatceras.”

Viņš gandrīz piecēlās, lai pierakstītu nosapņoto uz kādas papīra lapiņas. Tas parādījās kā apgaismība. Ļoti dīvaini. Viņš jutās apmierināts. Viņš sev atkārtoja “Galvenais - rīt no rīta neaizmirst!”

Un ūdens tvertnes blarkšķēšana atkal piepildīja Šķirstu klusumu. Pēc tam pagāja desmit minūtes, līdz udens lēnām satecēja tvertnē. Tas varēja iedzīt izmisumā. Troksnis kļuva skaļāks. Skanēja sprādzieni. Megrē pieslējās gultā sēdus, atvēra acis un ieraudzīja, ka istaba ir saules pilna un viņam tieši pretī loga četrstūrī slienas baznīciņas tornis.

Sprādzienu sērija nāca no ostas puses. Tur iedarbināja laivu motorus, kuri šķaudīja. Visi zvejnieki devās jūrā vienlaikus. Viens motors spītīgi apklusa pēc dažiem pukšķiem, tad atkal iestājās klusums un atkal atskanēja šķavas, tā ka radās vēlēšanās palīdzēt.

Komisārs gribēja apģērbties un iet ārā, viņš paska-tījās pulksteni, kas bija nolikts uz naktsgaldiņa, un pamanīja, ka ir tikai puspieci no rīta. Smarža bija vēl izteiktāka nekā iepriekšējā dienā, droši vien rītausmas mikluma dēļ. Namā nedzirdēja ne troksnīša, pilnīgs klusums valdīja arī laukumā, kur eikaliptu lapotnes sastingušas slējās saullēkta gaismā. Trokšņoja tikai motori ostā, reizēm atskanēja kāda balss, tad arī motoru rūkoņa pagaisa tālumā un ļoti ilgi atgādināja tikai gaisa vibrāciju.

Kad komisārs atvēra acis otrreiz, kāda cita smarža viņam atgādināja visagrākās bērnības rītus - tā bija' svaigas kafijas smarža, un lielākajā daļā nama istabu varēja saklausīt troksni, laukumā klaudzēja soļi,, ratiņu riteņi čirkstēja uz ceļa grants.

Komisārs uzreiz iedomājās, ka viņam vajag atcerēties kaut ko svarīgu, bet nekas skaidrs nenāca prātā. Anīsa liķiera dēļ mutē bija nepatīkama garša. Viņš \ meklēja zvana pogu cerībā, ka varēs palūgt kafiju, Zvana nebija. Tad viņš iekāpa biksēs, uzvilka kreklu un čības, mazliet sasukājās un atvēra durvis. Stipra parfīma un ziepju smarža plūda no Zinetas istabas sieviete droši vien posās.

Vai atklājums, ko viņš izdarīja vai šķitās izdarījis, attiecās uz viņu? Viņš nokāpa zālē un ieraudzīja krēslus, kas bija sakrauti uz galdiem gluži kā piramīdas. Durvis stāvēja vaļā, un terasē sēdekļi bija sakrauti tā- | pat. Nevienu neredzēja.

Viņš iegāja virtuvē, kas likās tumša; vajadzēja pieradināt acis pie krēslas.

- Labdien, komisāra kungs. Vai labi gulējāt ?

Tā bija Zožo savā melnajā, pārāk īsajā kleitā, kas

gluži vai lipa pie ādas. Viņa arī nebija nomazgājusies un zem apģērba šķitās esam kaila.

- Vai dzersiet kafiju?

Mirkli viņš iedomājās par Megrē kundzi, kura tajā

brīdī droši vien gatavoja sev brokastis Parīzes dzīvoklī, un logi bija atvērti Rišāra Lcnuāra bulvāra |iusē. Viņam piepeši ienāca prātā, ka Parīzē līst. Kad viņš brauca prom, bija gandrīz tikpat auksts kā /iemā. Te tas likās neticami.

- Vai vēlaties, lai atbrīvoju jums galdu?

Kāpēc? Viņš virtuvē jutās ļoti labi. Meitene pavarda kurināja vīnogulāju stīgas, un tās jauki smaržoja. Kad viņa pacēla rokas, Megrē redzēja padusēs mazas, brūnas spalviņas.

Viņš joprojām pūlējās atcerēties vakardienas atklājumu, izrunāja vārdus, par tiem nedomādams, varbūt tāpēc, ka viņam bija nepatīkami atrasties divatā ar Zožo.

- Vai Pola kungs vēl nav nācis lejā?

- Viņš jau labu brīdi ir ostā. Viņš katru rītu pērk /ivis no zvejniekiem, kuri atgriežas no jūras.

Viņa pameta skatienu pulkstenī.

- Pēc piecām minūtēm aties Kormorāns.

- Vai neviens cits nav nācis lejā?

- Tikai Sarlo kungs.

- Jādomā, taču ne ar bagāžu?

- Nē. Viņš ir kopā ar Pola kungu. Jūsu draugs arī izgāja - vismaz pirms pusstundas.

Pa atvērtajām durvīm Megrē vēroja laukumu.

- Viņš droši vien ir ūdenī, jo bija peldkostīmā un ar dvieli.

Tas attiecās uz Žinetu. Bet viņa prātā tam bija sakars arī ar Zožo. Viņš atcerējās, ka pusmiegā iztēlojās Zožo, kura kāpj augšā pa trepēm. Bet tā nebija erotiska doma. Tā tikai nejauši saistījās ar kājām,

kuras tik labi varēja redzēt. Ak jā! Meitene taču tam ienāca viņa istabā.

Iepriekšējā dienā komisārs bija neatlaidīgi jautājUļ Žinetai:

- Kāpēc jūs atbraucāt?

Viņa vairākas reizes meloja. Vispirms apgalvoja,|

ka ir ieradusies tieši pie viņa, jo uzzinājusi, ka viņš if salā, un tāpēc pieņēmusi, ka tiks meklēta.

Mazliet vēlāk viņa atzinās, ka gandrīz vai ir sade*j rinājusies ar Emīla kungu. Tas nozīmēja, ka viņa bija ieradusies arī tāpēc, lai novērstu no viņa aizdomas,! lai iegalvotu komisāram, ka viņas saimniekam navj nekāda sakara ar Marselēna nāvi.

Viņš nemaz tik nepareizi nerīkojās, izturēdamiesl pret Zinetu bargi. Viņa atmeta izlikšanos. Bet viņa toj vēl nebija izdarījusi līdz galam.

Komisārs, stāvēdams pie krāsns, maziem mal-j ciņiem dzēra kafiju. Dīvainas sagadīšanās dēļ tase, kas bija izgatavota no parasta fajansa, bet pēc formas senlaicīga, izskatījās gandrīz tāda pati, kādu viņš lie-lj toja bērnībā, un toreiz tā šķita vienīgā pasaulē.

- Vai jūs nekā neēdīsiet?

- Pagaidām nē.

- Pēc stundas ceturkšņa maizniekam būs svaiga maize, i

Beidzot viņš atslābinājās, un Zožo droši vien

nevarēja saprast, kāpēc komisārs smaida. Vai tad Marselēns nebija Zožo teicis par lielu kaudzi, ko varētu dabūt? Tiesa, viņš bija piedzēries, bet viņš bieži mēdza tāds būt. Kopš kura laika viņam bija iespēja dabūt savās rokās tādu naudu? Nebija pamata pieņemt, ka noteikti pēdējā laikā vien. Žineta ieradās nila gandrīz katru mēnesi. Viņa te bija arī iepriekšējā iiK iicsī. Par to viegli varēja pārliecināties. Turklāt Marselēns varēja viņai arī aizrakstīt.

Ja viņš varēja nopelnīt lielu naudu, jāpieņem, ka to varēja izdarīt arī kāds cits, piemēram, ja zināja to ļi.isu, ko zināja viņš.

Megrē palika stāvam tasi rokā, nolūkodamies spožajā durvju četrstūrī, un Zožo ik pa brīdim pameta uz viņu ziņkāru skatienu.

Lešā apgalvoja, ka Marscls miris tāpēc, ka pārāk daudz runājis par savu draugu Megrē, un pirmajā hridī tas viss likās aiz matiem pievilkts.

Bija dīvaini redzēt Pīka kungu gandrīz kailu parādamies gaismas laukumā ar slapju dvieli rokā un pie pieres pielipušiem matiem.

Megrē nevis sveicināja, bet nomurmināja:

- Vienu mirklīti...

Viņš gandrīz bija to notvēris. Vēl tikai maza piepūle, un domas sāks saistīties. Piemēram, sākot ar pieņēmumu, ka Žineta ieradusies, zinādama, kāpēc Marselēns nogalināts.

Nemaz nebija tik noteikti apgalvojams, ka viņa braukusi tāpēc, lai neļautu atklāt vainīgo. Tiesa - ja viņa apprecētos ar Emīla kungu, tad kļūtu bagāta. Taču vecā Žistīna vēl nebija mirusi, un, par spīti ārstu apgalvojumiem, varēja tā nīkt vēl gadiem. Uzzinājusi, kas tiek slepeni gatavots, viņa varētu pastrādāt kādu cūcību, lai liegtu dēlam pēc savas nāves apprecēt vienalga ko.

Marselēns savu lielo naudu būtu varējis dabū tūlīt. Varbūt to iespējams iegūt vēl tagad? Par spīti Megrē un inspektora Lešā klātbūtnei?

- Es atvainojos, Pika kungs. Vai labi gulējāt?

- Ļoti labi, - anglis nesatricināmā mierā atbildēja. Megrē domāja, vai atzīties, ka viņš skaitījis, cik

reizes nolaists ūdens tualetē. Tas būtu lieki, un pē peldes jūrā Skotlendjarda inspektors izskatījās tikpat svaigs kā zivs. ’

Tūlīt, skujoties, Megrē būs laiks padomāt par lielo naudu.

6. nodaļa Majora zirgs

Angļiem piemīt kaut kas labs. Vai kāds franču kolēģis Pika kunga vietā būtu noturējies, nepalielījies ar panākumiem? Un vai Megrē, kas nemaz nebija sevišķi zobgalīgs, nupat gandrīz vai neieminējās par skalojamo tvertni, ko Skotlendjarda inspektors pa nakti bija tik bieži darbinājis?

Vai varbūt vakarā abi bija dzēruši vairāk, nekā pašiem šķita? Katrā ziņā tas bija diezgan negaidīti. Visi trīs - Megrē, Pīks un Zožo - joprojām stāvēja virtuvē ar vaļā atstātām durvīm. Megrē beidza dzert kafiju, Pīks peldkostīmā daļēji aizsedza gaismu, bet Zožo mēģināja pieliekamajā sameklēt bekonu. Pulkstenis rādīja tieši bez trijām minūtēm astoņi, un, tajā skatīdamies, Megrē gluži nevainīgā, neatdarināmā

ļum, kādā mēdz runāt muļķīgas kļūdas brīdī, sacīja: Es nevaru saprast, vai Lešā joprojām netiek galā >ii vakar vakarā izdzertajām glāzītēm.

Žožo satrūkās, tomēr neatskatījās. Bet Pīks, lai cik l.ibi bija audzināts, nespēja apslēpt izbrīnu, kas gluži k.i burbuļi sakāpa viņa sejā. Tomēr viņš atbildēja pavisam vientiesīgi:

- Es manīju, ka viņš iekāpj Kormorānā. Manuprāt, k uģītis gaidīs Zinetu.

Megrē bija pavisam piemirsis gaidāmo Marselēna apbedīšanu. Un vēl ļaunāk bija tas, ka piepeši viņš atcerējās: vakar viņš par to runāja ar inspektoru ilgi, pat mazliet par daudz neatlaidīgi. Vai Pīka kungs šo sarunu dzirdēja? To komisārs nevarētu pateikt, bet nlkal iedomājās pats sevi sēžam uz dīvāniņa.

- Tu, draudziņ, brauksi viņai līdzi, vai saproti? Es neapgalvoju, ka tas mums kaut ko dos. Varbūt viņai būs kāda reakcija, varbūt nebūs. Varbūt kāds mēģinās ;ir viņu paslepus sarunāties? Varbūt tu starp pavadītajiem ieraudzīsi kādu, kas tev kaut ko atgādinās? Vienmēr jāiet uz bērēm, tas ir vecs princips, un man tas bieži ir noderējis. Visur vajadzīga acs. Un nekas vairāk.

Komisāram šķita, ka, uzrunājot inspektoru ar tu, viņš pie reizes pastāstījis par pāris apbedīšanām, kas ļāva nokļūt uz noziedznieku pēdām.

Tagad viņš saprata, kāpēc Žineta tā trokšņoja savā istabā. Viņš dzirdēja, ka tā augšstāvā atver durvis un sauc:

- Labi mudīgi padod man tasi kafijas, Žožo! Cik laika man vēl ir?

- Trīs minūtes, kundze!

T ieši tajā brīdī Kormorāna svilpe vēstīja par drī; aizbraukšanu.

- Es aiziešu līdz molam, - komisārs pavēstīja.

Čībās un bez apkaklītes - viņam nebija laika uzkāpt otrajā stāvā un apģērbties. Viņš nebija vienīgais tādā izskatā. Laivas tuvumā stāvēja cilvēku! grupiņas - joprojām tās pašas, kuras vakar vēroja] komisāra ierašanos. Tās droši vien pavadīja unļ sagaidīja visas laivas. Pirms cilvēki uzsāka dienu,; viņi nāca palūkoties, kā Korniorāns atstāj ostu, pēc tam, vēl mazliet novilcinot sapošanos, viņi izdzēra' glāzi baltvīna pie Pola vai kādā citā kafejnīcā.

Zobārsts, kas nebija tik smalkjūtīgs kā Pīka kungs, neatlaidīgi skatījās uz Megrē čībām un nevīžīgo apģērbu, un viņa apmierinātais smaids neapšaubāmi! sacīja:

“Es jau jūs brīdināju! Sākas!”

Protams - porkerolisms, kas pašu bija pārņēmis līdz kaulu smadzenēm. Bet skaļā balsī viņš tikai pajautāja:

- Vai labi gulējāt?

Lešā jau bija uz Kormorāna - straujš un nepacietīgs, viņš izkāpa, lai pārmītu kādu vārdu ar priekšnieku.

- Es negribēju jūs modināt. Vai viņa nenāk? Batists sacīja - ja viņa nenākšot, braukšot prom bez viņas.

Bija vēl citi, kas devās uz Marselēna bērēm -svētdienas drēbēs saposušies zvejnieki, mūrnieks,

labakas pārdevēja. Megrē nekur tuvumā neredzēja Sarlo, kaut nesen bija viņu manījis laukumā. Uz North Stnr valdīja pilnīgs klusums. Brīdī, kad mēmais raisīja vaļā tauvu, parādījās Zineta - viņa nāca pusskriešiein, ģērbusies melnā zīdā, ar melnu cepuri ļ-alvā, ar plīvuru, ap viņu yēsmoja smaržas un čaukstēja zīds. Viņu uzrāva uz kuģīša gluži kā cirka numurā, un viņa vēl nebija apsēdusies, kad ieraudzīja ostmalā komisāru un sveicināja to, mazliet palocīdama galvu.

Jūra bija tik gluda un mirdzoša, ka, brīdi tajā veroties, zuda spēja saskatīt priekšmetu kontūras. Kormorāns iezīmēja ūdenī sudrabainu apli. Cilvēki ļ)ēc ieraduma un saskaņā ar tradīciju vēl bridi noskatījās tam pakaļ, tad lēnām devās uz laukuma pusi. Zvejnieks, kas nupat ar žebērkli bija noķēris astoņkāji, to tīrīja, un taustekļi vijās ap tetovēto roku.

Šķirstā Pols, svaigs un možs, pie letes pasniedza vīnu, un Pīka kungs, kuram bija pieticis laika apģērbties, sēdēdams pie galda, ēda olas ar šķiņi. Megrē, tāpat kā citi, izdzēra glāzi, un vēlāk, kad viņš, bikšturus pār gurniem nolaidis, pie loga skuvās, pie durvīm klauvēja.

Tas bija anglis.

- Vai es jūs netraucēju? Vai neiebildīsiet?

Viņš apsēdās uz vienīgā krēsla, un iestājās diezgan ilgs klusums.

- Vakar vakarā es labu laiku sarunājos ar majoru,

- viņš beidzot sacīja. - Vai zināt, ka viņš bijis viens no mūsu slavenākajiem polo spēlētājiem?

Laikam jau viņš jutās vīlies, redzēdams, ka Megr uz to nekādi nereaģē. Komisāram bija visai miglainsj priekšstats par polo. Viņš zināja vienīgi, ka to spēlē,»; sēžot zirga mugurā, un kaut kur Buloņas mežā va Senklū ir ļoti aristokrātisks polo klubs.

Pīka kungs sniedza viņam paskaidrojumus, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

- Viņš ir ģimenes jaunākais dēls.

Viņa uztverē tas laikam nozīmēja daudz. Vai gan Anglijas slavenākajās ģimenēs vecākais dēls nav vienīgais titula un īpašuma mantinieks, un tāpēc citiem jātaisa karjera armijā vai flotē?

- Viņa brālis ir Lordu palātas loceklis. Majors  izraudzījās Indijas armiju.

Laikam kaut kas līdzīgs nolika, kad Megrē pusvārdiem runāja ar angļu kolēģi par tādiem cilvēkiem kā Šarlo, kā Emīls vai Žineta. Bet Pīka kungs  bija pacietīgs, viņš neko neatstāja pusceļā, turklāt skaidroja smalkjūtīgi, it kā starp citu.

- Kad cilvēkam ir zināms vārds, viņam nepatīk  palikt Londonā, ja nav iespējams atbilstoši dzīvot. Indijas armijā lielākā kaislība ir zirgi. Lai spēlētu polo, ir nepieciešams stallis ar vairākiem ponijiem.

- Vai majors nekad nav bijis precējies?

- Jaunākie dēli reti apprecas. Ja Belams uzņemtos rūpes par ģimeni, viņam vajadzētu atsacīties no zirgiem.

- Un viņš deva priekšroku zirgiem!

Šķita, Pīka kungu tas nemaz nepārsteidz.

- Indijā vecpuiši pa vakariem saliekas klubā, kur vienīgā izklaide ir dzeršana. Majors savā mūžā ir daudz dzēris. Indijā viņš dzēra viskiju. Tikai te viņš pārgājis uz šampanieti.

- Vai viņš jums pateica, kāpēc apmeties Porke-rolā?

- Viņš piedzīvojis drausmīgu katastrofu, ļaunāko, kas ar viņu varēja notikt. Pēc neveiksmīga kritiena no zirga viņam nācās trīs mēnešus pavadīt gultā pilnīgi nekustīgam, pusi šī laika - ieģipsētam, un, kad viņš nka uz kājām, jāšanu aizliedza pavisam.

- Vai šī iemesla dēļ viņš atstājis Indiju?

- Jā, te viņš ir tāpēc. Esmu pārliecināts, ka visur, kur klimats ir tāds kā te, - Vidusjūrā vai Klusajā okeānā - jūs sastaptu majoram līdzīgus vecus džentlmeņus, kurus uzskata par savādniekiem. Kur citur lai viņi paliek?

- Vai viņiem nav vēlēšanās atgriezties Anglijā?

- Līdzekļi neļautu viņiem Londonā dzīvot atbilstoši vārdam, un iegūtie paradumi Anglijas laukos netiktu atzīti par slavējamiem.

- Vai viņš jums teica, kāpēc nesveicinās ar misis Vilkoksu?

- Viņam nebija nekādas vajadzības to sacīt.

Vai bija vērts turpināt iztaujāšanu? Varbūt arī Pīka kungs negribēja pārāk daudz runāt par savu tautieti? Taču misis Vilkoksa starp sievietēm bija tas pats, kas majors starp vīriešiem.

Megrē noslaucīja seju un prātoja, vai jāvelk mugurā svārki. Skotlendjarda inspektors nebija uzvilcis žaketi. Jau bija karsti. Taču komisārs nevarēja atļauties nelikt bikšturus kā slaidais kolēģis, bet vīrietis bikšturos vienmēr atgādina bodnieku zaļumos.

Viņš uzvilka svārkus. Viņiem vairs nekas nebija darāms istabā, un Pīka kungs pieceldamies nomurmināja:

- Par spīti visam, majors ir palicis džentlmenis.

Viņš sekoja Megrē pa kāpnēm. Viņš nejautāja, ko komisārs gatavojas darīt, bet sekoja, un ar to pietika,lai sabojātu komisāram visu dienu.

Viņš bi ja nolēmis - tieši Pīka kunga dēļ - tajā rītā izturēties kā augsts ierēdnis. Patiesību sakot, kriminālpolicijas komisārs neskraida pa ielām un bistro, meklēdams slepkavu. Tas ir svarīgs kungs, kas lielāko daļu laika pavada kabinetā, gluži kā mazs ģenerālis komandēdams savu armiju - brigadierus, inspektorus un tehniķus.

Megrē nekad nebija spējis pie tā pierast. Gluži kā medību sunim viņam vajadzēja pašam urķēties, rakņāties, saost smakas.

Divās pirmajās dienās Lešā bija paveicis lielu darbu un nodevis Megrē pārskatu par veiktajām pratināšanām. Viņš bija izstaigājis salu krustām un šķērsām, runājis gan ar Morēniem, gan Gailī, ar slimo doktoru, ar kirē, ko Megrē vēl nebija pamanījis, un jo sevišķi - ar sievietēm.

Megrē vajadzētu apsēsties ēdamistabas stūri - šī telpa rīta pusē bija tukša - un nopietni studēt šos ziņojumus, izdarot atzīmes ar zilu vai sarkanu zīmuli.

Pametis uz Pīka kungu bažīgu skatienu, viņš jautāja:

- Vai jūsu kolēģiem Skotlendjardā reizēm iznāk skraidīt pa ceļiem gluži kā iesācējiem?

- Es pazīstu trīs vai četrus, kurus nekad nevar atrast viņu kabinetos.

Jo labāk - komisāram negribējās sēdēt. Viņš sāka saprast, kāpēc porkeroliešus vienmēr varēja sastapt vienās un tajās pašās vietās. Tas notika instinktīvi. Cilvēku gribot negribot paņēma savā varā saule un ainava. Patlaban, piemēram, Megrē un viņa kolēģis izgāja ārā un gandrīz neapzināti devās uz ostas pusi.

Megrē bija pārliecināts - ja viņam kaut kāda iemesla dēļ vajadzētu mūža atlikušo daļu pavadīt salā, viņš katru rītu pastaigātos pa vienu un to pašu ceļu, un tajā brīdī smēķētā pīpe būtu dienas labākā pīpe. Kormorūns pietauvojās Zjēnas ragā un izlaida pasažierus, kuri sakāpa vecā autobusā. Pat ar neapbruņotu aci varēja saredzēt laivu, kas izskatījās pēc maza, balta punktiņa.

Mēmais iekraus sakņu un augļu kastes mēram un kooperatīvam, gaļu - miesniekam, tad vēl pasta maisus. Varbūt cilvēki iekāps tāpat, kā vakar iekāpa Megrē un Pīks, un droši vien jutīsies tikpat pārsteigti, atklājot zemūdens ainavu.

Lielās, baltās jahtas matroži berza klāju. Tie bija vīrieši vidējos gados, kuri laiku pa laikam iedzēra pa glāzītei pie Morēna Barbī, nenodibinot ciešākas attiecības ar vietējiem.

Pa labi no ostas stāvā, klintij līdzīgā krastā vijās taciņa, kas veda uz būdu ar atvērtām durvīm.

Zvejnieks sēdēja uz sliekšņa, turēdams ar baso kāju īkšķiem tīklu, un veikli, gluži kā izšuvēja, lāpīja sarautās acis.

Te bija nogalināts Marselēns. Abi policisti ieskatījās telpā. Būdas vidū stāvēja milzīgs katls, kādos fermās mēdz vārīt cūkēdienu. Te katlā meta tīklus, ko; vārīja brūnā šķidrumā, kas tos pasargāja no jūras ūdens iedarbības.

Vecas buras laikam kalpoja Marselēnam par guļvietu, un kaktos mētājās krāsu kārbas, eļļas vai petrolejas kannas, dzelži un laboti airi.

- Vai citi ari te kādreiz guļ? - Megrē jautāja zvejniekam.

Tas vienaldzīgi pacēla galvu.

- Vecais Benuā - ja līst.

- Un ja nelīst?

- Tad viņam labāk patīk gulēt ārā. Kā nu kuroj reizi. Citreiz līča krastā, citreiz kādā laivā. Un reizēm laukumā uz sola.

- Vai šodien esat viņu redzējis?

- Nupat viņš te bija.

Zvejnieks rādīja uz taku, kura turpināja vīties ga jūras krastu diezgan lielā augstumā un gar kuru vienā pusē auga pīnijas.

- Vai viņš bija viens?

- Man liekas, ka mazliet tālāk viņam piebiedrojās kungs no Šķirsta.

- Kurš? ’

- Tas, kam mugurā audekla uzvalks un galvā balta| naģene.

Tas bija Šarlo.

- Viņš te pagāja garām?

- Jau pirms kādas pusstundas.

Kormorūns joprojām palika tikai balts punkts pasaules zilumā, bet šis punkts bija skaidri saskatāms pie krasta. Jūrā varēja redzēt arī citas laivas un kuģīšus - daži šūpojās uz vietas, citi lēnām slīdēja, atstājot aiz sevis mirdzošu sliedi.

Megrē un Pīks atgriezās ostā, pagāja garām molam tāpat kā iepriekšējās dienas vakarā, uzmeta skatu /enam, kurš makšķerēja ar īsu makšķeri.

Ejot garām holandieša laivai, Megrē tajā ieskatījās un pārsteigts pamanīja Šarlo, kas sarunājās ar de Grē-fu.

Pīka kungs sekoja, joprojām klusēdams. Vai viņš gaidīja kādu notikumu? Vai mēģināja atminēt Megrē .

domas?

Viņi aizgāja līdz molam, atgriezās, no jauna pagāja garām Mīlas ziedam, un Šarlo joprojām bija turpat.

Trīsreiz viņi nogāja simt metrus pa molu, un treša-jā reizē Šarlo uzkāpa uz mazās jahtas klāja, pagriezās atpakaļ, lai atsveicinātos, un devās lejup pa laipu, kas bija trapa vietā.

Abi vīrieši bija viņam pavisam tuvu. Viņi satikās. Megrē, mazliet sastomījies, apstājās. Tas bija laiks, kad autobusam vajadzēja sasniegt Jeru. Tie, kas devās uz bērēm, droši vien iedzēra pa glāzei, pirms gāja uz morgu.

- Ziniet, es šorīt jūs meklēju.

- Kā varat konstatēt, es neesmu atstājis salu.

- Es gribēju runāt ar jums par ko citu. Man nav nekāda iemesla jums liegt aizbraukšanu. Ja atmiņā neviļ, jūs sacījāt, ka esat atbraucis uz pāris dienā un, ja Marselēns nebūtu noslepkavots, jūs jau būti aizbraucis. Inspektors uzskatīja par labāku prasīt, jūs paliekat. Es jums atdodu brīvību.

- Es jums pateicos.

- Tikai man gribētos zināt, kur vajadzības gadīju mā jūs atrast.

Šarlo smēķēja cigareti, tad kādu mirkli skatījās uz tās galu, it kā būtu iegrimis domās.

- Šķirstā! - viņš beidzot sacīja.

- Vai jūs nebrauksiet prom?

- Šobrīd vēl nē.

Un, galvu pacēlis, viņš ieskatījās komisāram acīs.

- Vai jūs par to brīnāties? Liekas, jums pat nepd tīk, ka es palieku. Pieņemu, ka tas ir atļauts?

- Es nevaru jums to liegt. Atzīšos, ka man gribē tos zināt, kāpēc esat mainījis nodomus.

- Mana profesija neprasa sevišķu precizitāti, va ne? Nav nedz kabineta, nedz rūpnīcas, nedz tirdz-J niecības nama, nedz kalpotāju vai strādnieku. Vai! jums neliekas, ka tepat ir labi?

Viņš nemaz nemēģināja slēpt ironiju. Varēja redzi kā mērs - joprojām tajā pašā garajā, pelēkajā uzsvārci-nāk uz ostu, stumdams ratiņus. Tur bija ari Lidās vie nicas izsūtāmais un pastnieks ar formas cepuri galvā.

Kormorāns bija tieši pusceļā, un to varēja gaidīt pieturā pēc stundas ceturkšņa.

Vai jums ar veco Benuā bija gara saruna?

Kad es jūs nupat redzēju pie būdas, es jau domāju, ka uzdosiet man tādu jautājumu. Jūs noteikti i/.taujāsiet veco Benuā, es jums nevaru to liegt, un to-nu r jau iepriekš pateikšu, ka viņš nezina neko. Vismaz man šķita, ka tā var saprast, jo viņa valodu pārtulkot nav viegli. Varbūt jūs būsiet veiksmīgāks nekā cs.

- Vai jūs kaut ko meklējat?

- Varbūt to pašu, ko jūs.

Tas bija gandrīz priecīgi mests izaicinājums.

- Kāpēc domājat, ka jūs tas varētu interesēt? Vai Marsclēns jums ko sacīja?

- Neko vairāk kā citiem. Viņš manā priekšā vienmēr jutās mazliet neveikli. Puskoka lēcēji nejūtas omulīgi blakus īstajiem.

Tūlīt vajadzētu izskaidrot Pīkām, ko nozīmē īstie, jo viņš vārdu droši vien novietoja kādā atsevišķā smadzeņu nodalījumā.

Megrē spēle iepatikās, arī viņš runāja it kā pavirši, vieglā tonī, it kā neko svarīgu nedomātu pasacīt.

- Vai jūs, Šarlo, zināt, kāpēc Marselēnu nogalināja?

- Es zinu gandrīz tikpat daudz, cik zināt jūs. Un droši vien izdaru tos pašus secinājumus, tikai citā nolūkā.

Viņš smaidīja, miegdams saulē acis.

- Vai Zožo jums teica?

- Man? Vai tad jums vēl nav zināms, ka mēs satiekam kā suns ar kaķi?

- Vai esat viņai kaut ko nodarījis?

- Viņa negribēja. Un tieši tas mūs šķir.

- Es gudroju, Sarlo, vai jūs nedarītu pareizāk, ja atgrieztos Fondi lā.

- Bet es, gan būdams jums pateicīgs par padomu, tomēr uzskatu par labāku palikt.

No North Star atdalījās laiviņa, un tajā varēja redzēt Morikūru, kurš ķērās pie airiem. Viņš bija viens. Viņš, tāpat kā citi, droši vien brauca uz piestātni Kormorāna dēļ, un nu ies uz pastu pēc vēstulē un avīzēm.

Sarlo, kas sekoja Megrē skatienam, liekas, sekoj ari viņa domu gaitai. Tā kā komisārs bija pagriezi© uz holandieša laivas pusi, viņš sacīja:

- Tas ir dīvains puisis, bet nedomāju, ka to būtr^1 izdarījis viņš.

- Vai jūs runājat par Marselēna slepkavu?

- Jums neko nevar noslēpt. Ievērojiet, ka mani sle kava kā tāds neinteresē. Ja vien kāds nav nonāvēts ķīviņā, nevienu nenogalina bez iemesla, vai ne? Un jo sevišķi tad, ja kāds ikvienam, kas ir ar mieru klausīties, apgalvo, ka viņš ir komisāra Megrē draugs.

- Vai jūs bijāt Šķirstā, kad Marselēns runāja par mani?

- Tur bija visi, es gribu sacīt - visi tie, ar kuriem jūs patlaban nodarbojaties. Un Marselēnam, sevišķi, kad viņš pavairāk iedzēra, bija diezgan spalga balss.

- Vai zināt, kāpēc viņš par to runāja tieši tajā vakarā?

- Ak nu jūs pie tā esat nonācis! Iedomājieties, tas liija pirmais jautājums, ko es sev uzdevu, kad uzzinā-ju, ka viņš nonāvēts. Es prātoju, pie kā nabaga puisis vērsās. Vai saprotat?

Megrē saprata lieliski.

- Vai jūs atradāt apmierinošu atbildi?

- Vēl nē. Ja būtu atradis, es atgrieztos Pondilā ar pirmo laivu.

- Es nezināju, ka jums patīk tēlot detektīvu.

- Jūs jokojat, komisār.

Bet Megrē, joprojām izlikdamies, ka neko īpašu nejautā, mēģināja piespiest sarunas biedru pateikt kaut ko tādu, ko tas liedzās sacīt.

Tā bija dīvaina spēle - saulē uz mola, un Pīka kungs stāvēja kā tiesnesis, paliekot nevainojami neitrāls.

- Vārdu sakot, jūs apgalvojat, ka Marselēns nav nogalināts bez iemesla.

- Tieši tā.

- Jūs pieņemat, ka slepkava gribēja iegūt kaut ko tādu, kas bija Marselēna īpašumā.

- To mēs nedomājam nedz viens, nedz otrs, citādi jūsu reputācija būtu pamatīgi pārspīlēta.

- Vai viņu gribēja piespiest klusēt?

- Nu gan jūs esat tuvu!

- Viņš bija atklājis kaut ko tādu, kas citam nozīmēja briesmas?

- Kāpēc jūs gribat zināt, ko domāju es, ja jūs zināt tikpat daudz, cik es?

- Ieskaitot lielo kaudzi?

- Ieskaitot lielo kaudzi.

Pēc tam Šarlo aizsmēķēja jaunu cigareti un izmeta:

- Vai tagad saprotat, ka mani vienmēr ir interesējusi lielā kaudze?

- Un tāpēc jūs šodien ieradāties pie holandieša?

- Tas ir ciets rieksts.

- Tādā nozīmē, ka tas nav viņš?

- To es neesmu teicis. Es tikai saku, ka Marselē-nam nebūtu nekādu cerību izvilkt no viņa naudu.

- Jūs aizmirstat meiču.

- Annu?

- Viņas tēvs ir ļoti bagāts.

Tas padarīja Šarlo domīgu, bet galu galā viņš paraustīja plecus. Konnorāns pabrauca garām pirmajam j klintsragam un ienāca ostā.

- Vai atļausiet atvadīties? Varbūt es kādu gaidu. Sarlo ironiski pielika pirkstus pie naģenes un de- ]

vās uz piestātnes pusi.

Kamēr Megrē piebāza pīpi, Pika kungs sacīja:

- Manuprāt, tas ir ļoti gudrs cilvēks.

- Viņa arodā bez gudrības nekas nebūtu izdarāms. Lielās viesnīcas izsūtāmais pakampa jaunlaulāto

bagāžu. Mērs, kas bija uzkāpis uz kuģīša, apskatīja saiņu etiķetes. Šarlo palīdzēja kādai jaunai sievietei izkāpt krastā un aizveda viņu uz Šķirstu. Tātad viņš tiešām bija kādu gaidījis. Droši vien iepriekšējā dienā zvanījis.

Jā, un no kurienes aizvakar inspektors Lešā zvanīja Megrē, lai izstāstītu viņam lietas apstākļus? Ja tas 1)1 ja no Šķirsta, kur telefons karājās pie letes, visi il/.irdēja, ko viņš runā. To vajadzētu pajautāt.

Zobārsts atkal bija tur - tajā pašā apģērbā kā no rī-la, neskuvies, varbūt ari nemazgājies, vecu salmenīcu galvā. Viņš skatījās uz Kormorānu, un ar to viņam pietika. Liekas, viņš bija laimīgs, ka dzīvo pasaulē.

Vai Megrē un Pīka kungam vajadzētu sekot visiem pārējiem un lēnā gaitā doties uz Šķirstu, nostā-lies pie letes un izdzert glāzi baltvīna, ko pasniegs, pat nejautājot, ko vēlas?

Komisārs ar acs kaktiņu vēroja kolēģi, un Pīka kungs, kaut arī nesatricināmi mierīgs, šķiet, vēroja viņu.

Kāpēc gan galu galā rīkoties citādi nekā pārējie? Marselēna apbedīšana notika Jerā. Aiz katafalka Ziņota gāja ģimenes locekļu vietā un droši vien slaucīja seju saņurcītā kabatdrānā. Tur, avēnijās ar nekustīgām palmām, valdīja spiedīgs karstums.

- Vai jums garšo salas baltvīns, Pīka kungs?

- Es labprāt izdzertu kādu glāzi.

Pastnieks stūma ratiņus pāri kailajam laukumam, un tajos bija salikti pasta maisi. Pacēlis galvu, Megrē ieraudzīja plati atvērtus Šķirsta logus, vienā no tiem, atbalstījies ar elkoņiem pret palodzi, stāvēja Sarlo. Aiz viņa zeltītā puskrēslā varēja redzēt jaunu sievieti, kas pāri galvai vilka nost kleitu.

- Viņš daudz runāja, un neesmu pārliecināts, vai viņam negribētos parunāt vēl.

Tas notiks vēlāk. Tādi cilvēki kā Šarlo lāgā nespēj pretoties vēlmei izcelties. Kad Megrē un Pīka kungs

apsēdās terasē, viņi ieraudzīja Emīla kungu, kas šoreiz izskatījās pēc sevišķi mazas baltās pelītes, iztipinām laukumā - sīkiem solīšiem, panamu galvā - un slīpi pāri tam dodamies uz pasta ēku, kas atradās pa kreisi no baznīcas. Durvis stāvēja vaļā. Četri vai pieci cilvēki gaidīja, kamēr jaunkundze šķiroja pastu.

Bija sestdiena. Zožo pamatīgi mazgāja zāles sarkanās grīdas plāksnes, kājas viņai bija basas, un uz terases tecēja netīra ūdens urdziņas.

Pols atnesa nevis divas baltvīna glāzes, bet veselu pudeli.

- Vai jūs pazīstat sievieti, kas iegāja Sarlo istabā?

- Tā ir viņa draudzene.

- Vai viņa ir no kāda nama?

- Nedomāju vis. Viņa ir tāda kā dziedātāja vai dejotāja kādā Marseļas naktskrogā. Viņa uz šejieni atbraukusi trešo vai ceturto reizi.

- Vai viņš draudzenei zvanīja?

- Vakar pēcpusdienā, kad jūs bijāt savā istabā.

- Vai dzirdējāt, ko viņš teica?

- Tikai palūdza, lai atbrauc uz šejieni pavadīt nedēļas nogali. Viņa uzreiz piekrita.

- Vai Sarlo draudzējās ar Marselēnu?

- Es neatceros, ka būtu redzējis viņus kopā, es gribu teikt - divatā.

- Man gribētos, lai jūs papūlaties atcerēties ļoti sīki. Kad vakarā Marselēns runāja par mani...

- Es saprotu, ko jūs gribat teikt. Jūsu inspektors man uzdeva tādu pašu jautājumu.

- Jādomā, ka vakara sākumā klienti bija pie dažādiem galdiem?

- Jā. Vienmēr iesākas tieši tā.

- Vai zināt, kas notika pēc tam?

- Kāds uzlika patafonu, es vairs nezinu, kurš īsti. Met atceros, ka bija mūzika. Holandietis un viņa draudzene sāka dejot. Tas man ienāca prātā tāpēc, ka viņa ļāvās viņa rokām gluži kā tāda lupatu lelle.

- Vai citi arī dejoja?

- Misis Vilkoksa un Filipa kungs. Viņš ir ļoti labs dejotājs.

- Kur tajā brīdī bija Marselēns?

- Manuprāt, pie letes.

- Vai ļoti piedzēries?

- Ne pārāk, bet diezgan... Pagaidiet... Kāds sīkums. Viņš katrā ziņā gribēja dancināt misis Vilkoksu.

- Marselēns?

Vai Pīka kungs tīšām piepeši izskatījās tā, it kā domās būtu aizklīdis pavisam citur?

- Vai viņa piekrita?

- Viņi nodejoja dažus soļus. Marselēns laikam paklupa. Viņam patika tēlot klaunu, ja bija skatītāji. Tā bija viņa, kas izmaksāja pirmo dzēriena riņķi. Jā. Uz viņu galda bija viskija pudele. Viņai nepatīk, ja to pasniedz glāzē. Marselēns to iedzēra un pieprasīja baltvīnu.

- Un majors?

- Tieši par viņu es pašlaik domāju. Viņš atradās pretējā stūri, un es gudroju, kas bija kopā ar viņu. Laikam tas bija Polīts.

- Kas ir Polīts?

- Viens no Morēniem. Tas, kuram pieder zaļa laiva. Vasarā viņš brauc apkārt salai ar tūristiem. Viņš valkā tālbraucēja kapteiņa cepuri.

- Vai viņš ir kapteinis?

- Viņš dienējis uz kuģa, un viņam laikam ir bocmaņa pakāpe. Viņš bieži pavada majoru uz Tulonu. Zobārsts dzēra kopā ar viņiem. Marselēns sāka staigāt no galda pie galda ar glāzi rokā un, ja nemaldos, pielēja baltvīnam viskiju.

- Kā viņš sāka nināt par mani? Ar ko? Vai tajā brīdī viņš bija pie majora galda vai pie misis Vilkoksas galda?

- Es pūlos atcerēties, cik spēju. Jūs pats redzējāt, kā tas ir, un vakar vēl bija mierīgs vakars. Holandieši bija pie misis Vilkoksas. Manuprāt, saruna sākās pie tā galda. Marselēns stāvēja zāles vidū, kad es dzirdēju viņu sludinām:

“Mans draugs komisārs Megrē... Tiešām, viņš ir mans draugs, un es zinu, ko runāju... Es varu to pierādīt...”

- Vai viņš rādīja manu vēstuli?

- Es to neesmu redzējis. Mēs ar Zožo bijām aizņemti - apkalpojām viesus.

- Vai jūsu sieva bija zālē?

- Manuprāt, viņa bija uzkāpusi augšstāvā. Viņa mēdz iet prom, līdzko ir pabeigusi rēķinus. Sieva nav īsti vesela, un viņai daudz jāguļ.

- Vārdu sakot, Marselēns varēja runāt gan ar majoru Belamu, gan misis Vilkoksu, gan holandieti? Un pat ar Sarlo vai kuru katru citu?

- Man tā liekas.

Polu aicināja iekšā, un viņš atvainojās. Cilvēki, kas bija iznākuši no pasta, devās pāri saules apspīdētajam laukumam, kura vienā stūri aiz dārzeņiem apkrauta galda stāvēja sieviete. Mērs blakus Šķirstam izkrāva savus saiņus.

- Jūs aicina pie telefona, Megrē kungs.

Viņš iegāja krēslainajā kafejnīcā un paņēma klausuli.

- Vai tas esat jūs, priekšniek? Te Lešā. Tas ir beidzies. Esmu bārā netālu no kapiem. Jums zināmā dāma ir kopā ar mani. Viņa nav mani atstājusi, kopš nokāpām no Kormorāna. Viņai pietika laika izstāstīt visu savu dzīvi.

- Kā tas norisinājās?

- Ļoti labi. Viņa nopirka puķes. Citi ļaudis no salas arī nolika ziedus. Kapos bija ļoti karsti. Es nezinu, ko lai dara. Liekas, man vajadzētu uzaicināt viņu pusdienās.

- Vai viņa tevi dzird?

- Nē. Es esmu kabīnē. Es redzu viņu pa logu. Viņa pūderējas, skatīdamās mazā spogulītī.

- Vai viņa nevienu nav satikusi? Nevienam nav zvanījusi?

- Viņa nav mani atstājusi ne uz mirkli. Man pat vajadzēja viņu pavadīt pie puķu tirgotāja, un, tā kā aiz katafalka gājām blakus, gandrīz tēloju ģimenes locekli.

- Vai no Žjēnas uz Jeru braucāt ar autobusu?

- Man neatlika nekas cits kā uzaicināt viņu savā mašīnā. Vai salā viss kārtībā?

- Viss kārtībā.

Atgriezies uz terases, Megrē ieraudzīja zobārstu, kurš bija apsēdies blakus Pīka kungam un acīmredzot gribēja ar to dalīties baltvīna pudelē.

Filips de Morikūrs ar avīžu žūksni padusē kavējās iegriezties Šķirstā.

Emīla kungs piesardzīgā gaitā devās uz villu, kur viņu gaidīja vecā Zistīna, un, tāpat kā ik dienu, no virtuves plūda zivju viras smarža.

7. nodaļa Pasta jaunkundzes pēcpusdiena

Tā nebija iesauka. Resnā meiča to nedarīja tīšām. Viņu tiešām sauca par Aglaju kopš kristīšanas. Viņa bija ļoti tukla, it sevišķi ķermeņa lejasdaļā, sakropļotu augumu kā piecdesmit vai sešdesmit gadus veca sieviete, kas novecojot kļūst resna, un seja tāpēc izskatījās vēl bērnišķīgāka, jo Aglajai nebija vairāk par divdesmit sešiem gadiem.

Tajā pēcpusdienā Megrē atklāja pilnīgi jaunu Porkerolas kvartālu, kad, joprojām Pīka kunga pavadīts, pirmoreiz šķērsoja laukumu no vienas malas līdz otrai, lai dotos uz pastu. Vai tiešām vīraka smarža plūda no baznīciņas, kur svinīgu dievkalpojumu gan laikam nebija daudz?

Tas bija tas pats laukums, kura malā atradās arī Šķirsts, bet varētu zvērēt, ka augšgalā gaiss ir kar-laks un biezāks. Dārziņi divu vai trīs namiņu priekšā l>i ja pilni ziedu un bišu. Ostas trokšņi te nonāca stipri slāpēti. Divi sirmgalvji spēlēja bumbas - pctanku, nemetot naglotās bumbas tālāk kā dažus metrus no kājām, un bija dīvaini noskatīties, ar kādu piesar-(1/ibu viņi pieliecās.

Viens no spēlētājiem bija Ferdinands Gailī, visu salas Gailī patriarhs, kuram piederēja kafejnīca laukuma stūrī, kafejnīca, kurā komisārs vēl nevienu nebija redzējis ieejam. Tajā droši vien iegriezās tikai kaimiņi vai radinieki - citi Gailī. Partneris bija ļoti tīri ģērbies, galīgi kurls pensionārs, kurš valkāja dzelzceļnieka naģeni, un vēl kāds astoņdesmit gadus vecs vīrs sēdēja uz sola pasta priekšā, pussnaudā viņos noskatīdamies.

Jo blakus pasta atvērtajām durvīm stāvēja zaļi krāsots sols, uz kura Megrē pavadīja daļu pēcpusdienas.

- Es jau gudroju, vai jūs reiz nāksiet vai nē, -Aglaja iesaucās, ieraudzīdama komisāru ienākam. -Es varu gan iedomāties, ka jums vajag zvanīt un ka nebūtu nekādas patikas darīt to no Šķirsta, kur visi var noklausīties, ko sakāt.

- Vai Parīze būtu ilgi jāgaida, jaunkundz?

- Ja saruna steidzama, es dabūšu savienojumu dažās minūtēs.

-Tad zvaniet uz kriminālpoliciju.

- Es zinu numuru no galvas. Es devu savienojumu jūsu inspektoram, kad viņš jums zvanīja.

Megrē gandrīz pajautāja:

“Vai jūs to arī noklausījāties?”

Bet gan jau viņa drīz pateiks pati.

- Ar ko vēlaties runāt kriminālpolicijā?

- Ar brigadieri Likā. Ja viņa nav, tad ar inspektoru Toransu.

Pēc brīža Likā bija pie aparāta.

- Kāds jums tur laiks, vecais? Joprojām līst? Ak gāž kā ar spaiņiem? Labi. Klausies, Likā. Papūlies tūlīt dabūt informāciju par Filipu de Morikūru. Jā. Lešā ir redzējis viņa dokumentus un apgalvo, ka tas ir īstais vārds. Pēdējā adrese Parīzē ir kreisā krasta ļ mēbelēto istabu namā Jakoba ielā septiņpadsmit.../ Ko īsti es gribu zināt? Es nevaru pateikt neko noteiktu. Visu, ko vari dabūt. Es nedomāju, ka viņam būtu kartīte bēniņos, bet pārbaudīt vari. Cik vien iespējams, zvani, un pēc tam piezvani man. Vienkārši uz Porkerolu. Man gribētos, lai tu piezvani ari uz Ost-' endes policiju. Pavaicā, vai tur kas zināms par tādu Bebelmanu, kurš, ja nemaldos, ir ievērojams rēderis. Tas pats. Visu, ko vari uzzināt. Tas vēl nav viss. Nepārtrauciet, jaunkundzi Vai tev ir sakari Monpar: nasā? Paklausies, ko tur stāsta par tādu Džefu de Grēfu, kas ir vairāk vai mazāk gleznotājs un kādu laiku dzīvojis Sēnā uz mazas jahtas, kas pietauvota pie Marī tilta. Vai pierakstīji? Jā, nu ir viss. Negaidi, kad savāksi visas ziņas, lai man zvanītu. Liec pie darba tik daudz cilvēku, cik vien vari. Vai kantorī viss kārtībā? Kam piedzimis bērns? Ak Zanvjē sievai? Apsveic manā vārdā.

Izgājis no kabīnes, viņš redzēja, ka Aglaja pavisam mierīgi, nemaz nejuzdamas neērti, noņem austiņas.

- Vai jūs vienmēr noklausāties sarunas?

- Es paliku pie aparāta, lai nepārtrauktu sarunu, lis neuzticos Jeras telefonistei, viņa ir tīrā ragana.

- Vai tā jūs rīkojaties vienmēr?

- No rīta man nav laika, jo jāšķiro pasts, bet pēcpusdienās ir vieglāk.

- Vai jūs pierakstāt salas iedzīvotāju telefonsarunas?

- Man tas jādara.

- Vai jūs varat man uzrakstīt visas sarunas, kādas esat devusi pēdējās dienās? Teiksim, pēdējās astoņās dienās.

-Tūlīt. Es to izdarīšu dažās minūtēs.

- Vai jūs saņemat arī telegrammas?

- To nav daudz, tās sūta gandrīz vienīgi sezonas laikā. Šorīt bija viena, kas jūs droši vien interesētu.

- Kā jūs zināt?

- Tā ir telegramma, kuru kāds no šejienes nosūtīja, - kāds, kurš, šķiet, interesējas vismaz par vienu no personām, par kurām jūs nupat pieprasījāt ziņas.

- Vai jums ir kopija?

- Es tūlīt sameklēšu.

Pēc mirkļa viņa pasniedza formulāru, un komisārs lasīja:

Freds Masons, pie Andželo, Blanšas ielā Parīzē.

Man būtu vajadzīgas pilnīgas ziņas par Filipu de Morikūru Jakoba ielā Parīzē. Lūdzu telegrafēt uz Porkerolu. Ar sveicienu Šarlo.

Megrē iedeva telegrammas kopiju izlasīt Pīka kungam, kurš tikai palocīja galvu.

- Vai jūs, jaunkundz, man sagatavotu telefonsarunu sarakstu? Es kopā ar draugu pagaidīšu ārpusē.

Tā viņi pirmoreiz apsēdās uz sola laukuma eikaliptu ēnā, un siena viņiem aiz muguras bija sārta un silta. Kaut kur tuvumā auga neredzams vīģes koks, kura cukursaldo smaržu abi ieelpoja.

- Drīzumā, - Pīka kungs sacīja, paskatīdamies baznīcas torņa pulkstenī, - es lūgšu atļauju uz mirkli aiziet, ja jums nekas nav pretī.

Vai viņš aiz pieklājības izlikās ticam, ka Megrē tas sarūgtinās?

- Majors mani uzaicināja pulksten piecos iedzert kādu glāzi savā villā. Atsakoties es viņu aizvainotu.

- Esiet tik laipns!

- Es nospriedu, ka jūs droši vien būsiet aizņemts.

Komisāram tikko pietika laika izsmēķēt pīpi,

vērojot abus vecos vīrus spēlējam pctanku, kad Agla-ja pa lodziņu spalgā balsī sauca:

- Megrē kungs, ir gatavs!

Viņš paņēma pasniegto lapu un atkal apsēdās blakus Skotlendjarda policistam.

Jaunkundze darbu bija veikusi pēc labākās sirdsapziņas, rakstījusi centīgas skolnieces rokrakstā ar trīs vai četrām pareizrakstības kļūdām.

Sarakstā vairākkārt atkārtojās miesnieka vārds. Acīmredzot viņš katru dienu zvanīja uz Jeru, lai pasūtītu gaļu nākamajai dienai. Tad bija kooperatīvs, kura zvani bija tikpat bieži, bet dažādāki.

Mcgrē novilka sarakstā līniju, tā nošķirot telefonsarunas, kas notikušas pirms Marselēna nāves, no tām, kas bijušas pēc tās.

- Vai jūs pierakstāt? - Pīka kungs jautāja, redzēdams, ka Megrē atver lielu piezīmju grāmatu.

Vai tas nenozīmēja, ka viņš pirmoreiz redz Megrē strādājam kā īstu komisāru?

Visbiežāk sarakstā bija redzams Zistīnas vārds. Viņa zvanīja uz Nicu, Marseļu, Bezjēru, Aviņonu, un vienā nedēļā viņai bija četras telefonsarunas ar Parīzi.

- Tūlīt par to parunāsim, - Megrē sacīja. - Esmu pārliecināts, ka jaunkundze ir papūlējusies noklausīties. Vai Anglijā ari tā dara?

- Es nedomāju, ka tas ir legāli, bet iespējams, ka reizēm tā dara gan.

Iepriekšējā dienā Šarlo bija zvanījis uz Marseļu. To Megrē jau zināja. Viņš aicināja ciemos draudzeni, kuru Megrē redzēja izkāpjam no Kormorāna un ar kuru Šarlo patlaban spēlēja kārtis Šķirsta terasē.

Jo Šķirsts pa gabalu bija labi redzams, tāpat kā cilvēki, kas ap to rosījās. No šejienes, kur valdīja tāds miers, tas atgādināja bišu stropu.

Visinteresantākais bija tas, ka sarakstā varēja lasīt arī Marselēna vārdu. Tieši divas dienas pirms nāves viņš bija zvanījis uz Nicu.

Megrē piepeši piecēlās un iegāja pasta kantori, un Pīka kungs viņam sekoja.

- Vai jūs zināt, kāds bija numurs, jaunkundz?

- Protams. Tas ir nams, kurā kundze strādā. Zistī-na uz turieni zvana katru dienu - to varat redzēt pēc saraksta.

- Vai esat noklausījusies Zistīnas sarunas?

- Bieži. Tagad es vairs nepūlos, jo visu laiku runa ir par vienu un to pašu.

- Vai runā viņa pati vai dēls?

- Viņa runā, un Emīla kungs klausās.

- Es nesaprotu.

- Viņa ir kurla. Tāpēc Emīla kungam ir klausule pie auss, un viņš atkārto visu, kas tiek teikts. Pēc tam viņa tik skaļi kliedz klausulē, ka tikko var atšķirt zilbes. Viņas pirmais vārds vienmēr ir - cik? Viņai pasaka ienākumu summu. Emīla kungs sēž blakus un pieraksta. Viņa tā zvana visiem namiem.

- Jādomā, ka Nicā atbild Žineta?

- Jā, jo viņa ir saimnieces palīdze.

- Un sarunas ar Parīzi?

- To ir mazāk. Vienmēr ar vienu un to pašu personu - kādu Luija kungu. Un vienmēr - lai pieprasītu sievietes. Viņš pasaka gadus un cenu. Viņa atbild jā vai nē. Reizēm viņa kaulējas kā lauku gadatirgū.

- Vai pēdējā laikā viņas sarunās neko neparastu neesat pamanījusi? Vai Emīla kungs personiski nav zvanījis?

- Manuprāt, viņš neiedrošinātos.

- Vai māte neļauj?

- Viņa Emīla kungam neļauj gandriz neko.

- Un Marselēns?

- Es taisni nupat gribēju teikt. Viņš tikai reizumis iegriezās pastā, lai saņemtu naudas pārvedumu.

Manuprāt, viņš gada laikā nav zvanījis vairāk kā trīs

reizes.

- Kam?

- Vienreiz uz Tulonu, lai pasūtītu kādu motora detaļu, kas vajadzīga viņa laivai. Otrreiz - uz Nicu.

- Vai Zinetai?

- Viņš pasacīja, ka nav varējis saņemt naudu. Viņam to sūtīja gandrīz katru mēnesi. Viņa bija kļūdījusies. Vārdiem rakstītā summa neatbilda cipariem rakstītajai, un es nevarēju maksāt. Un viņa ar nākamo pastu atsūtīja citu pārvedumu.

-Cik ilgs laiks kopš tās reizes pagājis?

- Apmēram trīs mēneši. Durvis bija ciet, tātad ārā hi ja auksts, un tas nozīmē, ka bija ziema.

- Un kāda saruna bija pēdējoreiz?

- Es sāku klausīties kā parasti, bet ienāca Gailī kundze pirkt pastmarkas.

- Vai saruna bija ilga?

- Garāka nekā parasti. To ir viegli kontrolēt.

Viņa pašķirstīja reģistru.

- Divreiz pa trīs minūtēm.

- Jūs dzirdējāt sākumu. Ko Marselēns sacīja?

- “Ak tā esi tu! Te esmu es, jā... Nē, runa nav par naudu... Naudu es varētu dabūt, cik vien gribētu...”

- Vai viņa neko neatbildēja?

- Viņa nomurmināja:

“Tu atkal esi dzēris, Marsel!”

Viņš zvērēja, ka ir gandrīz skaidrā, tad turpināja: “Man gribētos, lai tu man izdari pakalpojumu... Vai tavā mājā ir lielā Larusa vārdnīca?”

Tas ir viss, ko dzirdēju. Tajā brīdī ienāca Gaili kundze, un viņa nav no tām, kurām var likt gaidīt. Viņa apgalvo, ka ar saviem nodokļiem maksā ierēdņiem algu, un vienmēr solās sūdzēties.

- Tā kā saruna ilga sešas minūtes, Zinetai nebija iespējams ieskatīties Larusa vārdnīcā, atgriezties pie aparāta un pateikt Marselēnam atbildi.

- Viņa atbildi atsūtīja ar telegrammu! Lūdzu, es jums to jau sagatavoju.

Jaunkundze pasniedza dzeltenu formulāru, kurā bija rakstīts:

Miris 1890. gadā. Žineta.

- Jūs daudz zaudētu, ja nebūtu atnācis pie manis, vai ne? Es nebūtu pie jums gājusi, un jūs neko neuzzinātu.

- Vai jūs pavērojāt, kāds Marselēns izskatījās, kad izlasīja telegrammu?

- Viņš to pārlasīja divas vai trīs reizes, lai labi pārliecinātos, pēc tam aizgāja svilpodams.

- It kā būtu saņēmis labu ziņu?

- Tieši tā. Un vēl tā, it kā apbrīnotu kādu.

- Vai jūs vakar noklausījāties Šarlo sarunu?

- Vai ar Bebē?

- Ko tas nozīmē?

- Viņš to sievieti sauc par Bebē. Viņai šorīt vajadzēja atbraukt. Vai gribat, lai atkārtoju viņa vārdus? Viņš sacīja:

“Kā klājas, Bebē? Man tā nekas, paldies. Man te vēl jāpaliek dažas dienas, un gribas paspēlēties. Tāpēc brauc šurp.”

- Un viņa atbrauca, - Megrē secināja. - Es jums pateicos, jaunkundz. Es sēžu uz sola ārpusē kopā ar draugu, gaidīšu, kad man piezvanīs no Parīzes.

Trīs stundas ceturkšņi aizritēja, noskatoties bumbu spēlē; jaunlaulātie ieradās nosūtīt pastkartes; tad atnāca miesnieks pieteikt kārtējo sarunu ar Jeru. Pīka kungs laiku pa laikam paskatījās baznīcas torņa pulkstenī. Arī viņš reizēm gribēja atvērt muti, bet aprāvās, neko nepateicis.

Viņus abus pārņēma tīkams siltums. Pa gabalu varēja noskatīties, kā vīri pulcējas uz lielo bumbu spēles partiju, kurā piedalījās kādi desmit spēlētāji un kura noritēja visā laukumā, līdz pienāca aperitīva un vakariņu laiks.

Spēlēja arī zobārsts. Kormorāns bija atstājis salu, lai dotos uz Zjēnu, no kurienes atvedīs Lešā un Zi-netu.

Beidzot atskanēja Aglajas balss.

- Parīze! - viņa paziņoja.

Tas bija krietnais Likā, kurš droši vien kā parasti, kad Megrē nebija, ieņēma viņa vietu kabinetā. Pa logu Likā redzēja Senmišela tiltu un Sēnu, turpretī Megrē raudzījās uz Aglaju.

- Man ir daļa ziņu, priekšniek. Pārējās gaidu no Ostendes, tām drīz jābūt. Ar ko lai sāku?

- Ar ko vēlies.

- Tātad Morikūrs. Tas nebija grūti. Šo vārdu Toranss atcerējās, jo bija redzējis uz kādas grāmatas vāka. Tas tiešām ir viņa īstais vārds. Tēvs, kavalērijas kapteinis, jau sen miris. Māte dzīvo Somīrā. Cik man zināms, viņiem nav nekādu īpašumu. Filips de Mo-rikūrs vairākkārt mēģinājis apprecēties ar bagātām mantiniecēm, bet neveiksmīgi.

Aglaja klausījās bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem un pa logu reizēm pamirkšķināja Megrē ar aci, lai uzsvērtu vietas, kas viņai sevišķi patika.

- Viņš uzdodas par literātu, ir publicējis divas dzejoļu grāmatas pie kāda kreisā krasta izdevēja. Viņš apmeklējis Floras kafejnīcu, kur ir diezgan labi pazīstams. Tāpat ari reizēm sadarbojies ar vairākām avīzēm. Vai to jūs gribējāt zināt?

- Turpini.

- Nekā vairāk man nav, jo to visu savācu pa telefonu, lai ietaupītu laiku; bet es aizsūtīju kādu aprunāties, un kaut ko jaunu varēšu jums paziņot šovakar vai rit. Pret viņu nekad nav celtas nekādas sūdzības, precīzāk izsakoties, viena ir bijusi pirms pieciem gadiem, bet atsaukta.

- Es klausos.

- Kāda dāma, kura dzīvo Otejā un kuras vārdu drīz dabūšu, viņam uzticējusi retu izdevumu, lai viņš to pārdotu, bet pēc tam vairākus mēnešus Morikūrs nav rādījies. Viņa iesniegusi sūdzību. Noskaidrojies, ka viņš sējumu pārdevis kādam amerikānim. Naudu apsolījis atdot pa daļām katru mēnesi. Es sarunājos ar viesnīcnieku, pie kura viņš dzīvojis. Morikūrs pastāvīgi nokavējis divus vai trīs termiņus, bet beigu beigās norēķinājies.

- Vai tas ir viss?

- Gandrīz. Jūs jau zināt, kādi ir šie cilvēki. Vienmēr labi ģērbušies, nevainojami korekti.

- Un vecas dāmas?

- Nekā precīza. Viņam bijuši sakari, ko viņš lūrējis lielā noslēpumā.

- Un otrais?

- Vai zinājāt, ka viņi bijuši pazīstami? Liekas, ka dc Grēfs ir vērtīgs tips; daži pat apgalvo, ka viņš būtu labākais savas paaudzes gleznotājs, ja vien gribētu.

- Bet viņš negrib?

- Galu galā viņš ar visiem sastrīdas. Viņš nolaupījis jaunu beļģieti no ļoti labas ģimenes.

- Es zinu.

- Labi. Ieradies Parīzē, viņš sarīkojis savu darbu i/stādi kādā mazā Sēnas ielas salonā. Tā kā neko nav i/devies pārdot, pēdējā dienā viņš sadedzinājis visas pleznas. Daži ir pārliecināti, ka viņa jahtā norisinājušās īstas orģijas. Viņš ilustrējis dažus erotiskus darbus, kurus pārdod slepeni. Pārticis galvenokārt no la. Tas šimbrīžam ir viss, priekšniek. Es gaidu Osten-di. Kā tur piejums ir?

Pīka kungs caur loga stiklu rādīja Megrē savu pulksteni un, tā kā bija pieci, devās majora villas virzienā.

Komisārs jutās kā atpestīts, baudīja gluži kā brīvdienas.

- Vai nodevi Žanvjē manus apsveikumus? Piezvani un pasaki manai sievai, lai apciemo viņa kundzi un kaut ko aiznes, dāvanu vai puķes. Tikai nekādus sudraba biķerīšus!

Megrē atkal palika kopā ar Aglaju, no kuras viņu šķīra režģota starpsiena. Viņa šķita ļoti uzjautrināta. Nepavisam nekaunēdamās, viņa sacīja:

- Man gan gribētos redzēt tās viņa grāmatas. K jums liekas - vai uz jahtas tās ir?

Pēc tam, bez kādas pārejas, viņa turpināja:

- Cik jocīgi! Jūsu darbs ir daudz vieglāks, nek3 iedomājas. Ziņas nāk no visām pusēm. Vai jums liekas, ka vainīgs viens no viņiem? ļ

Uz rakstāmgalda bija liels mimozu pušķis, bet turzā - konfektes, ko viņa piedāvāja komisāram. |

- Te tik reti kaut kas notiek! Kas attiecas uz Filip kungu - man neienāca prātā pasacīt, ka viņš itin bieži raksta. Es, protams, nelasu viņa vēstules. Viņš tās met kastītē, un es pazīstu viņa rokrakstu un tinti, jo viņš nezin kāpēc vienmēr raksta ar zaļu.

- Kam viņš raksta?

- Vārdus esmu aizmirsusi, bet gandrīz vienmēr -uz Parīzi. Laiku pa laikam viņš raksta mātei. Uz Parīzi sūtītās vēstules ir daudz biezākas.

- Vai viņš arī saņem daudz vēstuļu?

- Diezgan daudz. Un arī žurnālus un avīzes. Katru dienu viņam nāk bandroles.

- Un misis Vilkoksai?

- Viņa arī daudz raksta - uz Angliju, Kapri un Ēģipti. Sevišķi atceros Ēģipti, jo nekādi nevaru iedrošināties palūgt pastmarkas māsasdēlam.

- Vai viņa kādam zvana?

- Divas vai trīs reizes viņa ir runājusi pa telefonu no kabīnes un katrreiz zvanīja uz Londonu. Diemžēl es nesaprotu angliski.

Viņa piemetināja:

- Man jāslēdz ciet. Bet, ja gribat sagaidīt sarunu...

Kādu sarunu?

Vai tad Likā kungs jums nesacīja, ka zvanīs sakarā ar Ostendi?

Droši vien viņa nebija bīstama, bet Megrē tomēr u/skatīja par labāku pārāk ilgi nepalikt ar to divatā. Meiča bija pārlieku ziņkārīga. Piemēram, viņa jautāja: Vai sievai nezvanīsiet?

Viņš sacīja, ka būs laukumā netālu no Šķirsta, ja gadījumā viņam zvana, un lēnā garā, pīpi smēķēdams, devās uz bumbu spēļlaukuma pusi. Viņam nevajdzēja prātot, kā izturas, jo nebija Pīka kunga, kas viņu novērotu. Viņam tiešām gribējās paspēlēt petanku, un viņš vairākas reizes apjautājās par spēles noteikumiem.

Viņš jutās ļoti pārsteigts, uzzinājis, ka zobārsts, ko visi dēvēja vienkārši par Leonu, ir augstas klases divējs. No divdesmit metru attāluma pēc trīs lēcienveidīgiem soļiem viņš ar savu bumbu trāpīja pretinieka bumbai, kuru aizripināja tālu prom, un ikreiz pec tam izlikās sevišķi kautrīgs, it kā tādu sasniegumu uzskatītu par gluži dabisku.

Komisārs iegāja izdzert glāzi vīna un ieraudzīja Šarlo darbojamies ar spēļu automātu, savukārt viņa draudzene uz kāda dīvāna bija iedziļinājusies kino žurnālu lasīšanā. Varbūt viņi jau bija paspēlējušies?

- Vai jūsu drauga vairs nav? - Pols brīnījās.

Arī Pīkām tā droši vien bija īsta atsvabināšanās. Viņš bija kopā ar citu angli. Viņš varēja runāt savā valodā, lietot izteicienus, kuru īsto jēgu saprot vienīgi divi vīri, kas apmeklējuši vienu koledžu.

Nebija grūti paredzēt Kormorāna ierašanos. Katrreiz norisinājās viens un tas pats. Ārā cilvēki izveido ja tādu kā plūstošu straumi. Visi devās uz ostu. Un,ļ kad pienāca kuģītis, sākās atplūdi. Tic paši cilvēki] nāca atpakaļ, un kopā ar viņiem - atbraucēji, nesd saiņus vai koferus.

Megrē sekoja lejup plūstošajai straumei netālu no] mēra, kurš kā vienmēr stūma rokas ratiņus. UZ' kuģīša klāja viņš uzreiz ieraudzīja Zinetu un inspek-ļ toru, kuri izskatījās pēc labiem draugiem. Bija ari ļ zvejnieki, kas atgriezās no apbedīšanas, un divas ve- j cas jaunkundzes - tūristes Lielajai viesnīcai.

Starp tiem, kuri noskatījās kuģīša pienākšanā,] komisārs pamanīja Sarlo, kurš tāpat šķita izpildām 1 rituālu, kam pats lāgā neticēja.

- Vai nekā jauna nav, priekšniek? - Lešā jautāja, j tikko nonācis uz cietzemes. - Kaut jūs varētui iedomāties, cik tur ir karsti!

Žineta gluži pašsaprotami palika kopā ar viņiem, ļ Viņa izskatījās nogurusi, un skatienā jautās zināms nemiers.

Visi kopā viņi gāja uz Šķirstu, un Megrē likās, ka viņš šādu ceļu ik dienas mēro jau ļoti ilgi.

- Vai gribat dzert, Žineta?

- Es labprāt iedzertu aperitīvu.

To viņi dzēra visi kopā, terasē, un Žineta ik reizi jutās neērti, kad pamanīja sev pievēršamies Megrē skatienu. Viņš raudzījās domīgi, smagi, kā cilvēks, kura prātus nodarbina kaut kas pavisam cits.

- Es uzkāpšu augšā atsvaidzināties, - Žineta sacīja, kad bija iztukšojusi glāzi.

Vai neiebildīsiet, ja jūs pavadīšu?

Lešā, kas nojauta kaut ko jaunu, mēģināja saprast ituāciju. Viņš neiedrošinājās komisāru iztaujāt. Viņš palika pie galda viens, kamēr Megrē gāja līdzi Zine-liii.

- Ziniet, - viņa sacīja, nonākusi istabā, - es tiešām fiiliu pārģērbties.

- Tas mani neuztrauc.

Viņa izlikās jokojam:

- Un ja nu tas uztrauc mani?

Tomēr viņa noņēma cepri, pēc tam novilka kleitu, ku viņš palīdzēja atāķēt uz muguras.

- Tas man tomēr kaut ko nozīmē, - viņa nopūtās.

Man liekas, ka viņš te bija laimīgs.

Citus vakarus Marselēns droši vien piedalījās Immbu spēlē uz laukuma, kad rietēja saule.

- Visi bija ļoti jauki. Viņš visiem palicis labā atmiņā.

Viņa steidzīgi atbrīvojās no korsetes, kas bija at-stajusi dziļas rievas pienainajā ādā. Megrē, muguru pagriezis, skatījās ārā pa logu.

- Vai atceraties jautājumu, ko es jums uzdevu? -viņš neitrālā balsī jautāja.

- Jūs to pietiekami daudzas reizes atkārtojāt. Es nekad nebūtu varējusi iedomāties, ka esat tik bargs.

- Un es savukārt nebiju iedomājies, ka jūs mēģināsiet man kaut ko noslēpt.

- Kā, vai tad es jums kaut ko esmu noslēpusi?

- Es jums jautāju, kāpēc ieradāties Porkerolā, ja Marsela līķis bija Jerā?

- Es jums atbildēju.

- Jūs melojāt.

- Es nesaprotu, ko jūs gribat.

- Kāpēc jūs man neko neteicāt par telefonsarunu? jļ

- Kādu telefonsarunu?

- Par to, kad Marsels īsi pirms nāves jums piezva-J nīja.

- Es neatceros.

- Un vai telegrammu ari neatceraties?

Viņam nebija vajadzības atskatīties, lai zinātu,

Zineta reaģē, un viņš turpināja nolūkoties bumbuļ spēlē, kas ritēja terases priekšā, no kuras pacēlās bal<ļ su murdoņa. Varēja dzirdēt glāžu šķindēšanu.

Tas bija ļoti patīkami, ļoti nomierinoši, un Pīl kunga arī nebija blakus.

- Par ko jūs domājat?

- Es domāju, ka rīkojos muļķīgi, jūs pats zināt.

- Vai esat apģērbusies?

- Vēl tikai jāuzvelk kleita.

Viņš piegāja pie durvīm un tās atvēra, lai pārlie-jļ cinātos, ka gaitenī neviena nav. Kad Megrē atgrieza istabas vidū, Zineta pie spoguļa sukājās.

- Vai jūs neesat ne ar vienu runājusi par Larusa J vārdnīcu?

- Ar ko?

- Es nezinu. Piemēram, ar Emīla kungu. Vai ar j Šarlo.

- Es nebiju tik dumja, lai runātu.

- Vai tāpēc, ka domājāt stāties Marsela vietā? Vai ] jūs zināt, Zineta, ka esat drausmīgi savtīga?

Tā vienmēr runā par sievietēm, ja viņas mēģina nodrošināt nākotni. Un uzbrūk, ja posta dēļ ir jānododas arodam, ko pašas nav izvēlējušās.

Viņas balsī piepeši ieskanējās rūgtums.

Man likās, ka jūs precēsieties ar Emīla kungu?

- Gadījumā, ja Zistīna izlems nomirt un ja viņa (•ēdējā brīdī nerīkosies tā, ka dēlam nebūs iespējams apprecēties. Vai tiešām jūs domājat, ka es to daru no blīva prāta!

- Vārdu sakot, ja Marsela iespējamais loms būtu labs un jums paveiktos, jūs neprecētos?

- Katrā ziņā ar to nelaimīgo muļķi nē.

- Vai jūs atstātu Nicas namu?

- Bez vilcināšanās, to varu zvērēt!

- Ko jūs darītu?

- Es pārceltos uz dzīvi laukos - vienalga kur. Es audzētu vistas un trušus.

- Ko Marselēns jums pa telefonu teica?

-Jūs atkal sacīsiet, ka meloju.

Viņš labu bridi skatījās Žinetā un tad pateica:

- Tagad vairs nē.

- Labi! Par agru jau nav. Viņš sacīja, ka nejauši atklājis varenu triku. Tieši tādus vārdus viņš lietoja. Viņš teica, ka tas varētu dot lielu naudu, bet viņš vēl neesot izšķīries.

- Vai viņš nevienu nepieminēja?

- Nē. Nekad vēl viņš nebija izturējies tik noslēpumaini. Viņam bija vajadzīga informācija. Viņš man prasīja, vai mums mājā ir lielā Larusa vārdnīca, kurā ir nezin cik sējumu. Es atbildēju, ka mums tādas lietas nemēdz būt. Tad viņš pieprasīja, lai aizeju paska-ļ tīties uz municipālo bibliotēku.

- Ko viņš gribēja zināt?

- Jo ļaunāk, vai ne? Ja jau zināt to, ko zināt, man ļ tik un tā vairs nav nekādu izredžu.

- Tiešām - nekādu.

- Un pat tad, ja neņem vērā, ka es nekā nesaprati Es iedomājos, ka, atbraucot šurp, man kaut ka ienāks prātā.

- Kas ir miris 1890. gadā?

- Vai jums parādīja manu telegrammu? Vai tā] nebija iznicināta?

- Pastā kā parasti bija saglabājusies kopija.

- Kaut kāds van Gogs, gleznotājs. Es izlasīju, ka] viņš nonāvējies. Viņš bijis ļoti nabags, un tagad notiek plēšanās par viņa darbiem, kuri maksā nezin] cik. Es nevarēju saprast, vai Marsels nav atradis' kādu no tiem.

- Un vai tā nebija?

- Laikam gan nē. Kad viņš zvanīja, viņš pat nezināja, ka šis kungs miris.

- Ko jūs domājāt?

- Es nezinu, cs jums zvēru. Tikai es nospriedu -J ja jau Marsels ar tādu ziņu var iegūt naudu, iespē-J jams, ka tas izdodas arī man. It sevišķi, kad] uzzināju, ka viņš nonāvēts. Cilvēku aiz gara laika nenogalina. Viņam nebija nekā, ko varētu nozagt.| Vai saprotat?

- Vai jums liekas, ka noziegumam ir kāds saka ar minēto van Gogu?

Megrē atturējās no ironijas. Viņš sūca pīpi, skatīdamies ārā pa logu:

-Jums acīmredzot ir taisnība.

- Pārāk vēlu, ja jau jūs esat te un tas man neko vairs nedod. Vai jums vajag, lai vēl palieku salā? Ņemiet vērā, ka man tas ir atvaļinājums, un, ja aizturat |iis, vecā ragana man neko nevar teikt.

-Tādā gadījumā palieciet.

- Es jums pateicos. Jūs atkal esat gandrīz tāds, kādu es jūs pazinu Parīzē.

Viņš neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt uz komplimentu ar komplimentu.

- Atpūtieties.

Viņš nokāpa pa trepēm, pagāja garām Šarlo, kurš vērās komisārā zobgalīgu skatienu, un apsēdās terasē blakus Lešā.

Tā bija dienas visjaukākā stunda. Visa sala atslābinājās; arī jūra ap to, koki un klintis, laukuma /eme šķita elpojam citā ritmā nekā dienas karstumā.

- Vai uzzinājāt ko jaunu, priekšniek?

Vispirms Megrē pasūtīja dzērienu Žožo, kura gāja garām un likās neapmierināta, ka Megrē ieslēdzies istabā kopā ar Zinetu.

- Es baidos, ka tā ir, - viņš beidzot nopūtās.

Un, pamanījis inspektora pārsteiguma pilno skatienu, sacīja:

- Es gribēju teikt - man vairs nebūs iespējams ilgi te uzturēties. Te ir labi, vai ne? Bet, no otras puses, te ir Pīka kungs.

Vai Pīka kunga dēļ nebūtu labāk, ja viņš Skotlend-ļ jardā stāstītu par ātri gūtiem panākumiem?

- Jums zvana no Parīzes, Megrē kungs.

Acīmredzot tās bija ziņas no Ostendes.

8. nodaļa Pika kungs un vecmāmuļa

Svētdienas sajūta bija tik spēcīga, ka gandri* metās nelabi. Megrē - pa pusei jokojot, pa puse nopietni - labprāt atzinās, ka vienmēr ir spējis saos svētdienas jau gultā, pat nemaz neatverot acis.

Te ar zvaniem notika kaut kas nedzirdēts. Tomē tie nebija īsti baznīcas zvani, tie bija trausli, vicglijj zvani, kādi mēdz būt kapelās vai klosteros. Jādomā, arī gaisa īpatnībai, tā blīvumam bija kāda nozīme skaņas tapšanā. Varēja ļoti labi dzirdēt, kij mēle piesitas pie bronzas, un notrīsēja tāds kā tink* šķis, bet tikai tad sākās īstais: bālajās, vēsajās debesīs ierakstījās pirmais nevainojamais riņķis, noj kura kā pēc burvja mājiena iznira citi loki - aizvien] lielāki, aizvien tīrāki. Loki slīdēja pāri laukumam,! mājām, stiepās virs ostas un tālu jūrā, kur šūpojās ļ laivas. Tos varēja just virs pakalniem un klintīm, un tie vēl nebija kļuvuši nesaklausāmi, kad zvanaļ mēle atkal atsitās pret metālu un dzima jauni skanīgi apļi, lai tāpat atjaunotos, tad atkal citi, kuros visi] klausījās bērnišķīgā apbrīnā, kā mēdz vērot uguņošanu.

Pat soļu klaboņā uz laukuma cietās zemes bija kaut kas svētdienlgs, un Megrē, uzmetis skatienu logam, gaidīja, kad ieraudzīs pirmās iesvētāmās meitas, kas iet, pidamās garos plīvuros.

Tāpat kā iepriekšējā dienā viņš uzāva čības, uzvilka bikses, uzģērba žaketi virs naktskrekla ar sarkanu iliegu izšūtu apkakli un, iegājis virtuvē, jutās vilies. Viņš neapzināti vēlējās tādu pašu agro rītu kā iepriekšējā dienā, vēlējās atrasties pie plīts kopā ar /.ožo, kas vāra kafiju, redzēt dzidri spožo atvērto durvju četrstūri. Bet tur jau bija četri vai pieci zvejnieki. Viņiem laikam bija ieliets pa glāzei alkohola, kas stipri smaržoja. Uz telpas grīdas bija izgāzts zivju ļ’iozs - sārtas, zilas un zaļas zivis, kurām Megrē nezināja nosaukumus, viena - līdzīga sarkandzelteni punktotai jūras čūskai - vēl bija dzīva un ritinājās ap krēsla kāju.

- Vai vēlaties tasi kafijas, Megrē kungs?

Apkalpoja nevis Žožo, bet viesnīcnieks. Varbūt

(apēc, ka bija svētdiena. Megrē jutās kā aizvainots bērns.

Ar viņu tā reizēm gadījās, sevišķi no rītiem, sevišķi tad, kad viņš piegāja pie spoguļa noskūties. Viņš skatījās platajā sejā, lielajās acis, zem kurām bieži iezīmējās maisiņi, aplūkoja matus, kuri kļuva aizvien plānāki. Viņš savilka bargu seju -tīšām, it kā gribētu pats sevi iebiedēt. Un pats sev sacīja:

- Te nu viņš ir - diviziona komisāra kungs!

Kurš gan iedrošinātos neņemt viņu nopietni? Daudzi cilvēki, kuriem nebija tīra sirdsapziņa, nodrebēja, izdzirdot šo vārdu. Viņš bija apveltīts ar varu pratināt tos, līdz tie sāk aiz bailēm kliegt, ieslodzīt tos cietumā un sūtīt uz giljotīnu.

Tepat salā bija kāds, kas klausījās zvanu dimdināšanā tāpat kā viņš, kas elpoja svētdienas gaisu, kāds, kas iepriekšējā vakarā bija dzēris vienā telpā ar viņu un kas pēc dažām dienām būs ieslodzīts starp četrām sienām.

Viņš izdzēra tasi kafijas, ielēja vēl vienu, kuru paņēma līdzi uz istabu, un viņam bija grūti iztēloties, ka tas viss ir nopietni; cik tad sen viņš vēl valkāja īsas bikses un aukstos rītos gāja pāri sava ciema laukumam sastingušiem pirkstu galiem, lai palīdzētu | kirē noturēt rīta dievkalpojumu baznīciņā, ko apgaismoja vienīgi sveces.

Tagad viņš bija pieaudzis, tam ticēja visi, vienīgi viņš pats laikiem nebija par to īsti pārliecināts.

Vai citiem cilvēkiem arī kādreiz nāca prātā tādas domas? Vai, piemēram, Pīka kungs kādreiz prātoja, kā iespējams ņemt viņu par pilnu? Vai viņam kaut retumis neradās iespaids, ka tā ir tikai spēle, tīrā joku plēšana?

Vai majors vienkārši nebija resns puika, kādi mēdz būt visās klasēs, viens no tiem tuklajiem, miegainajiem zēniem, par kuriem skolotājs nespēj nepa-zoboties?

Vakar vakarā Pīka kungs bija izteicis drausmīgus vārdus - tas notika mazliet pirms starpgadījuma ar

I ’«»lītu. Tas norisinājās lielajā pirmā stāva zālē, kad gandrīz visi, tāpat kā ik vakaru, bija sapulcējušies Šķirstā. Protams, Skotlendjarda inspektors sēdēja pie majora galda, un tajā brīdī, par spīti gadu starpībai un atšķirīgajai miesas būvei, viņi izskatījās kā vienas i'imenes locekļi.

Pievakarē, kad Pīka kungs apciemoja tautieti tā villā, viņi laikam bija dzēruši. Pietiekami daudz, lai skatiens kļūtu nenoteikts un mēle mazliet pītos, bet pārāk maz, lai zaudētu cieņu. Vienas manieres viņam luja mācītas vienā koledžā, bet Dievs vien zina, kur viņi bija iemācījušies vienādā veidā pretoties skurbumam.

Viņi nebija skumīgi, drīzāk nostalģiski, mazliet aizsapņojušies. Viņi izskatījās pēc diviem labajiem dieviņiem, kuri sērīgi laipnā augstprātībā noraugās uz pasaules ņudzekli, un, kad Megrē apsēdās blakus Pīka kungam, tas nopūtās:

- Kopš pagājušās nedēļas viņu ir vecmāmiņa.

Viņš neskatījās uz sievieti, par kuru runāja, kuras

vardu vienmēr vairījās pieminēt, bet runa varēja būt vienīgi par misis Vilkoksu. Viņa arī bija tur - telpas otrā malā sēdēja uz dīvāniņa Filipa kunga sabiedrībā. I lolandietis un Anna bija aizņēmuši blakus galdiņu.

Pīka kungs brītiņu pagaidīja un tad šķietami vienaldzīgā tonī turpināja:

- Meita un znots neļauj viņai ierasties Anglijā. Majors viņus ļoti labi pazīst.

Nabaga vecā! Jo vienā mirklī Megrē atklāja, ka misis Vilkoksa īstenībā ir veca sieviete. Vairs ne-

gribējās zoboties par viņas krāšļiem, par krāsotajiem ' matiem, pie kuru saknēm varēja manīt sirmumu, un i nedabisko jautrību.

Viņa bija vecmāmiņa, un Megrē atcerējās savu vecmāmuļu; viņš mēģināja iedomāties, kā izturētos bērni, ja viņiem parādītu tādu sievieti kā misis Vilkoksa un sacītu: “Ej un noskūpsti vecmāmuļu!”

Viņai aizliedza dzīvot pašas dzimtenē, un viņa neprotestēja. Viņa labi zināja, ka nekad neteiks pēdējo vārdu, ka viņai nav taisnība. Gluži kā dzērāji, kuriem iedod tieši tik daudz kabatas naudas, cik ir pilnīgi nepieciešams, un kuri šur un tur ubago pa glāzītei.

Vai viņa, tāpat kā dzērāji, reizēm žēlo pati sevi, ' sūrojas par likteni un vientulībā raud?

Varbūt reizēs, kad ir daudz dzērusi? Jo viņa dzēra j arī. Ja vajadzēja, Filips piepildīja viņas glāzi, bet Anna uz dīvāniņa domāja tikai par vienu: par brīdi, kad beidzot varēs iet gulēt.

Megrē skuvās. Viņš nevarēja iekļūt vienīgajā vannas istabā, ko aizņēma Zineta.

- Pēc piecām minūtēm! - viņa caur durvīm bija saukusi.

Visus laiku pa laikam paskatījās uz laukumu, kuram nebija tāda pati krāsa kā darbdienās - pat tagad, kad ’zvani bija apklusuši. Kirē patlaban noturēja pir-moiidie*kalpojumu. Viņa ciema mācītājs bija to daujis.^oti ātri, un mazais Megrē tik tikko paspēja dot otbildes, skraidīdams ar mises vīna karafītēm. d lftj; ļ

Cik viņam dīvains arods! Viņš bija tikai cilvēks starp cilvēkiem, un viņa rokās bija citu cilvēku likteņi.

Vakar vakarā viņš skatījās uz visiem pēc kārtas. Viņš nebija daudz dzēris, tikai tik, lai mazliet atraisī-lu izjūtas. De Grēfs ar aso profilu reizēm pavērās viņā ar slēptu ironiju un šķita izaicinām. Filips, par spīti skaistajam vārdam un senčiem, bija radīts no mpjākas vielas un pūlējās izlikties cēls ik reizi, kad misis Vilkoksa viņu izrīkoja kā sulaini.

Viņš droši vien atriebās citos brīžos, un tomēr publiski viņam vajadzēja rīt krupjus.

Tas, ko viņš norija, bija tik liels, ka visi jutās neērti. Nabaga Polam, kas laimīgā kārtā nezināja, no kurienes nāk trieciens, pēc tam bija ļoti jānopūlas, lai kaut cik atjaunotu labo noskaņojumu.

Par to droši vien klusām sarunājās. Par to salā runās visu dienu. Vai Polīts neatklās noslēpumu? Tagad tam nebija nekādas nozīmes.

Polīts ar kapteiņa naģeni galvā stāvēja pie letes un jau bija iztukšojis zināmu skaitu glāzīšu; viņš runāja tik skaļi, ka balss pārskanēja sarunu murdoņu. Pēc misis Vilkoksas pavēles Filips šķērsoja zāli un iedarbināja patafonu, kā bieži tika darījis.

Tad Megrē pamirkšķināja Polītam, un tas savukārt piegāja pie aparāta un to apturēja.

Pēc tam Polīts pagriezās pret Morikūru un ironiski paskatījās tam acīs.

Filips neiebilda, viņš izlikās neko nemanām.

- Man nepatīk, ka uz mani tā skatās! - izsaucās Polīts, pasperdams dažus soļus tuvāk.

- Bet... es uz jums nemaz neskatos...

-Ak es jums neesmu pietiekami labs, lai uz mani skatītos?

- To es neesmu teicis.

- Vai jūs domājat, ka es nesaprotu?

Misis Vilkoksa kaut ko klusām pateica Morikūram angliski. Pīka kungs sarauca uzacis.

- Ak es jums neesmu pietiekami labs, sīko sutener?

Filips, pietvīcis ļoti sarkans, joprojām nekustējās un pūlējās skatīties sānis.

- Pamēģiniet tikai atkārtot, ka neesmu jums diezgan labs!

Tajā pašā brīdī de Grēfs pameta uz Megrē sevišķi asu skatienu. Vai viņš bija sapratis? Lešā, kurš galīgi neko neaptvēra, gribēja celties augšā un iejaukties, un Megrē vajadzēja zem galda satvert viņa roku.

- Ko jūs teiktu, ja es iebrauktu jūsu glītajā purnā, ko? Ko jūs teiktu?

Polīts, pieņemdams, ka ceļš ir pietiekami sagatavots, pāri galdam iebelza Filipam pa seju.

Morikūrs pacēla roku pie deguna. Bet tas arī bija viss.

Viņš nemēģināja nedz aizstāvēties, nedz uzbrukt. Viņš nošļupstēja:

- Es jums neko neesmu nodarījis.

Misis Vilkoksa, pagriezusies pret leti, sauca:

- Pola kungs! Pola kungs! Vai jūs šo neģēli varētu izmest ārā? Tā ir ņirgāšanās!

Viņas akcents piešķīra vārdiem neģēlis un ņirgāšanās īpašu skaņu.

- Un, kas attiecas uz jums... - Polīts iesāka, pievērsies holandietim.

Tā reakcija bija atšķirīga. Neatstājot savu vietu, de Grēfs saspringa un noteica:

- Pietiks, Polīt!

Varēja just, ka viņš neļaus ar sevi tā izrīkoties, ka ir gatavs lēcienam, savilktiem muskuļiem.

Beidzot iejaucās Pols.

- Nomierinies, Polīt! Ienāc uz mirkli virtuvē. Man tev kaut kas jāpasaka.

Kapteinis ļāva sevi aizvest, protestēdams tikai skata pēc.

Lešā, kas joprojām nebija sapratis notiekošo, domīgi pajautāja:

- Vai tas bijāt jūs, priekšniek?

Megrē neatbildēja un, kad Skotlendjarda inspektors ieskatījās viņam acīs, izlikās tik nevainīgs, cik vien iespējams.

Pols pienācīgi atvainojās. Polītu vairs neredzēja., viņš droši vien bija izvadīts ārā pa virtuves durvīm. Šodien viņš staigās kā varonis.

Bija skaidrs, ka Filips neaizstāvējās, ka viņa seja vienā mirklī pārklājās sviedriem, ka viņu uzreiz pārņēma tīri fiziskas bailes, kurām viņš nespēja pretoties.

Pēc tam viņš pārlieku daudz dzēra, un galu galā misis Vilkoksa viņu aizveda prom.

Nekas cits nenotika. Šarlo un viņa dejotāja diezgan agri aizgāja gulēt, un, kad Megrē savukārt uzkāpa augšstāvā, viņi vēl nebija aizmiguši. Zineta un Emīla kungs klusām sarunājās. Neviens neizmaksāja visai sabiedrībai - varbūt starpgadījuma dēļ.

- Nāc iekšā, Lešā, - komisārs caur durvīm uzsauca. ;

Inspektors jau bija saposies.

- Vai Pīka kungs aizgāja peldēties?

- Viņš ir lejā un ēd olas ar šķiņķi. Es aizgāju noskatīties, kā aizbrauc Konnorāns.

- Vai nekā ziņojama nav?

- Nekā. Liekas, svētdienās te sabrauc daudz ļaužu no Jeras un Tulonas, cilvēki steidzas uz pludmalēm un atstāj tur sardīņu kārbas un tukšas pudeles. Pēc stundas varēs redzēt, kā viņi izkāps krastā.

Ziņās no Ostendes nebija nekā negaidīta. Bebel-mana kungs, Annas tēvs, bija ievērojama persona, ilgi bijis pilsētas mērs un reiz kandidējis deputātu vēlēšanās. Kopš meitas aiziešanas viņš aizliedzis savā klātbūtnē izrunāt viņas vārdu. Sieva mirusi, un Annai par to nav ziņots.

- Tā vien liekas, ka visi, kas tādu vai citādu iemeslu dēļ nogājuši no ceļa, satikušies šeit, - Megrē sacīja, uzvilkdams svārkus.

- Tas tāpēc, ka te tāds klimats, - atbildēja inspektors, kuru šādi jautājumi nenodarbināja.

Viņš savu darbu darīja pēc labākās sirdsapziņas. Viņš pūlējās apzināt tos, kam piederēja revolveri. Viņš apstaigāja visus pēc kārtas, apskatīja ieročus, kaut arī necerēja neko atrast, taču tā bija jārīkojas pēc noteikumiem.

- Ko mēs šodien darīsim?

Megrē, iedams uz durvīm, izvairījās no atbildes, un viņi atrada Pīka kungu sēžam pie galda, kas bija apsegts ar sarkanrūtotu galdautu.

- Jūs laikam esat protestants? - komisārs jautāja.

Tādā gadījumā jūs droši vien nepiedalīsieties lielajā dievkalpojumā?

- Es esmu protestants, un es biju uz agro misi.

Iespējams, ja te būtu sinagoga, viņš ietu uz to,

lai tikai piedalītos dievkalpojumā, jo bija svētdiena.

- Es nezinu, vai jūs gribēsiet nākt man līdzi. Šorīt man jādodas vizītē pie dāmas, kuru jūs lāgā nevēlaties satikt.

- Vai jūs dosieties uz jahtu?

Megrē palocīja galvu. Pīka kungs atbīdīja šķīvi, piecēlās un paņēma salmu platmali, ko iepriekšējā dienā bija nopircis mēra veikaliņā, jo jau sajuta pārsauļošanās sekas - seja viņam bija gandrīz tikpat sarkana kā majoram.

- Vai nāksiet līdzi?

- Varbūt jums būs vajadzīgs tulks.

- Vai man arī iet?

- Labāk būs, ja nāksi. Vai proti airēt?

- Esmu dzimis jūras malā.

Viņi vēlvienreiz aizgāja līdz ostai. Inspektors lūdza kādam zvejniekam atļauju izmantot laivu bez motora, un visi trīs vīrieši iekāpa tajā. Viņi redzēja de Grēfu un Annu brokastojam savā laivā.

Arī jūra it kā par godu svētdienai bija tērpusies

vizmojošā atlasā, un katrs airu vēziens uzmirdzinā-ja saulē sīkas ūdens pērlītes. Kormorāns bija pretējā krastā - pie Žjēnas raga, tas gaidīja pasažierus, kuri kāpa ārā no autobusa. Varēja redzēt jūras dibenu, violetus jūras ežus klinšu iedobumos un reizēm kā mirdzoša šautra garām aizšāvās kāda zivs. Zvani aicināja uz lielo dievkalpojumu, un visas mājas droši vien smaržoja ne tikai pēc kafijas, bet arī pēc parfīma, ar ko sievietes iesmaržināja svētdienas kleitas.

Tuvumā North Star izskatījās daudz lielāka un augstāka nekā pa gabalu.

Tā kā nemanīja nevienu dzīvu dvēseli, Lešā, galvu pacēlis, sauca:

- Hallo, jūs tur, uz kuģa!

Pēc laba brīža pie margām parādījās matrozis, kam viens vaigs bija ieziepēts un rokā - bārdas nazis.

- Vai jūsu kundzi var satikt?

- Vai jūs nevarētu atbraukt pēc stundas vai divām?

Pīka kungs acīm redzami jutās neveikli.

Megrē mazliet vilcinājās, iedomādamies par vecmāmuļu.

- Ja vajadzēs, pagaidīsim uz klāja, - viņš teica matrozim. - Kāp augšā, Lešā!

Viņi cits aiz cita uzrāpās pa kāpnēm. Iluminatoriem bija vara ietvari, un aiz viena no tiem Megrē pamanīja sievietes seju, kas uz mirkli pieplaka pie rūts un pazuda pustumsā.

Pēc brīža atvērās lūka un iznira Filipa galva nesukātiem matiem un miega pilnām acīm.

- Ko jūs vēlaties? - viņš īgni jautāja.

- Parunāt ar misis Vilkoksu.

- Viņa vel nav piecēlusies.

- Tā nav taisnība. Es viņu redzēju.

Filipam mugurā bija zīda pidžama ar zilām svītrām. Vajadzēja nokāpt dažus pakāpienus uz leju, lai nonāktu kajītē, un Megrē, smagnējs un īgns, negaidīja, kad tiks uzaicināts.

- Vai neiebildīsiet?

Tas bija dīvains greznības un nekārtības, izsmalcinātības un drūmas nolaistības sajaukums. Klājs bija kārtīgi noberzts, un visas vara detaļas mirdzēja, tauvas rūpīgi saritinātas, komandpostenis ar tā kompasu un navigācijas instrumentiem - tikpat spodrs kā holandiešu virtuve.

Nokāpjot dažus pakāpienus, apmeklētāji nonāca kajītē ar sarkankoka starpsienām, kur galds bija piestiprināts pie grīdas un dīvāni apvilkti ar sarkanu ādu, bet uz galda - pamestas pudeles un glāzes, maizes rikas, aizsākta sardīņu kārba un spēļu kārtis. Gaisā vēdīja pretīga alkohola smaka, kas jaucās ar gultas izgarojumiem.

Blakuskajītes durvis droši vien bija steigā aizvērtas - tajā bija iekārtota guļamistaba, un misis Vilkok-sa bēgot bija pametusi uz grīdas atlasa čību.

- Piedodiet, ka iztraucēju, - Megrē pieklājīgi sacīja Filipam. - Jūs laikam brokastojāt?

Viņš bez kādas ironijas skatījās uz pustukšajām angļu alus pudelēm, uz iekostu maizes riku un papīrā ietītu sviesta pikuci.

- Vai tā ir kratīšana? - jaunais cilvēks jautāja, saglauzdams matus.

- Tas būs tas, ko jūs pats gribēsiet. Šobrīd manā uztverē tā ir parasta vizīte.

- Tik agrā stundā?

- Šajā laikā daži cilvēki jau paspējuši nogurt!

- Misis Vilkoksa paradusi celties vēlu.

Varēja dzirdēt trokšņus aiz šķērssienas. Filips gan laikam būtu gribējis apģērbties pieklājīgāk, bet tad viņam vajadzētu atklāt pārāk intīmo guļamkajītes nekārtību. ;i

Viņam nebija pie rokas rītasvārka. Pidžama bija saburzīta. Neko nedomādams, viņš iedzēra malku alus.

Lešā saskaņā ar komisāra rīkojumu bija palicis uz klāja, un viņam vajadzēja aprunāties ar abiem matrožiem.

Tie nebija angļi, kā varētu iedomāties, bet Nicas iedzīvotāji un, spriežot pēc akcenta - dzimuši itālieši.

- Jūs varat apsēsties, Pīka kungs, - Megrē sacīja, kad Filips aizmirsa piedāvāt sēdekļus.

Megrē vecmāmuļa vienmēr gāja uz pirmo misi sešos no rīta.

Kad pārējie piecēlās, viņa jau bija ģērbusies melna zīda kleitā un galvā uzlikusi baltu aubi, pavardā kurējās uguns un brokastu trauki bija sakārtoti uz iestīvināta galdauta.

Šejienes vecās sievietes bija noklausījušās pirmo misi, un pārējās patlaban šķērsoja laukumu, dodamās ii/ baznīcas atvērtajām durvīm, pa kurām plūda vīraka smarža.

Misis Vilkoksa no rīta bija dzērusi alu, un tagad «Iroši vien vairāk varēja redzēt krāsoto matu sirmo josliņu pie saknēm. Viņa staigāja aiz starpsienas un nekādi nevarēja palīdzēt savam sekretāram.

Tas, ar mazliet satūkušo vaigu tur, kur iepriekšējā vakarā bija trāpījusi dūre, savā svītrainajā pidžamā izskatījās pēc ērcīga skolas puikas. Jo, tāpat kā ikviena klasē ir zēns, kas atgādina gumijas lodi, noteikti ir arī skolnieks, kurš brīvstundās sapūties sēž kaktā un kuru biedri saukā par sūdzībbībeli.

Pie sienām karājās gravīras, bet komisārs nespēja spriest par to vērtību. Dažas likās diezgan vieglprātīgas, tomēr paliekot labas gaumes robežās.

Viņi abi ar Pīka kungu mazliet atgādināja cilvēkus, kas sēž uzgaidāmajā telpā, un anglis turēja salmu platmali uz ceļiem.

Megrē galu galā aizsmēķēja pīpi.

- Cik gadu ir jūsu mātei, Morikūra kungs?

- Kāpēc jūs tā jautājat?

- Tāpat vien. Ja spriežu pēc jūsu gadiem, viņai varētu būt gadu piecdesmit?

- Četrdesmit pieci. Kad es piedzimu, viņa bija ļoti jauna. Viņa apprecējās sešpadsmit gadu vecumā.

- Misis Vilkoksa ir par viņu vecāka, vai ne?

Pīka kungs nolieca galvu. Likās, ka komisārs

tīšām mēģina sakarsēt atmosfēru. Lešā jutās labāk, atbalstījies pret reliņiem, viņš uz klāja iztaujāja abus matrožus, kuri piesaulē nodarbojās ar nagu kopšanu.

Beidzot aiz durvīm atskanēja troksnis, tās atvērās, un parādījās misis Vilkoksa, kas durvis aiz sevis strauji aizvēra, lai neļautu redzēt nekārtību.

Viņai bija pieticis laika apģērbties, uzposties, bet vaibsti zem biezās krāšļu kārtas izskatījās uzburbuši, acis - bažīgas.

No rīta, mokoties ar paģirām un dzerot pudeli alus, viņa droši vien izskatījās nožēlojama.

Vecmāmuļu, Megrē neviļus nodomāja.

- Vai jūs varbūt pazīstat Pīka kungu? Viņš ir jūsu tautietis, strādā Skotlendjardā. Te viņš nav oficiālā uzdevumā. Es atvainojos, ka traucēju jūs tādā agrumā, misis Vilkoksa.

Par spīti visam, viņa palika sabiedrības dāma, un pietika ar vienu skatienu, lai liktu Filipam manīt, ka viņa apģērbs ir nepieklājīgs.

- Vai neiebildīsiet, ja iešu apģērbties? - viņš nomurmināja, īgni pašķielējis uz komisāru.

- Varbūt tad jūs jutīsieties ērtāk.

- Apsēdieties, kungi. Vai es varu jums kaut ko piedāvāt?

Viņa pamanīja, ka Megrē ļāvis pīpei apdzist.

- Turpiniet vien smēķēt. Es arī paņemšu cigareti.

Viņai izdevās pat pasmaidīt.

- Piedodiet, ka te valda tāda nekārtība, bet jahta nav māja, un telpa ir ļoti ierobežota.

Ko tajā brīdī domāja Pīka kungs? Vai viņš savu franču kolēģi turēja par rupekli un lempi?

Tas bija ļoti iespējams. Un Megrē jau arī sevišķi nelepojās ar darbu, ko patlaban darīja.

- Manuprāt, jūs pazīstat Džefu de Grēfu, misis Vil koksa?

- Tas ir talantīgs puisis, un Anna - ļoti jauka. Viņi vairākkārt ir viesojušies uz jahtas.

- Stāsta, ka viņš esot talantīgs gleznotājs.

- Laikam gan. Es no viņa nopirku gleznu un to ļums labprāt parādītu, ja nebūtu aizsūtījusi uz savu villu Fjezolā.

- Vai jums ir villa Itālijā?

- Nu, tā ir visai pieticīga villa. Bet tā atrodas brīnišķīgā vietā, pakalnā, un pa logiem var redzēt visu l lorences panorāmu. Vai jūs, komisāra kungs, pazīstat Florenci?

- Man nav bijis tādas patīkamas izdevības.

- Es tur pavadu daļu gada. Uz turieni ari sūtu visu, ko nopērku klejojumos.

Viņai likās, ka ir atradusi stabilu pamatu zem kājām.

- Vai tiešām negribat neko iedzert?

Viņai pašai slāpa, un viņa šķielēja uz alu, ko nebija paspējusi līdz galam izdzert, bet neiedrošinājās dzert viena.

- Vai nevēlaties pagaršot šo alu, ko man sūta tieši no Anglijas?

Viņš piekrita, lai iepriecinātu sievieti. Viņa piegāja pie sienas skapja, kas bija pārvērsts par saldētavu, un paņēma pudeles. Lielākā daļa kajītes sienu īstenībā bija skapji, bet dīvāni slēpa lādes.

- Jūs ceļojumos daudz ko pērkat, vai ne?

Viņa smējās.

- Kas jums to stāstījis? Tiešām, es pērku iepirkšanās prieka dēļ. Piemēram, Stambulā es nespēju turēties pretī tirgus pārdevēju piedāvājumiem. Es atgriežos uz jahtas ar veselu klēpi šausmeklību. Tirgū man tās izskatās glītas. Pēc tam - kad atgriežos villā un ieraugu šos priekšmetus...

- Vai Džefu de Grēfu jūs satikāt Parīzē?

- Nē, tikai te un samērā nesen.

- Un sekretāru?

- Viņš ir kopā ar mani jau divus gadus. Viņš ir ļoti izglītots jauneklis. Mēs iepazināmies Kannās.

- Vai viņš strādāja?

- Viņš rakstīja reportāžas kādai Parīzes avīzei.

Morikūrs droši vien bija piespiedis ausi pie durvīm.

- Jūs lieliski runājat franciski, misis Vilkoksa.

- Es daļēji ieguvu izglītību Francijā. Mana guvernante bija francūziete.

- Vai Marselēns bieži nāca pie jums?

- Jā. Manuprāt, salā nav neviena, kas nebūtu bijis uz jahtas.

- Vai atceraties nakti, kad viņu nogalināja?

- Laikam gan.

Viņš paskatījās uz sievietes rokām, kuras nedrebēja.

-Tajā vakarā daudz runāja par mani.

- Tā man teica. Es nezināju, kas jūs esat. Es jautāju Filipam.

- Un vai de Morikūra kungs zināja?

- Izrādījās, ka esat slavens.

- Kad jūs atstājāt Noasa šķirstu...

- Es klausos.

- Vai Marsclčns jau bija aizgājis?

- To es nevarēšu jums pateikt. Es tikai zinu, ka gājām uz ostu, turēdamies gar māju sienām, tik stiprs bija mistrāls. Es pat baidījos, ka netiksim uz jahtas.

- Vai jūs ar de Morikūra kungu tūlīt iekāpāt laivā?

- Tūlīt. Ko gan citu mēs būtu varējuši darīt? Tagad atceros, ka Marselēns atnāca kopā ar mums līdz laiviņai.

- Vai nevienu nesatikāt?

- Tādā laikā, jādomā, ārā neviena nebija.

- Vai de Grēfs un Anna jau bija savā laivā?

- Iespējams. Es vairs neatceros. Pagaidiet...

Tajā brīdī Megrē pārsteigts izdzirdēja Pīka kunga precīzo balsi, kurš nu reiz atļāvās iejaukties izmeklēšanā. Skotlendjarda darbinieks nopietni, taču it kā nepiešķirdams saviem vārdiem sevišķu nozīmi, sacīja:

- Pie mums, misis Vilkoksa, jūs tiktu brīdināta, ka ikviens jūsu izrunātais vārds var vērsties pret jums.

Viņa izbrīnījusies paskatījās uz Megrē, un viņas acīs pavīdēja īstas izbailes.

- Vai tad tā ir nopratināšana? - viņa jautāja. -liet... sakiet, komisāra kungs... jūs taču neturat aizdomās mūs - mani un Filipu, jūs taču nedomājat, ka mēs būtu varējuši to cilvēku nogalināt?

Megrē brīdi klusēja un uzmanīgi apskatīja pīpi.

- Es tāpat vien nevienu neturu aizdomās, misis Vilkoksa. Tomēr tā ir nopratināšana, un jums ir tiesības man neatbildēt.

- Kāpēc lai es jums neatbildētu? Mēs tūlīt atgriezāmies uz jahtas. Kaut arī laiva piesmēlās ar ūdeni, un mums vajadzēja krampjaini turēties pie kāpnēm, lai tiktu augšā.

- Vai Filips atkal aizgāja?

Skatienā pavīdēja vilcināšanās. Tautieša klātbūtne viņu apgrūtināja.

- Mēs tūlīt devāmies pie miera, un viņš nevarēja atstāt jahtu tā, ka es nedzirdētu.

Filips bija izvēlējies šo brīdi, lai parādītos ģērbies baltās flaneļa biksēs, iepomadējis matus, tikko aizsmēķētu cigareti mutē. Viņš gribēja izskatīties brašs.

- Vai jūs vēlaties man uzdot jautājumus, komisāra kungs?

Megrē izlikās viņu neredzam.

- Vai jūs bieži pērkat gleznas, kundze?

- Diezgan bieži. Tā ir viena no manām vājībām. Kaut arī man nav īstas gleznu galerijas, man ir daži diezgan labi darbi.

- Fjezolā?

- Jā, Fjezolā.

- Vai itāliešu meistari?

- Tik tālu mana godkāre nesniedzas. Esmu mazāk iedomīga un apmierinos ar diezgan moderniem darbiem.

- Ar Sezāna un Renuāra gleznām, piemēram?

- Man ir mazs, burvīgs Renuāra darbiņš.

- Degā, Manē, Monē?

- Viens Degā zīmējums - dejotāja.

- Un van Gogs?

Mcgrē uz sievieti neskatījās, viņš bija pievērsis skatienu Filipam, kas, šķiet, rija siekalas un kura skatiens bija kļuvis pilnīgi nekustīgs.

- Es taisni nupat nopirku van Gogu.

- Cik sen?

- Pirms dažām dienām. Kuru dienu mēs braucām uz Jeru to sūtīt prom, Filip?

- Es skaidri neatceros, - tas atbildēja neskanīgā balsī.

Megrē palīdzēja.

- Vai tas nebija dienu vai divas dienas pirms Mar-selēna nāves?

- Divas dienas, - viņa atbildēja. - Tagad atceros.

- Vai gleznu jūs atradāt te?

Viņa neapdomājās nemaz un pēc mirkļa iekoda lūpā.

- Tas bija Filips, - viņa iesāka, - kas ar kāda drauga starpniecību...

Trīs vīriešu klusēšana lika nojaust kaut ko nelabu, tāpēc viņa paskatījās uz visiem pēc kārtas un iesaucās:

- Filip, ko tas nozīmē?

Viņa acumirklī pielēca kājās un tuvojās komisāram.

- Ko jūs gribat sacīt?... Izskaidrojiet! Bet runājiet taču! Kāpēc jūs neko vairs nesakāt? Filip! Vai tad...

Sekretārs joprojām nekustējās.

- Es atvainojos, kundze, bet man jāved prom jūsu sekretārs.

- Vai jūs viņu apcietināt? Bet es taču sacīju, ka viņš bija te, ka naktī viņš mani neatstāja, ka...

Viņa skatījās uz guļamkajītes durvīm, un varēja just, ka tūlīt tās atvērs, lai parādītu plato gultu un iesauktos: “Kā gan viņš varēja aiziet, man nezinot?”

Megrē un Pīka kungs arī piecēlās.

- Vai būsiet tik laipns un man sekosiet, de Mori-kūra kungs?

- Vai jums ir orderis?

- Es palūgšu miertiesnesim, ja jūs pieprasāt, bet nedomāju, ka jūs to darīsiet.

- Vai jūs mani apcietināt?

- Vēl nē.

- Uz kurieni mani vedīsiet?

- Uz vietu, kur mēs varēsim mierīgi sarunāties. Vai jums neliekas, ka tā būtu labāk?

- Klausieties, Filip... - viņa, pati nemanot, bija sākusi runāt angliski. Filips neklausījās, neskatījās uz sievieti, nelikās par viņu ne zinis. Kāpjot uz klāja, viņš neatvadījās pat ar skatienu.

- Tas jums neko daudz nedos, - viņš teica Megrē.

- Pilnīgi iespējams.

- Varbūt jūs uzliksiet man rokudzelžus?

Joprojām bija svētdiena, un Kormorāns, pie mola pietauvojies, izlaida pasažierus gaišos tērpos. Tūristi jau sēdēja uz klintīm un makšķerēja.

Pīka kungs palika kajītē pēdējais un, kad iekāpa laiviņā, bija ļoti sarkans. Lešā, ļoti pārsteigts, ka radies vēl viens pasažieris, nezināja, ko sacīt.

Megrē apsēdās aizmugurē un iekāra ūdeni kreiso ioku, kā darīja, kad bērnībā tēvs viņu vizināja laivā pa dīķi.

Zvani joprojām zīmēja debesīs apļus.

9. nodaļa Megrē un nelietīgie puikas

Viņi apstājās pie pārtikas veikala, lai palūgtu mēram atslēgu. Tas apkalpoja pircējus un kaut ko uzsauca sievai, kas bija maza, bāla, pakausī sasietiem matiem. Viņa meklēja ilgi. Pa to laiku Filips sarauktu pieri gaidīja, stāvēdams starp Megrē un Pīka kungu, im tas aizvien vairāk atgādināja skolu - ainu ar sodītu skolnieku un smagnēju, nesatricināmu skolotāju.

Nemaz nevarēja iedomāties, ka tik daudz cilvēku var izkāpt no Konnorāna. Tiesa gan, ari citi kuģīši šorīt bija braukuši uz otru krastu. Pa to laiku tūristi bija paspējuši izklīst pa pludmali, un tomēr laukums palika tik pilns, it kā salā būtu noticis iebrukums.

Kooperatīva tirgotavas puskrēslā varēja redzēt Annu ar iepirkumu tīkliņu rokā, ietinušos pareo, bet dc Grēl's sēdēja Šķirsta terasē kopā ar Šarlo.

Viņi redzēja paejam garām Filipu policistu pavadībā. Abi noskatījās tam pakaļ. Viņi turpretī bija brīvi, sēdēja pie galdiņa, un priekšā stāvēja pudele vēsa vīna.

Megrē kaut ko pačukstēja Lcšā, kas stāvēja turpat līdzās.

Beidzot mēra sieva atnesa atslēgu, un pēc neilga laika Megrē atvēra mērijas durvis un uzreiz atgrūda vaļā logus, jo telpā bija smacīgs gaiss, kas oda pēc pelējuma.

- Apsēdieties, Morikūr.

- Vai tā ir pavēle?

- Tieši tā.

Viņš pastūma uz Filipa pusi vienu no saliekama-, jiem krēsliem, kurus lietoja 14. jūlija svētkos. Šķiet, Pika kungs bija sapratis, ka tādās situācijās komisāram nepatīk, ja cilvēki stāv kājās, jo ari viņš atlocīja vienu krēslu un apsēdās stūrī.

- Jādomā, jūs neko negribat man sacīt?

- Vai esmu apcietināts?

-Jā.

- Es neesmu nogalinājis Marselēnu.

- Un vēl?

- Neko. Vairāk neko neteikšu. Jūs varat man uzdot ļ jautājumus, cik vien jums tīk, izmantot visus pretīgos līdzekļus, kādi ir jūsu rīcībā, lai piespiestu cilvēkus runāt, bet es neteikšu nekā.

Gluži kā samaitāts puika! Varbūt rīta noskaņojuma' dēļ Megrē nespēja ņemt viņu par pilnu, iedomāties, ka viņam ir darīšana ar pieaugušu vīrieti.

Komisārs nesēdēja. Viņš bezmērķīgi staigāja pa telpu, pieskārās saritinātam karogam vai Republikas statujai, mirkli pastāvēja pie loga un noskatījās, kā divas mūķenes ar ragainām galvassegām ved pāri laukumam mazas meitenes. Viņš nemaz tik ļoti nekļūdījās, kad nesen iedomājās par iesvētībām.

Salinieki tajā dienā bija ģērbušies tīrās biksēs no tik zila audekla, ka tas laukuma saulē ieguva brīnum-sulīgu toni, un baltie krekli mirdzēja vien. Jau sākās bumbu spēle. Emīla kungs sīkiem solīšiem tipināja uz pastu.

- Es pieņemu, jūs saprotat, ka esat sīks nelietis?

Megrē milzīgais augums slējās pār Filipu, komisārs no augšas uz leju nolūkojās jaunajā cilvēkā, kas instinktīvi pacēla rokas, lai pasargātu seju.

- Es saku - sīks nelietis, tāds, kuram ir bail, kurš ir gļēvs. Ir cilvēki, kas ielaužas dzīvokļos un riskē. Un ir tādi, kas ķeras klāt vecām sievietēm, čiepj viņām grāmatas, kuras pārdod, un pieķerti lūdzas piedošanu un raud, stāstīdami par savu nabaga māli.

Likās, ka Pīka kungs saraujas, cik vien mazs varēdams, un pilnīgi sastingst, lai ne vismazākajā mērā netraucētu kolēģi. Nevarēja dzirdēt pat viņa elpu, bet salas trokšņi plūda iekšā pa atvērto logu un dīvaini sajaucās ar komisāra balsi.

- Kurš iedomājās par gleznu viltošanu?

- Es atbildēšu vienīgi advokāta klātbūtnē.

- Un tā jūsu nabaga mātei būs jāatdod pēdējie iztikas līdzekļi, lai samaksātu jums par slavenu advokātu! Jo jums būs vajadzīgs slavens advokāts, vai ne? Jūs esat pretīgs radījums, Morikūr!

Viņš staigāja, salicis rokas uz muguras, vairāk nekā jelkad atgādinādams skolotāju.

- Skolā mums bija klases biedrs, kas līdzinājās jums. Viņš bija tāds pats liekulīgs svētulis kā jūs. Laiku pa laikam viņam vajadzēja sadot pa degunu, un, kad mēs to darījām, skolotājs papūlējās pagriezt muguru vai iziet no pagalma. Jūs pa degunu dabūjāt vakar vakarā, un jūs ne aci nepamirkšķinājāt, jūs, bāls un drebošs, palikāt savā vietā, blakus vecai sievietei, kura jūs uztur. Tas biju es, kurš palūdza Polītu jums iebelzt pa ausi, jo man vajadzēja zināt, kā jūs reaģēsiet - es vēl nebiju par to pārliecināts.

- Vai jūs domājat sist atkal?

Morikūrs mēģināja rādīt zobus, bet varēja just, ka viņu pārmākušas bailes.

- Ir vairākas neliešu pasugas, Morikūr, un nelaimīgā kārtā ir tādi, kurus nekā neizdodas aizsūtīt uz katorgu. Es uzreiz pasaku - darīšu visu, kas manos spēkos, lai jūs tur nonāktu.

Viņš vairākkārt tuvojās jaunajam sēdošajam vīrietim, un tas ik reizi instinktīvi sargāja seju.

- Atzīsties, ka ideju devi tu.

- Vai jums ir tiesības uzrunāt mani ar tu?

- Tev tik un tā vajadzēs atzīties, pat ja man ar to būs jānoņemas trīs dienas un trīs naktis. Esmu pazinis vienu stiprāku par tevi. Arī viņš rādīja zobus, kad ieradās Orfēvras krastmalā. Viņš bija labi ģērbies -gluži kā tu. Tas turpinājās ilgi. Mēs bijām pieci vai seši, kas nomainījām cits citu. Vai zini, kas ar viņu notika pēc trīsdesmit sešām stundām? Vai zini, kā mēs sapratām, ka viņš beidzot ir padevies? Pēc smakas! Smaka bija tikpat pretīga kā viņš. Viņš tikko bija pietaisījis bikses!

Viņš paskatījās uz Morikūra skaistajām, baltajām biksēm un piepeši sacīja:

- Noņem kaklasaiti!

- Kāpēc?

- Vai gribi, lai es to daru ar savām rokām? Labi. Tagad atraisi kurpju auklas. Izvelc tās ārā. Gan redzēsi, pēc dažām stundām tu izskatīsies pēc vainīga.

-Jums nav tiesību...

- Es ņemu šīs tiesības! Tu domāji tikai par to, kā izpumpēt vairāk naudas no vecas, plānprātīgas sievietes, kurai pieķēries kā ērce. Tavs advokāts, protams, uzstās, ka ir nemorāli nodot bagātības tādu sieviešu rīcībā, kāda ir viņa, un apgalvos, ka kārdinājums bijis nepārvarams. Šobrīd tas uz mums neattiecas. Tas tiks stāstīts zvērinātajiem. Tā kā viņa pirka gleznas, no tām nekā nesaprazdama, tu nospriedi, ka tā var pamatīgi nopelnīt, un sameties uz vienu roku ar de Grēfu. Es pat gudroju, vai tu nebiji tas, kas viņus uzaicināja uz Porkerolu.

- Un de Grēfs ir īsts svētais, vai ne?

- Cita veida nelietis. Cik viltojumu viņš izgatavoja tavai vecajai kundzei?

- Es jau brīdināju, ka neko neteikšu.

- Van Gogs droši vien nebija pirmais. Taču gadījās, ka šo viltojumu kāds pamanīja brīdī, kad tas vēl nebija gluži gatavs. Marselēns staigāja apkārt pa visām malām. Viņš uzradās gan uz de Grēfa kuģīša, gan uz North Star. Domāju, ka viņš ieraudzīja holandieti parakstām gleznu ar vārdu, kas nebija viņa vārds. Pēc tam viņš to pašu gleznu ieraudzīja pie misis Vilkoksas, un tad viņam vairs nebija miera. Pagāja zināms laiks, līdz viņš saprata, ko tāda kombinācija nozīmē. Viņš nekad nebija dzirdējis van Goga vārdu un piezvanīja kādai draudzenei, lai noskaidrotu, kas tas tāds.

Filips drūmu skatienu stīvi vērās grīdā.

- Es neapgalvoju, ka tu viņu nogalināji.

- Es neesmu viņu nogalinājis.

- Jādomā, tādam darbam tu esi par gļēvu. Mar-selēns nosprieda - ja jau jūs abi pamatīgi nopelnāt uz vecās rēķina, kāpēc arī viņš nevarētu dabūt kādu žūksni. Viņš jums lika to saprast. Jūs neielaidāties. Tad - te nu noskaidrosim visu līdz galam - viņš sāka runāt par savu draugu Megrē. Cik Marselēns prasīja?

- Es neatbildēšu.

- Man laika pietiek. Tajā naktī Marselēns tika nonāvēts.

- Man ir alibi.

- Tiešām, Marselēna slepkavības brīdī tu biji vecmāmuļas gultā.

Pat mazajā mērijas istabiņā varēja saost aperitīvus, ko pasniedza Šķirsta terasē. De Grēfs, jādomā, joprojām atradās tur. Laikam jau Anna ar saviem pirkumiem bija piebiedrojusies viņam? Lešā pie blakus galdiņa viņu uzmanīja un, ja vajadzēs, neļaus nekur iet.

Bet Šarlo droši vien bija sapratis, ka šā vai tā ir ieradies par vēlu.

Tas bija vēl viens, kurš cerēja noplēst savu daļu!

- Vai tu domā runāt, Filip?

-Nē.

Ņem vērā, es nemēģinu pratināšanu stiept garuma. Es tev nestāstu, ka mums ir pierādījumi un Ac Grēfs ir uzķēries uz āķa. Galu galā tu tik un tā nmāsi, jo esi gļēvulis un indespods. Atdod man i igaretes.

Megrē paņēma paciņu un izmeta to pa logu.

- Vai es jums varu lūgt kādu pakalpojumu, Pīka t ungs? Vai jūs varētu aiziet un pasacīt Lešā, kurš sēž Šķirsta terasē, lai viņš atved holandieti? Bez jaunās

icvielcs. Man patiktu arī, ja Zožo mums atnestu dažas pudeles alus.

Gluži kā ievērodams norunu, viņš kolēģa prombūtnē neteica ne vārda. Viņš joprojām staigāja šurpu turpu, salicis rokas uz muguras, un aiz loga turpinājās svētdienas dzīve.

- Nāciet iekšā, de Grēf. Ja jums būtu kaklasaite, es liktu to noņemt, tāpat arī izvilkt kurpju saites.

- Vai esmu apcietināts?

Megrē tikai pamāja ar galvu.

- Apsēdieties. Ne pārāk tuvu savam draugam Filipam. Atdodiet man cigaretes un izmetiet to, kas jums mutē.

- Vai jums ir orderis?

- Es tūlīt pa telegrāfu tādu pieprasīšu uz jūsu abu vārda, lai nebūtu vairs nekādu šaubu.

Viņš apsēdās vietā, kur mērs droši vien sēdēja laulību gadījumos.

- Viens no jums ir nogalinājis Marselēnu. Patiesību sakot, nav svarīgi, kurš tieši, jo jūs abi esat vienādi vainīgi.

Žožo ienāca ar glāzēm un pudelēm uz paplātes un apmulsusi apstājās abu jauno cilvēku priekšā.

- Nebaidieties, Žožo. Tie ir tikai sīki, nelietīgi slepkavas. Tūlīt vēl ārpusē par to nerunājiet, citādi viss pūlis stāvēs pie loga, ieskaitot svētdienas tūristus.

Megrē brīdi vilcinājās, pārmaiņus aplūkodams abus jaunos cilvēkus. Viņi vairāk nekā jelkad izskatījās pēc puikām. Holandietis bija daudz mierīgāks, viņā nemanīja ne zīme no bravūras.

- Varbūt es rīkotos pareizāk, ja ļautu jums šos rēķinus nokārtot savā starpā? Jo galu galā notikušais attiecas uz vienu no jums. Jādomā, tikai viens zaudēs galvu vai dosies mūža katorgā, bet otrs tiks cauri ar dažiem gadiem cietuma. Kurš?

Sūdzībbībele jau sakustējās uz krēsla, šķita, viņš tūlīt pacels roku kā skolā.

- Nelaimīgā kārtā likums nevar pieprasīt no katra īsto atbildību. Ja tas būtu atkarīgs no mnis, es labprāt jūs abus bāztu vienā maisā, atšķirība būtu vienīgi tā, ka pret de Grēfu es varbūt justu tādas kā simpātijas.

Filips joprojām grozījās uz krēsla, nebija šaubu, ka viņš jūtas neapmierināts.

- Atzīstieties, de Grēf, ka jūs to nedarījāt naudas dēļ vien! Ak uz šo jautājumu arī nevēlaties atbildēt? Kā vēlaties! Es varētu derēt, ka jau sen izklaidējaties, mālēdams viltotas bildes, lai pierādītu, ka neesat nekāds diletants. Vai esat pārdevis daudz viltojumu?

Tas nav svarīgi. Cik salda atriebība cilvēkiem, kuri jūs nesaprot, noskatīties, ka jūsu parakstīts darbs karājas Luvrā vai kādā Amsterdamas muzejā!

Mēs apskatīsim jūsu pēdējos darbus. Liksim tos atgādāt šurp. Par tiem spriedīs eksperti zvērināto tiesā. Jūs, de Grēf, vēl piedzīvosiet skaistas stundas!

Bija gandrīz uzjautrinoši redzēt, kāds riebums un aizvainojums atspoguļojas Filipa sejā, kamēr komisārs runāja. Filipam skauda vārdi, ko Megrē teica biedram, un viņš tikko valdījās, lai neprotestētu.

- Atzīstieties, de Grēfa kungs, jūs nemaz neesat dusmīgs, ka viss tā iznācis!

Vārds kungs ievainoja Morikūru līdz dvēseles dziļumiem.

- Ja neviens to nezina, galu galā zūd viss jaukums. Jūs nemīlat dzīvi, de Grēfa kungs.

- Nedz jūsu, nedz to, kādu man gatavojat.

-Jūs nemīlat neko.

- Es nemīlu arī sevi.

- Jūs nemīlat arī meiteni, ko nolaupījāt tikai izaicināšanas dēļ, lai satracinātu viņas vecākus. Cik ilgi jūs jau lolojāt vēlēšanos nonāvēt kādu sev līdzīgu? Es nerunāju par nepieciešamību, kad nogalina, lai dabūtu naudu vai likvidētu nepatīkamu liecinieku. Es runāju par nogalināšanu nogalināšanas pēc, lai uzzinātu, kā tas notiek, ko tādā brīdī jūt. Un pat pēc tam iebelzt līķim ar āmuru, lai pierādītu, ka nervi ir stipri.

Holandieša lūpās vidēja tikko manāms smīns, ko Filips iesāņus vēroja, nekā nesaprazdams.

- Vai gribat, lai tagad es jums abiem pasaku, kas tālāk notiks? Jūs abi esat nolēmuši klusēt. Esat pārliecināti, ka pret jums nav nekādu pierādījumu. Nav neviena liecinieka Marselēna nāvei. Mistrāla dēļ neviens salā nav dzirdējis šāvienus. Ierocis nav atrasts, tas droši vien ir drošībā jūras dibenā. Es pat nepūlējos likt to sameklēt. Arī pirkstu nospiedumi neko nedos. Izmeklēšana būs ilga. Tiesnesis jūs pacietīgi iztaujās, ievāks ziņas par jūsu dzīvi pagātnē, un avīzēs par jums rakstīs daudz. Noteikti neaizmirsīs piemetināt, ka abi esat no labām ģimenēm.

Jūsu draugi Monparnasā, de Grēf, uzsvērs, ka jums ir talants. Jūs attēlos kā fantāzijas pārbagātu, nesaprastu cilvēku.

Rakstīs arī par divām Morikūra publicētajām dzejoļu grāmatiņām.

Izskatījās, ka Filips jūtas tiešām laimīgs, it kā beidzot būtu dabūjis labu atzīmi.

- Žurnālisti dosies intervēt tribunāla tiesnesi Gro-ningenā un de Morikūra kundzi Somīrā. Avīželēs ņirgāsies par misis Vilkoksu, un vēstniecība noteikti mēģinās panākt, lai viņas vārds avīzēs tiek pieminēts iespējami maz.

Viņš vienā paņēmienā izdzēra glāzi alus un apsēdās uz palodzes ar muguru pret saules pielieto laukumu.

- De Grēfs turpinās klusēt, jo tas atbilst viņa temperamentam; viņam nav bail.

- Un cs runāšu? - Filips ieņirdzās.

- Tu runāsi. Jo tu esi sūdzībbībele, un tu visiem liksies pretīgs, jo tu gribēsi tikt cauri sveikā, jo tu esi gļēvs un būsi pārliecināts, ka runādams izglābsi savu dārgo ādu.

De Grēfs paskatījās biedrā ar neizskaidrojamu smaidu sejā.

- Tu droši vien sāksi runāt jau rīt, kad nonāksi īstā apcietinājuma vietā, kad daži tēvaiņi tevi nopratinās ar dūrēm. Tev nepatīk sitieni, Filip.

- Nevienam nav tiesību sist.

- Nav tiesību arī aplaupīt vecu sievieti, kura vairs nezin, ko dara.

- Vai arī pārāk labi zin, ko dara. Jūs viņu aizstāvat likai tāpēc, ka viņai ir nauda.

Megrē pat nevajadzēja tuvoties viņam, lai Filips atkal paceltu rokas.

- Tu runāsi galvenokārt tāpēc, ka redzēsi -de Grēfam ir vairāk izredžu izkļūt sveikā nekā tev.

- Viņš bija salā.

- Viņam arī ir alibi. Ja tu biji kopā ar veco, viņš bija ar Annu...

- Anna sacīs...

- Ko viņa sacīs?

- Neko.

Šķirstā sākās pusdienas.

Žožo laikam nebija īsti klusējusi vai arī cilvēki tāpat kaut ko nojauta, jo laiku pa laikam kāds stāvs ložņāja ap mēriju.

Drīzumā sapulcēsies vesels pūlis.

- Man gribētos jūs abus te atstāt. Ko jūs par to domājat, Pīka kungs? Protams, kādam viņi jāapsargā, citādi var gadīties, ka viņus saplosīs sīkos gabaliņos. Vai paliksi, Lešā?

Lešā apsēdās pie galda un atbalstīja pret to abus elkoņus, un, tā kā nebija aperitīva vai baltvīna, ielēja sev glāzi alus.

Megrē un viņa britu kolēģis atkal bija ārā, saulē, kura likās aizvien karstāka, un dažus soļus pagāja klusēdami.

- Vai jūs esat vīlies, Pīka kungs? - Megrē jautāja, pašķielēdams uz kolēģi.

- Kāpēc?

- Es nezinu. Jūs ieradāties Francijā, lai iepazītu mūsu metodes, un atklājāt, ka nekādu metožu nav. Morikūrs runās. Es būtu varējis panākt, lai viņš runā tūlīt.

- Vai izmantojot jūsu pieminēto metodi?

- To vai kādu citu. Un nav tik svarīgi, vai viņš runās, vai nē. Viņš atsacīsies. Viņš atzīsies no jauna, tad atkal atsacīsies no liecības. Jūs redzēsiet, ka viņš liks zvērinātajiem šaubīties. Abi advokāti plēsīsies kā suns ar kaķi, katrs mēģinādams padarīt baltu savu klientu un uzveldams visu vainu kolēģa klientam.

Nebija vajadzības celties pirkstgalos, lai pa mērijas logu redzētu divus jaunus cilvēkus sēžam uz krēsliem. Šķirsta terasē ieturējās Sarlo, viņam vienā pusē sēdēja draudzene, otrā - Zineta, kura pa gabalu ar

zīmēm rādija komisāram, ka nav spējusi atraidīt ielūgumu.

- Patīkamāk ir strādāt ar profesionāļiem.

Varbūt viņš domāja par Sarlo.

- Bet tie nonāvē reti. īstie noziegumi rodas it kā nejauši. Tie puikas sāka it kā ar rotaļu, paši neapzinādamies, kur tā viņus aizvedis. Tā atgādina pat labu joku. Iesmērēt trakai vecenei, kas nezina, ko iesākt ar saviem miljoniem, gleznas ar slaveniem parakstiem! Un pienāk diena, kad kaut kāds tips, kaut kāds Mar-selēns uzkāpj uz jahtas bīstamā reizē...

- Vai jums viņu žēl?

Megrē tikai paraustīja plecus.

- Gan redzēsiet, ka psihiatri vēl strīdēsies, cik lielā mērā katrs no viņiem ir atbildīgs par savu rīcību.

Pīka kungs, acis saulē miegdams, ilgi skatījās kolēģī, it kā gribētu līdz galam izprast viņa domu, tad tikai noteica:

-Ak tā!

Komisārs nejautāja, ko viņš nupat secinājis. Viņš sāka runāt par ko citu un jautāja:

- Vai jums patīk Vidusjūra, Pīka kungs?

Un, tā kā Pīka kungs vilcinādamies meklēja atbildi, viņš turpināja:

- Es sāku domāt, vai šī atmosfēra man nav par stipru. Mēs jau šovakar noteikti varēsim braukt prom.

Baltais baznīcas tornis debesīs izskatījās kā reizē cietā un caurspīdīgā materiālā ietverts dārgakmens. Ieintriģētais mērs no ārpuses skatījās pa logu savā mērijā. Ko darīja Šarlo? Varēja redzēt, ka viņš pieceļas no galda un ātrā gaitā dodas uz ostu.

Megrē mirkli noskatījās viņam pakaļ sarauktām uzacīm un piepeši norūca:

-Ja tikai...

Viņš steidzās prom tajā pašā virzienā, un Pīka kungs, nekā nesaprazdams, viņam sekoja. Kad viņi nonāca pie mola, Šarlo jau bija uz mazās jahtas ar dīvaino nosaukumu - Mīlas zieds.

Noliecies pie lūkas, viņš mirkli skatījās, kas notiek iekšā, pazuda, tad atgriezās, kaut ko nesdams rokās.

Kad savukārt ieradās abi vīrieši, Anna jau gulēja uz klāja, un Šarlo bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem norāva viņai pareo, atsedzot saulē smagās, pilnīgās krūtis.

- Vai jūs par to neiedomājāties? - viņš rūgti jautāja.

- Veronāls?

- Uz kajītes grīdas ir vesela tukša tūbiņa.

Ap Bebelmanas jaunkundzi viņi vispirms bija pieci, tad desmit, tad - vesels pūlis. Attipināja salas ārsts un nervozi sacīja:

- Katram gadījumam paņēmu līdzi vemšanas līdzekli.

Misis Vilkoksa stāvēja uz jahtas klāja blakus vienam no saviem matrožiem, un viņi viens otram deva tālskati.

- Vai redzat, Pīka kungs, ka es arī kļūdos? Viņa saprata, ka vienīgais, no kā de Grēfam vajadzētu

kūdīties, ir viņas liecība, un nobijās, ka nespēs klu-

sēt.

*

Viņš izgāja cauri pūlim, kas bija sapulcējies pie mērijas. Lešā bija aizvēris logu. Abi jaunie vīrieši joprojām sēdēja katrs savā vietā, un alus pudeles stāvēja uz galda.

Megrē sāka riņķot pa istabu kā lācis krātiņā, tad apstājās Filipa de Morikūra priekšā un piepeši, pirms jaunais cilvēks paspēja paredzēt viņa kustību, no visa spēka iesita pa seju.

Tas viņu atviegloja. Gandrīz mierīgā balsi viņš sacīja:

- Es jums avainojos, Pīka kungs.

Tad Megrē pateica de Grēfam, kas, nekā nesaprazdams, viņu vēroja:

- Anna ir mirusi.

Viņš nepūlējās tajā dienā pratināt. Viņš pūlējās neskatīties uz zārku, kas joprojām stāvēja stūri -uz slaveno Benuā zārku, kas jau bija kalpojis Marselēnam un tagad kalpos jaunajai sievietei no Ostendes.

Gluži kā ņirgājoties pūlī rēgojās pavisam dzīvā Benuā spurainā galva.

Lešā un abi vīrieši ar rokudzelžiem ap plaukstas locītavām dosies uz Zjēnas ragu kādā zvejas laivā.

Megrē un Pīks piecos kāps uz Koimorāna, tāpat kā Šarlo un dejotāja, un visi tūristi, kuri pavadījuši

dienu salas pludmalēs.

North Star šūpojās, noenkurota pie ieejas ostā, Megrē sadrūmis smēķēja pīpi, un, tā kā viņa lūpa* kustējās, Pīks noliecās pie viņa un jautāja:

- Piedodiet! Es nedzirdēju...

- Es teicu - nelietīgie puišeļi!

Pēc tam viņš ātri novērsās un raudzījās ūdeni.

1949. gada 2. februāri

Megrē un cilvēks uz sola

..

1. nodaļa Dzeltenbrūnās kurpes

Megrē bija viegli atcerēties datumu, jo tajā dienā, 19. oktobri, bija viņa svaines dzimšanas diena. Un tā bija pirmdiena, ari tas viņam palicis prātā, jo Or-Icvras krastmalā zināja, ka cilvēki pirmdienās reti pastrādā slepkavības. Un, beidzot, tā bija pirmā tā gada izmeklēšana, kas noritēja īstā ziemas gaisotnē.

Visu svētdienu bija lijis auksts, smalks lietus, jumti un ielas izskatījās spīdīgi melni, un šķita, ka dzeltenīga migla spiežas iekšā pa logu spraugām, tā ka Megrē kundze sacīja:

- Man vajadzētu padomāt par veltnīšiem, ko ielikt starp logiem.

Nu jau vismaz piecus gadus Megrē katru rudeni solīja to izdarīt nākamajā svētdienā.

- Būs labāk, ja vilksi mugurā biezo mēteli.

- Kur tas ir?

- Es sameklēšu.

Pusdeviņos dzīvokļos vēl dega gaisma, un Megrē mētelis oda pēc naftalīna.

Pa dienu nelija. Vismaz nebija skaidri redzama lietus, kaut arī ielas joprojām spīdēja un kļuva aizvien dubļainākas, jo vairāk cilvēku pa tām staigāja. Tad, ap četriem pēcpusdienā, mazliet pirms tumsas iestāšanās, pār Parīzi nolaidās tāda pati migla kā no rīta, apslāpējot laternu un skatlogu gaismu.

Kabinetā nebija nedz Zanvjē, nedz Likā, nedz jaunā Lapuāna, kad iezvanījās telefons. Atbildēja

Santoni, korsikānis, kas brigādē bija ieradies nesen un iepriekš strādājis azartspēļu, tad tikumības brigādē.

- Pie telefona ir trešā rajona inspektors Nevo, priekšniek. Viņš jautā, vai var runāt ar jums personiski. Viņš apgalvo, ka tas ir steidzami.

Megrē paņēma klausuli:

- Es klausos, vecais.

- Es jums zvanu no Senmartēna bulvāra bistro. Nupat atrasts cilvēks, kas nogalināts ar dunča dūrienu.

- Vai bulvāri?

- Nē. Ne gluži. Tādā kā aklajā ielā.

Nevo, kas jau sen strādāja policijā, uzreiz nojauta, ko Megrē domā. Dunča dūrieni, sevišķi nabadzīgajos kvartālos, reti kad ir interesanti. Visbiežāk - kautiņi dzērāju starpā. Vai arī rēķinus kārtojuši profesionāļi

- spāņi vai ziemeļafrikāņi.

Tāpēc Nevo steidzās piemetināt:

- Man šī lieta šķiet dīvaina. Varbūt būs hibāk, ja atnāksiet uz šejieni. Tas ir starp lielo juvelierpreču veikalu un mākslīgo ziedu bodīti.

- Es eju.

Komisārs pirmoreiz ņēma līdzi Santoni, un mazajā, melnajā kriminālpolicijas automobilī viņu traucēja smarža, kas plūda no inspektora. Tas, būdams mazs augumā, valkāja apavus augstiem papēžiem. Mati viņam bija ieziesti ar briljantīnu, un uz rādītājpirksta laistījās liels dzeltens, visdrīzāk - viltots, dimants.

Ielu melnumā varēja redzēt melnus gājēju silue-ins, zoles plakšķēja uz dubļainā asfalta. Uz Sen-martēna bulvāra ietves stāvēja cilvēku trīsdesmit, un īlivi apmetņos ģērbušies kārtībnieki nevienam neļāva iet tālāk. Nevo viņus sagaidīja un atvēra mašīnas durvis.

- Es palūdzu, lai ārsts pagaida, līdz jūs ieradīsieties.

Tas bija laiks, kad Lielo bulvāru vienkāršākajā ra-jonā valdīja visdzīvākā rosība. Virs juvelierpreču veikala liels, spožs pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri pieciem. Bet mākslīgo ziedu bodīte, kurai bija tikai viens skatlogs, likās slikti apgaismota, lik blāva un putekļaina, ka nevarēja saprast, vai tur kādam jelkad rodas vēlēšanās ieiet.

Starp abām tirgotavām atradās diezgan šaura aklā ieliņa, kuru varēja arī nepamanīt. Tā bija tikai neapgaismota eja starp diviem mūriem un droši vien veda pagalmā, kādi šajā rajonā sastopami bieži.

Nevo atbrīvoja Megrē ceļu. Trīs vai četrus metrus tālāk aklajā ieliņā viņi ieraudzīja vairākus vīriešus, kas stāvēja tumsā un gaidīja komisāru. Diviem bija elektriskās kabatas baterijas. Vajadzēja uzmanīgi skatīties, lai pazītu sejas.

Te bija aukstāk un drēgnāk nekā bulvārī. Pastāvīgi ložņāja caurvējš. Pa kājām pinās suns, kuru nekādi neizdevās aizdzīt.

Zemē pie pašas miklās sienas gulēja izstiepies vīrietis, pavilcis vienu roku zem sevis; otra - ar bālu, augšupvērstu plaukstu - gandrīz aizšķērsoja ceļu.

- Vai miris?

Kvartāla ārsts apstiprinoši palocīja galvu.

- Nāve droši vien iestājusies acumirklī.

Kabatas lukturītis, it kā uzsverot šos vārdus,

uzspīdināja gaismu augumam, dīvaini izceļot nazi, kas bija palicis brūcē. Otra spuldze apgaismoja pusi sejas, atvērtu aci, vaigu, ko upuris kritienā bija nobrāzis gar sienu.

- Kas viņu atrada?

Viens no kārtībniekiem uniformā, kas šo mirkli vien gaidīja, uzreiz panācās uz priekšu. Viņš bija jauns un uztraucies.

- Es gāju parastajā apgaitā. Esmu paradis ieskatīties visās aklajās ielās un ejās, jo cilvēki izmanto tumsu, lai darītu cūcības. Pamanīju kaut ko uz zemes. Sākumā domāju, ka tas ir dzērājs.

- Vai yiņš jau bija miris?

- Jā. Man tā liekas. Bet ķermenis vēl bija silts.

- Cik bija pulkstenis?

- Bez ceturkšņa pieci. Es sasvilpu kolēģi un tūlīt gāju zvanīt uz posteni.

Iejaucās Nevo.

- Es saņēmu ziņu un uzreiz ierados te.

Iecirkņa komisariāts bija pāris soļu attālumā,

Notrdamdenazaretas ielā.

Nevo turpināja:

- Es uzdevu kolēģim paziņot ārstam.

- Vai neviens neko nav dzirdējis?

- Man vismaz tas nav zināms.

Mazliet tālāk bija redzamas durvis vāji apgaismotā arkā.

- Kas tur ir?

- Durvis ved uz juvelierveikala kantori. Pa tām ieti kāds staigā.

Pirms Megrē atstāja Orfēvras krastmalu, viņš lika 1« Iiiināt Juridiskās identifikācijas pārvaldi, un speciālisti ieradās ar saviem materiāliem un fotoaparātiem. Kā jau visi tehniķi, viņi domāja tikai par savu darbu, neuzdodot nevienu jautājumu, norūpējušies vienīgi par to, kā tik šaurā ejā varēs strādāt.

- Kas ir tur, pagalma dziļumā? - Megrē jautāja.

- Nekas. Mūri. Vieni vienīgi vārti, jau sen slēgti, pa kuriem var izkļūt uz Melsē ielu.

Nebija nekādu šaubu - cilvēks nodurts no aizmugures, kad bija pagājis pa aklo ielu soļus desmit. Kāds nedzirdami bija viņam sekojis, un gājēji, kuri straumē plūda pa bulvāri, neko nebija pamanījuši.

- Es iebāzu roku viņam kabatā un izvilku portmonē.

Nevo to pasniedza Megrē. Kāds no Juridiskās

identifikācijas pārvaldes vīriem nelūgts pavērsa pret to daudz spēcīgāku gaismu nekā inspektora kabatas lukturītim.

Kabatas portfelis bija visai parasts, nedz jauns, nedz pārlieku nobružāts, labas kvalitātes, nekas vairāk. Tajā bija trīs tūkstošfranku naudas zīmes un daži simtfranku gabali, tāpat arī personības apliecība ar Luija Turē vārdu, profesija - noliktavas pārzinis, dzīves vieta - Živisī, Papeļu ielā 37. Vēl bija vēlētāja karte ar tādu pašu vārdu, papīrs, uz kura ar zīmuli uzrakstīti pieci seši vārdi, un ļoti veca meitenītes fotogrāfija.

- Vai varam sākt?

Megrē piekrītoši pamāja. Uzzibsnīja spudzes, klikšķēja aparātu slēdži. Pūlis pie ejas kļuva biezāks, policijai bija grūti to atturēt.

Pēc tam tehniķi uzmanīgi izvilka no brūces nazi, ko ielika speciālā kārbā, un beidzot pavērsa ķermeni ar seju uz augšu. Tad kļuva redzama četrdesmit līdz piecdesmit gadu veca vīrieša seja, kurā aspoguļojās vienīgi ārkārtīgs pārsteigums.

Viņš nebija sapratis, kas ar viņu notiek. Viņš bija miris, paliekot neizpratnē. Šajā izbrīnā bija kaut kas tik bērnišķīgs, tik pretējs traģiskajam, ka tumsā kāds nervozi iesmējās.

Apģērbs izskatījās tīrs un kārtīgs. Viņam mugurā bija tumšs uzvalks un smilškrāsas rudens mētelis, dīvaini saliektās kājas - ieautas dzeltenbrūnās kurpēs, kas lāgā nesaderējās ar tās dienas krāsu.

Ja neņem vērā kurpes, cilvēks izskatījās tik parasts, ka neviens to nepamanītu uz ielas vai kādā no daudzajām bulvāra kafejnīcu terasēm. Taču kārtībnieks, kas viņu bija atradis, turpināja:

- Man liekas, esmu viņu jau redzējis.

- Kur?

- Es nevaru atcerēties. Bet viņa seja man šķiet pazīstama. Ziniet, no tiem ļaudīm, kurus satiek katru dienu un kuriem nepievērš uzmanību.

Nevo apstiprināja:

- Man arī šī seja kaut ko atgādina. Acīmredzot viņš tepat kaut kur tuvumā ir strādājis.

Bet tas neizskaidroja, kāpēc Luijs Turē atnācis uz so aklo ielu, kura neved nekur. Megrē pievērsās San-loni, jo tas ilgu laiku bija strādājis tikumības policijā, l icšām, pastāv - un sevišķi šajā rajonā - maniaki, kuriem ir pietiekams pamats meklēt vientulību. Tie gandrīz visi ir zināmi. Bieži tie ir ļaudis ar ievērojamu stāvokli sabiedrībā. Laiku pa laikam viņus saņem ciet. Vaļā tikuši, viņi turpina tādā pašā garā.

Bet Santoni papurināja galvu.

- Es viņu nekad neesmu redzējis.

Tad Megrē izlēma:

- Turpiniet, kungi! Kad būsiet beiguši, lai viņu aizved uz Tiesu medicīnas institūtu.

Santoni viņš sacīja:

- Iesim sameklēt ģimeni, ja tāda ir.

Stundu vēlāk viņš, bez šaubām, pats nebūtu devies uz Živisī. Bet viņa rīcībā bija mašīna. Viņu visvairāk ieintriģēja cietušā ārkārtīgā parastība un pat tā prole-sija.

- Uz Živisī.

Viņi tikai uz mirkli apstājās pie Itālijas vārtiem, lai pie letes iedzertu glāzi alus. Pēc tam sākās šoseja, starmešu ugunis, kravas mašīnas, kuras tie apdzina citu pēc citas. Kad, Živisī nonākuši, viņi pie stacijas apjautājās, kur atrodama Papeļu iela, vajadzēja iztaujāt piecus cilvēkus, līdz to uzzināja.

- Tas ir tur prom, jaunajos apbūves gabalos. Kad tur nonāksiet, lasiet ielu nosaukumus uz plāksnītēm. Tām visām ir koku vārdi. Un visas ir līdzīgas.

Viņi pabrauca garām milzīgajai šķirotavai, kur vagoni bez mitas tika stumdīti no vienām sliedēm uz

otrām. Divdesmit lokomotīves izgrūda dūmus, svilpa un drebēja. Vagoni sitās cits pret citu. Pa labi iesākās jauns rajons, kura šauro ielu tīklu iezīmēja elektriskās spuldzes. Tur bija simtiem, varbūt tūkstošiem namiņu, kas visi izskatījās vienādi mazi, celti pēc, viena parauga; koki, kuru vārdos ielas bija nosauktas, vēl nebija paspējuši izaugt, ietves vietumis nebija asfaltētas, dažviet rēgojās melni caurumi un tukši klajumi, bet citur jau varēja redzēt dārziņus, kur sāka vīst pirmās puķes.

Ozolu iela... Ceriņu iela... Platānu iela... Varbūt ar laiku te izskatīsies gluži kā parkā, ja vien mazie, pavirši būvētie namiņi nesagrūs, pirms koki sasniegs kārtīgu augumu.

Aiz virtuvju logiem sievietes gatavoja ēdienu. Ielas bija tukšas, paretam manīja kādu veikaliņu, ari tie bija pārāk jauni, šķita, ka to īpašnieki nav profesionāļi.

- Pamēģini pa kreisi.

Viņi braukāja riņķī jau divdesmit minūtes, pirms uz zilas plāksnītes ieraudzīja meklēto nosaukumu, pabrauca garām meklētajai mājai, jo 21. numuram uzreiz sekoja 37. Mājā gaišs bija tikai viens logs -pirmajā stāvā. Tā bija virtuve. Aiz aizkara šurpu turpu staigāja diezgan ražena auguma sieviete.

- Iesim? - Megrē nopūtās, ar zināmām pūlēm raušoties ārā no mašīnas.

Viņš iztukšoja pīpi, sitot to pret papēdi. Kad viņi gāja pāri ietvei, aizkars sakustējās, pie rūts piespiedās sievietes seja. Viņa laikam nebija paradusi redzēt au-

U> apstājamies pie namdurvīm. Viņi uzkāpa trīs pakāpienus. Durvis bija no lakota Amerikas priedes koka ar dzelzs apkalumiem un divām mazām tumšzila stikla rūtīm. Komisārs meklēja zvana pogu. Kamēr viņš taustījās gar stenderi, balss aiz durvīm jautāja:

- Kas tur ir?

- Vai Turē kundze?

- Jā.

- Man vajadzētu ar jums parunāt.

Viņa vēl vilcinājās.

- Policija, - Megrē klusām piemetināja.

Tad viņa sadūšojās, noņēma ķēdi un atvilka bultu. Pēc tam spraugā parādījās gabaliņš sejas, acs nopētīja abus vīriešus, kuri stāvēja uz kāpnītēm.

- Ko jums vajag?

- Man ar jums jārunā.

- Kā varat pierādīt, ka esat no policijas?

Laimīgā kārtā Megrē kabatā bija žetons. Visbiežāk

viņš to atstāja mājās. Viņš to parādīja gaismas strēlē.

- Labi! Pieņemsim, ka tas nav viltots.

Viņa ielaida policistus mājā. Gaitenis bija šaurs, sienas baltas, grīdlīstes un durvis - no lakota koka. Virtuves durvis stāvēja vaļā, bet viņa, iepriekš iedegusi elektrību, ieveda apmeklētājus nākamajā istabā.

Viņa bija gandrīz tādos pašos gados kā vīrs, taču druknāka, kaut arī neradīja tuklas sievietes iespaidu. Viņai bija plati kauli, spēcīga miesas būve, un pelēkā kleita, virs kuras viņa valkāja priekšautu, ko automātiski noraisīja, nevērta sievieti piemīlīgāku.

Viņi bija nonākuši laucinieciskā stilā iekārtotā ēdamistabā, kas laikam bija ari salons; visi priekšmeti stāvēja tā, it kā būtu izvietoti skatlogā vai pie mēbeļu tirgotāja. Nekur nekas nemētājās - nedz pīpe, nedz cigarešu paciņa, ari neviens modes žurnāls, nekas, kas liecinātu, ka cilvēki te pavada kādu daļu savas dzīves. Viņa neaicināja vīriešus apsēsties, bet skatījās uz kājām, lai pārliecinātos, vai tie nepiepēdos linoleju.

- Es klausos.

- Vai jūsu vīru sauc par Luiju Turē?

Uzacis saraukusi, pūlēdamās saprast apmeklēju

mērķi, viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

- Vai viņš strādā Parīzē?

- Viņš ir direktora vietnieks pie Kaplāna un Zen nu Bondī ielā.

- Vai viņš nekad nav strādājis par noliktavas pārzini?

- Jā, savulaik strādāja gan.

- Vai sen?

- Pirms dažiem gadiem. Bet ari tad viņš bija tas, kas uzņēmumā visu kārtoja.

- Vai jums ir viņa fotogrāfija?

- Kam jums tā vajadzīga?

- Es gribētu pārliecināties...

- Par ko pārliecināties?

Tad viņa ar vēl lielākām aizdomām noprasīja:

- Vai ar Luiju kaut kas atgadījies?

Viņa neviļus paskatījās virtuves sienas pulkstenī, un, šķiet, rēķināja, kur šobrīd varētu būt vīrs.

- Pirmām kārtām es gribētu pārliecināties, vai runa ir tiešām par viņu.

- Uz bufetes, - viņa teica.

Tur stāvēja piecas vai sešas fotogrāfijas metāla ietvaros, starp tām ari jauna meiča un vīrietis, kuru atrada nodurtu aklajā ielā, bet jaunāks un melnā uzvalkā.

- Vai jūsu vīram ir ienaidnieki?

- Kāpēc lai viņam būtu ienaidnieki?

Viņa uz mirkli izgāja, lai noslēgtu gāzi pavardā, jo uz uguns kaut kas vārījās.

- Cikos viņš parasti pārnāk no darba?

- Viņš vienmēr brauc ar vienu un to pašu vilcienu, kas atiet no Lionas stacijas sešos divdesmit divās. Mūsu meita brauc ar nākamo vilcienu, jo viņa beidz darbu mazliet vēlāk. Viņai ir atbildīgs amats un...

- Esmu spiests aicināt jūs mums līdzi uz Parīzi.

- Vai Luijs miris?

Viņa skatījās caur pieri kā sieviete, kas necieš melus.

- Sakiet taisnību.

- Sopēcpusdien viņš nogalināts.

- Kur?

- Kādā aklajā ielā pie Senmartēna bulvāra.

- Kas viņam tur bijis darāms?

-Es nezinu.

- Cik bija pulkstenis?

- Cik var spriest, mazliet pāri puspieciem.

- Puspiecos viņam jābūt pie Kaplāna. Vai ar to esat runājis?

- Mums vēl nav bijis laika. Turklāt mēs nezinājām, kur viņš strādā.

- Kas viņu nodūris?

- To mēs mēģinām noskaidrot.

- Vai viņš bija viens?

Megrē kļuva nepacietīgs.

- Vai jums neliekas, ka būtu labāk, ja jūs ģērbtos un brauktu mums līdzi?

- Ko jūs ar viņu izdarījāt?

- Patlaban viņš aizvests uz Tiesu medicīnas institūtu.

- Vai tas ir morgs?

Ko lai atbild?

- Kā lai es brīdinu meitu?

- Jūs varat atstāt viņai zīmīti.

Viņa domāja.

- Nē. Mēs pa ceļam apstāsimies pie māsas, es viņai iedošu atslēgu. Viņa atnāks uz šejieni sagaidīt Moniku. Vai jums viņa arī jāsatiek?

- Tā būtu labāk.

- Kur viņa jūs var atrast ?

- Manā kabinetā Orfēvras krastmalā. Tā ies ātrāk. Cik viņai gadu?

- Divdesmit divi.

- Vai jūs nevarat viņu brīdināt pa telefonu?

- Pirmām kārtām, mums nav telefona. Turklāt viņa jau ir atstājusi kantori un iet uz staciju. Pagaidiet.

Viņa devās augšā pa kāpnēm, kuras krakšķēja nevis aiz vecuma, bet tāpēc, ka dēļi bija pārāk plāni. Likās, ka visa māja celta no lēļiem materiāliem, ka tai nekādā gadījumā neizdosies kļūt vecai.

Abi vīrieši saskatījās, dzirdēdami soļus augšstāvā.

Viņi bija pārliecināti, ka sieviete pārģērbjas, uzvelk melnas drēbes un droši vien sasukājas. Kad viņa parādījās kāpnēs, viņi saskatījās atkal. Viņiem bija taisnība. Turē kundzei mugurā jau bija sēru apģērbs, un viņa smaržoja pēc odekolona.

- Man jāizdzēš gaisma un jāizslēdz skaitītājs. Ja jūs mani pagaidītu ārpusē...

Nonākusi pie mazā auto, viņa sastomījās, it kā baidītos, ka tajā nepietiks vietas. Kāds no blakus namiņa viņus vēroja.

- Mana māsa dzīvo divas ielas no šejienes. Šoferim tikai jāpagriežas pa labi, tad jāiebrauc otrajā ielā pa kreisi.

Varētu likties, ka abas mājas ir dvīņu māsas, tik ļoti tās bija līdzīgas viena otrai. Atšķīrās vienīgi stikla krāsa durvju rūtīs.

- Es tūlīt būšu.

Turē kundze tomēr palika prom apmēram stundas ceturksni. Atpakaļ nākot, viņai sekoja sieviete, kas bija ļoti līdzīga un arī uzvilkusi melnas drēbes.

- Māsa brauks mums līdzi. Manuprāt, mēs varam saspiesties. Svainis aizies uz mūsu māju sagaidīt manu meitu. Šodien viņam brīvdiena. Viņš ir vilciena kontrolieris.

Megrē apsēdās blakus šoferim. Sievietes aizmugures sēdeklī atstāja inspektoram Santoni pavisam šauru vietiņu, un laiku pa laikam varēja dzirdēt, kā abas sačukstas.

Kad viņi sasniedza Tiesu medicīnas institūtu pie Austerlicas tilta, Luija Turē līķis saskaņā ar Megrē rīkojumu vēl nebija noģērbts un pagaidām gulēja-uz marmora plāksnes. Megrē pacēla drānu no sejas, skatīdamies uz abām sievietēm, kuras pirmoreiz redzēja pilnā apgaismojumā. Nupat, uz tumšās ielas, viņas šķita līdzīgas kā dvīņu māsas. Tagad komisārs pamanīja, ka Turē kundzes māsa ir par trim vai četriem gadiem jaunāka un viņas augums saglabājis zināmu piemīlīgumu, kaut gan, bez šaubām, vairs ne uz ilgu laiku.

- Vai jūs viņu pazīstat?

Turē kundze, mutautu rokā, neraudāja. Māsa turēja viņas roku, it kā uzmundrinādama.

- Tas ir Luijs, jā. Tas ir mans nabaga Luijs. Šorīt, no manis šķiroties, viņš pat neiedomājās...

Un piepeši iejautājās:

- Vai acis viņam nevar aizvērt?

- Tagad jūs varat to darīt.

Viņa pameta skatienu uz māsu, it kā jautātu, kurai no abām tas būtu jādara. To izdarīja laulātā draudzene, turklāt ar zināmu svinīgumu, pie sevis nočukstēdama:

- Nabaga Luijs...

Tūlīt pēc tam viņa pamanīja kurpes, kas bija izlīdušas no palaga apakšas, un sarauca uzacis.

- Kas tās par kurpēm?

Sākumā Megrē nesaprata jautājumu.

- Kas viņam uzvilcis šīs kurpes?

- Tās viņam bija kājās, kad mēs viņu atradām.

- Tas nav iespējams. Nekad. Luijs nekad nav valkājis dzeltenbrūnas kurpes. Katrā ziņā vismaz divdesmit sešus gadus, kopš viņš ir mans vīrs. Viņš zinā-ja, ka es neļautu. Vai redzi, Zanna?

Zanna piekrītoši pamāja.

- Varbūt būs pareizāk, ja pārliecināsieties, vai viņam mugurā paša drēbes. Vai jums nav nekādu šaubu, ka tas tiešām ir viņš?

- Nekādu. Bet tās nav viņa kurpes. Es pati tās kat-iii dienu nospodrinu. Vai tad es tās nepazītu? Šorīt viņam kājās bija melnas kurpes ar dubultzoli, ko viņš valkā, kad iet uz darbu.

Mcgrē noņēma palagu pavisam.

- Vai tas ir viņa mētelis?

-Jā.

- Un viņa uzvalks?

- Arī uzvalks. Bet kaklasaite nav viņa. Viņš nekad nav valkājis tik spilgtu kaklasaiti. Šī ir gandrīz sarkana.

- Vai jūsu vīrs dzīvoja kārtīgu dzīvi?

- Cik vien kārtīga iespējama, māsa to apliecinās. No rīta viņš uz ielas stūra iekāpa autobusā, ar kuru aizbrauca uz staciju, un astoņos divdesmit septiņās sēdās vilcienā. Viņš vienmēr brauca kopā ar mūsu kaimiņu Boduēna kungu, kas strādā nodokļu inspekcijā. No Lionas stacijas viņš devās uz metro un izkāpa Senmartēna stacijā.

Tiesu medicīnas institūta darbinieks deva zīmi, ko Megrē saprata, un komisārs pieveda abas sievietes pie galda, uz kura bija saliktas visas mirušā kabatās atrastās lietas.

Tur bija sudraba pulkstenis ar ķēdi, mutauts bez monogrammas, iesākta cigarešu paciņa, šķiltavas, atslēga un blakus kabatas portfelim - divi zilgani kartona gabaliņi.

Vispirms viņa paskatījās uz kartona gabaliņiem.

- Kino biļetes, - viņa sacīja.

Megrē, tās apskatījis, precizēja:

- Kinožurnālu kinoteātra biļetes, Bonnuvelas bulvāris. Ja es pareizi varu izlasīt skaitļus, tās izlietotas šodien.

- Tas nav iespējams. Vai dzirdi, Zanna?

- Tas man liekas dīvaini, - māsa mākslotā balsī atbildēja.

- Vai negribat ieskatīties kabatas portfelī?

Viņa to darīja un sarauca uzacis.

- No rīta Luijam nebija tik daudz naudas.

- Vai esat par to pārliecināta?

- Es pati katru rītu paskatījos, vai viņa portfelī ir pietiekami daudz naudas. Viņam nekad nebija vairāk kā viena tūkstošfranku zīme un divi vai trīs simtnieki.

- Vai viņam nevajadzēja šodien saņemt naudu?

- Vēl nav mēneša beigas.

- Vai vakarā, kad viņš brauca mājās, viņam vienmēr bija tikpat daudz kabatā?

- Atskaitot metro un cigarešu naudu. Vilcienam viņam bija abonenta karte.

Viņa brīdi vilcinājās, gribēja ielikt kabatas portfeli somā.

- Jums tas laikam vēl vajadzīgs?

- Jā, līdz jaunam rīkojumam.

- Vismazāk es saprotu, kāpēc viņš apmainījis kurpes un kaklasaiti. Un tajā laikā, kad tas notika, viņam taču vajadzēja būt veikalā.

Megrē neko vairs nejautāja un lika parakstīt papīrus:

- Vai jūs brauksiet mājās?

- Kad mēs varēsim saņemt mirstīgās atliekas?

- Domājams, pēc divām vai trim dienām.

- Vai tiks izdarīta sekcija?

- Iespējams, ka miertiesnesis liks to darīt. Tas nav skaidri zināms.

Viņa paskatījās rokas pulkstenī.

- Mums pēc divdesmit minūtēm atiet vilciens, -viņa teica māsai. Un tad pajautāja Megrē:

- Vai mūs varētu aizvest uz staciju?

- Vai Moniku negaidīsi?

- Viņa pārbrauks viena.

Vajadzēja apmest līkumu gar Lionas staciju, un viņi noskatījās, kā divi gandrīz vienādi silueti uzkāpj pa akmens pakāpieniem.

- Tā nu gan ir briesmone! Nabaga vīram nekāda jautrā dzīve vis nav bijusi, - Santoni norūca.

- Katrā ziņā ar viņu nē.

- Ko jūs domājat par kurpēm? Ja tās būtu jaunas, varētu pieņemt, ka tieši šodien viņš tās nopircis.

- Viņš nebūtu iedrošinājies. Vai tad tu nedzirdēji, ko viņa teica?

- Un spilgto kaklasaiti arī nē.

- Man gribas redzēt, vai meita ir līdzīga mātei.

Viņi uzreiz vēl neatgriezās Orfēvras krastmalā, bet

iegāja kādā alus zālē paēst vakariņas. Megre piezvanīja sievai, lai pateiktu, ka nezina, kad būs mājās.

Arī aluszālē bija jūtama ziema - mitri mēteļi un cepures uz visiem pakaramajiem, melni, pilnīgi aizsvīduši logi.

Pie kriminālpolicijas vārtiem ziņnesis teica Megrē:

- Jūs meklēja kāda jauna sieviete. Liekas, viņai ļoti vajag jūs satikt. Es viņu uzsūtīju augšā.

- Vai viņa jau sen gaida?

- Kādas divdesmit minūtes.

Migla bija pārvērtusies par smalku lietu, un slapjas pēdas izraibināja vienmēr putekļainos plato kāpņu pakāpienus. Lielākā daļa kabinetu bija tukši. Tikai zem dažām durvīm vīdēja gaismas svītra.

- Vai man palikt pie jums?

Megrē piekrītoši pamāja ar galvu. Ja jau viņš bija iesācis izmeklēšanu kopā ar Santoni, viņš ar to arī turpinās.

Priekštelpā sēdēja jauna sieviete, kuras gaišzilā cepure uzreiz krita acīs. Telpa bija gandrīz tumša. Biroja kalpotājs lasīja vakara avīzi.

- Pie jums, priekšniek.

- Es zinu.

Jaunajai sievietei viņš sacīja:

- Turē jaunkundze? Vai nāksiet līdzi uz kabinetu?

Viņš iededza lampu ar zaļu abažūru, kura apgaismoja krēslu viņam pretī - to, uz kura komisārs lūdza sievieti apsēsties, un pamanīja, ka viņa

raudājusi.

- Tēvocis sacīja, ka tēvs ir miris.

Megrē bridi klusēja. Tāpat kā māte, viņa turēja rokā mutautu, bet tas bija saņurcīts kamolā, un pirksti to neapzināti mīcīja; tā bērnībā Megrē patika mīcīt mastikas gabalu.

- Man šķita, ka māte ir pie jums.

- Viņa atgriezās Živisī.

- Kā viņa jūtas?

Ko lai atbild?

- Jūsu māte ir ļoti dūšīga.

Monika bija gandrīz glīta. Viņa neizskatījās visai līdzīga mātei, bet bija tikpat spēcīgi noaugusi kā tā. Tas nebija tik skaidri manāms, jo miesa bija jaunāka un ne tik stiegraina. Meitene bija ģērbusies labi piegrieztā kostīmā, kas komisāru mazliet pārsteidza, jo tas noteikti nebija pašas šūts un nebija arī pirkts lētā veikalā.

- Kā tas noticis? - viņa beidzot jautāja, un starp skropstām parādījās asara.

- Jūsu tēvs nodurts ar dunci.

- Kad?

- Sopēcpusdien, laikā no puspieciem līdz bez piecpadsmit pieciem.

- Kā tas iespējams?

Kāpēc komisāram likās, ka viņa nav īsti vaļsirdīga? Arī māte pretojās, bet, ņemot vērā viņas raksturu, tas likās dabiski. Ļaut sevi nogalināt Senmartēna bulvāra aklajā ielā - to Turē kundze īstenībā uzskatīja par negodu. Viņa bija noorganizējusi ne tikai savu, bet ari savas ģimenes dzīvi, un tāda nāve nekādi neiekļāvās viņas paredzētajos rāmjos. Un it īpaši vēl ar līķi, kam ir dzeltenbrūnas kurpes un gandrīz sarkana kaklasaite!

Monika drīzāk izskatījās piesardzīga, it kā baidītos no kaut kādu faktu atklāšanas, no kaut kādiem jautājumiem.

- Vai jūs labi pazināt savu tēvu?

- Bet... tiešām...

- Jūs, protams, viņu pazināt, kā ikviens pazīst savus vecākus. Es gribētu zināt, vai jūsu starpā valdīja atklātība, uzticēšanās, vai viņš kādreiz ar jums runāja par savu intīmo dzīvi, savām domām...

- Viņš bija labs tēvs.

- Vai viņš bija laimīgs?

-- Man tā liekas.

- Vai jūs te, Parīzē, kādreiz satikāties?

- Es nesaprotu. Vai jūs gribat teikt - uz ielas?

- Jūs abi strdādājāt Parīzē. Es jau zinu, ka jūs nebraucāt ar vienu vilcienu.

- Mūsu kantoros nebija vienāds darba laiks.

- Viņš būtu varējis jums piezvanīt, un jūs kopā ietu pusdienot.

- Dažreiz tā bija.

- Vai bieži?

- Nē. Drīzāk reti.

- Vai jūs gājāt pie viņa uz veikalu?

Viņa sastomījās.

- Nē. Mēs satikāmies restorānā.

- Vai jūs viņam zvanījāt?

- Es neatceros, ka būtu to darījusi.

- Kad jūs pusdienojāt kopā pēdējoreiz?

- Pirms vairākiem mēnešiem. Pirms atvaļinājuma.

- Kādā rajonā?

- Elzasas kausā, tas ir restorāns Sevastopoles bulvārī.

- Vai māte to zināja?

- Laikam jau es teicu. Es vairs neatceros.

- Vai jūsu tēvs pēc rakstura bija jautrs?

- Diezgan jautrs. Laikam.

- Vai viņam bija laba veselība?

- Es nekad neesmu redzējusi viņu slimu.

- Draugi?

- Mēs satikāmies galvenokārt ar manām tantēm un tēvočiem.

- Vai jums to ir daudz?

- Divas tantes un divi tēvoči.

- Vai viņi visi dzīvo Zivisī?

- Jā. Netālu no mums. Tas ir mans tēvocis Albērs, Žannas tantes vīrs, kurš man pateica par tēva nāvi. Selīnas tante dzīvo mazliet tālāk.

- Vai viņas abas ir jūsu mātes māsas?

- Jā. Un tēvocis Žiljēns, Selīnas tantes vīrs, arī strādā uz dzelzceļa.

- Vai jūs, Monikas jaunkundz, esat iemīlējusies?

Viņa mazliet samulsa.

- Šis nav īstais brīdis tādām runām. Vai man jāredz tēvs?

- Ko jūs ar to gribat sacīt?

- Pēc tā, ko man pateica tēvocis Albērs, man likās, ka man vajadzēs identificēt līķi.

- To jau izdarīja jūsu māte un viņas māsa. Tomēr, ja vēlaties...

- Nē. Es domāju, ka redzēšu viņu mājās.

- Vēl viens jautājums, Monikas jaunkundz. Vai jums kādreiz Parīzē ir gadījies sastapt tēvu brīdī, kad viņam kājās ir dzeltenbrūnas kurpes?

Viņa uzreiz neatbildēja. Lai iegūtu laiku, viņa pārjautāja:

- Dzeltenbrūnas kurpes?

- Ļoti gaiši brūnas, dzeltenīgas, šo krāsu, piedodiet, mēdz saukt par zosu mēslu krāsu.

- Es neatceros.

- Vai jūs nekad neesat redzējusi, ka viņš valkā sarkanu kaklasaiti?

-Nē.

- Vai pagājis ilgs laiks, kopš pēdējo reizi bijāt kino?

- Es biju vakar pēcpusdienā.

- Vai Parīzē?

- Zivisī.

- Es jūs ilgāk neaizkavēšu, jums droši vien jāsteidzas uz vilcienu...

- Tas atiet pēc trīsdesmit piecām minūtēm.

Viņa paskatījās rokaspulkstenī, piecēlās, vēl mirkli pagaidīja.

- Ar labvakaru, - viņa beidzot sacīja.

- Ar labvakaru, jaunkundz. Es jums pateicos.

Un Megrē viņu pavadīja līdz durvīm, kuras aiz meitenes aizvēra.

2. nodaļa Jaunkundze ar lielo degunu

Megrē nezin kāpēc visvairāk patika Lielo bulvāru posms starp Republikas laukumu un Monmartras ielu. Patiesību sakot, tas bija tikpat kā viņa rajons. Un tur, Bonnuvelas bulvārī, dažus simtus metrus no aklās ielas, kur bija nonāvēts Luijs Turē, viņš ar sievu zem rokas gandrīz katru nedēļu gāja uz tuvējo kino. Un tieši pretī atradās alus zāle, kur viņš labprāt ēda skābus kāpostus.

I'ālāk, uz Operas un Madlēnas laukuma pusi, bulvāri kļuva platāki un elegantāki. Starp Senmartēna vārtiem un Republikas laukumu tie pārvērtās par patumšu aizu, kur murdēja rosīga dzīve, tik spēcīga, ka reizēm no tās apreiba galva.

Viņš izgāja no mājām pusdeviņos. Nepagāja ne stundas ceturksnis, kad pelēkā rītā, kas nebija tik drēgns kā iepriekšējā dienā, taču aukstāks, nesteigdamies sasniedza Bondī ielas posmu, kurš saskaras ar bulvāriem, izveidojot mazu laukumiņu pie Renesanses teātra. Spriežot pēc Turē kundzes teiktā, tieši tur, pie Kaplāna un Zenēna, Luijs Turē bija strādājis visu mūžu un, šķiet, arī tajā dienā, kad gāja bojā.

Ar meklēto numuru bija apzīmēts ļoti vecs, galīgi sašķiebies īres nams, pie kura plati atvērtajiem vārtiem varēja izlasīt vairākus baltus un melnus uzrakstus, kas ziņoja, ka ēkā atrodas matraču sējējs, mašīnrakstīšanas birojs, spalvu tirgotava (ceturtajā stāvā pa kreisi, A kāpnes), tiesu izpildītājs un diplomēta masiere. Vārtniece, kuras dzīvokļa logs vērās uz velvi, patlaban šķiroja pastu.

- Kur var atrast Kuplūnu un Zenēnu? - komisārs jautāja.

- Nākammēnes būs apritējuši trīs gadi, mīļais kungs, kopš uzņēmums vairs nepastāv.

- Vai tad jūs šajā namā jau strādājāt?

- Decembrī būs pagājuši divdesmit seši gadi.

- Vai jūs pazināt Luiju Tūrē?

- Es domāju gan, ka pazinu. Tiešām, kas ar viņu noticis? Nu jau viņš nav pie manis iegriezies četrus vai piecus mēnešus.

- Viņš ir miris.

Piepeši viņa pārstāja šķirot vēstules.

- Tik veselīgs cilvēks! Kas tad viņam noticis? Varu derēt - kaut kas ar sirdi, tāpat kā manam vīram.

- Vakar pēcpusdienā viņš netālu no šejienes nodurts.

- Es vēl neesmu lasījusi avīzi.

Bet par noziegumu tajā bija tikai pāris rindu kā par parastu kriminālhronikas faktu.

- Kam varēja ienākt prātā nonāvēt tik krietnu cilvēku?

Viņa ari bija krietna sieviete - sīka un moža.

- Divdesmit gadu viņš četrreiz dienā gāja gar manu logu, un nekad neaizmirsa pateikt laipnu vārdu. Kad Kaplāna kungs izbeidza komercdarbību, viņš bija tik satriekts, ka...

Viņai vajadzēja izslaucīt acis, pēc tam - nošņaukt degunu.

- Vai Kaplāna kungs vēl dzīvs?

- Es jums iedošu viņa adresi, ja vēlaties. Viņš dzīvo pie Maijo vārtiem, Akāciju ielā. Tas ari ir krietns cilvēks, bet citāds. Un droši vien ari vecais Kaplāna kungs ir pie dzīvības.

- Ko viņš pārdeva?

- Vai jūs veikalu nepazīstat?

Viņa bija pārsteigta, ka visa pasaule nepazīst Kaplāna un Zenēna uzņēmumu.

Megrē sacīja:

- Es esmu no policijas. Man jāzina viss, kas attiecas uz Tūrē kungu.

- Mēs viņu saucām par Luija kungu. Visi viņu sauca par Luija kungu. Lielākā daļa pat nezināja uzvārdu. Ja jūs varētu mirkli uzgaidīt...

Un, joprojām šķirodama vēstules, viņa pie sevis murmināja:

- Nogalināts Luija kungs! Kas to būtu varējis iedomāties! Tāds cilvēks...

Kad visas aploksnes bija ieliktas atbilstošajos nodalījumos, viņa apmeta pleciem vilnas šalli, tad pievēra krāsns durtiņas.

- Es jums parādīšu.

Vārtu velvē viņa paskaidroja:

- Jau pirms trim gadiem māju vajadzēja nojaukt, lai te uzbūvētu kino. Toreiz īrniekiem uzteica līgumu, un es arī biju visu nokārtojusi, lai pārceltos uz dzīvi pie meitas Njevrā. Tāpēc jau arī Kaplāna kungs slēdza veikalu pavisam. Varbūt arī tāpēc, ka ar to vairs sevišķi labi nevedās. Jaunais Kaplāna kungs,Maksa kungs, kā mēs viņu saucām, nekad nedomāja tāpat kā viņa tēvs. Nāciet te...

Cauri velvei viņi izgāja pagalmā; tā pretējā malā pacēlās liela ēka ar stiklotu jumtu, kura atgādināja stacijas uzgaidāmo zāli. Uz balsinātās sienas vēl varēja izlasīt apdrupušus burtus: Kaplāns un Zenēns.

- Zenēna nebija jau tad, kad es te sāku strādāt pirms divdesmit sešiem gadiem. Tajā laikā vecais Kaplāna kungs viens pats vadīja uzņēmumu, un bērni uz ielas atskatījās, kad viņu ieraudzīja, jo viņš atgādināja Austrumu gudro.

Durvis nebija aizslēgtas. Patreiz te viss bija miris, bet pirms dažiem gadiem veidoja daļu no Luija Turē pasaules, kuru iztēloties tagad nenācās viegli. Zāle bija milzīga, un ļoti augstu virs galvas jumās stikla jumts, kuram trūka puse rūšu, bet atlikušās vairs nelaida cauri gaismu. Gar sienām stiepās galerijas divos stāvos kā lielos veikalos, un vēl varēja redzēt pēdas, ko bija atstājuši novāktie plaukti.

- Ik reizi, kad viņš iegriezās mani apciemot...

- Vai viņš nāca bieži?

- Varbūt ik pa diviem vai trim mēnešiem un vienmēr ar kādu saldumu kabatā... Ik reizi Luija kungs gribēja te iemest aci, un varēja just, ka viņam sāp sirds. Savulaik te strādāja veselas divdesmit saiņotājas, un, kad gatavojās svētku sezonai, bieži vien darbs neapstājās pat naktīs. Kaplāna kungs nepārdeva tieši publikai, viņš pārdeva provinces tirdziņiem, kolportieriem, ielu tirgotājiem. Te bija tik daudz preču, ka tik tikko varēja izspraukties tām cauri, un vienīgi

I .uija kungs zināja, kur kas atrodams. Dievs vien zina, cik visādu mantu te bija, liekās bārdas, kartona taures, krāsainas bumbas, ko kar eglītēs, serpentīni karnevāliem, maskas, suvenīri, kādus pērk jūrmalās.

- Vai Luija kungs bija noliktavas pārzinis?

- Jā. Viņš valkāja pelēku uzsvārci. Pa labi, tajā tur stūrī, atradās Kaplāna kunga, jaunākā, stiklotais kan-torītis, kad tēvu piemeklēja pirmais infarkts un viņš pārstāja uz šejieni nākt. Bija mašīnrakstītāja, Leonas jaunkundze, un vienā no otrā stāva skabūzīšiem strādāja vecais rēķinvedis. Neviens nenojauta, kas gatavojas. Vienā jaukā dienā - tas bija oktobri vai novembrī, es nezinu, kad īsti, bet atceros, ka jau bija auksts, - Makss Kaplāna kungs sasauca kopā personālu un paziņoja, ka uzņēmums tiek slēgts un ka viņš atradis pircēju visām precēm.

Tajā brīdī visi bija pārliecināti, ka nākamajā gadā namu nojauks, lai, kā jau teicu, te uzbūvētu kino.

Megrē pacietīgi klausījās un skatījās apkārt, mēģinādams iztēloties, kāda šī vieta izskatījusies savos ziedu laikos.

- Namam ielas pusē arī vajadzēja pazust. Visi īrnieki bija saņēmuši uzteikumu. Daži aizvācās. Citi palika un galu galā rīkojās pareizi, jo viņi joprojām dzīvo tepat. Tikai nams ir pārdots, un jaunie īpašnieki atsakās kaut ko labot vai remontēt. Te jau ir nezin cik ieilgušu prāvu. Tiesu izpildītājs ierodas gandrīz katru mēnesi. Jau divas reizes esmu saiņojusi mantas.

- Vai Turē kundzi jūs pazīstat?

- Es nekad neesmu viņu redzējusi. Viņa dzīvoja priekšpilsētā, Zivisī...

- Viņa tur dzīvo joprojām.

- Vai esat viņu saticis? Kāda viņa ir?

Megrē neko neatbildēja, tikai saviebās, un vārt-niece saprata.

- Es domāju gan. Viņš laulībā laikam nebija laimīgs. Visa viņa dzīve bija te. Es bieži esmu teikusi, ka viņam šis trieciens bija vissmagākais. Jo vairāk tāpēc, ka viņa gados nav viegli mainīt dzīvesveidu.

- Cik viņam bija gadu?

- Četrdesmit pieci vai četrdesmit seši.

- Vai jūs zināt, ar ko viņš nodarbojās pēc tam ?

- Viņš nekad nav man teicis. Viņam laikam reizēm klājās ļoti grūti. Dažkārt viņš nenāca ilgi. Kādu dienu, kad es ātrumā, kā vienmēr, apskrēju veikalus, redzēju viņu sēžam uz sola. Man tas bija kā ar cirvi pa pieri. Viņš nav no tiem cilvēkiem, kas dienas vidū sēž uz sola, vai saprotat? Es gandrīz piegāju parunāties. Pēc tam nodomāju, ka viņam būs neērti, un apgāju ar līkumu.

- Cik ilgu laiku pēc uzņēmuma slēgšanas tas notika?

Zem stikla jumta bija ļoti auksti, aukstāk nekā pagalmā, un vārtniece sacīja:

- Vai jūs negribētu sasildīties manā dzīvoklī? Man grūti pateikt, cik ilgu laiku pēc tam tas notika. Vēl nebija sācies pavasaris, jo koki stāvēja kaili. Droši vien ziemas beigās.

- Kad jūs viņu redzējāt pēc tam?

- Krietnu laiku vēlāk, vasaras vidū. Mani visvairāk pārsteidza tas, ka viņam kājās bija kurpes zosu mēslu krāsā. Kāpēc jūs uz mani tā skatāties?

-Tāpat vien. Turpiniet.

- Tas pēc viņa nemaz neizskatījās. Es nekad nebiju viņam redzējusi kājās citādas kurpes kā vien melnas. Viņš ienāca pie manis, nolika uz galda paciņu, mazu paciņu ar zeltītu aukliņu, tajā bija šokolāde. Viņš apsēdās uz šī krēsla. Es viņam uzvārīju tasi kafijas un aizskrēju nopirkt puspudeli kalvadosa -tepat uz ielas stūra -, kamēr viņš palika manā vietā.

- Ko viņš stāstīja?

- Neko sevišķu. Viņš izskatījās laimīgs, ka var elpot šī nama gaisu, to varēja just.

- Vai viņš par savu jauno dzīvi nekā nestāstīja?

- Es jautāju, vai viņš ir apmierināts, un viņš atbildēja, ka ir gan. Katrā ziņā viņam vairs nebija noteikta darba laika, jo viņš bija atnācis priekšpusdienā, ap desmitiem vai vienpadsmitiem. Citreiz viņš iegriezās pēcpusdienā, un viņam bija gaiša kaklasaite. Es viņu kaitināju, teikdama, ka tas grib izskatīties jaunāks. Viņš nebija no tiem, kas dusmojas. Pēc tam runāju par viņa meitu, kuru nekad nebiju redzējusi, bet par kuru viņš man stāstīja un kuras fotogrāfiju rādīja dažus mēnešus pēc tās piedzimšanas. Reti kad vīrietis tā lepojas ar to, ka viņam ir bērns. Viņš par to runāja ar visiem, viņam vienmēr kabatās bija fotogrāfijas.

Pie nogalinātā nebija atrasta neviena jauna Monikas fotogrāfija, nekas cits kā vien bērna attēls.

- Vai tas ir viss, ko jūs zināt?

- Ko gan es varu zināt? Es dzīvoju ieslēgta no rīta līdz vakaram. Kopš likvidēts Kaplāna uzņēmums un izvācies frizieris no otrā stāva, namā vairs nav nekādas dzīvības.

- Vai jūs ar viņu par to runājāt?

- Jā. Mēs pļāpājām par šo un par to, par īrniekiem, kuri aizvācās cits pēc cita, par prāvām, par arhitektiem, kuri strādā pie slavenā kinoteātra plāniem, kamēr mūri lēnām sabrūk drupās.

Viņa nebija sarūgtināta. Un tomēr varēja manīt, ka viņa namu atstās pēdējā.

- Kā tas noticis? - vārtniece savukārt jautāja. -Vai viņš ilgi mocījies?

Šo jautājumu nebija uzdevušas nedz Turē kundze, nedz Monika.

- Doktors apgalvo, ka nē, ka nāve iestājusies acumirklī.

- Kur tas noticis?

- Pāris soļu attālumā, vienā no Senmartēna bulvāra aklajām ieliņām.

- Vai pie juvelierveikala?

- Jā. Kāds viņam laikam sekojis, kad sāka satumst, un iedūris dunci mugurā.

Iepriekšējās dienas vakarā no dzīvokļa un šorīt agri no darba Megrē zvanīja uz policijas zinātnisko laboratoriju. Ierocis bija parasts, izplatītas markas nazis, kādus var atrast lielākajā daļā dzelzslietu pārdotavu. Bija deviņi, un vēl nebija noņemti pirkstu nospiedumi.

- Nabaga Luija kungs! Kā viņš mīlēja dzīvi!

- Vai viņš bija dzīvespriecīgs cilvēks?

- Viņš nebija no skumīgajiem. Es nezinu, kā lai paskaidro. Viņš bija laipns pret visiem, vienmēr atrada kādu sirsnīgu vārdu, ko pateikt, prata parādīt uzmanību. Viņš nepūlējās izcelties.

- Vai par sievietēm viņš.interesējās?

- Nemūžam! Un tomēr viņš strādāja tādā vietā, ka varētu dabūt tik, cik vien vēlētos. Ja neskaita Maksa kungu un veco rēķinvedi, viņš bija vienīgais vīrietis uzņēmumā, un sievietes, kas strādāja par saiņotājām, reti bija īpaši tikumīgas.

- Vai viņš nedzēra?

- Pa kādai glāzei vīna - kā ikviens. Laiku pa laikam - kafiju ar konjaku.

- Kur viņš ēda pusdienas?

- Pusdienlaikā viņš negāja ārā no veikala; pusdienas viņam bija līdzi, vaskadrānā, es vēl tagad atceros, kāda tā izskatījās. Viņš ēda stāvus, pie galda stūra, tad iznāca pagalmā izsmēķēt pīpi, pirms atkal ķērās pie darba. Laiku pa laikam viņš izgāja, teikdams, ka satiksies ar meitu. Tas bija uz beigām, kad meita jau bija jaunkundze un strādāja kādā kantorī Rivolī ielā.

“Kāpēc jūs nekad viņu neatvedat uz šejieni, Luija kungs? Man tā gribētos redzēt jūsu meitu!”

“Gan jau kādu dienu...” viņš apsolīja.

- Vai par Leonas jaunkundzi nezināt neko?

- Kāpēc tad nezinu, man ir arī viņas adrese. Viņa vairs nestrādā kantorī, tagad ir atvērusi veikaliņu Kli-ņankūras ielā Monmartrā. Varbūt viņa pastāstīs vairāk nekā es. Viņš to arī ir apciemojis. Reiz es

viņam ieminējos par jaunkundzi; viņš stāstīja, ka tā pārdod autiņus un citādas zīdaiņu mantas. Tas ir jocīgi-

- Kas ir jocīgi?

- Ka viņa pārdod mazbērnu mantas.

Cilvēki sāka nākt pēc vēstulēm un aizdomīgi noskatījās uz Mcgrē, pieņemot, ka viņš ari atnācis mest ārā īrniekus.

- Es jums pateicos. Noteikti vēl atnākšu.

- Vai jūs nespējat iedomāties, kas to būtu varējis izdarīt?

- Nav ne jausmas, - komisārs vaļsirdīgi atbildēja.

- Vai nozagts kabatas portfelis?

- Nē. Arī pulkstenis nav nozagts.

- Tad viņš būs noturēts par kādu citu.

Megrē bija jāšķērso visa pilsēta, lai nonāktu Kli-ņankūras ielā. Viņš iegāja mazā bārā un devās uz telefona kabīni.

- Kas pie aparāta?

- Zanvjē, priekšniek!

- Vai nekā jauna nav?

- Visi aizgāja, kā tikāt norīkojis.

Tas nozīmēja, ka pieci inspektori, sadalījuši savā starpā Parīzes rajonus, apmeklē dzelzslietu pārdotavas. Bet Santoni Megrē katram gadījumam bija uzdevis painteresēties par Moniku Turē. Viņš droši vien ložņāja RivolI ielā ap Gerbera un Bašeljē kantori.

Ja Turē kundzes Zivisī mājā būtu telefons, Megrē piezvanītu un pajautātu, vai viņas vīrs ari pēdējā laikā katru ritu ņēmis līdzi vaskadrānā iesaiņotas pusdienas.

- Vai vari man atsūtīt mašīnu?

- Kur jūs esat?

- Rondī ielā. Lai atbrauc man pakaļ pie Renesanses.

Vajadzētu uzdot Žanvjē, kurš tajā dienā bija brīvs, iztaujāt Senmartēna bulvāra veikalniekus. Ar to nodarbosies inspektors Nevo, bet tādā darbā, kad jārēķinās galvenokārt ar laimīgu gadījumu, cilvēku nekad nav par daudz.

Viņš to neizdarīja tikai tāpēc, ka šajā rajonā gribēja atgriezties pats.

- Vai citu rīkojumu nav?

- Nosūti fotogrāfiju avīzēm. Lai turpina rakstīt kā par parastu gadījumu.

- Saprotu. Es sūtu jums mašīnu.

Tā kā vārtniece bija pieminējusi kalvadosu, turklāt tiešām bija auksti, viņš izdzēra glāzīti. Pēc tam, sabāzis rokas kabatās, komisārs šķērsoja bulvāri un gāja ieskatīties aklajā ieliņā, kur bija nogalināts Luija kungs.

Ziņa par slepkavību izrādījās palikusi tikpat kā nepamanīta, tāpēc neviens nestāvēja un neskatījās, vai uz asfalta vēl nav kāds asins piliens.

Viņš labu brīdi stāvēja pie viena no juveliervei-kala skatlogiem, pa kuriem varēja redzēt iekšā darbojamies piecas vai sešas pārdevējas. Tur netirgojās ar greznām rotām. Lielākajai preču daļai bija pievienots uzraksts - Reklāmai. Te bija daudz dažādu priekšmetu, laulības gredzenu, briljantu atdarinājumu, varbūt arī īsti dārgakmeņi, modinātājpulksteņi un bezgaumīgi sienas stun-deņi.

Sīks večuks, kas no iekšpuses vēroja Megrē, laikam iedomājās, ka tas varētu būt iespējams klients, jo smaidīdams tuvojās durvīm, lai aicinātu iekšā. Komisārs uzskatīja par labāku doties prom un pēc dažām minūtēm iekāpa kriminālpolicijas mašīnā.

- Uz Kliņankūras ielu.

Tur vairs nevaldīja tāds troksnis, bet arī tas bija vienkāršu ļaužu rajons, un Leonas jaunkundzes veikaliņš ar izkārtni Sārtais bērniņš bija tik nemanāmi ieslēpies starp skārni un šoferu restorānu, ka par tā pastāvēšanu droši vien zināja vienīgi tuvējie iedzīvotāji.

Iekšā iedams, viņš gandrīz satrūkās, jo sieviete, kas nāca pretī no dibenistabiņas, kur varēja redzēt atzveltnī sēžam vecu sievu ar kaķi klēpī, nepavisam nebija tāda, kādu viņš bija iedomājies Kaplānu mašīnrakstītāju. Kāpēc? To viņš nezināja. Viņai kājās laikam bija filca čības, jo viņa pārvietojās bez skaņas, gandrīz tā, kā staigā mūķenes, un tieši tāpat viņa arī kustējās.

Sieviete vāri smaidīja, smaids nevis iezīmējās lūpās, bet izklīda pa visu seju - ļoti maigu un ļoti nenoteiktu.

Vai nebija dīvaini, ka viņu sauca par Leonu? Un vai vēl jocīgāk nebija tas, ka viņai bija liels, apaļš deguns, kāds mēdz būt zvērnīcās snaudošiem lauvām?

- Ko vēlaties, kungs?

Viņa bija ģērbusies melnās drānās. Seja un rokas

bija bālas, it kā caurspīdīgas. Liela krāsns blakus istabā izstaroja rāmu siltumu, un visur - uz letes un plauktos - bija smalki audumi, zilām un sārtām lentēm rotātas kurpītes, cepurītes un kristāmkleitas.

- Es esmu komisārs Megrē no kriminālpolicijas.

- Ak tā?

- Viens no jūsu kādreizējiem kolēģiem, Luijs Turē, vakar noslepkavots...

Tieši viņa reaģēja visspēcīgāk, taču neraudāja, nemeklēja mutautu, nesaknieba lūpas. Pēkšņais pārsteigums bija sievieti sastindzinājis, varētu zvērēt, ka sirds krūtīs viņai apstājusies. Komisārs redzēja, ka lūpas, kas jau tāpat bija bālas, kļūst tikpat baltas kā autiņi visapkārt.

- Piedodiet, ka es to jums pateicu tik nesaudzīgi...

Viņa papurināja galvu, lai liktu saprast, ka nedusmojas. Vecā dāma otrā istabā sakustējās.

- Lai atrastu slepkavu, man vajag par viņu uzzināt iespējami daudz...

Viņa piekrītoši pamāja, bet vēl joprojām neko neteica.

- Manuprāt, jūs viņu labi pazināt...

Un tad šķita, ka sievietes seja mirkli iegaismojas.

- Kā tas notika? - viņa beidzot jautāja aizžņaugtā balsī.

Bērnībā viņa droši vien bija neglīta un, protams, vienmēr to lieliski apzinājās. Viņa pameta skatienu uz dibenistabu un nočukstēja:

- Vai negribat apsēsties?

- Man šķiet, jūsu māte...

- Mēs varam runāt mātes klātbūtnē. Viņa ir pilnīgi kurla. Viņai būs patīkami atrasties sabiedrībā.

Megrē neuzdrošinājās sacīt, ka baidās nosmakt istabā bez gaisa, kur divas sievietes pavadīja dzīvi gandrīz pilnīgā nekustībā.

Leonas vecums nebija nosakāms. Domājams, viņa bija pārkāpusi piecdesmit gadu robežu, iespējams -jau sen. Šķiet, mātei bija vismaz astoņdesmit gadu, un viņa raudzījās komisārā mazām, možām putna acīm. Prāvo degunu Leona bija mantojusi nevis no viņas, bet no tēva, kura palielinātais portrets karājās pie sienas.

- Es nupat biju pie Bondī ielas nama vārtnieces.

- Viņai tas droši vien bija trieciens.

- Jā. Viņa juta draudzību pret nelaiķi.

- Visi juta pret viņu draudzību.

Pēc šiem vārdiem, viņas sejā mazliet atgriezās sārtums.

- Tas bija tik labs cilvēks! - viņa steidzās piemetināt.

- Jūs viņu satikāt vēl bieži, vai ne?

- Viņš pie manis iegriezās vairākas reizes. Ne jau nu bieži. Viņš bija ļoti aizņemts, un es dzīvoju tālu no centra.

- Vai zināt, ar ko viņš pēdējā laikā nodarbojās?

- Es nekad netiku viņam to jautājusi. Viņš izskatījās pārticis. Manuprāt, viņš bija iekārtojies uz savu roku, jo viņam nebija noteikta darba laika.

- Vai jūs nekad nerunājāt par cilvēkiem, ar kuriem viņam bija darīšanas?

- Galvenokārt mēs runājām par Bondī ielu, par Kaplāna uzņēmumu, par Maksa kungu, par inventāra uzskaiti. Tas bija liels darbs, jo mums bija katalogs ar vairāk nekā tūkstoš preču nosaukumiem.

Viņa svārstījās.

- Jādomā, esat runājis ar viņa sievu?

- Jā, vakar vakarā.

- Ko viņa saka?

- Viņa nesaprot, kā vīram nāves brīdī varēja būt kājās dzeltenbrūnas kurpes. Viņa apgalvo, ka tās viņam uzāvis slepkava.

Jaunkundze, tāpat kā vārtniece, bija ievērojusi kurpes.

- Nē, viņam tās bieži bija kājās.

- Vai jau tad, kad viņš strādāja Bondī ielā?

- Tikai pēc tam. Labu laiku pēc tam.

- Ko nozīmē lubu laiku?

- Varbūt gadu.

- Vai jutāties pārsteigta, ieraugot viņam kājās tik gaišas kurpes?

- Jā. Tas nesaderējās ar viņa ģērbšanās veidu.

- Ko jūs domājāt?

- Ka viņš ir mainījies.

- Vai viņš tiešām bija mainījies?

- Viņš vairs nebija gluži tāds kā agrāk. Viņš citādi jokojās. Reizēm skaļi smējās.

- Vai senāk viņš nesmējās?

- Citādi. Viņa dzīvē droši vien kaut kas bija noticis.

- Varbūt sieviete?

Tas bija nežēlīgi, bet jautājumu vajadzēja uzdot.

- Iespējams.

- Vai viņš ar jums runāja ļoti vaļsirdīgi?

-Nē.

- Vai viņš nekad nav jūs aplidojis?

Viņa strauji iebilda:

- Nekad! To varu zvērēt! Esmu pārliecināta, ka kaut kas tāds viņam nekad nav ienācis prātā.

Runcis izlēca no klēpja vecajai sievietei un iekārtojās uz Mcgrē ceļgaliem.

- Lai paliek, - viņš teica, kad tā gribēja kaķi aizdzīt.

Viņš neiedrošinājās smēķēt pīpi.

- Es pieņemu, ka jutāties satriekti, uzzinot, ka Kaplāna kungs izbeidz veikala darbību.

- Jā, tas bija ļoti nepatīkami.

- Un Luijam Turē it īpaši?

- Luija kungs bija visvairāk pieķēries uzņēmumam. Viņš pie tā bija pieradis. Iedomājieties, viņš taču tur sāka strādāt četrpadsmit gadu vecumā - par kurjeru.

- No kurienes viņš ieradies?

- No Belvilas. Cik zinu no viņa stāstītā, māte bijusi atraitne, un tieši viņa zēnu atvedusi pie vecā Kaplāna. Toreiz viņš vēl valkājis īsās bikses. Viņš gandrīz nemaz nav mācījies skolā.

- Vai māte mirusi?

- Jau sen.

Kāpēc Megrē likās, ka jaunkundze viņam kaut ko slēpj? Viņa bija atklāta, skatījās acīs, un tomēr viņš saklausīja tādu kā izvairīšanos, tik klusu kā viņas soļi filca čībās.

- Manuprāt, viņam bija grūti atrast jaunu darbu.

- Kas jums to teica?

- To es secināju no vārtnieces stāstītā.

- Ja cilvēkam pāri par četrdesmit gadu, tas nekad nav viegli, sevišķi, ja nav specialitātes. Pat man...

- Vai jūs meklējāt?

- Tikai dažas nedēļas.

- Un Luija kungs?

- Viņš meklēja ilgāk.

- Jūs tā domājat vai zināt?

- Es zinu.

- Vai viņš tajā laikā pie jums bija?

-Jā.

- Vai jūs viņam palīdzējāt?

Par to komisārs tagad bija gandrīz pārliecināts. Leonai droši vien bija ietaupījumi.

- Kāpēc jūs ar mani par to runājat?

- Tāpēc, ka man nebūs nekādu izredžu notvert slepkavu, ja es skaidri nezināšu, kas par cilvēku cietušais bija pēdējos gadus.

- Tas taisnība, - viņa piekrita, brīdi padomājusi. -Es jums pateikšu visu, bet man patiktu, ja tas paliktu starp mums. Galvenais - to nevajadzētu uzzināt viņa sievai. Tā ir ļoti lepna.

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Viņš man stāstīja. Viņa svaiņiem ir labs stāvoklis, un viņi katrs sev uzcēluši māju.

- Viņš arī.

- Viņš bija spiests to darīt, jo sieva gribēja. Viņa piespieda Luija kungu pārcelties uz Zivisī, lai dzīvotu tāpat kā abas māsas.

Viņas balss bija mainījusies, un Megrē tajā juta slēptu, senu rūgtumu.

- Vai viņš no sievas baidījās?

- Viņš negribēja sagādāt ciešanas nevienam. Kad mēs visi zaudējām darbu - un tas notika dažas nedēļas pirms Ziemsvētkiem -, viņš negribēja tuviniekiem sabojāt gada nogali.

- Vai viņš tiem neko nesacīja? Ļāva domāt, ka joprojām strādā Bondī ielā?

- Viņš cerēja atrast jaunu darbu dažās dienās, pēc tam - dažās nedēļās. Bet viņam bija māja.

- Es nesaprotu.

- Māja bija uz nomaksu, vajadzēja maksāt katru gadu, un, cik sapratu, bija ļoti svarīgi maksājumus nokārtot noteiktā laikā.

- No kā viņš aizņēmās?

- No Sembrona kunga un no manis.

- Kas ir Sembrona kungs?

- Rēķinvedis. Viņš vairs nestrādā. Viņš viens pats dzīvo savā dzīvoklītī Mežiserī ielā.

- Vai viņam ir nauda?

- Viņš ir ļoti nabags.

- Un jūs abi divi aizdevāt naudu Luija kungam?

- Jā. Citādi māju pārdotu izsolē, un viņi paliktu bez pajumtes.

- Kāpēc viņš nelūdza palīdzību Kaplāna kungam?

- Kaplāna kungs nekā nebūtu devis. Tāds ir viņa raksturs. Paziņojot, ka uzņēmums tiek slēgts, viņš katram iedeva aploksni - trīs mēnešalgas. Luija kungs neiedrošinājās naudu glabāt pie sevis, jo citādi sieva uzzinātu, kas noticis.

- Vai viņa rakņājās pa viņa kabatas portfeli?

- Es nezinu. Laikam gan. Es paglabāju viņa naudu, un ik mēnesi viņš paņēma tik, cik maksāja algā. Un tad, kad vairs nekā nebija...

- Es saprotu.

- Viņš atdeva.

- Pēc cik ilga laika?

- Pēc astoņiem vai deviņiem mēnešiem. Gandrīz pēc gada.

- Vai viņš ilgi nenāca pie jums?

- Apmēram no februāra līdz augustam.

- Vai nebijāt nobažījusies?

- Nē. Es zināju, ka viņš atnāks. Un, pat ja viņš naudu nebūtu atdevis...

- Vai viņš sacīja, ka ir atradis darbu?

- Viņš teica, ka strādā.

- Vai viņam kājās jau bija gaišās kurpes?

- Jā. Viņš laiku pa laikam atnāca pie mums ciemos. Ik reizi viņš man atnesa dāvanu, bet mātei - saldumus.

Varbūt tāpēc vecā sieviete skatījās uz Megrē tik vīlusies. Cilvēkiem, kad nāca ciemos, vajadzēja atnest saldumus, un Megrē bija ieradies tukšām rokām. Viņš nosprieda, ka gadījumā, ja vēl nāks uz šo māju, noteikti nopirks konfektes.

- Vai viņš sarunās ar jums nekad nepieminēj« nevienu cilvēku?

- Kādus cilvēkus?

- Es nezinu. Varbūt saimniekus, biedrus, draugus.

-Nē.

- Vai viņš nerunāja par kādu noteiktu Parīzes kvartālu?

- Tikai par Bondī ielu. Viņš tur iegriezies vairākas reizes. Viņš bija sarūgtināts, ka namu joprojām nejauc nost. “Vēl viens gads, ko mēs tur būtu varējuši palikt!” viņš nopūtās.

Iedzinkstējās veikala durvju zvaniņš, un Leona neviļus pastiepa kaklu, lai redzētu, kas ienācis. Meg-rē piecēlās.

- Es negribu jūs ilgāk traucēt un aizkavēt.

- Jūs vienmēr būsiet gaidīts.

Pie letes stāvēja sieviete mātes cerībās. Viņš paņēma cepuri un devās uz durvju pusi.

- Pateicos!

Kamēr komisārs kāpa mašīnā, divas sievietes aiz baltiem un sārtiem autiņiem noskatījās viņam pakaļ.

- Uz kurieni brauksim, priekšniek?

Pulkstenis bija vienpadsmit.

- Apstājies pie pirmā bistro.

- Viens ir tepat blakus veikalam.

Megrē kautrējās to darīt Leonas acu priekšā.

- Pagriezies ap stūri.

Viņš gribēja piezvanīt Kaplāna kungam un sameklēt Sembrona kunga precīzu adresi Mežiserī krastmalā.

Reiz nu rīts bija iesākts ar kal vadošu, viņš pie letes iedzēra vēl vienu glāzīti.

3.nodaļa Cieti vārīta ola

Megrē ēda pusdienas viens pats ierastajā Dofma kafejnīcas stūrī. Tā bija zīme, jo vairāk tāpēc, ka nekāda spiedīga nepieciešamība viņam neliedza pusdienot mājās. Vairāki inspektori no Orfēvras krastmalas kā parasti dzēra aperitīvus un sekoja viņam ar skatieniem, kamēr komisārs gāja pie galdiņa, kas vienmēr bija viens un tas pats - pie loga, pa kuru varēja redzēt plūstam Sēnu.

Ne vārda neteikdami, inspektori, kas pat nepiederēja pie viņa brigādes, saskatījās. Kad Megrē likās tik smagnējs, kad viņa skatiens maldījās tālumos, kad viņš šķita gaužām saīdzis, kriminālpolicijā zināja, ko (as nozīmē. Un, ja kāds atļāvās pasmaidīt, arī tas tomēr juta zināmu cieņu, jo tāds domīgums vienmēr

- agrāk vai vēlāk - beidzās vienādi: kāds vīrietis vai sieviete atzinās pastrādātajā noziegumā.

- Vai teļa gaļa ir garšīga?

- Bez šaubām, Megrē kungs.

Pats nemanīdams, viņš vērās viesmīlī tādu skatienu, it kā viņa priekšā būtu iespējamais noziedznieks.

- Vai alu arī?

- Puspudeli sarkanā bordo.

To viņš pasūtīja aiz spītības. Ja viņam būtu piedāvāts vīns, viņš pieprasītu alu.

Pa visu dienu viņš vēl ne reizi nebija iegriezies kabinetā. Viņš tikko bija iznācis no Sembrona dzīvokļa Mežiserī krastmalā, un šī vizīte viņu bija mazliet apmulsinājusi.

Pirmām kārtām viņš piezvanīja uz mājām Mak-sam Kaplānam, kur atbildēja, ka tas atrodas savā An* tibas villā un neviens nezina, kad atgriezīsies Parīzē. ,

Mežiserī krastmalā nama ieejas durvis bija iespiestas starp divām bodītēm, kurās pārdeva putnus; to būrīši aizņēma krietnu daļu ietves.

- Vai te dzīvo Sembrona kungs? - viņš jautāja vārtniecei.

- Pašā augšā. Kļūdīties nav iespējams.

Komisārs veltīgi meklēja liftu. Tā nebija, un septītajā stāvā vajadzēja kāpt pa trepēm. Nams bija vecs, sienas - tumšas un netīras. Pašā augšā kāpnes apgaismoja jumta logs un pie durvīm karājās melni sarkana aukla, ar kādām mēdz sajozt rītasvārkus. Viņš to parāva. Iekšā atskanēja smieklīgi kluss tinkšķis. Tad Megrē izdzirda vieglus soļus; durvis atvērās; viņi ieraudzīja gandrīz spokainu seju - garu, bālu un kaulainu, ar bezkrāsainiem, vairākas dienas veciem bārdas rugājiem un asarojošām acīm.

- Vai Sembrona kungs?

- Tas esmu es. Esiet tik laipns un nāciet iekšā.

Lai cik maz vārdu bija pateikts, tos pārtrauca dobja klepus lēkme.

-Piedodiet... Mans bronhīts...

Dzīvoklī valdīja sāja, pretīga smaka. Varēja dzirdēt sīcam gāzes liesmu pavardā. Virda ūdens.

- Komisārs Megrē no kriminālpolicijas...

- Jā. Es jau domāju, ka atnāksiet - jūs vai kāds no jūsu inspektoriem.

Uz galda, kas bija apklāts ar zarveida ornamentiem rotātu galdsegu, kādas iespējams atrast vairs vienīgi uteņos, vīdēja atšķirta rīta avīze, kurā dažās rindās bija pieminēta Luija Turē nāve.

- Vai grasāties ēst pusdienas?

Blakus avīzei bija nolikts šķīvis, ar vīnu iekrāsota ūdens glāze un gabals maizes.

- Tam laika diezgan.

- Bet paēdiet! Izliecieties, ka manis te nemaz nav.

- Lai nu kā, tagad ola ir cieta.

Vecais vīrs aizgāja tai pakaļ. Gāzes sīkšana apklusa.

- Apsēdieties, komisāra kungs. Jūs darīsiet pareizāk, ja novilksiet mēteli, jo slikto bronhu dēļ esmu spiests stipri kurināt.

Viņš droši vien bija tikpat vecs kā Leonas jaunkundzes māte, bet nebija neviena, kas par viņu parūpētos.

Jādomā, arī neviens ciemiņš neieradās šajā dzīvoklī, kura vienīgā greznība bija skats uz Sēnu un tai pāri - uz Tiesu pili un puķu tirgu.

- Vai jūs sen neesat saticis Luija kungu?

Saruna ilga pusstundu, jo to nemitīgi pārtrauca

klepus lēkmes, un olu vecais kungs ēda neticami lēni.

Ko tad Megrē galu galā uzzināja? Neko tādu, ko jau nebūtu teikusi BondI ielas vārtniece vai Leonas jaunkundze.

Arī Sembronam Kaplāna nama slēgšana bija katastrofa, viņš pat nemēģināja meklēt citu darbu. Viņam bija nelieli ietaupījumi. Gadu gadiem viņš bija cerējis, ka ar tiem pietiks vecumdienām. Devalvācijas dēļ naudas pietika vienīgi tik, lai nenomirtu badā, un šī vārītā ola droši vien bija vienīgais sātīgais ēdiens visai dienai.

- Laimīgā kārtā es te dzīvoju jau četrdesmit gadu!

Viņš bija atraitnis bez bērniem un bez neviena tuvinieka.

Viņš nevilcinājās, kad Turē bija ieradies aizņemties naudu.

- Viņš sacīja, ka tas ir dzīvības un nāves jautājums, un es jutu, ka tā ir taisnība.

Leonas jaunkundze ari bija aizdevusi naudu.

- Viņš man naudu atdeva pēc dažiem mēnešiem.

Bet vai pa šiem mēnešiem viņam nekad neienāca

prātā, ka Luija kungs nekad vairs neatnāks? Par ko tad Sembrona kungs būtu pircis savu dienišķo olu?

- Vai viņš bieži jūs apciemoja?

- Divas vai trīs reizes. Pirmoreiz - kad atnesa naudu. Viņš man uzdāvināja jūrasputu pīpi.

Viņš paņēma to no plauktiņa. Acīmredzot vecais vīrs taupīja arī tabaku.

- Cik ilgi neesat viņu saticis?

- Pēdējoreiz tas bija pirms trim nedēļām uz Bon-nuvelas bulvāra sola.

Vai tas nozīmētu, ka veco rēķinvedi joprojām saistīja kvartāls, kur viņš bija strādājis visu mūžu un kur tagad reizēm ieradās kā svētceļojumā?

- Vai jūs sarunājāties?

- Es apsēdos viņam blakus. Viņš vēlējās mani uzcienāt ar kādu glāzi tuvējā kafejnīcā, bet es negribēju dzert. Spīdēja saule. Mēs papļāpājām, noskatīdamies garāmgājējos.

- Vai viņam kājās bija gaišas kurpes?

- Es kurpēm nepievērsu uzmanību. Tas man paslīdējis garām.

- Vai viņš nestāstīja, ko dara?

Sembrona kungs papurināja galvu. Viņš kautrējās tāpat kā Leonas jaunkundze. Megrē likās, ka viņš saprot abus. Viņu sāka saistīt Luija kunga personība, kaut arī viņš pazina vienīgi izbrīna pārņemtu mirušā seju.

- Kā jūs šķīrāties?

- Man likās, ka ap solu kāds klaiņo un dod zīmes manam sarunas biedram.

- Vai vīrietis?

- Jā. Vīrietis nenosakāmā vecumā.

- Kāds?

- No tiem, kādi mēdz tajā kvartālā sēdēt uz soliem. Galu galā viņš arī apsēdās pie mums, tomēr neko neteica. Es aizgāju. Un, kad atskatījos, redzēju, ka abi sarunājas.

- Vai draudzīgi?

- Nelikās, ka viņi strīdētos.

Tas bija viss. Megrē nokāpa lejā, bridi vilcinājās, prātodams, vai neiet mājās, bet beigās gāja paēst pusdienas Dofina kafejnīcā.

Laiks bija pelēks. Sēna - nespodra. Viņš iedzēri j vēl glāzīti kalvadosa pie kafijas, aizgāja uz savu kabinetu, kur ieraudzīja veselu kaudzi papīru, kal viņu gaidīja. Mazliet vēlāk viņam piezvanīja mier* tiesnesis Komeljo.

- Ko jūs domājat par šo Turē lietu? Prokurc šorīt to uzdeva man un sacīja, ka ar to nodarbojotieij jūs. Jādomā, slepkavība aplaupīšanas nolūkā?

Megrē uzskatīja par labāku kaut ko nesaprotamu j norūkt, neteikdams nedz jā, nedz nē.

- Ģimene pieprasa līķi. Es negribēju neko darīt,! nesaņēmis jūsu piekrišanu. Vai jums tas vēl būs vajadzīgs?

- Vai doktors Pols to jau apskatījis?

- Viņš nupat man sniedza ziņojumu pa telefonu.) Rakstītais ziņojums tiks atsūtīts vakarā. Nazis skā sirds kreiso priekškambari, un nāve iestājusies uzreiz.

- Vai nekādu citu dūrienu vai sitienu pazīmju nav? ļ

- Nekā tāda.

- Es nezinu, kāpēc lai neatdotu līķi ģimenei. Mani tikai gribētos, lai apģērbu aizsūta uz laboratoriju.

- Piekrītu. Ziņojiet, ja kaut ko noskaidrojat.

Tiesnesis Komeljo reti kad bija tik laipns. Droši j

vien tāpēc, ka prese tikpat kā nerakstīja par šo nozie-J gumu, kas, šķiet, bija pastrādāts aplaupīšanas nolūkos.

Megrē piegāja pie krāsns sabikstīt ogles, piebāza! pīpi un gandrīz stundu noņēmās ar administratīvo ] darbu, dažiem papīriem uzrakstot rezolūcijas, citus ļ parakstot, šur tur piezvanot bez sevišķas intereses.

- Vai drīkstu jūs traucēt, priekšniek?

Tas bija Santoni, kā vienmēr uzcirties un kā vienmēr smaržodams pēc friziersalona, tāpēc kolēģi mēdza sacīt, ka viņš ož pēc staigules.

Santoni rādījās priecīgi satraukts.

- Manuprāt, esmu uzgājis pēdas.

Megrē mierīgi skatījās viņā lielām, neizteiksmīgām acīm.

- Pirmām kārtām gribu sacīt, ka Gerbera un Bašeljē kantoris, kur strādā meitene, nodarbojas ar parādu piedzīšanu. Nekādas lielās lietas tās nav. Patiesību sakot, viņi par lētu naudu uzpērk bezcerīgu parādnieku parādzīmes un piespiež tos maksāt. Tas mazāk ir darbs kantori, vairāk - klientu apmeklēšana mājās. Turē jaunkundze Rivolī ielā strādā tikai no rītiem, pēcpusdienās viņa apstaigā parādniekus.

- Skaidrs.

- Tie lielākoties ir sīki ļautiņi. Tieši tie ļaujas ietekmēties un galu galā padodas. Saimniekus es neredzēju. Ārpusē sagaidīju, kad ierēdņi pusdienlaikā atstās kantorus, turēdamies tā, lai jaunkundze mani nepamanītu, un aprunājos ar kādu vecāku ierēdni, kura gan laikam nemīl savu kolēģi.

- Un kāds ir rezultāts?

- Mūsu Monikai ir draudziņš.

- Vai vārdu zini?

- Es pie tā nonākšu, priekšniek. Viņi pazīstas apmēram četrus mēnešus un katru dienu kopā pusdieno Se-vastopoles bulvāra restorānā ar pastāvīgām cenām. Viņš vēl ir pavisam jauns, tikai deviņpadsmit gadu, un strādā par pārdevēju lielā Senmišela bulvāra grāmatveikalā.

Megrē rotaļājās ar pīpēm, kas stāvēja sarindotas uz rakstāmgalda, tad, kaut arī vēl nebija izsmēķējis to, ko turēja zobos, sāka piebāzt citu.

- Zēnu sauc par AI bēru Zorisu. Es gribēju redzēt, kāds viņš izskatās, un arī aizgāju uz šo restorānu. Tur bija milzumdaudz cilvēku. Galu galā ieraudzīju Moniku pie kāda galdiņa, bet viņa bija viena. Es iekārtojos pie cita tālākā stūrī un, jāteic, paēdu ļoti slikti. Likās, jaunkudze nervozēja un bez mitas skatījās uz durvju pusi.

- Vai viņš neatnāca?

- Nē. Viņa ēda tik ilgi, cik vien iespējams. Tādās ēstuvēs apkalpo vienā mirklī, un nevienam nepatīk, ja kāds tūļājas. Beigās viņai tomēr bija jāiet prom, un vēl stundas ceturksni :viņa staigāja pa ietvi.

- Un pēc tam?

- Viņu tik ļoti nodarbināja tas, kuru gaidīja, ka mani viņa nepamanīja. Viņa devās uz Senmišela bulvāri. Es sekoju. Jūs droši vien zināt grāmatveikalu ielas stūrī, kuram ir letes arī uz ietves.

- Es zinu.

- Viņa iegāja iekšā, parunāja ar kādu pārdevēju, un tā viņu aizsūtīja pie kases. Es redzēju, kā viņa, acīmredzot vīlusies, mēģināja kaut ko uzzināt. Galu galā viņa aizgāja.

- Vai tu viņai nesekoji?

- Man likās, ka labāk būs nodarboties ar jauno cilvēku. Es iegāju grāmatnīcā un pajautāju pārvaldniekam, vai viņš pazīst kādu Albēru Zorisu. Viņš atbildēja, ka pazīst gan, ka tas strādā tikai no rītiem.

Kad par to brīnījos, viņš sacīja, ka tas nav nekas sevišķs, ka viņi daudz izmanto studentus, un tie bieži vien nevar strādāt visu dienu.

- Vai Zoriss ir students?

- Pagaidiet. Es gribēju zināt, cik sen viņš strādā grāmatnīcā. Vajadzēja meklēt reģistros. Viņš tur strādā mazliet vairāk nekā gadu. Sākumā - visu dienu. Tad, apmēram pirms trim mēnešiem, paziņojis, ka apmeklēs juridisko fakultāti un varēs strādāt veikalā vairs tikai no rītiem.

- Vai tev ir viņa adrese?

- Viņš dzīvo pie vecākiem Satijona avēnijā, gandrīz pretī Monrūžas baznīcai. Es vēl neesmu beidzis. Albērs Zoriss šodien nav bijis Senmišela bulvāri, kas gada laikā atgadījies tikai pāris reizes, un tad viņš pa telefonu brīdinājis, ka nebūs. Šodien nekas nav zināms.

- Vai vakar viņš strādājis?

- Jā. Man likās, ka jūs tas varētu interesēt, un ar taksometru aizbraucu uz Šatijona avēniju. Vecāki ir krietni cilvēki, kas mitinās ļoti tīrā ceturtā stāva dzīvoklī. Māte gludināja veļu.

- Vai sacīji, ka esi no policijas?

- Nē. Es teicu, ka esmu viņas dēla draugs un ka man vajag viņu tūlīt satikt.

- Vai viņa tevi sūtīja uz grāmatnīcu?

- Esat uzminējis. Viņai ne par ko nav ne jausmas. Šorīt viņš kā parasti izgājis no mājas ceturksni pāri astoņiem. Vīrs strādā kādā audumu vairumtirdzniecības uzņēmumā Viktuāras ielā. Viņi nav tik bagāti, lai maksātu par dēla studijām.

- Ko tu darīji?

- Es sacīju, ka laikam tas, kuru meklēju, ir cits Zoriss. Es jautāju, vai viņai ir dēla fotogrāfija. Viņa man parādīja vienu, kas stāvēja ēdamistabā uz bufetes. Viņa ir lāga sieviete un neko nezina. Viņa domāja vienīgi par to, kaut neatdzistu gludeklis un nesadedzinātu veļu. Es turpināju runāt muļķības...

Megrē neko neteica, bet neizrādīja arī nekādu sajūsmu. Uzreiz varēja redzēt, ka Santoni brigādē ir iesācējs. Nekas, ko viņš runāja, - ari tonis, kādā viņš to darīja, - nesaskanēja ar Megrē un viņa darbinieku garu.

- Kad gāju prom, viņai nemanot...

Megrē pastiepa roku.

- Dod šurp.

Viņš, pie joda, jau zināja, ka Santoni nočiepis fotogrāfiju. Tajā bija redzams vājš, ļoti nervozs garmatains puisis, kas meitenēm droši vien patika un pats to labi zināja.

- Vai tas ir viss?

- Vēl jau redzēsim, vai viņš šovakar pārradīsies, vai ne?

Megrē nopūtās.

- Jā, to redzēsim gan.

- Vai neesat apmierināts.

- Kā nu nē.

Kāda nozīme runāt? Santoni rīkojās tāpat, kā daudzi jau bija rīkojušies. Tā bija vienmēr, kad viņš pieņēma inspektoru no cita dienesta.

- Meitenei es nesekoju tāpēc, ka zināju, kur viņu

atradīšu. Pussešos, visvēlākais - bez ceturkšņa sešos, viņa iegriežas kantori nodot iekasēto naudu un sniegt ziņojumu. Vai vēlaties, lai eju uz tureini?

Megrē brīdi svārstījās, viņam jau gribējās teikt, lai Santoni vairs nedara neko. Bet viņš zināja, ka tas būtu netaisni, ka inspektors strādājis pēc labākās sirdsapziņas.

- Pārliecinies, vai viņa atgriežas birojā, pēc tam -vai iekāpj vilcienā.

- Varbūt mīlnieks viņai piebiedrosies?

- Varbūt. Cikos viņš parasti atgriežas pie vecākiem?

- Viņi vakariņo septiņos. Tajā laikā viņš vienmēr ir mājās, pat ja vakarā atkal kaut kur iet.

- Jādomā, telefona viņiem nav?

- Nav.

- Vai vārtniecei arī nav?

- Diezin vai. Tā nav tāda māja, kurās mēdz būt telefons. Es pārbaudīšu.

Viņš pārbaudīja telefona abonentu sarakstu pēc ielām.

- Pēc septiņiem aizej uz turieni un parunājies ar vārtnieci. Fotogrāfiju atstāj man.

Ja nu reiz Santoni to bija dabūjis, vajadzēja paturēt. Tā varēja noderēt.

- Vai būsiet kabinetā?

- Es nezinu, kur būšu, bet paliec kontaktā ar Krastmalu.

- Ko lai es tagad daru? Man vēl atliek gandrīz divas stundas, līdz vajadzēs iet uz Rivolī ielu.

- Aizej uz mēbelēto istabu nodaļu. Varbūt tur būs kartīte ar Luija Turē vārdu.

- Vai jums liekas, ka viņam pilsētā bija istaba?

- Kā tu domā, kur viņš atstāja gaišās kurpes un kaklasaiti, kad brauca mājās?

- Taisnība.

Bija pagājušas jau divas stundas, kopš Luija kunga fotogrāfija parādījusies pēcpusdienas avīzēs. Tas bija tikai mazs uzņēmums lappuses stūrī ar parakstu:

Luijs Turē, kas atrasts noslepkavots aklajā ielirjā pie Senmartēna bulvāra. Policija ir noziedzniekam uz pēdām.

Tā nebija taisnība, bet avīzes tā raksta vienmēr. Dīvainā kārtā komisāram vēl nebija piezvanījis neviens cilvēks. īstenībā viņš atgriezās kabinetā daļēji tāpēc, ka gaidīja zvanu, un pie reizes varēja tikt galā ar kārtējām lietām.

Gandrīz vienmēr šādos gadījumos cilvēkiem liekas, ka viņi pazinuši upuri. Vai arī redzējuši kādu aizdomīgu tipu klaiņojam pa nozieguma vietu. Pārbaudot šos apgalvojumus, tie lielākoties izrādās nepatiesi. Un tomēr reizēm gadās, ka patiesību atklāj, sekojot tiem.

Trīs gadus Luija kungs, kā viņu sauca vecie kolēģi un vārtniece no Bondī ielas, katru ritu atstāja Živisī ar vienu un to pašu vilcienu, katru vakaru ar vienu un to pašu vilcienu atgriezās, līdzi viņš ņēma melnā vaskadrānā ietītas pusdienas, kā bija darījis visu mūžu.

Ko viņš iesāka, kad bija izkāpis Lionas stacijā?

Tas palika noslēpums.

Skaidrība bija vienīgi par pirmajiem mēnešiem, kad, spriežot pēc visa, viņš meklēja jaunu darbu. Viņš droši vien, tāpat kā tik daudzi citi, stāvēja rindā pie avīžu redakcijām, lai steigtos uz sludinājumos norādītām adresēm. Varbūt viņš mēģināja pārdot putekļsūcējus, staigājot no dzīvokļa uz dzīvokli?

Viņam nebija veiksmes, jo viņš ilgi nevarēja atdot naudu, ko bija aizņēmies no Leonas jaunkundzes un vecā rēķinveža.

Pēc tam uz vairākiem mēnešiem Luija Turē pēdas pazuda. Acīmredzot bija atradies ienākumu avots, kas ne tikai nebija sliktāks par Kaplāna uzņēmumu, bet pat tik lielā mērā labāks, ka viņš varēja atdot parādu abiem aizdevējiem.

Visu šo laiku viņš katru vakaru atgriezās mājās, it kā nekas nebūtu noticis, izlikdamies par cilvēku, kas visu dienu kārtīgi strādājis.

Sieva nebija nojautusi neko. Meita arī nē. Tāpat -svaines. Nedz ari abi svaiņi, kuri strādāja uz dzelzceļa.

Vienā jaukā dienā viņš beidzot ieradās Kliņan-kūras ielā ar naudu, ko bija parādā Leonas jaunkundzei, dāvanu viņai un saldumiem vecajai mātei.

Un vēl ar gaišām kurpēm kājās!

Vai tieši šo kurpju dēļ Megrē par nogalināto tā bija ieinteresējies? Viņš sev neatzinās. Ari viņš gadiem ilgi bija sapņojis, ka varētu valkāt kurpes zosu mēslu krāsā. Tāda tolaik bija mode, tāpat kā ļoti īsi mēteļi, kurus sauca par gaispiržiem.

Reiz laulības dzīves sākumā viņš bija nolēmis nopirkt dzeltenbrūnās kurpes un gandrīz nosarka, ieiedams veikalā. Tiešām, tas bija Senmartēna bulvārī, pretī Ambigī teātrim. Viņš nebija iedrošinājies tās tūlīt vilkt kājās, un kad, mājās pārnācis, kurpes iztina, viņa sieva ļoti dīvaini smējās.

- Tu taču tās neausi kājās?

Viņš nekad tās neuzāva. Viņa pati aiznesa apavus atpakaļ uz veikalu, apgalvodama, ka tie spiež.

Arī Luijs Turē bija nopircis dzeltenbrūnās kurpes, un Megrē acīs tā bija zīme.

Pirmām kārtām - viņš bija uzdrošinājies, jo visu laiku, kad kurpes bija kājās, acīmredzot jutās kā brīvs cilvēks. Tas nozīmēja, ka pār viņu tad nebija varas sievai, svainēm un svaiņiem - līdz brīdim, kad viņš atkal uzāva melnās kurpes.

Tam bija vēl cita jēga. Tajā dienā, kad Megrē nopirka savas kurpes, Senžorža iecirkņa komisārs bija paziņojis, ka viņam alga paaugstināta par desmit frankiem - par desmit tā laika vērtīgajiem frankiem mēnesī.

Acīmredzot arī Luija kungam likās, ka ar naudu ir pilnas kabatas. Viņš bija uzdāvinājis vecajam rēķinvedim jūrasputu pīpi un atdevis naudu abiem tiem, kas bija viņam uzticējušies. Piepeši viņš varēja laiku pa laikam tos apciemot, sevišķi Leonas jaunkundzi. Piepeši viņš varēja iegriezties arī pie Bondī ielas vārtnieces.

Kāpēc viņš nesacīja, ar ko nodarbojas?

Gluži nejauši vārtniece viņu bija pamanījusi uz

Senmartēna bulvāra sola - no rīta pulksten vienpadsmitos.

Viņa neteica ne vārda, apgāja apkārt ar līkumu, lai viņš neredz. Megrē sievieti saprata. Visdīvainākais likās sols. Cilvēks, kas visu mūžu strādājis desmit stundu dienā, piepeši laiski sēž uz sola! Un tā nav svētdiena! Un ne jau pēc darba! Vienpadsmitos no rīta, kad visos kantoros un veikalos valda visdzīvākā rosība.

Un arī Sembrona kungs pavisam nesen bija ieraudzījis kādreizējo kolēģi sēžam uz sola. Šoreiz tas bija Bonnuvelas bulvārī, pāris soļu no Senmartēna bulvāra un Bondī ielas.

Tajā pēcpusdienā Sembrona kungs nebija tik kautrīgs kā vārtniece. Vai varbūt Luijs Turē viņu ieraudzīja pirmais?

Vai kādreizējais noliktavas vadītājs bija ar kādu norunājis satikšanos? Kas bija cilvēks, kurš klejoja ap solu, it kā gaidot zīmi, lai varētu piebiedroties?

Sembrona kungs to nebija aprakstījis, droši vien nebija pievērsis sevišķu uzmanību. Un tomēr tas, ko viņš teica, bija tikpat zīmīgi: “Cilvēks, kādus var redzēt uz kvartāla bulvāru soliem.”

Tie ir indivīdi bez noteiktas profesijas, kuri pavada ilgas stundas uz bulvāru soliem, vērdamies garāmgājējos. Tie, kas mēdz sēdēt uz soliem Senmartēna bulvārī, nav līdzīgi tiem, kuri apmeklē noteiktus skvērus vai dārzus, tiem, kādus var satikt, piemēram, Monsurī parkā un kuri lielākoties ir tuvējos namos dzīvojoši rantjē.

Rantjē nesēdēs uz sola Senmartēna bulvāri, vai ari, ja viņiem gadīsies apsēsties, viņi izvēlēsies kafejnīcas terasi.

No vienas puses - bija dzeltenbrūnās kurpes; no otras puses - sols, un abi komisāra uztverē nekādi nesaderējās.

Un beidzot pats galvenais - palika fakts, ka lietainā, tumšā pēcpusdienā ap puspieciem Luija kungs iegāja kādā aklajā ieliņā, kur viņam šķietami nekas nebija darāms, kāds viņam klusām sekoja un iedūra nazi starp lāpstiņām nepilnus desmit metrus no pūļa, kas gāja pa ietvi.

Fotogrāfija bija publicēta, un neviens nezvanīja. Megrē turpināja rakstīt piezīmes uz ziņojumiem, parakstīt administratīvos formulārus. Ārā biezēja krēsla, metās tumšs. Vajadzēja iedegt lampu, un, ieraudzījis, ka pulkstenis uz kamīna rāda trīs, viņš piecēlās un noņēma no pakaramā biezo mēteli.

Pirms aiziešanas viņš pavēra inspektoru istabas durvis un sacīja:

- Es atgriezīšos pēc stundas vai divām.

Nebija nozīmes braukt ar mašīnu. Krastmalas galā viņš uzlēca uz autobusa platformas un pēc dažām minūtēm nokāpa no tās Sevastopoles bulvāra un Lielo bulvāru stūri.

Vakar ap šo laiku Luijs Tūrē vēl bija dzīvs, viņš klejoja pa kvartālu, viņam vēl bija laiks, pirms vajadzēja apmainīt gaišās kurpes pret melnajām un doties uz Lionas staciju, lai atgrieztos Živisī.

Uz trotuāriem bija biezs pūlis. Ik uz stūra vajadzēja labu brīdi gaidīt, līdz varēja pāriet pāri ielai, tāpēc izveidojās grupas, kuras, iedegoties zaļajai gaismai, metās uz priekšu.

“Tas droši vien ir šis sols,” komisārs nodomāja, pamanīdams solu Bonnuvelas bulvāra pretējā pusē.

Uz sola neviens nesēdēja, bet pa gabalu varēja redzēt saburzītu, notaukotu papīru; viņš jutās pilnīgi pārliecināts, ka tajā bijusi ietīta kāda desa.

Uz Senmartēna ielas stūra grozījās staigules. Citas uzturējās mazā bārā, kur četri vīrieši pie apaļa galdiņa spēlēja kārtis.

Pie letes viņš pamanīja pazīstamu stāvu - inspektoru Nevo. Komisārs gaidīja, kad inspektors iznāks ārā, un kāda meiča nodomāja, ka viņš apstājies tās dēļ; Megrē izklaidīgi papurināja galu.

Ja jau Nevo atradās te, viņš meičas droši vien bija paspējis iztaujāt. Viņš bija no šī rajona un pazina visas.

- Kā iet? - Megrē jautāja, kad inspektors iznāca no bistro.

- Jūs arī atnācāt?

- Tikai apmest mazu līkumu.

- Es šajā apkaimē klejoju jau no astoņiem rītā. Ja neesmu iztaujājis piecsimt cilvēku, neesmu iztaujājis nevienu.

- Atradi vietu, kur viņš mēdza ēst pusdienas?

- Kā jūs zināt?

- Manuprāt, viņš pusdienoja šajā rajonā, un viņš bija no cilvēkiem, kuri aizvien apmeklē vienas un tās pašas vietas.

- Tur, - Nevo teica, rādīdams uz restorānu, kas izskatījās mierīgs un tīkams.

- Ko viņi saka?

- Viesmīle, kas viņu apkalpoja, jo viņš vienmēr apsēdās pie viena un tā paša galda telpas tālākajā daļā, kases tuvumā, ir liela ķēve ar spalvām uz zoda. Vai varat iedomāties, kā viņa Turē saukusi?

It kā komisārs to varētu zināt!

- Par savu vīriņu... Viņa pati man teica. “Nu, vīriņ, ko jūs šodien ēdīsiet?”

Viņa apgalvo, ka viesim tas paticis. Abi sarunājušies par lietu un labu laiku. Turē nekad nav mēģinājis viņu aplidot.

Tajā restorānā viesmīlēm ir divas brīvas stundas starp pusdienām un laiku, kad jāklāj vakariņu galds.

Liekas, ka vairāks reizes, ap trijiem izejot no restorāna, viņa redzējusi Turē sēžam uz sola. Ik reizi viņš viesmīlei pamājis. Kādu dienu viņa Turē sacījusi: “Klausieties, vīriņ, neizskatās, ka jūs būtu pārpūlējies!”

Viņš atbildējis, ka strādā pa nakti.

- Un vai viņa noticējusi?

- Jā. Viņa izskatījās tāda, it kā savu viesi dievinātu.

- Vai viņa avīzi bija lasījusi?

- Nē. Viņa tikai no manis uzzināja, ka Turē nogalināts. Viņa negribēja ticēt.

Tas nav dārgs restorāns, bet nav arī tāds, kur pārdod ēdienus par pastāvīgām cenām. Katru pusdienlaiku Luija kungs atļāvies puspudeli laba vīna.

- Vai citi viņu šajā rajonā redzējuši?

- Apmēram kāds desmits - cik līdz šim esmu noskaidrojis. Viena no meičām, kas mēdz stāvēt uz stūra, satikusi viņu gandrīz katru dienu. Pirmoreiz mēģinājusi aizvest līdzi. Viņš sacījis nē - laipni, neizrādīdams nekādu sašutumu, un viņa paradusi ik reizi, viņu satiekot, jautāt: “Nu, vai šodien ari nenāksiet?”

Tas viņus abus uzjautrinājis. Kad viņa gājusi prom ar klientu, viņš pamirkšķinājis ar aci.

- Vai viņš nevienai no meičām nav sekojis?

- Nē.

- Vai neviena no tām nav viņu redzējusi kopā ar kādu sievieti?

- Viņas nē. Viens no juvelierveikala pārdevējiem.

- Vai tajā veikalā, kura tuvumā viņš nogalināts?

- Jā. Kad es pārdevējiem un pārdevējām rādīju fotogrāfiju, viens viņu pazina. “Tas ir vīrs, kas pagājušajā nedēļā nopirka gredzenu!” viņš izsaucās.

- Vai Luija kungs bijis kopā ar jaunu sievieti?

- Tā nav bijusi sevišķi jauna. Pārdevējs tai nav pievērsis īpašu uzmanību, jo domājis, ka viņi ir precēts pāris. Viņš tikai pamanījis, ka sievietei ap pleciem bijusi sudrablapsa un kaklā - ķēdīte ar piekaru četralpja veidā.

“Mēs pārdodam tādas pašas.”

- Vai gredzens bijis dārgs?

- Zelts ar dimanta atdarinājumu.

- Vai viņi savā starpā nav sarunājušies?

- Viņi sarunājušies kā vīrs ar sievu. Nekā interesanta.

- Vai viņš sievieti pazītu?

- Viņš nav par to pārliecināts. Viņa bijusi melnās drēbēs, cimdiem rokā. Viņa tos gandrīz aizmirsusi uz letes, kad uzlaikojusi gredzenu. Luija kungs atgriezies un tos paņēmis. Viņa gaidījusi pie durvīm. Uz ietves viņš paņēmis sievieti zem rokas, un viņi aizgājuši uz Republikas laukuma pusi.

- Vairāk nekā?

- Tas viss prasa laiku. Es sāku tālāk, pie Monmar-tras ielas, bet tur nebija nekādu rezultātu. Gandrīz aizmirsu. Jūs pazīstat Linas ielas vafeļu pārdevējus.

Vafeles cepa gandrīz vai uz ielas, veikaliņā bez skatloga, gluži kā tirgū, to saldā smarža bija sajūtama pa gabalu.

- Viņi Turē atcerējās. Viņš diezgan bieži nācis pirkt vafeles, vienmēr - trīs, viņš nekad tās nav ēdis uz vietas, vienmēr nesis prom.

Vafeles bija milzīgas. Reklāma apgalvoja, ka tās ir lielākās Parīzē, un bija grūti iedomāties, ka pēc sātīgām pusdienām Luija kungs spētu apēst vēl trīs vafeles.

Turklāt viņš nebija no tiem cilvēkiem, kas sēž uz sola un ēd. Vai viņš tās ēda kopā ar sievieti, kurai J nopirka gredzenu? Tādā gadījumā viņa droši vien ļ dzīvoja kaut kur tepat tuvumā.

Varbūt vafeles bija domātas vīram, ko pamanīja Semhrona kungs?

- Vai turpināt?

- Noteikti.

Megrē drusku sāpēja sirds. Tā gribētos ar to visu nodarboties pašam, ja vien viņš būtu parasts inspektors.

- Uz kurieni jūs ejat, priekšniek?

- Palūkoties tur.

Viņam nebija nekādu cerību. Tā kā slepkavības vieta bija nepilnu simt metru attālumā, viņam gluži vienkārši gribējās uzmest tai aci. Laiks bija gandrīz tāds pat. Šodien nebija miglas. Tomēr aklajā ielā tāpat valdīja pilnīga tumsa, un tajā redzēja jo mazāk tāpēc, ka pirms brīža acis bija apžilbinājušas juve-lierveikala spilgtās ugunis.

Vafeļu dēļ Megrē iedomājās par tirgu, un mirkli viņš pieņēma, ka Turē varbūt iegriezies tumšajā ieliņā mazo darīšanu dēļ, bet tieši pretī bija tualete, tāpēc šāds pieņēmums nelikās īsti ticams.

- Ja vien man izdotos atrast sievieti, - nopūtās Nevo, kuram pēc garās staigāšanas droši vien sāpēja kājas.

Bet Megrē labāk gribētos atrast vīrieti, kurš bija apsēdies uz sola; šo cilvēku, kas klusēdams ar zīmēm lūdza Luija kungam atļauju apsēsties, kad tas sarunājās ar rēķinvedi. Tāpēc viņš aplūkoja solus citu pēc cita. Uz viena sola vecs klaidonis bija nolicis sev blakus pusiztukšotu litra pudeli sarkanvīna, bet tas nevarēja būt viņš, jo tad Sembrona kungs būtu teicis

- klaidonis. Tālāk drukna provinciete gaidīja, kad vīrs iznāks no tualetes, un izmantoja mirkli, lai atpūtinātu sāpošās kājas.

- Es tavā vietā mazāk nodarbotos ar veikaliem, vairāk - ar cilvēkiem, kas pavada laiku uz soliem.

Megrē savulaik bija pietiekami ilgi strādājis par inspektoru, lai zinātu, ka ik solam ir savi pastāvīgi sēdētāji, kas tur ierodas noteiktās dienas stundās.

Garāmgājēji viņus neievēro. Reti kāds uzmet skatienu cilvēkiem, kuri sēž uz sola. Bet sēdētāji savā starpā mēdz būt pazīstami. Vai tad Megrē kundze, tērzēdama ar maza zēna māti Antverpenes skvērā, kad gaidīja savu kārtu pie zobārsta, nebija neviļus uzgājusi slepkavas pēdas?

- Vai jūs negribat, lai visus pēkšņi apcietinu?

- Tikai ne to! Vajadzētu tikai apsēsties uz sola un nodibināt pazīšanos.

- Labi, priekšniek, - nopūtās Nevo, kuru tādas izredzes nemaz neiepriecināja un kurš labprātāk būtu staigājis vēl.

Viņam ne prātā neienāca, ka komisārs gribētu būt vina vietā.

4. nodaļa Apbedīšana lietū

Nākamajā dienā - trešdienā - Megrē vajadzēja liecināt zvērināto tiesā, un viņam lielākā daļa pēcpusdienas bija jānotērē, gaidot pustumšā, lieciniekiem paredzētā telpā. Nevienam nebija ienācis prātā ieslēgt centrālapkuri, un sākumā sala. Tad tika pagriezts rokturis, jau pēc desmit minūtēm kļuva par karstu, un stipri oda pēc netīrām cilvēku miesām un nevēdinātām drēbēm.

Tiesāja kādu Renē Lekēru, kas pirms septiņiem mēnešiem ar pudeles sitieniem bija nonāvējis savu tanti. Viņam bija tikai divdesmit divi gadi, augums kā tirgus nesējam un seja kā negantam skolniekam.

Kāpēc Tiesu pils zāles, kur pastāvīgi valda krēsla, nevarētu apgaismot labāk?

Megrē no turienes iznāca nomākts. Jauns advokāts, kurš jau sāka klāt populārs - un it īpaši savas agresivitātes dēļ -, nikni uzbruka visiem lieciniekiem pēc kārtas.

Attiecībā uz Megrē viņš mēģināja pierādīt, ka apsūdzētais atzinies tikai tāpēc, ka pret viņu vērsta vardarbība Orfēvras krastmalā, kas biji meli. Tie ne tikai bija meli, bet advokāts pats to zināja.

- Vai liecinieks mums varētu pasacīt, cik ilgi turpinājās mana klienta pirmā pratināšana?

Komisārs uz to bija sagatavojies.

- Divdesmit septiņas stundas.

- Bez ēšanas?

- Lekērs atsacījās no sviestmaizēm.

Advokāts vērsās pie zvērinātajiem:

- Jūs dzirdat, kungi! Divdesmit septiņas stundas bez ēšanas!

Vai tad Megrē pa to laiku bija ēdis ko citu kā vien divas sviestmaizes? Un viņš nevienu nebija nogalinājis!

- Vai liecinieks atzīst, ka septītajā martā trijos naktī viņš iesitis apsūdzētajam, kaut arī tas nav liecinieku provocējis, turklāt nabaga zēnam bijuši uzlikti rokudzelži?

- Nē.

- Vai liecinieks noliedz, ka ir sitis?

- Bija brīdis, kad es viņam iecirtu pļauku, kā būtu iecirtis savam dēlam.

Advokāts runāja niekus. Pret to vajadzēja vērsties citādi. Bet viņu interesēja tikai klausītāju reakcija un tas, ko rakstīs avīzes.

Šoreiz, pretēji noteikumiem, viņš uzrunāja tieši Megrē un dzēlīgi saldenā balsī jautāja:

- Vai jums, Megrē kungs, ir dēls?

- Nē.

- Vai jums nekad nav bijis bērnu?... Piedodiet?... Es nedzirdēju atbildi...

Komisāram vajadzēja skaļā balsī atbildēt, ka viņam ir bijusi meitenīte, kas mazotnē nomirusi.

Tas bija viss. Atstājis tiesas zāli, viņš iegāja Tiesu pils bufetē izdzert kādu glāzīti un atgriezās savā kabinetā. Likā - nupat pabeidzis izmeklēšanu, kura bija ilgusi divas nedēļas, - arī sāka nodarboties ar Tūrē lietu.

- Vai nav zināms nekas jauns par Žorisu?

- Joprojām nekas.

Monikas Turē mīļākais nebija atgriezies mājās iepriekšējā vakarā, no rīta nebija parādījies grāmatnīcā, nedz arī otrdien Sevastopoles bulvāra lētajā restorānā, kur parasti kopā ar meiču pusdienoja.

Viņu meklēja Likā kopā ar staciju darbiniekiem, žandarmērijām, robežposteņiem.

Bet Zanvjē kopā ar četriem kolēģiem iztaujāja dzelzslietu tirgotājus cerībā atrast naža pārdevēju.

- Vai Nevo nav zvanījis?

Megrē daudz agrāk vajadzēja atgriezties kabinetā.

- Viņš zvanīja pirms kādas pusstundas un atkal piezvanīs ap sešiem.

Megrē jutās mazliet noguris. Viņu vajāja atmiņas par Lekēru uz apsūdzēto sola. Un ari par advokāta balsi, par sastingušajiem tiesnešiem, par pūli nepatīkamajā gaismā, kas valdīja zālē ar tumšiem paneļiem. Tas uz viņu neattiecās. Ja reiz cilvēks atstāja kriminālpoliciju un tika nodots miertiesnešu rokās, komisārs savu darbu bija pabeidzis. Un tad viss ne vienmēr noritēja tā, kā vajadzētu. Viņš pārāk labi zināja, kas notiks. Un, ja tas būtu atkarīgs no viņa...

- Vai Lapuāns neko nav atradis?

Galu galā katrs saņēma noteiktu uzdevumu. Lapuāns staigāja no vienas lētas viesnīcas uz citu, aizvien vairāk attālinoties no Senmartēna bulvāra. Kaut kur taču Luija kungam vajadzēja atstāt savas kurpes un kaklasaiti. Vai nu bija istaba uz viņa vārda, vai viņš mita kāda cita dzīvoklī, varbūt pie sievietes ar sudrablapsu, kura izskatījās pēc laulātās draudzenes un kurai viņš nopirka gredzenu.

Santoni savukārt joprojām nodarbojās ar Moniku, cerēdams, ka Albērs Zoriss mēģinās meiču satikt un dot par sevi kādu ziņu.

Ģimene bija paņēmusi mirstīgās atliekas iepriekšējā dienā, tās aizveda kāds apbedīšanas birojs. Apbedīšana bija paredzēta nākamajā dienā.

Uz galda joprojām bija parakstāmi dokumenti, notika neinteresantas telefonsarunas. Viņam likās dīvaini, ka neviens nav zvanījis vai rakstījis Luija kunga sakarā. Šķita, ka nelaiķis nav atstājis pasaulē nekādas pēdas.

- Hallo! Megrē klausās.

Atskanēja inspektora Nevo balss - acīmredzot no kāda bistro, jo varēja dzirdēt mūziku - laikam gan spēlēja radio.

- Joprojām nekā noteikta, priekšniek. Es atradu vēl trīs cilvēkus, starp tiem vienu vecu sievieti, kuri ' pavada laiku uz bulvāra soliem un viņu atceras. Visi apgalvo vienu un to pašu: viņš bijis ļoti laipns un patīkams, vienmēr gatavs uzsākt sarunu. Kā apgalvo vecā sieviete, viņam bijis paradums iet uz Republikas j laukuma pusi un ātri pazust pūlī.

- Vai viņa nav redzējusi Turē ar kādu satiekamies?

- Viņa nē. Kāds klaidonis man teica:

“Viņš kādu gaidīja. Kad cilvēks atnāca, viņi abi aizgāja.” ,|

Bet viņš nespēja man aprakstīt šo cilvēku. Viņš tikai atkārtoja: “Tāds tips, kādu ir tūkstošiem.”

- Turpini, - Megrē nopūtās.

Tad viņš piezvanīja sievai, ka mazliet aizkavēsies, nokāpa pagalmā, iesēdās mašīnā un pateica Zivisī adresi. Bija vējains. Debesīs kā jūras malā pirms ne- ļ gaisa ātri skrēja zemi, saplosīti mākoņi. Šoferim bija grūti atrast Papeļu ielu, un mājā dega gaisma ne vien virtuves logā, bet ari otrā stāva guļamistabā.

Zvans nedarbojās. Sēru dēļ tam bija atvienota ļ elektrība. Bet varēja dzirdēt kādu tuvojamies, un | durvis pavērās; viņš ieraudzīja nepazīstamu sievieti, ]

par pieciem vai sešiem gadiem vecāku nekā Turē kundze un līdzīgu viņai.

- Komisārs Megrē, - viņš sacīja.

Viņa pagriezās uz virtuves pusi.

- Emīlij!

- Es dzirdēju. Ved viņu iekšā.

Komisāru uzņēma virtuvē, jo ēdamistabā bija novietots līķis. Šaurajā gaitenītī valdīja sveču un puķu smarža. Vairāki cilvēki ēda aukstas vakariņas.

- Atvainojos, ka jūs traucēju...

- Es jūs iepazīstināšu ar savu svaini Maņēna kungu, kurš strādā par kontrolieri.

- Priecājos...

Maņēns bija svinīgs un truls vīrs ar rudām ūsām un izspiedušos ādamābolu.

- Manu māsu Selīnu jūs jau pazīstat... Šī ir Žan-na...

Pārāk mazajā telpā visiem tik tikko pietika vietas. Vienīgi Monika nebija piecēlusies, viņa vērās Megrē ciešu skatienu, bailēs sastingusi, droši vien domādama, ka komisārs ieradies, lai iztaujātu par Albēru Zorisu.

- Mans svainis Landēns, Zannas vīrs, šonakt ieradīsies ar zilo vilcienu. Viņš būs klāt tieši uz apbedīšanu. Vai jūs negribētu apsēsties?

Viņš pakratīja galvu.

- Varbūt vēlaties viņu redzēt?

Viņai bija svarīgi parādīt, ka viss izdarīts kārtīgi. Megrē sekoja sievietei blakusistabā, kur Luijs Turē gulēja zārkā, kam vēl nebija uzlikts vāks.

Viņa pavism klusām nočukstēja:

- Izskatās, it kā viņš būtu aizmidzis.

Komisārs izdarīja, kas bija darāms, iemērca bukša zariņu svētītajā ūdenī, pārmeta krustu, pakustināja lūpas un atkal pārkrustījās.

- Viņš vis nebija gatavojies aiziet... Viņš tā mīlēja dzīvi! - atraitne piemetināja.

Viņi atstāja telpu uz pirkstgaliem, un sieviete aizvēra durvis. Pārējie gaidīja, kad Megrē dosies prom, lai turpinātu vakariņas.

- Vai jūs domājat piedalīties izvadīšanā, komisāra kungs?

- Es tur būšu. Un tieši tāpēc esmu atbraucis.

Monika joprojām bija kā sastingusi, bet šis paziņojums viņu atviegloja. Megrē nepievērsa meitenei nekādu īpašu uzmanību, un viņa sargājās pakustēties, it kā ar to pietiktu, lai atvairītu likteni.

- Manuprāt, jūs un jūsu māsas pazīs lielāko daļu cilvēku, kas piedalīsies apbedīšanā, bet ar mani tā nav.

- Es saprotu! - izsaucās svainis Maņēns, it kā viņam un Megrē būtu iešāvusies prātā viena un tā pati doma. Un, pagriezies pret pārējiem, viņš it kā sacīja: “Jūs redzat!”

- Man tikai gribētps, lai gadījumā, ja parādītos kāds, kura klātbūtne jums liktos dīvaina, jūs man dotu zīmi.

- Vai jūs domājat, ka te būs arī slepkava?

- Tam katrā ziņā nav jābūt slepkavam. Bet es negribētu atstāt neko neievērotu. Neaizmirstiet, ka daļa jūsu vīra dzīves pēdējo trīs gadu laikā mums paliek nezināma.

- Vai jūs domājat par kādu sievieti?

Ne tikai viņas seja noslēdzās - arī abas māsas it kā neviļus ieguva tādu pašu sejas izteiksmi.

- Es nedomāju neko. Es meklēju. Ja jūs rīt man dosiet kādu zīmi, es sapratīšu.

- Vai tas var būt jebkurš cilvēks, ko mēs nepazīstam?

Komisārs apstiprinoši palocīja galvu un vēlreiz atvainojās par traucējumu. Maņēns viņu pavadīja līdz durvīm.

- Vai jums jau ir kādas pēdas? - viņš jautāja kā vīrietis vīrietim, kā runā ar ārstu, kad tas atstāj slimo.

-Nē.

- Pat ne nojausmas!

- Ne nojausmas. Arlabvakaru.

Šis nebija apmeklējums, kurš varētu aizgainīt smagumu, kas bija uzgūlies pleciem, kad viņš liecināja Lekēra procesā. Braucot mašīnā uz Parīzi, viņam ienāca prātā kāda doma, kurai gan nebija nekādas nozīmes. Kad Megrē divdesmit gadu vecumā ieradās Parīzē, viņu visvairāk nomāca lielpilsētas nemitīgā rūgšana, nepārtrauktā simtiem tūkstošu cilvēku rosīšanās, kaut ko pūloties sasniegt.

Dažos it kā stratēģiskos punktos rūgšana šķita skaidrāk pamanāma nekā citur, piemēram, tirgus hallēs, Klišī laukumā, Bastīlijā un Senmartēna bulvārī, kur Luija kungs bija atradis nāvi.

Toreiz viņu visvairāk pārsteidza - pat radīja romantisku drudzi - tie, kas šajā nemitīgi kustīgajā pūlī bija palaidušu vaļā virvi, zaudējuši dūšu, zaudējuši cīņu - liktenim padevīgie, kas ļāva visam iet savu gaitu.

Pēc tam viņš iemācījās tos pazīt, un tagad tie vairs neatstāja vislielāko iespaidu, tagad iespaidīgāki likās tie, kas atradās augstākā slānī - cienījamie un tīrie, kuros nebija nekā interesanta, kuri cīnījās diendienā, lai noturētos virs ūdens vai izliktos, ka tic savai eksistencei un ka dzīvi ir vērts dzīvot.

Luija kungs divdesmit piecus gadus bija kāpis vienā un tajā pašā vilcienā, kopā ar tiem pašiem cilvēkiem, vaskadrānā ietītu pārtikas sainīti padusē, un vakarā viņš atgriezās vietā, ko Megrē gribējās nosaukt par trīs māsu māju, jo, kaut arī Selīna un Žanna dzīvoja citās ielās, viņas bija kopā visas trīs, aizsedzot apvārsni kā akmens siena.

- Uz kantori, priekšniek?

- Nē. Uz mājām.

Tajā vakarā viņš aizveda Megrē kundzi uz kino Bonnuvelas bulvārī, kā parasti ar sievu zem rokas paejot garām Senmartēna bulvāra aklajai ieliņai.

- Vai esi sliktā omā?

-Nē.

- Tu pa visu vakaru neesi izrunājis ne vārda.

- Es nepamanīju.

Lietus sāka līt ap trim vai četriem naktī, un miegā viņš dzirdēja ūdeni guldzam notekās.

Brokastlaikā gāza kā ar spaiņiem, lietus cirtās slīpām sīpām, un uz ielām cilvēki krampjaini turēja

lietussargus, kas bez mitas draudēja apvērsties otrādi.

- Laiks kā Mirušo piemiņas dienā, - Megrē kundze sacīja.

Viņam likās, ka Mirušo piemiņas diena ir pelēka, vējaina un auksta, bet bez lietus, taču viņš nevarētu pasacīt, kāpēc tā.

- Vai tev daudz darba?

- Es vēl nezinu.

- Būs labāk, ja uzvilksi galošas.

Viņš to izdarīja. Pirms komisārs atrada taksometru, pleci jau bija samirkuši, un mašīnā no cepures pilēja aukstas lāses.

- Uz Orfēvras krastmalu!

Apbedīšana bija paredzēta desmitos. Viņš pavadīja brīdi priekšnieka kabinetā, nepalikdams līdz apspriedes beigām. Viņš gaidīja Nevo, kuram vajadzēja atbraukt komisāram pakaļ. Viņš inspektoru ņēma līdzi katram gadījumam, jo tagad tas pazina diezgan daudzus Senmartēna rajona cilvēkus, un Megrē joprojām palika pie sava pieņēmuma.

- Vai par Žorisu vēl aizvien nekas nav zināms? -viņš jautāja Likā.

Megrē, kaut nebija nekāda īsta iemesla, domāja, ka jaunais cilvēks nav atstājis Parīzi.

- Tev vajadzētu sastādīt viņa draugu sarakstu, atrast visus, ar ko viņš pēdējos gados saticies.

- Esmu jau sācis.

-Tad turpini!

Viņš aizgāja kopā ar Nevo, kas gluži izmircis stāvēja durvīs.

257

Simenons 8

- Ir nu gan laiciņš bērēm! - inspektors norūca. -Es ceru, ka tur būs mašīnas?

- Nekādā gadījumā.

Bez desmit minūtēm desmitos viņš bija pie nelaiķa mājas, kuras durvīm priekšā karājās melna drāna ar sudraba vizuļiem. Lietussargus turēdami, cilvēki stāvēja uz neasfaltētās ielas, kur lietus mērcēja dzeltenīgo mālu un veidoja peļķes.

Daži gāja iekšā, ielūkojās istabā, kur gulēja nelaiķis, un iznāca atkal ārā nopietnu seju, it kā būtu izpildījuši svarīgu pienākumu. Tur varēja būt cilvēku piecdesmit, bet vēl citi stāvēja, patvērušies tuvējās mājās. Bija arī kaimiņi, kuri skatījās pa logu un iznāks ārā tikai pēdējā brīdī.

- Vai jūs, priekšniek, iekšā neiesiet?

- Es jau vakar biju.

- Tur nu gan nav jautri.

Skaidrs, ka Nevo runāja nevis par tās dienas atmosfēru, bet par mājas kopējo gaisotni. Tomēr tūkstošiem cilvēku sapņoja iegūt tādu namiņu savā īpašumā.

- Kāpēc viņi pārcēlušies uz dzīvi šeit?

- Māsu un svaiņu dēļ.

Varēja redzēt vairākus vīriešus dzelzceļnieku formas tērpos. Šķirotavas stacija nebija tālu. Lielākajā daļā jaunbūvju dzīvoja ļaudis, kas tā vai citādi bija saistīti ar dzelzceļu.

Vispirms ieradās katafalks. Pēc tam ātriem soļiem, pacēlis lietussargu, tuvojās priesteris sutanā, un viņam pa priekšu - kora zēns ar krustu.

Šajā ielā nekas netraucēja vēju, kas pūta, piekļau-tlams pie augumiem slapjos apģērbus'. Kamēr ģimene gaidīja priekšnamā, Turē kundze sačukstējās ar māsām. Varbūt viņiem nepietika lietussargu?

Viņas bija ģērbušās dziļās sērās, tāpat arī abi svaiņi, un viņiem nopakaļ gāja meitas - Monika ar savām trīs māsīcām.

Pavisam tur bija septiņas sievietes, un Megrē būtu gatavs zvērēt, ka jaunās savā starpā ir tikpat līdzīgas kā mātes. Tā bija sieviešu ģimene, kur vīrieši, šķiet, apzinājās savu mazākumu.

Zirgi uzsāka gaitu. Ģimene ieņēma vietu aiz katafalka. Tai sekoja cilvēki, kas droši vien bija draugi vai kaimiņi un kam bija tiesības iet pirmajās rindās.

Pārējie sekoja kā pagadās, lietus sīpu izkliedēti, un daži pat gāja gar pašu ielas malu, cenzdamies patverties māju tuvumā.

- Vai tu te nevienu nepazīsti?

Te nebija neviena tāda cilvēka, kādu viņi meklēja. Un pirmām kārtām - nevienas sievietes, kura būtu varējusi tēlot sievieti ar gredzenu. Tiesa, bija viena sudrablapsas apkakle, bet Megrē bija pamanījis tās valkātāju iznākam no tuvēja nama un aizslēdzam ārdurvis. Un no vīriešiem nevienu nevarēja iedomāties sēžam uz Senmartēna bulvāra sola.

Divreiz komisāra skatiens sastapās ar Monikas skatienu, un abas reizes viņš juta, ka bailes sažņaudz jaunās sievietes sirdi.

- Vai iesim uz kapsētu?

- Tā nav tālu. Nekad jau neko nevar zināt.

Vajadzēja brist pa dubļiem līdz potītēm, jo kaps bija izrakts jaunā iecirknī, kur celiņi tik tikko bija iezīmēti. Līdzko Turē kundze pamanīja Megrē, viņa uzmanīgi pārlaida skatienu apkārtnei, lai parādītu, ka ir paturējusi prātā viņa ieteikumu. Kad viņš, tāpat kā citi, piegāja pie kapa izteikt līdzjūtību ģimenes locekļiem, viņa nomurmināja:

- Es nevienu nepamanīju.

Aiz aukstuma viņai bija sarkans deguns, lietus bija noskalojis pūderi. Arī četrām māsīcām sejas spīdēja vien.

Viņi vēl mazliet pastāvēja pie vārtiem, tad iegāja mazā kafejnīciņā pretī kapsētai un pasūtīja divus grokus. Pēc dažām minūtēm puse bēru viesu iebruka kafejnīcā un mīņājās pa flīžu grīdu, lai sasildītu kājas.

No visām sarunām viņam palika prātā tikai viena frāze:

- Vai viņai pensijas nav?

Svainēm gan būs pensija, jo viņu vīri strādā uz dzelzceļa. Visā visumā Luija kungs vienmēr bija un palika nabaga radinieks.Viņš ne tikai bija noliktavas pārzinis, bet viņš arī nekad nesaņems pensiju.

- Ko viņas tagad darīs?

- Meita strādā. Droši vien pieņems īrnieku.

- Vai nāksi, Nevo?

Lietus viņus pavadīja līdz Parīzei, kur varēja redzēt to triecamies pret asfaltu, un mašīnām bija biezas dubļu ūsas.

- Kur lai tevi izlaižu?

- Nav vērts, man tik un tā jāpārģērbjas, jo no tā jāattopas. Izlaidiet mani pie kriminālpolicijas, es paņemšu taksometru un aizbraukšu uz komisariātu.

Kriminālpolicijas gaiteņos bija tādas pašas slapjas pēdas kā uz baznīcas grīdas plāksnēm, tāds pats drēgns aukstums. Kāds vīrs rokudzelžos gaidīja pie azartspēļu brigādes komisāra durvīm.

- Vai nekā jauna nav, Likā?

- Zvanīja Lapuāns. Viņš ir Republikas kafejnīcā. Viņš atradis istabu.

- Vai to, kur dzīvoja Luijs?

- Viņš tā domā, kaut arī šķiet, ka īpašniece meklējumos negrib palīdzēt.

- Vai viņš teica, lai piezvanu?

- Ja neuzskatāt par labāku pats doties turp.

Megrē labāk gāja, jo viņam ļoti negribējās tādam

samirkušam sēsties pie rakstāmgalda.

- Vai nekā cita nav?

- Viltus signāls attiecībā uz jaunekli. Domāja, ka viņš atrasts kādā Monparnasa stacijas uzgaidāmajā telpā. Tas nav viņš. Tikai kāds viņam līdzīgs.

Megrē atkal sēdās mazajā, melnajā auto un pēc dažām minūtēm iegāja Republikas laukuma alus zālē, kur Lapuāns jau sēdēja pie krāsns ar kafijas tasi priekšā.

- Groku! - komisārs pasūtīja.

Komisāram likās, ka daļa aukstā ūdens, kas gāzās no debesīm, ieplūdusi viņā pa nāsīm, un Megrē nodomāja, ka droši vien būs saaukstējies. Varbūt tāpēc, ka bērēs viņš vienmēr saaukstējās?

- Kur tas ir?

- Pāris soļu no šejienes. Es atradu tīri nejauši, jo tā nav viesnīca, un sarakstos tās nav.

- Vai esi pārliecināts, ka uzieta īstā vieta?

- Gan jau jūs pats redzēsiet saimnieci. Es šķērsoju Angulēmas laukumu, lai pārietu no viena bulvāra uz otru, kad ieraudzīju pie loga uzrakstu: Izīrējama istaba. Tā ir maza māja bez vārtnieces, tikai trīs stāvi. Es piezvanīju, lūdzu, lai ļauj apskatīt istabu. Tūlīt nonācu aci pret aci ar īpašnieci, vecāku sievieti, kura bijusi rudmate un varbūt arī skaista, bet tagad ir apvītusi, plāniem matiem, izplūdušu augumu, zilā rītakleitā.

“Vai jūs to meklējat sev?” viņa man jautāja, pirms pa īstam atvēra durvis. Ieraudzīju virs kāpņu margām parādāmies meičas seju - tā bija glīta meiča, tāpat zilā rītakleitā.

- Meitumāja?

- Droši vien īsta meitumāja tā nav. Bet es nezvērētu, ka īpašniece savulaik nav bijusi meitumājas saimnieces palīdze.

“Vai gribat īrēt uz mēnesi? Kur strādājat?”

Galu galā viņa mani uzveda trešajā stāvā - istabā, kuras logi vērās uz sētas pusi un kas bija tīri glīti iekārtota. Manuprāt, tā bija mazlietiņ par sievišķīgu, daudz sliktas kvalitātes samta un zīda, un uz dīvāna -lelle. Tur vēl tagad ož pēc sievietes.

“Kas jums iedeva manu adresi?”

Es jau gribēju atbildēt, ka izlasīju uzrakstu. Visu laiku, kamēr runāju, bija ļoti nepatīkami skatīties uz

noļukušu krūti, kas grasījās izpraukties no ritasvārka atloka apakšas.

“Viens draugs,” es atbildēju. Katram gadījumam piemetināju:

“Viņš sacīja, ka ir pie jums dzīvojis.”

“Kā viņam vārdā?”

“Luija kungs.”

Tad sapratu, ka viņa Turē pazīst. Viņas sejas izteiksme un pat balss uzreiz mainījās.

“Tādu es nepazīstu,” viņa strupi atbildēja. “Vai jūs neesat paradis vēlu nākt mājās?”

Viņa gribēja tikt no manis vaļā.

“Iespējams,” es teicu, tēlodams vientiesi, “mans draugs tagad ir te. Viņš pa dienu nestrādā un nemaz tik agri neceļas.”

“Vai jūs ņemsiet istabu, vai nē?”

“Es ņemšu, bet...”

“Jāmaksā iepriekš.”

Es izvilku kabatas portfeli. It kā nejauši izņēmu no tā Luija kunga portretu.

“Re, man taisni ir drauga fotogrāfija!”

Viņa tikko uzmeta tai skatienu.

“Man neliekas, ka mēs varētu saprasties,” viņa sacīja, iedama uz durvju pusi.

“Bet...”

“Ja jums nav nekas iebilstams, kāpsim lejā, man uz plīts piedegs vakariņas.”

Es esmu pārliecināts, ka viņa Luija kungu pazīst. Viņa nezināja, kur dēties.

- Iesim! - Megrē sacīja.

Kaut ari tas bija pāris soļu attālumā, abi vīrieši iekāpa mašīnā, kas apstājās mājas priekšā. Aizkars atkal sakustējās. Sieviete, kas atvēra durvis, nebija apģērbusies, viņa joprojām staigāja zilajā rītakleitā, kuras krāsa tai tik ļoti nepiestāvēja, cik vispār kaut kas var nepiestāvēt.

- Kas jūs esat?

- Kriminālpolicija.

- Ko jums vajag? Man jau likās, ka tas jaunais sprukstiņš stāsta pasciņas, - viņa norūca, pametot niknu skatienu uz Lapuānu.

- Mums būs vieglāk sarunāties iekšpusē.

- Ak, es jau neliedzu jums nākt iekšā. Man nekas nav slēpjams.

- Kāpēc jūs mēģinājāt noliegt, ka Luija kungs bijis jūsu īrnieks?

- Tāpēc, ka tas uz to jaunekli neattiecās.

Viņa bija atvērusi durvis un ieveda viņus mazā, pārkurinātā viesistabā, kur visās malās mētājās kliedzoši spilgti spilveni, uz kuriem bija izšūti kaķi, sirdis, notis. Tā kā gaisma tik tikko spēja iespiesties caur aizkariem, viņa iededza stāvlampu ar platu, sarkanu abažūru.

- Ko tad īsti jums no manis vajag?

Tagad Megrē izvilka no kabatas tikko apbedītā Luija kunga fotogrāfiju.

- Tas ir viņš, vai ne?

- Jā. Galu galā jūs to tik un tā uzzināsiet.

- Cik ilgu laiku viņš bija jūsu īrnieks?

- Apmēram divus gadus. Varbūt mazliet ilgāk.

- Vai jums viņu ir daudz?

- Vai īrnieku? Māja vienai pašai sievietei ir pārāk liela. Cilvēkiem mūsdienās nemaz nav tik viegli atrast, kur dzīvot.

-Cik?

- Šobrīd man ir trīs.

- Un viena brīva istaba?

- Jā. Tā, kuru parādīju puikam. Man bija iemesls viņam neuzticēties.

- Ko jūs zināt par Luija kungu?

- Viņš bija rāms cilvēks, kas nesagādāja nekādas nepatikšanas. Tā kā viņš strādāja naktī...

- Vai zināt, kur viņš strādāja?

- Man ne prātā nenāca viņam to jautāt. Viņš vakarā aizgāja un atgriezās no rīta. Viņš daudz negulēja. Es viņam bieži sacīju, ka vajag vairāk gulēt, bet liekas, ka tādi ir visi, kuri strādā naktīs.

- Vai pie viņa nāca daudz cilvēku?

- Ko īsti jūs gribat zināt?

-Jūs lasāt avīzes...

Uz galdiņa bija atlocīta rīta avīze.

- Es zināju, ka ieradīsieties. Bet man vispirms jāpārliecinās, vai nesagādāsiet man nepatikšanas. Es policiju pazīstu.

Megrē ari bija pārliecināts, ka, parakņājoties tikumības policijas arhīvos, noteikti atrastu šīs sievietes kartīti.

- Es neklaigāju uz visiem ielu stūriem, ka pieņemu īrniekus, un es to neuzrādu. Tas nav nekāds noziegums. Bet, ja grib sagādāt man nepatikšanas...

- Tas būs atkarīgs no jums.

- Vai apsolāt? Pirmām kārtām - kāda ir jūsu dienesta pakāpe?

- Komisārs Megrē.

- Skaidrs! Labi! Tad tas ir nopietnāk, nekā man likās. Tie bija jūsu kolēģi no tikumības komisijas, kuri man...

Viņa piepeši pateica tik rupju vārdu, ka Lapuāns gandrīz nosarka.

- Es zināju, ka viņš noslepkavots, piekrītu. Bet neko vairāk es nezinu.

- Kā viņš stādījās priekšā?

- Kā Luija kungs. Tikai.

- Pie viņa nāca ne visai jauna tumšmate?

- Glīta sieviete, kurai nebija vairāk kā četrdesmit gadu un kura prata sevi pasniegt.

- Vai viņa te ieradās bieži?

- Trīs vai četras reizes nedēļā.

- Vai zināt, kā viņu sauc?

- Es viņu saucu par Antuanetes kundzi.

- Vārdu sakot, jums ir paradums uzrunāt cilvēkus kristāmvārdā?

- Es neesmu ziņkārīga.

- Vai viņa Luija kunga istabā palika ilgi?

- Tik ilgi, cik vajadzēja.

- Vai visu pēcpusdienu?

- Reizēm. Citreiz tikai vienu vai divas stundas.

- Vai no rīta viņa nenāca nekad?

- Nē. Varbūt kādreiz viņa te bijusi no rīta, bet katrā ziņā ne bieži.

- Vai jūs zināt viņas adresi?

- Neesmu viņai to jautājusi.

- Vai pārējās jūsu Imieces ir sievietes?

-Jā. Luija kungs bija vienīgais vīrietis, kurš...

- Vai Luija kungam nebija ar viņām attiecību?

- Jūs gribējāt teikt - vai viņš ar tām gulēja? Ja tā, tad nebija. Piemetināšu, ka tādas lietas viņu neinteresēja. Ja viņš būtu gribējis...

- Vai viņš gāja ciemos pie meičām?

- Viņš ar tām sarunājās. Reizēm kāda pieklauvēja pie viņa durvīm, lai palūgtu uguni, cigareti vai avīzi.

- Vai tas ir viss?

- Viņš pļāpāja. Reizēm viņš ar Lisilu spēlēja be-loti.

- Vai viņa ir mājās?

- Viņa jau divas dienas kaut kur aizklīdusi. Tā gadās bieži. Laikam kādu atradusi. Neaizmirstiet, ka esat apsolījuši nesagādāt man nepatikšanas. Un manām īmiecēm ari.

Viņš neatkārtoja, ka gluži neko nav apsolījis.

- Vai neviens cits pie viņa nav nācis?

- Pirms samērā neilga laika divas vai trīs reizes viņu kāds meklēja.

- Vai jauna sieviete?

- Jā. Viņa negāja augšā viņa istabā. Viņa lūdza pasacīt, ka gaida.

- Vai viņa vārdu nosauca?

- Monika. Viņa palika gaitenī, atsacīdamās ieiet pat viesistabā.

- Vai viņš nokāpa lejā?

- Pirmoreiz viņš dažas minūtes klusām ar viņu sarunājās, un viņa aizgāja. Citām reizēm viņš aizgāja līdzi.

- Vai viņš jums neteica, kas tā tāda?

- Tikai pajautāja, vai man viņa liekas glīta.

- Ko jūs atbildējāt?

- Ka viņa ir tieši tik glīta, kādas mūsu dienās jaunas meitenes mēdz būt, bet ka pēc dažiem gadiem kļūs par īstu ķēvi.

- Vai pie viņa nāca vēl kāds?

- Vai jūs negribat apsēsties?

- Paldies. Nav nekādas vajadzības saslapināt jūsu spilvenus.

- Es turu māju tik tīru, cik spēju. Pagaidiet. Vienreiz bija kāds jauns cilvēks, kurš nenosauca savu vārdu. Kad pateicu Luija kungam, ka viņš ir lejā, Luija kungs likās uztraucies. Viņš lūdza, lai liek tam kāpt augšā. Jaunais cilvēks pie viņa palika minūtes desmit.

- Cik sen tas bija?

- Bija augusta mēnesis. Es vēl atceros karstumu un mušas.

- Vai viņš atnāca vēl?

- Reiz viņi atnāca abi, it kā būtu satikušies uz ielas. Viņi atkal uzkāpa augšā. Jaunais cilvēks tūlīt aizgāja.

- Vai tas ir viss?

- Man liekas, es jums esmu pateikusi daudz. Tagad jūs laikam ari gribēsiet uziet augšā?

-Jā.

- Tas ir trešajā stāvā, istaba pretī tai, kuru rādīju jūsu rokaspuisim, tās logi ir ielas pusē, un mēs to saucam par zaļo istabu.

- Man patiktu, ja jūs mūs pavadītu.

Viņa nopūtās, tad pūzdama elsdama kāpa augšā divus stāvus.

- Neaizmirstiet, ka esat apsolījis...

Megrē paraustīja plecus.

- Nu, ja jūs iedomāsieties man sarīkot kādu cūcību, tiesā es teikšu, ka nekas no tā, ko jums stāstīju, nav taisnība.

- Vai atslēga jums ir?

Stāvu zemāk durvju spraugā viņš pamanīja jaunu sievieti, kas noskatījās viņos pilnīgi kaila, turēdama rokā dvieli.

- Man ir atslēga, ar kuru tieku iekšā visur.

Viņa pagriezās uz kāpņu pusi un uzsauca:

- Viņi nav no tikumības policijas, Iveta!

5. nodaļa Policijas seržanta atraitne

Istabas mēbeles droši vien bija pirktas kādā tuvējā izpārdošanu zālē. Tās bija no riekstkoka, starp tām -arī liels skapis ar spoguli durvīs.

Megrē visvairāk pārsteidza tas, ka uz apaļā, ar kokvilnas drānu apsegtā galda stāvēja būrītis, kur, viņiem ienākot, uzreiz sāka lēkāt kanārijputniņš. Tas komisāram atgādināja Mežiseri krastmalu, Sombrona kunga dzīvokli; viņš bija gatavs saderēt, ka Luijs Turc putniņu nopircis, iedams apciemot veco rēķinvedi.

- Tas laikam piederējis viņam?

- To viņš atnesa apmēram pirms gada. Bet viņš ir piekrāpts - putniņš nedzied. Laikam mātīte, kura uzdota par tēviņu.

- Kas istabu apkopa?

- Es izīrēju istabas ar mēbelēm un veļu, bet bez apkopējas. Savulaik mēģināju. Ar istabenēm ir pārāk daudz nepatikšanu. Tā kā īrnieces gandrīz vienmēr ir sievietes...

- Vai Luija kungs pats uzkopa istabu?

- Viņš saklāja gultu, apkopa tualetes galdu un noslaucīja putekļus. Reizi nedēļā es viņam uzmazgāju grīdu - izņēmuma kārtā.

Viņa palika stāvam istabas durvīs, un komisāru tas mazliet traucēja. Viņa uztverē tā nebija parasta istaba. Tā bija vieta, ko Luija kungs bija izraudzījies par patvērumu. Ciliem vārdiem, lietas, kas tajā atradās, nekalpoja ikdienas vajadzībām, kā parasti mēdz būt, bet liecināja par personisku, gandrīz slēptu gaumi.

Skapī ar spoguli nebija neviena uzvalka, toties trīs pāri kurpju - visas dzeltenbrūnas un rūpīgi koptas. Uz plaukta varēja redzēt arī pērļu pelēku platmali, kas laikam nebija pārāk bieži valkāta; šķiet, to viņš kādā neprāta brīdī bija nopircis, lai protestētu pret Zivisī garu.

- Vai viņš gāja uz hipodromu?

- Nedomāju vis. Viņš par ko tādu nekad nav runājis.

- Vai viņš bieži ar jums sarunājās?

- Garāmejot reizēm iegriezās salonā patērzēt.

- Vai viņš bija dzīvespriecīgs?

- Viņš izskatījās ar dzīvi apmierināts.

Joprojām protestējot pret sievas gaumi, viņš bija

sev nopircis rītasvārku ar zaru un ziedu ornamentu un sarkanas ševroādas rītakurpes.

Istabā valdīja kārtība, katra lieta stāvēja savā vietā, uz mēbelēm nebija putekļu. Kādā plauktā Megrē atrada aizsāktu portvīna pudeli un divas vīna glāzes. Un uz āķa karājās lietusmētelis.

Par to komisārs nebija iedomājies. Kad pa dienas vidu lija, bet vakarā nelija, Luija kungs nevarēja atgriezties Živisī mitrā apģērbā.

Viņš stundām ilgi lasīja. Uz kumodes bija vesela kaudze grāmatu - populāri izdevumi, vēsturiski piedzīvojumu romāni, ari divi trīs detektīvromāni, kas viņam laikam nebija patikuši, jo citus viņš netika pircis.

Atzveltnis stāvēja pie loga. Tam blakus uz apaļa galdiņa - sievietes fotogrāfija melnkoka ietvarā - tā bija gadus četrdesmit veca ļoti tumšmataina sieviete melnā apģērbā. Viņa atbilda juvelierveikala pārdevēja dotajam aprakstam. Droši vien sieviete bija augumā padevusies, gandrīz tāda pati kā Turē kundze, tikpat masīva, tikpat tvirtu miesu, un apveltīta ar to, ko dažās aprindās sauc par prasmi sevi pasniegt.

- Vai tā ir viņa, kas te vairāk vai mazāk regulāri nāca?

-Jā.

Atvilktnē atradās vēl citas fotogrāfijas - no tām, kādas uzņem ātrā foto kabīnēs, un tajās bija arī Luija kungs mazliet neskaidriem sejas pantiem, vienā uzņēmumā - ar pērļu pelēko platmali galvā.

Ja neskaita divus pārus zeķu un dažas kaklasaites, istabā nebija nekādu citu personisku mantu - nedz kreklu, nedz apakšbikšu, nedz kādu papīru vai vecu vēstuļu. Nekā no tiem neskaitāmajiem sīkumiem, kas pamazām mēdz sablīvēties atvilktnēs.

Megrē, atcerējies bērnību un dienas, kad viņam gribējās kaut ko noslēpt no vecākiem, paņēma krēslu, nolika to pie spoguļskapja un apskatīja tā virsu. Tāpat kā lielākajā daļā māju, to sedza bieza putekļu kārta, bet skaidri varēja redzēt četrstūri paprāvas aploksnes vai grāmatas lielumā, kur bija stāvējis kāds priekšmets.

Viņš neko neteica. Sieviete joprojām sekoja viņam ar skatienu, un, kā jau Lapuāns sacīja, viena krūts, ļengana un gludena kā maizes mīkla, visu laiku draudēja atsegties.

- Vai viņam bija istabas atslēga?

Pie Turē bija atrasta vienīgi Zivisī mājas atslēga.

- Viena bija, bet promejot viņš to atstāja.

- Vai citi īrnieki rīkojas tāpat?

- Nē. Viņš sacīja, ka mēdz visu pazaudēt, tāpēc atstāja atslēgu lejā un paņēma to, kad devās uz savu istabu. Tā kā viņš nekad nebija te nedz vakarā, nedz pa nakti...

Megrē izņēma fotogrāfiju no ietvara. Pirms prom-iešanas viņš ielēja kanārijputniņam svaigu ūdeni un vēl apgāja apkārt istabai.

- Es droši vien atgriezīšos, - viņš sacīja.

Sieviete pa trepēm lejā kāpa pirmā.

- Laikam jau nav vērts jums piedāvāt kādu glāzīti?

- Vai telefons jums ir? Pasakiet savu numuru. Iespējams, ka man vajadzēs jums kaut ko pajautāt.

- Bastīlija 22-51.

- Kā jūs sauc?

- Marieta. Marieta Zibona.

- Pateicos.

- Vai tas ir viss?

- Šobrīd - viss.

Viņi abi ar Lapuānu cauri lietum, kas lija tikpat spēcīgi kā iepriekš, devās uz auto pusi.

- Aizbrauc līdz ielas stūrim, - Megrē pavēlēja.

Un Lapuānam viņš teica:

- Tu atgriezīsies pie viņas. Es augšstāva istabā atstāju pīpi.

- Vai tīšām?

- Jā. Tu kādu brīdi parunāsies ar Marietu un tad atnāksi pie manis uz šejieni.

Viņš rādīja uz mazu bāru, kur pārdeva arī malku un ogles. Pats viņš steidzās pie telefona un piezvanīja uz kriminālpoliciju.

- Likā, lūdzu... Vai tas esi tu, Likā?... Tūlīt dod rīkojumu, lai noklausās tādu numuru: Bastīlija 22-51.

Tad viņš gaidīja Lapuānu, iedzerdams pie letes kādu glāzīti, it kā viņam nekas cits nebūtu darāms, un apskatīja fotogrāfiju. Viņš nejutās pārsteigts, ka Luijs bija par mīļāko izvēlējies tāda paša tipa sievieti, kāda

273

Simenons 8

bija viņa sieva. Viņš tikai prātoja, vai mīļākā bijusi līdzīga arī pēc rakstura. Tas likās iespējami.

- Te ir jūsu pīpe, priekšniek.

- Vai viņa nezvanīja pa telefonu, kad tu iegāji?

- Es nezinu. Kopā ar viņu bija divas sievietes.

- Vai ari kailā?

- Tā bija uzvilkusi rītakleitu.

- Tu vari iet pusdienās. Es tevi gaidīšu Orfēvras krastmalā pēcpusdienā. Mašīnu paturēšu.

Viņš pateica Leonas adresi Kliņankūras ielā, pa ceļam lika pieturēt pie kāda saldumu veikala, nopirka šokolādes kārbu, ko pabāza zem mēteļa, kad šķērsoja trotuāru. Viņam likās gandrīz neiespējami iet iekšā veikalā, kur visas malas bija pilnas tik vieglu un tik trauslu lietu, tādā izmirkušā apģērbā, bet neko citu nevarēja darīt. Viņš neveikli pasniedza šokolādes kārbu un sacīja:

- Jūsu mātei.

-Jūs tiešām iedomājāties?

Laikam jau mitruma dēļ veikaliņā bija vēl karstāk nekā iepriekšējā reizē.

Komisāram labāk patika palikt priekštelpā, kur tomēr vēl bija kāda saskarsme ar reālo dzīvi.

- Es tikai gribēju jums parādīt šo fotogrāfiju.

Viņa uzmeta tai acis un uzreiz sacīja:

- Tā ir Mašēra kundze!

Viņš jutās gandarīts. Tā nebija uzvara, par kādām raksta avīzes, liekot virsrakstus lieliem burtiem. Tas nebija gandrīz nekas. Bet tas pierādīja, ka viņš par Luija kungu ir spriedis pareizi. Viņš nebija cilvēks,

kas būtu pievācis sievieti uz ielas vai kādā alus zālē. Komisārs nevarēja iedomāties, ka Luijs Turē aplidotu kādu nepazīstamu.

- Kā jūs viņu pazīstat? - viņš jautāja.

- Viņa strādāja pie Kaplāna. Ilgi nē, tikai sešus vai septiņus mēnešus. Kāpēc jūs man rādāt šo portretu?

- Tā bija Luija kunga draudzene.

- Ak tā!

Protams, viņš sagādāja jaunkundzei ciešanas, bet tur nekā nevarēja darīt.

- Vai jūs neko nepamanījāt, kad viņi abi strādāja Bondī ielā?

- Es varētu zvērēt, ka starp viņiem nebija nekā. Viņa strādāja preču iegādes grupā kopā ar desmit vai piecpadsmit citām sievietēm - atkarībā no sezonas. Viņa bija policijas seržanta sieva, es ļoti labi atceros.

- Kāpēc viņa atstāja darbu?

- Manuprāt, viņai vajadzēja izdarīt kādu operāciju-

- Es jums pateicos. Piedodiet, ka atkal traucēju.

- Jūs mani netraucējat. Vai satikāt Sembrona kungu?

-Jā.

- Sakiet, lūdzu, Luija kungs taču nedzīvoja ar šo sievieti?

- Viņa apciemoja to īrētā istabā pie Republikas laukuma.

- Esmu pārliecināta, ka viņa bija tikai draudzene, ka starp viņiem nekā cita nebija.

- Iespējams.

- Ja vēl būtu uzņēmuma grāmatas, es atrastu viņas adresi, bet es nezinu, kas ar tām noticis.

- Ja jau runa ir par policijas darbinieka sievu, mēs viņu atradīsim. Jūs teicāt - Mašēra kundze, vai ne?

’

- Ja vien atmiņa mani neviļ, viņas vārds bija An-tuanete.

- Uz redzēšanos, Leonas jaunkundz.

- Uz redzēšanos, Megrē kungs.

Komisārs aizbēga, jo vecā sieviete dibenistabā sakustējās, un viņam nebija dūšas pie tās ieiet.

- Uz prefektūru!

- Uz krastmalu?

- Nē. Uz municipālo policiju.

Bija pusdienlaiks. Cilvēki, kas atstāja kantorus un ; veikalus, brīdi vilcinājās, pirms metās pāri ielām, lai steigtos uz ierastajiem restorāniem. Uz visiem sliekšņiem stāvēja ļaužu grupas, visiem skatienā bija lasāma drūma apņēmība. Avīžu kioski izskatījās galīgi samirkuši.

- Tu mani pagaidīsi.

Viņš sameklēja personāla priekšnieka kabinetu un apjautājās par Mašēru. Pēc dažām minūtēm komisārs uzzināja, ka tiešām bijis kāds policijas seržants Mašērs, bet tas pirms apmēram diviem gadiem kādā kautiņā nogalināts. Tajā laikā viņš dzīvojis Domeni-las avēnijā. Atraitne saņēma pensiju. Laulātajam pārim bērnu nebija.

Megrē pierakstīja adresi. Lai ietaupītu laiku, viņš piezvanīja Likā, jo tad nevajadzēja iet pāri Pils bulvārim.

- Vai viņa nav zvanījusi?

- Līdz šim nē.

- Vai viņai ari nav zvanīts?

- Viņai nē. Vienai no meičām; zvanītāja bija kāda Olga un runāja par pielaikošanu. Zvanīja tiešām no modistes darbnīcas Senžorža laukumā.

Viņš paēdīs pusdienas vēlāk. Pa ceļam viņš tikai iedzēra aperitīvu kādā bārā un atkal iekāpa melnajā mašīnā.

- Domenilas avēnija.

Tas bija diezgan tālu no avēnijas, metro stacijas tuvumā. Nams bija neizteiksmīgs, sīkpilsonisks, skumīgs.

- Kur, lūdzu, dzīvo Mašēra kundze?

- Piektajā stāvā pa kreisi.

Bija lifts, kas vilkās augšup raustīdamies, aizvien grasīdamies apstāties starp stāviem. Vara zvana poga pie durvīm bija rūpīgi nospodrināta, kājslauķis tīrs. Tūlīt viņš izdzirda soļus iekšpusē.

- Vienu mirklīti! - balss aiz durvīm sauca.

Acīmredzot viņa bija mājas apģērbā un uzvilka

kleitu. Tā nebija sieviete, kas svešam parādītos rītakleitā, lai tas būtu kaut gāzes iestādes ierēdnis.

Sieviete raudzījās Megrē, ne vārda nerunādama, bet viņš skaidri redzēja, ka viņa ir uztraukta.

- Nāciet iekšā, komisāra kungs.

Viņa bija tieši tāda kā fotogrāfijā, kādu to aprakstīja juvelierveikala pārdevējs, - liela, spēcīga auguma, rāmu gaitu, pašsavaldīga. Viņa pazina Megrē un, protams, zināja, kāpēc viņš ieradies.

- Nāciet šeit... Es patlaban uzkopu dzīvokli...

Un tomēr mati bija kārtīgi sasukāti, mugurā -

tumša kleita, kurai nebija pieķēries itin nekas. Grīda spīdēja un laistījās. Pie durvīm varēja redzēt filca čības, kurās viņa droši vien iekāpa, kad pārnāca mājās slapjām kājām.

- Es jums te visu piebradāšu.

- Tam nav nekādas nozīmes.

Tas nebija tik jauns interjers kā Zivisī, bet tikpat labi uzposts, ar gandrīz tādiem pašiem nieciņiem uz visām mēbelēm, un pie sienas bija policijas seržanta ģīmetne ietvarā, pie kura viņa bija piekārusi medaļu.

Komisārs nemēģināja viņu samulsināt vai kaut ko uzzināt pārsteidzot. Turklāt nekāda pārsteigšana jau arī neizdotos. Viņš tikai sacīja:

- Atnācu parunāties par Luiju.

- Es jau gaidīju.

Kaut arī viņa bija skumīga, acis palika sausas, viņa bija cienīga un savaldīga.

- Apsēdieties.

- Es saslapināšu krēslu. Vai jūs ar Luiju Turē bijāt ļoti labi draugi?

- Es viņam patiku.

- Vai tik vien?

- Iespējams, viņš mani mīlēja. Viņš nekad nebija laimīgs.

- Vai jūs uzsākāt ar viņu attiecības jau tad, kad strādājāt Bondī ielā?

- Jūs aizmirstat, ka toreiz vēl bija dzīvs mans vīrs.

- Vai Luijs jūs neaplidoja?

- Viņš uz mani nekad neskatījās savādāk kā uz citām iegādes grupas sievietēm.

- Tātad jūs satikāties vēlāk, kad Kaplāna uzņēmums jau bija likvidēts?

- Astoņus vai deviņus mēnešus pēc mana vīra nāves.

- Vai satikāties nejauši?

- Jūs pietiekami labi zināt, ka ar atraitnes pensiju nav iespējams iztikt. Man vajadzēja meklēt darbu. Jau toreiz, kad vīrs vēl bija dzīvs, es reizēm strādāju, piemēram, pie Kaplāna, bet tas nebija regulāri. Kāda kaimiņiene mani iepazīstināja ar Satlē personāla priekšnieku, un es tur dabūju vietu ierādītājas darbu.

-Tātad tur jūs...?

- Jā, reiz, kad notika rīta izrāde. Atceros, spēlēja Astoņdesmit dienās apkārt pasaulei. Es pazinu Luija kungu un aizvedu viņu uz vietu. Viņš arī mani pazina. Nekas cits nenotika. Bet viņš nāca vēl, vienmēr no rītiem, un ienākot meklēja mani ar skatienu. Tā turpinājās diezgan ilgi, jo, atskaitot svētdienu, nedēļā ir tikai divas rīta izrādes. Kādu dienu promejot viņš jautāja, vai es būtu ar mieru kopā ar viņu iedzert aperitīvu. Mēs uz ātru roku ieēdām, jo man vajadzēja atgriezties, pirms sākās vakara izrāde.

- Vai viņam jau bija istaba Angulēmas ielā?

- Laikam gan.

- Vai viņš sacīja, ka vairs nestrādā?

- Viņš man to nekad nav teicis, bet viņš bija brīvs katru pēcpusdienu.

- Vai jūs nejautājāt, ko viņš dara?

- Nē. Es nebūtu atļāvusies uzdot tādu jautājumu.

- Vai viņš ar jums runāja par sievu un meitu?

- Daudz...

- Ko viņš stāstīja?

- Ziniet, tās ir lietas, ko grūti atkārtot. Kad vīrietis ir nelaimīgs laulībā, viņš sūdz bēdas...

- Vai viņš laulībā nebija laimīgs?

- Viņu uzskatīja par tukšu vietu - svaiņu dēļ.

- Es nesaprotu.

Megrē jau sen to bija sapratis, bet gribēja, lai viņa runā.

- Tiem abiem bija ļoti izdevīgs darbs, nodrošināti bezmaksas ceļojumi kopā ar ģimeni...

- Un pensija.

- Jā. Sieva pārmeta Luijam, ka viņam pietrūkst godkāres, ka viņš visu mūžu samierinās ar nožēlojamu noliktavas pārziņa vietu.

- Uz kurieni jūs kopā ar viņu gājāt?

- Gandrīz vienmēr uz vienu un to pašu kafejnīciņu Sentantuāna ielā. Mēs sarunājāmies stundām ilgi.

- Vai jums garšo vafeles?

Viņa nosarka.

- Kā jūs zināt?

- Viņš gāja uz Linas ielu pirkt jums vafeles.

- Tas bija daudz vēlāk, kad...

- Kad jūs sākāt iet uz Angulēmas ielu?

- Jā. Viņš gribēja, lai mēs satiekamies vietā, kur viņš pavadīja daļu laika. To viņš sauca par savu ska-būzīti un ļoti ar to lepojās.

- Vai viņš neteica, kāpēc noīrējis istabu pilsētā?

- Lai justos kā savās mājās - kaut vai dažas stundas dienā.

- Vai jūs kļuvāt par viņa mīļāko?

- Es gāju pie viņa diezgan bieži.

- Vai viņš jums dāvināja rotas?

- Tikai auskarus pirms pusgada un pavisam nesen

- šo gredzenu.

Viņai tas bija pirkstā.

- Viņš bija pārāk labsirdīgs, pārāk jūtīgs. Viņam bija vajadzīgs uzmundrinājums. Lai ko jūs domājat, es galvenokārt biju viņa draudzene, vienīgā draudzene.

- Vai viņš te arī kādreiz ir bijis?

- Nekad! Vārtnieces un kaimiņu dēļ. Tad par to runātu viss kvartāls.

- Vai pirmdien jūs satikāties?

- Bijām kopā apmēram stundu.

-Cikos?

- Agrā pēcpusdienā. Man bija darīšanas.

- Vai zinājāt, kur viņu atrast?

- Bijām norunājuši satikties.

- Vai pa telefonu?

- Nē. Es viņam nekad nezvanīju. Iepriekšējās tikšanās reizē.

- Kur jūs satikāties?

- Gandrīz vienmēr - mūsu mazajā kafejnīcā. Reizēm - uz Senmartēna ielas un bulvāru stūra.

- Vai viņš bija precīzs?

- Vienmēr. Pirmdien bija auksts un miglains. Man ātri iekaist kakls. Mēs aizgājām uz jaunumu kino.

- Bonnuvelas ielā.

-Jūs to zināt?

- Cikos jūs no turienes izgājāt?

- Ap četriem. Pusstundu pirms viņa nāves, ja taisnība, ko raksta avīzes.

- Vai, jūsuprāt, viņam bija kāda satikšanās?

- Viņš man nekā neteica.

- Vai viņš runāja par saviem draugiem, par cilvēkiem, ar kuriem satiekas?

Viņa noliedzoši papurināja galvu un skatījās uz ēdamistabas stikloto bufeti.

- Vai atļausiet jums piedāvāt kādu glāzīti? Man ir tikai vermuts. Tas te stāv jau ilgi, jo es nedzeru.

Viņš piekrita, lai sagādātu sievietei prieku, vermuts skalojās pašā pudeles dibenā - droši vien vēl no bojā gājušā policijas seržanta laikiem.

- Kad izlasīju avīzi, gandrīz aizgāju pie jums. Vīrs bieži par jums runāja. Nupat es jūs uzreiz pazinu, jo bieži esmu redzējusi jūsu fotogrāfiju.

- Vai Luijs nekad nerunāja par to, ka varētu izšķirties, lai apprecētu jūs?

- Viņš pārāk baidījās no sievas.

- Un no meitas?

- Meitu viņš ļoti mīlēja. Viņš tās dēļ izdarītu nezin ko. Tomēr man šķiet, ka viņš jutās mazliet vīlies.

- Kāpēc?

- Man ir tikai tāds iespaids. Viņš bieži bija bēdīgs.

Arī viņa laikam gan nebija priecīga, runāja vienmuļā balsī, bez izteiksmes. Vai tā bija viņa, kas, aizgājusi uz Angulēmas ielu, spodrināja istabu?

Megrē nevarēja iedomāties šo sievieti izģērbjamies Luija priekšā. Viņš pat nevarēja to iedomāties kailu vai biksītēs un krūšturī. Vislabāk viņš abus iztēlojās pie galda mazajā kafejnīcā, kā viņa to sauca, puskrēslā sarunājamies klusā balsī un laiku pa laikam paskatāmies sienas pulkstenī virs letes.

- Vai viņš izdeva daudz naudas?

- Tas atkarīgs no tā, ko jūs uzskatāt par daudz. Viņš sev neko neliedza. Varēja manīt, ka viņš ir pietiekami turīgs. Ja es jautu, viņš man pirktu nezin cik dāvanu, galvenokārt nekam nederīgus niekus, ko pamanīja skatlogos.

- Vai jūs viņu nekad neesat nejauši redzējusi sēžam uz sola?

- Uz sola? - viņa pārvaicāja, it kā tāds jautājums viņu pārsteigtu.

Viņa vilcinājās.

- Reiz, kad rīta pusē gāju iepirkties. Viņš sarunājās ar kādu vāju vīrieti, kas man likās ļoti dīvains.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņš man atgādināja klaunu vai komiķi, kas noņēmis smiņķi. Es viņu ilgi nepētīju. Pamanīju, ka kurpes ir novalkātas, tāpat kā bikšu gali.

- Vai jūs Luijam jautājāt, kas tas bija?

- Viņš sacīja, ka uz soliem varot sastapt visādus cilvēkus un ka tas esot interesanti.

- Vai neko citu nezināt? Vai jums negribējās aiziet uz bērēm?

- Es neiedrošinājos. Pēc pāris dienām domāju aizbraukt un nolikt puķes uz kapa. Pieņemu, ka

sargs man to varēs parādīt. Vai avīzēs par mani rakstīs?

- Noteikti nē.

- Tas ir svarīgi. Šatlē teātrī viņi ir ļoti bargi, tad es zaudētu darbu.

Megrē nebija sevišķi tālu no Rišāra Lenuāra bulvāra un, izgājis no nama, kur dzīvoja Mašēra atraitne, teica šoferim:

- Aizej kaut kur paēst un atbrauc man pakaļ pēc stundas.

Pusdienu laikā sieva skatījās uz Megrē vērīgāk nekā parasti.

Galu galā viņa pajautāja:

- Kas tev ir?

- Kam tad vajadzētu būt?

- Es nezinu. Tu līdzinies kādam cilam.

- Kam?

- Vienalga kam. Tu neesi Megrē.

Viņš smējās. Viņš tik ļoti daudz domāja par Luiju, ka galu galā sāka izturēties tā, kā iztēlojās izturamies to savulaik, un pat iemēģināja sejas izteiksmi, kāda, viņaprāt, varētu būt bijusi Luijam.

- Es ceru, ka uzvilksi citas drēbes?

- Kāda jēga, es tik un tā atkal sālīšu.

- Vai tev jāiet uz vēl vienām bērēm?

Galu galā viņš tomēr uzvilka sagatavoto uzvalku, un bija patīkami kaut bridi justies sausam.

Nonācis Orfēvras krastmalā, viņš uzreiz negāja uz savu kabinetu, bet pirms tam iegriezās tikumības policijā.

- Vai tu pazīsti tādu Marietu vai Marī Žibonu? Man gribētos ielūkoties viņas kartītē.

- Vai jauna?

- Gadu piecdesmit.

Inspektors bez vārda runas pievilka tuvāk kādu kartotēkas kārbu un sāka rakņāties pa putekļainām, nodzeltējušām kartītēm. Nevajadzēja ilgi meklēt. Meičai Zibonai bija vienpadsmit gadu, kad viņa iekļuva kartotēkā, un trīsreiz viņa bija nonākusi Sen-lazāra cietumā, kad tas vēl pastāvēja. Divreiz apcietināta par klienta aplaupīšanu.

- Vai viņa tika notiesāta?

- Pierādījumu trūkuma dēļ atlaista.

- Un pēc tam?

- Pagaidiet. Pameklēšu citā kārbā.

Viņas pēdas atrada arī starp jaunākām kartītēm, tomēr ari tās bija gadus desmit vecas.

- Pirms kara viņa bija saimnieces palīdze kādā masāžas namā Mocekļu ielā. Tajā laikā viņa dzīvoja ar kādu Filipu Natalī, sauktu par Filipi, kuru uz desmit gadiem notiesāja par slepkavību. To lietu es vēl atceros. Viņi bija trīs vai četri, kas nogalināja kādu tipu no sāncenšu bandas Fontēnas ielas tabakas bārā. Nekad neviens netika skaidrībā, kurš īsti šāvis, un tā viņus paturēja visus.

- Vai viņš tagad ticis brīvībā?

- Viņš miris Fotevro.

Tas neko nedeva.

- Un tagad?

- Nezinu. Ja viņa arī nav mirusi...

- Viņa nav mirusi.

- Tad viņa droši vien metusi jokus pie malas. Vai viņa nav kļuvusi par dāmu patronesi dzimtajā pusē?

- Viņai ir mēbelēto istabu nams Angulēmas ielā, tas nav pieteikts tikumības policijā, tur uzturas galvenokārt meičas, bet nedomāju, ka tur tās piekopj savu arodu.

- Paskatīšos.

- Man patiktu, ja to kaktu uzmanītu un ievāktu ziņas par iemītniekiem.

- Tas nav grūti izdarāms.

- Labāk būtu, ja kāds no jūsējiem stātos sardzē Angulēmas ielā. Manējie tos ļaudis varētu arī nepazīt.

- Labi.

Beidzot Megrē varēja apsēsties, gandrīz atkrist sava kabineta krēslā, un Likā uzreiz atvēra durvis.

- Vai ir kas jauns?

- Kas attiecas uz telefonu - pagaidām nekā. Uz turieni nav zvanījis neviens. Bet šorīt bija kāds jocīgs atgadījums. Kāda Tevenāra kundze, kas dzīvo Gaja Lisaka ielā kopā ar radinieku, atstāja māju, lai dotos uz bērēm.

- Vai viņa arī?

- Nē, ne uz tām bērēm. Tepat kvartālā. Pa to laiku dzīvoklis palicis tukšs. Atgriežoties viņa atvērusi pieliekamo, lai noliktu tur šo to, ko pie reizes bija nopirkusi, un ieraudzījusi, ka pazudusi desa, kas tur bijusi pirms divām stundām.

- Viņa ir pārliecināta, ka...

- Pilnīgi! Starp citu, pārmeklējot dzīvokli...

- Vai viņa nenobijās?

- Viņai rokā bija revolveris, kas piederējis vīram. Viņš piedalījies 1914. gada karā. Liekas, tas ir jocīgs sievišķis - maza un apaļa, smejas vienā laidā. Un zem māsasdēla gultas viņa atradusi mutautu, kas tam nepieder, kā arī maizes druskas.

- Ar ko māsasdēls nodarbojas?

- Viņu sauc par Ibēru, un viņš ir students. Tā kā Tavenāri nav nekādi bagātnieki, no rītiem viņš strādā par pārdevēju Senmišela ielas grāmatveikalā. Vai saprotat?

-Jā. Vai tante ziņoja policijai?

- Viņa nokāpusi pie vārtnieces piezvanīt uz komisariātu. Inspektors mani uzreiz brīdināja. Es aizsūtīju Leriā uz grāmatnīcu iztaujāt Ibēru. Jaunais cilvēks sācis drebēt pie visām miesām, tad skaļi ieraudājies.

- Vai Albērs Zoriss ir viņa draugs?

- Jā. Albērs Žoriss lūgtin lūdzies, lai viņu uz dažām dienām paslēpj.

- Kāda iemesla dēļ?

- Teicis, ka sastrīdējies ar vecākiem un tēvs tā saniknojies, ka ir gatavs viņu vai nogalināt.

- Tātad viņš divas dienas un naktis pavadījis pagultē?

- Tikai vienu dienu un vienu nakti. Pirmo nakti viņš klaiņojis pa ielām. Vismaz tā apgalvojis draugam. Es brīdināju policijas posteņus. Puika droši vien atkal klīst pa pilsētu.

- Vai nauda viņam ir?

- Ibērs Tevenārs nezina.

- Vai stacijas brīdināji?

- Viss ir izdarīts, priekšniek. Es brīnītos, ja rīt no rīta viņu neatvestu šurp.

Ko viņi tur Zivisī tagad dara? Bez šaubām, atraitne, viņas māsas, to vīri un meitas visi kopā paēda labas vakariņas, kādas mēdz pasniegt bēru gadījumos. Pārrunāja Turē kundzes un Monikas nākotni.

Megrē varētu zvērēt, ka vīriem ieliets alkohols, ka viņi aizsmēķējuši svētku cigārus, atslienoties pret atzveltni.

“Iedzer kādu glāzīti tu arī, Emīlij. Tev jāsaņemas.”

Ko runāja par nelaiķi? Droši vien pamanīja, ka, par spīti sliktajam laikam, kapsētā bijis daudz ļaužu.

Megrē gandrīz gribējās uz turieni aizbraukt. Galvenais - viņš vēlējās satikt Moniku un parunāt ar viņu pavisam nopietni. Bet ne viņas mājā. Un viņš negribēja meiteni ari oficiāli uzaicināt uz policiju.

Neko nedomādams, viņš piezvanīja viņas priekšniekiem.

- Vai Gerbera un Bašeljē kantoris?

- Pie telefona Žoržs Bašeljē.

- Sakiet, lūdzu, vai Turē jaunkundze rīt būs kantori?

- Noteikti. Viņa šodien nevarēja ierasties ģimenes apstākļu dēļ, bet nav nekāda iemesla, lai... Kas runā?

Megrē nolika klausuli.

- Vai Santoni ir kabinetā?

- Es viņu neesmu redzējis kopš rīta.

- Uzraksti zīmīti, lai rit no rīta viņš uzmana Gerbera un Bašeljē kantora ieeju. Kad Turē jaunkundze ieradīsies, lai viņu laipni atved pie manis.

- Vai uz šejieni?

- Jā, uz manu kabinetu.

- Vairāk neko?

- Nē, neko. Lai man ļauj strādāt.

Šodien viņam pietika domāt par Luiju Turē, par viņa ģimeni un mīļāko. Ja viņam nebūtu tik izkopta pienākuma apziņa, viņš atstātu kabinetu un ietu uz kino.

Līdz septiņiem vakarā viņš noņēmās ar kārtējām papīru lietām, it kā no tā būtu atkarīga pasaules labklājība, likvidējot ne vien kārtējās lietas, bet ari tās, kuras gaidīja jau nedēļām un pat mēnešiem ilgi un kurām nebija nekādas nozīmes.

Kad Megrē beidzot atstāja kabinetu, gluži kā apreibis pēc tik daudzu papīru lasīšanas, viņam likās, ka notiek kaut kas nenormāls, un pagāja labs brīdis, pirms viņš pastiepa roku un pamanīja, ka vairs nelīst. Tas radīja gluži vai tukšuma sajūtu.

6. nodaļa Ubagotāji

- Ko viņa dara?

- Neko.

289

Simenons 8

Viņa sēdēja taisnu muguru, galvu pacēlusi, un skatījās tieši sev priekšā.

Gaidīšanai viņa bija izvēlējusies nevis atzveltni, bet krēslu.

Megrē tīšām lika meitenei mazliet pncepināties, kā viņš pats mēdza teikt. Kad Santoni ap deviņiem divdesmit bija ieradies paziņot Megrē, ka Monika ir klāt, komisārs norūca:

- Atstāj viņu būrī.

Tā viņš sauca stikloto uzgaidāmo telpu ar zaļa samta atzveltņiem, kur tik daudzi citi pirms Monikas Turē bija zaudējuši aukstasinību.

- Kāda viņa ir?

- Sērās.

- Es tev jautāju ko citu.

- Viņa izskatījās gandrīz tāda, it kā būtu mani gaidījusi. Es stāvēju pāris metru no mājas ieejas Rivolī ielā. Kad viņa parādījās, es paspēru dažus soļus.

“Piedodiet, jaunkundz.

Viņa paskatījās manī, samiegusi acis. Laikam jau ir tuvredzīga. Pēc tam sacīja:

“Ak tas esat jūs!”

“Komisārs gribētu ar jums mazliet aprunāties...”

Viņa neiebilda. Es apturēju taksometru, un pa ceļam viņa ne muti neatvēra.

Ārā ne tikai nelija; pat spīdēja saule. Gaisma likās blīvāka nekā parasti - droši vien mitrā gaisa dēļ.

Ejot uz apspriedi, Megrē viņu pa gabalu redzēja sēžam stūri. Tajā pašā vietā viņa bija arī tad, kad pēc

pusstundas viņš atgriezās kabinetā. Vēl vēlāk viņš sūtīja paskatīties Likā.

- Vai viņa lasa?

- Nē. Viņa nedara neko.

No vietas, kur viņa sēdēja, kriminālpolicija pavērās skatam apmēram tāpat kā restorāns, kad tajā ieiet pa pagalma durvīm. Gaitenī ar daudzām durvīm viņa redzēja inspektorus ejam un nākam ar dokumentiem rokā, ieejam citos kabinetos, dodoties uzdevumā vai atgriežamies.

Reizēm viņi apstājās, lai pārmītu kādu vārdu par izmeklējamo lietu, un reizēm pat gadījās, ka viens no viņiem veda cietumnieku rokudzelžos vai stūma sev pa priekšu raudošu sievieti.

Citi, kas bija atnākuši pēc viņas, tika uzaicināti kabinetos, bet Monika joprojām neizrādīja nekādu nepacietību.

Angulēmas ielā telefons joprojām palika mēms. Vai Marieta Žibona kaut ko nojauta? Vai šķietami aizmirstā pīpe pamodināja viņas aizdomas?

Nevo, kas mainījās ar kādu kolēģi, uzmanot māju, nebija pamanījis neko neparastu.

Kas attiecas uz Albēru Žorisu, iepriekšējā vakarā sešos vēl bija gandrīz pilnīgi droši, ka viņš joprojām atrodas Parīzē. Kārtībnieks Dambuā, kurš, tāpat kā visi citi, bija saņēmis meklējamā pazīmes, tajā laikā pamanīja viņu uz Klišī laukuma un Batiņolu bulvāra stūra. Jaunais cilvēks iznāca no bāra. Vai kārtībnieks bija meties viņam klāt pārāk ātri un to izbiedējis? Lai nu kā, Žoriss bija sācis skriet, spiežoties cauri pūlim.

Tas bija neparasti biezs. Policists iesvilpās, brīdinādams kolēģus.

Tas neko nedeva, nevarēja neko dot. Pēc tam gluži veltīgi pārmeklēja kvartālu. Bet bistro saimnieks sacīja, ka viņa klients nav zvanījis, toties aprijis piecas vārītas olas ar maizi un izdzēris trīs tases kafijas.

- Likās, ka viņš ir izsalcis.

Megrē piezvanīja tiesnesis Komeljo.

- Vai joprojām nav nekā jauna?

- Es ceru, ka četrdesmit astoņu stundu laikā slepkava būs rokā.

- Vai tas tiešām ir aplaupīšanas nolūkos pastrādāts noziegums, kā jau domājām?

Komisārs atbildēja apstiprinoši.

Vēl bija naža lieta. Rīta pastā atradās vēstule no uzņēmuma, kas ražo tādus nažus. Pašā izmeklēšanas sākumā to bija apmeklējis Zanvjē, un viens no augstākās priekšniecības viņam apgalvoja, ka nekādi nav iespējams pateikt, pie kura dzelzslietu tirgotāja tāds nazis nopirkts. Viņš ar zināmu lepnumu nosauca astronomisku skaitli - šāda veida nažu ražošanas apjomu.

Tagad kāds, pirms kura paraksta bija vārdi direktora vietnieks, rakstīja kriminālpolicijas direktoram, ka, spriežot pēc numura, kas atrodams spalā, Sen-martēna bulvārī lietotais nazis bijis starp tiem, kas pirms četriem mēnešiem nosūtīts kādam Marseļas lieltirgotājam.

Tātad pieci inspektori trīs dienas veltīgi iztaujāja Parīzes dzelzslietu tirgotājus. Zanvjē bija pārskaities.

- Ko lai tagad daru, priekšniek?

- Brīdini Maršēju. Lai Mērss noņem pirkstu nospiedumus, ko atradīs istabā. Lai viņš neaizmirst rūpīgi apskatīt skapjaugšu.

Visu šo laiku Monika joprojām gaidīja. Un Megrē reizēm aizsūtīja kādu ieskatīties būri.

- Ko viņa dara?

- Neko.

Par viņu spēcīgāki cilvēki pēc stundu ilgas gaidīšanas būri mēdza nonākt tuvu nervu sabrukumam.

Beidzot vienpadsmitos piecpadsmit Megrē nopūtās:

- Lai viņa nāk iekšā.

Viņš jauno sievieti sagaidīja, kājās piecēlies un atvainodamies.

- Tā kā man gribētos ar jums parunāties ilgāk, vispirms bija jānokārto citi jautājumi.

- Es saprotu.

- Vai būsiet tik laipna un apsēdīsieties?

Viņa apsēdās, sakārtoja matus abpus sejai, nolika somiņu klēpī. Komisārs iekārtojās savā vietā, pacēla pīpi pie mutes un, pirms uzrāva sērkociņu, nomurmināja:

- Vai jums nav iebildumu?

-Tēvs smēķēja. Ari tēvoči smēķē.

Viņa bija mazāk nervoza un nobijusies nekā pirmoreiz, kad ieradās šajā pašā kabinetā. Tajā rītā bija tik silti, ka komisārs bija atstājis logu pusviru, un pa to ieplūda klusināti āra trokšņi.

- Es, protams, gribētu runāt par jūsu tēvu.

Viņa piekrītoši palocīja galvu.

- Un arī par jums un vēl citām personām.

Viņa komisāram nepalīdzēja, bet arī nenovērsa skatienu, it kā paredzēdama jautājumus, ko viņai uzdos.

- Vai jūs ļoti mīlat savu māti, Monikas jaun-kundz?

Viņa nodoms bija pakļaut jauno sievieti bezgal-garai pratināšanai, turklāt laipnā tonī, pamazām novedot tādā stāvoklī, kad jārunā taisnība. Bet jau pirmā atbilde izsita komisāru no sliedēm.

Mierīgi, it kā tas būtu gluži dabiski, viņa sacīja:

-Nē.

- Vai jūs gribat sacīt, ka jūs ar viņu nevarat saprasties?

- Es viņu ienīstu.

- Vai drīkstu jautāt, kāpēc ienīstat?

Viņš redzēja Moniku viegli paraustām plecus.

- Jūs bijāt mūsu mājā. Jūs redzējāt.

- Vai jūs negribētu savu domu precizēt?

- Māte domā tikai par sevi, tikai par savu labklājību un vecumdienām. Viņa jūtas aizvainota, ka nav apprecējusies tik izdevīgi kā māsas, un pūlas izlikties, ka viņai ir tikpat laba situācija kā tām.

Komisāram bija jāapspiež smaids, bet viņa to sacīja ļoti nopietni.

- Vai jūs savu tēvu mīlējāt?

Viņa bridi klusēja; Megrē nācās jautājumu atkārtot.

- Es domāju. Man jāpadomā. Tagad ir nepatīkami atzīties, jo viņš miris.

- Viņš jums nebija sevišķi mīļš?

- Viņš bija nožēlojams cilvēks.

- Ko jūsu uztverē nozīmē nožēlojams cilvēks?

- Viņš nedarīja neko, lai tas mainītos.

-Kas?

- Viss.

Un piepešā dedzībā viņa turpināja:

- Dzīve, kādu mēs dzīvojam. Ja to vispār var saukt par dzīvi. Es jau sen domāju vairs tikai par vienu: kā tikt prom.

- Vai apprecoties?

- Vai nu apprecoties, vai citādi.

- Vai domājat iet prom drīzumā?

- Agrāk vai vēlāk

- Vai jūs par to esat runājusi ar tuviniekiem?

- Kāpēc?

- Vai jūs būtu aizgājusi, nesakot ne vārda?

- Kāpēc nē? Kas viņiem no tā mainītos?

Komisārs vēroja jauno sievieti aizvien pieaugošā

interesē, reizēm pat aizmirsdams ievilkt dūmu.

- Kad jūs uzzinājāt, ka jūsu tēvs vairs nestrādā Bondī ielā? - viņš piepeši iejautājās.

Viņš gaidīja kaut kādu reakciju. Tās nebija. Viņa droši vien jautājumu jau bija paredzējusi un iepriekš sagatavojusi atbildes. Tikai tā varēja izskaidrot viņas izturēšanos.

- Gandrīz pirms trim gadiem. Neesmu skaitījusi. Tas bija janvārī. Janvārī vai februārī. Bija auksti.

Kaplāna uzņēmumu slēdza oktobrī. Janvārī un februārī Luija kungs vēl meklēja darbu. Tas bija

laiks, kad, nonācis galīgā izmisumā, viņš smagu sirdi nolēma aizņemties naudu no Leonas jaunkundzes un vecā rēķinveža.

- Vai to jums pateica tēvs?

- Nē. Tas notika vienkāršāk. Kādu dienu, kad es piedzinu parādus...

- Vai jūs jau strādājāt Rivolī ielā?

- Es tur sāku strādāt astoņpadsmit gadu vecumā. Nejaušības pēc viena mana kliente, sieviešu friziere, dzīvoja mājā, kur strādāja tēvs. Es ieskatījos pagalmā. Bija jau pāri četriem. Tur viss bija tumšs. Tātad ēka aiz pagalma nebija apgaismota. Es jutos pārsteigta un izjautāju vārtnieci, kura man pateica, ka Kaplāna uzņēmuma vairs nav.

- Vai, mājās pārbraukusi, jūs mātei to neteicāt?

-Nē.

- Un tēvam ari nē?

- Viņš man nebūtu sacījis taisnību.

- Vai viņam bija paradums melot?

- Tas nav tik viennozīmīgi. Mājās viņš pūlējās izvairīties no scēnām, vienmēr atbildēja tā, lai māte būtu apmierināta.

- Vai viņam bija bail?

- Viņš vēlējās mieru.

Viņa to teica diezgan nicīgā tonī.

- Vai jūs viņu izsekojāt?

- Jā. Nākamajā dienā vēl nē, jo man nebija izdevības, bet pēc divām vai trim dienām. Es iekāpu agrākā vilcienā, aizbildinādamās ar steidzamu darbu kantorī, un gaidīju pie stacijas.

- Ko viņš tajā dienā darīja?

- Viņš iegriezās vairākos kantoros kā cilvēks, kas meklē darbu. Pusdienlaikā viņš mazā bārā ieēda radziņus, tad steidzās uz kādu redakciju, lai izlasītu sludinājumus. Tad es sapratu.

- Ko jūs darījāt?

- Es nesaprotu jūsu jautājumu.

- Vai jūs nejautājāt, kāpēc viņš mājās neko nav teicis?

- Nē. Viņš vienkārši neuzdrošinājās. Tad sāktos scēna. Tēvoči un tantes būtu viņam uzmākušies ar padomiem un nemitīgi skandinājuši, ka viņam trūkst uzņēmības. Es šo vārdu dzirdu kopš dzimšanas.

- Bet tēvs katru mēnesi tomēr pārnesa algu?

- Tieši par to es brīnījos. Katru reizi gaidīju, ka viņš atgriezīsies tukšām rokām. Bet viņš vienā jaukā dienā pavēstīja mātei, ka ir pieprasījis algas pielikumu un to dabūjis.

- Kad tas bija?

- Nedaudz vēlāk. Vasarā. Apmēram augustā.

- Vai jūs no tā secinājāt, ka tēvs atradis darbu?

- Jā. Es gribēju uzzināt, kur viņš strādā, un atkal viņu izsekoju. Bet viņš joprojām nestrādāja. Viņš pastaigājās, sēdēja uz soliem. Pieņemot, ka viņam varbūt ir brīvdiena, es sekoju vēlreiz pēc nedēļas vai divām, izraugoties citu nedēļas dienu. Un tad viņš mani pamanīja Lielajos bulvāros, kad tikko bija apsēdies uz sola. Viņš nobāla, mirkli svārstījās, tad nāca man klāt.

- Vai viņš zināja, ka esat viņu izsekojusi?

- Nedomāju vis. Viņš droši vien uzskatīja, ka esam nejauši satikušies. Viņš man izkratīja sirdi un pacienāja ar kafiju un krējumu kāda restorāna terasē. Bija ļoti karsti.

- Ko viņš jums stāstīja?

- Ka Kaplāna uzņēmums izpārdots, ka viņš palicis uz ielas un uzskatījis par labāku nekā nestāstīt mātei, lai viņai nevajadzētu bažīties, jo bijis pārliecināts, ka drīz vien atradīs citu darbu.

- Vai viņam kājās bija gaišas kurpes?

- Todien nē. Viņš piemetināja, ka meklējumi bijuši grūtāki, nekā viņš gaidījis, bet ka tagad viss ir kārtībā, ka viņš strādā apdrošināšanā un ka viņam paliek brīvs laiks.

- Kāpēc viņš par to nerunāja mājās?

- Joprojām mātes dēļ. Viņa nicina cilvēkus, kuri staigā no mājas uz māju - neatkarīgi no tā, vai tie pārdod putekļu sūcējus vai piedāvā apdrošināšanu. Viņa tos sauc par niekkalbjiem un ubagotājiem. Ja viņa zinātu, ka vīrs strādā tādu darbu, viņa justos tik pazemota, ka padarītu viņam dzīvi neiespējamu. It sevišķi attiecībā pret māsām.

- Jūsu māte ir ļoti jūtīga pret māsu spriedumiem, vai ne?

- Viņa vēlas būt tām līdziniece.

- Vai jūs noticējāt tam, ko tēvs jums stāstīja par apdrošināšanu?

- Pirmajā brīdī jā.

- Un pēc tam?

- Tad es vairs par to nebiju tik pārliecināta.

- Kāpēc?

- Pirmām kārtām - viņš pelnīja pārāk daudz.

- Tik pārlieku daudz?

- Es nezinu, ko jums nozīmē pārlieku daudz. Pēc dažiem mēnešiem viņš paziņoja, ka ir iecelts par direktora vietnieku - joprojām pie Kaplāna - un no jauna saņēmis algas pielikumu. Es atceros kādu strīdu šajā sakarā. Māte gribēja, lai viņš maina profesijas nosaukumu personības apliecībā. Viņai vārdi noliktavas pārzinis vienmēr likās pazemojoši. Viņš atbildēja, ka nav vērts noņemties ar tādām formalitātēm galīgu sīkumu dēļ.

- Es pieņemu, ka tēvs jums pamirkšķināja?

- Kad viņš bija pārliecināts, ka māte nevar mani redzēt, viņš man tiešām pamirkšķināja. Reizēm viņš no rīta ieslidināja manā somiņā kādu naudas zīmi.

- Vai tāpēc, lai nopirktu jūsu klusēšanu?

-Tāpēc, ka viņam patika dot man naudu.

- Jūs man teicāt, ka reizēm esat ēdusi pusdienas kopā ar viņu.

- Taisnība. Viņš man gaitenī klusām pateica, kur lai viņu gaidu. Restorānā viņš lika man pasūtīt visdārgākos ēdienus, pēc tam piedāvāja aizvest uz kino.

- Vai viņam kājās bija gaišbrūnās kurpes?

- Vienreiz. Tad es viņam pajautāju, kur viņš pārauj kājas, un viņš paskaidroja, ka darījumu dēļ viņam vajadzīga istaba pilsētā.

- Vai viņš jums iedeva adresi?

- Uzreiz vēl nē. Tas viss turpinājās ilgi.

- Vai jums bija mīļākais?

- Nē.

- Kad jūs iepazināties ar Albēru Žorisu?

Viņa nenosarka, neapmulsa. Ari šo jautājumu viņa bija gaidījusi.

- Pirms četriem vai pieciem mēnešiem.

- Vai jūs viņu mīlat?

- Mēs gribam bēgt abi kopā.

- Lai apprecētos?

- Kad viņš būs sasniedzis pienācīgo vecumu. Viņam ir tikai deviņpadsmit gadu, un viņš nevar apprecēties bez vecāku piekrišanas.

- Vai viņi to nedeva?

- Viņi droši vien nebūtu devuši.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņam nebija nodrošināta stāvokļa. Vecāki domā vienīgi par to. Gluži tāpat kā mana māte.

- Uz kurieni jūs domājat braukt?

- Uz Dienvidameriku. Esmu jau pieprasījusi pasi.

- Vai jums ir nauda?

- Man mazliet ir. Man atstāj daļu no tā, ko nopelnu.

- Kad jūs pirmoreiz aizgājāt pie tēva prasīt naudu?

Viņa paskatījās komisāram acīs un nopūtās:

- Ak jūs zināt arī to!

Tad nevilcinādamās turpināja:

- Tāpēc jau es jums saku taisnību. Es nedomāju, ka jūs būsiet tik nelietīgs, ka atstāstīsiet to mātei. Ja vien jūs neesat tāds pats kā viņa!

- Man nav nekāda nodoma atstāstīt jūsu darīšanas jūsu mātei.

- Turklāt tas neko nemainītu!

- Vai jūs gribat sacīt, ka tik un tā brauksiet prom?

- Jā - agrāk vai vēlāk.

- Kā jūs uz/inājāt tēva Parīzes adresi?

Šoreiz viņa jau grasījās melot.

- To atrada Albērs.

- Vai viņu izsekojot?

- Jā. Mēs abi gudrojām, ko viņš varētu darīt, lai nopelnītu iztiku. Nolēmām, ka Albērs viņu izsekos.

- Kāpēc jūs tas interesēja?

- Albērs bija pārliecināts, ka tēvs nodarbojas ar kaut ko nelikumīgu.

- Un kāds jums būtu labums, to uzzinot?

- Viņš laikam pelnīja daudz naudas.

- Un jūs nolēmāt daļu pieprasīt?

- Vismaz tik, cik jāmaksā par kuģa biļeti.

- Viņu šantažējot.

- Ir dabiski, ja tēvs...

- Vārdu sakot, jūsu draugs Albērs izspiegoja jūsu tēvu.

- Viņš sekoja trīs dienas.

- Ko viņš atklāja?

- Vai jūs arī kaut ko esat atklājuši?

- Es jums uzdevu jautājumu.

- Pirmām kārtām - ka tēvam ir istaba Angulēmas ielā. Pēc tam - ka viņam nav nekāda sakara ar apdrošināšanu un ka galvenokārt viņš klejo pa Lielajiem bulvāriem un sēž uz soliem. Beidzot...

- Beidzot?

- Beidzot - ka viņam ir mīļākā.

- Kādu iespaidu uz jums atstāja šis atklājums?

- Man labāk patiktu, ja viņa būtu jaunāka un glītāka. Viņa ir līdzīga mātei.

- Vai jūs viņu redzējāt?

- Albērs man pateica, kur viņi mēdz satikties.

- Vai Sentantuāna ielā?

- Jā. Mazā kafejnīcā. Es pagāju tai garām it kā nejauši un ielūkojos iekšā. Man nebija laika viņu sīkāk apskatīt, bet vispārīgs iespaids radās. Tas droši vien nebija jautrāk kā ar manu māti.

- Vai pēc tam jūs aizgājāt uz Angulēmas ielu?

-Jā.

- Vai tēvs jums iedeva naudu?

-Jā.

- Vai jūs draudējāt?

- Nē. Sacīju, ka esmu pazaudējusi aploksni ar naudu, kas pēcpusdienā iekasēta, un, ja nedabūšu atbilstošo summu, mani padzīs no darba. Vēl piemetināju, ka mani apsūdzēs zādzībā.

- Ko viņš teica?

- Viņš izskatījās nelaimīgs. Pamanīju sievietes fotogrāfiju uz galdiņa un paķēru to, izsaukdamās: “Kas tā tāda?”

- Ko viņš atbildēja?

- Ka tā ir bērnības draudzene, ko viņš nejauši sastapis.

- Vai jums neliekas, ka esat rīkojusies kā nelietīgs skuķis?

- Es aizstāvējos.

- Pret ko?

- Pret visu pasauli. Es negribēju beigt savu mūžu kā māte - smieklīgā mājelē, kur var nosmakt.

- Vai Albērs arī gāja pie jūsu tēva?

- Es nezinu.

- Jūs melojat, bērniņ.

Viņa nopietni skatījās komisārā un galu galā atzinās:

-Jā.

- Kāpēc jūs melojāt tieši šajā jautājumā?

- Kopš tēvs nogalināts, esmu pārliecināts, ka Al-bēram radīsies nepatikšanas.

- Vai zināt, ka viņš pazudis?

- Viņš man zvanīja.

- Kad?

- Pirms pazuda, kā jūs sakāt.

- Vai viņš pateica, uz kurieni iet?

- Nē. Viņš bija briesmīgi uztraucies. Viņš ir pārliecināts, ka viņu apsūdzēs slepkavībā.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņš bijis Angulēmas ielā.

- Kad jūs uzzinājāt, ka esam viņam uz pēdām?

- Kad jūsu inspektors izjautāja nīgreli Blanšas jaunkundzi. Viņa mani nevar ciest. Viņa pēc tam lielījās, ka ir pateikusi pietiekami daudz, lai, kā viņa izsakās, man būtu jānolaiž sekste. Es mēģināju AI-bēru nomierināt. Es apgalvoju, ka, slēpdamies un tik muļķīgi uzvezdamies, viņš tiešām kļūs aizdomīgs.

- Vai viņš jums klausīja?

- Nē. Viņš bija tā uztraucies, ka tik tikko spēja pa telefonu parunāt.

- Kas jums liek domāt, ka viņš nav nogalinājis jūsu tēvu?

- Kāpēc lai viņš to darītu?

Viņa svarīgi, kā prātīga sieviete piemetināja:

- Mēs no viņa varējām dabūt tik daudz naudas, cik vien vēlējāmies.

- Un ja nu tēvs būtu atteicies dot?

- Viņš to nevarētu darīt. Albēram vajadzēja tikai piedraudēt, ka visu pastāstīs mātei. Es zinu, ko jūs domājat. Jūs mani uzskatāt par nelieti, jūs jau teicāt, bet, ja jūs būtu pavadījis skaistākos gadus, kā mēdz teikt, Živisī...

- Vai jūs nesatikāt tēvu tajā dienā, kad viņu nogalināja?

-Nē.

- Un Albērs arī nē?

- Esmu par to gandrīz pārliecināta. Mums tai dienai nekas nebija paredzēts. Mēs kā parasti bijām kopā paēduši pusdienas, un viņš man nekā neteica.

- Vai zinājāt, kur tēvs glabā naudu? Ja es pareizi saprotu, jūsu māte parasti vakarā izskatīja viņa kabatas.

- Viņa to ir darījusi vienmēr.

- Kāpēc?

- Jo reiz pirms desmit gadiem viņa atrada lūpu pomādes traipu uz viņa kabatdrānas. Bet māte nelieto lūpu krāsu.

- Jūs vēl bijāt maza meitene.

- Man bija desmit vai divpadsmit gadu. Tomēr man tas vēl palicis atmiņā. Viņi par mani nedomāja Tēvs zvērēja, ka viena sieviete no preču iepirkšanas grupas veikalā noģībusi karstuma dēļ un viņš devis tai paostīt spirtā samērcētu kabatlakatu.

- Droši vien tā bija taisnība.

- Māte neticēja.

- Atgriežoties pie mana jautājuma - vai jūsu tēvs nevarēja pārvest mājās naudas summu, kas būtu lielāka par to, kādu algu viņš bija nosaucis?

- Viņš to glabāja savā istabā.

- Uz skapjaugšas?

- Kā jūs zināt?

- Un jūs?

- Reiz, kad gāju palūgt naudu, viņš uzkāpa uz krēsla un paņēma dzeltenu aploksni, kura stāvēja uz skapja un kurā bija tūkstošfranku naudaszīmes.

- Vai daudz?

- Liels žūksnis.

- Un Albērs to zināja.

- Tas vēl nav iemesls tēvu nogalināt. Esmu pārliecināta, ka viņš to nav darījis. Turklāt viņš neprastu apieties ar dunci.

- Kāds ir pamats tik kategoriskam spriedumam?

- Esmu redzējusi, kā viņš gandrīz noģība, kad iegrieza pirkstā ar kabatas nazi. Viņam no asinīm metas nelabi.

- Vai jūs ar viņu guļat?

Meitene vēlreiz paraustīja plecus.

- Kas par jautājumu! - viņa noteica.

305

Simcnons 8 -Kur?

- Vienalga kur. Parīzē ir pietiekami daudz viesnīcu, kas tādām lietām vien pastāv. Jūs taču neizliksieties, ka policija to nezina!

- Vārdu sakot, mūsu sarunā noskaidrojies, ka jūs ar Albēru šantažējāt jūsu tēvu, apgalvojot, ka, līdzko jums pietiks naudas, jūs laidīsieties uz Dienvidameriku.

Viņa ne aci nepamirkšķināja.

- Un vēl es noprotu, ka savās izsekotāju gaitās jūs neesat noskaidrojuši, kur tēvs naudu ņem.

- Mēs par to sevišķi neinteresējāmies.

- Vārdu sakot, svarīgs bija tikai rezultāts.

Brīžiem Megrē likās, ka jaunā sieviete noskatās uz

viņu it kā mazliet no augšas. Viņa droši vien domāja, ka viņš, būdams kriminālpolicijas komisārs, ir tikpat vientiesīgs kā viņas māte, tantes un tēvoči.

- Tagad esmu pateikusi jums visu, - viņa sacīja, grasīdamās piecelties. - Kā redzat, es neesmu jums tēlojusi nevainīgu aitiņu. Bet tas, ko jūs par mani domājat, man ir pilnīgi vienalga.

Kaut kas tomēr viņai nedeva mieru.

- Vai jūs noteikti neko neteiksiet mātei?

- Kāda tam nozīme, ja jau jūs brauksiet prom!

- Pirmām kārtām, tas prasīs zināmu laiku. Un vēl

- es gribētu izvairīties no scēnas.

- Es saprotu.

- Albērs nav pilngadīgs, un viņa vecāki varētu...

- Man ļoti gribētos aprunāties ar Albēru.

- Ja tas būtu atkarīgs vienīgi no manis, viņš šurp atnāktu jau šorīt. Viņš ir muļķis. Esmu pārliecināta, ka viņš kaut kur ielīdis un trīc pie visām miesām.

- Liekas, jūs viņu sevišķi neapbrīnojat?

- Es nevienu neapbrīnoju.

- Tikai pati sevi.

- Es neapbrīnoju arī sevi. Es aizstāvos.

Kāda nozīme runāt!

- Vai esat brīdinājis manus saimniekus, ka esmu šeit?

- Es viņiem piezvanīju, ka jūs mums esat vajadzīga dažu formalitāšu dēļ.

- Kad viņi mani gaida?

- Es nepateicu noteiktu laiku.

- Vai es varu iet?

- Es jūs neaizkavēju.

- Vai jūs liksiet kādam inspektoram man sekot?

Megrē gandrīz iesmējās, bet viņam izdevās saglabāt nopietnību.

- Iespējams.

-Tas cilvēks veltīgi zaudēs laiku.

- Es jums pateicos.

Megrē tiešām lika, lai inspektors jaunajai sievietei seko, kaut arī bija pārliecināts, ka tas neko nedos. Tajā brīdī bija brīvs Žanvjē, un viņš uzņēmās izsekošanu.

Bet komisārs minūtes desmit palika sēžam, atbalstījis elkoņus pret galdu, pīpi mutē un raudzīdamies uz loga pusi. Galu galā viņš noskurinājās kā cilvēks, kas nekādi nespēj pa īstam pamosties, piecēlās un norūca:

- Kas par idioti!

Lāgā nezinādams, ko darīt, viņš iegāja inspektoru istabā.

- Vai par puiku joprojām nav nekādu ziņu?

Jādomā, viņam gribēsies uzņemt sakarus ar Moniku. Bet kā to varētu izdarīt, netiekot apcietinātam? Kurš - viņa vai mīļākais - glabāja naudu, ko mīlētāji bija savākuši, lai dotos uz Dienvidameriku? Ja tas bija puisis, nauda viņam droši vien bija kabatā. Pretējā gadījumā bija iespējams, ka viņam nav, ko ēst.

Komisārs pagaidīja vēl dažas minūtes, domīgi staigādams pa abiem kabinetiem, tad piezvanīja uz Gerbera un Bašeljē kantori:

- Es vēlētos runāt ar Moniku Turē jaunkundzi.

- Vienu mirkli. Viņa laikam nupat nāk iekšā.

- Hallo! - Monikas balss sacīja.

- Nepriecājieties. Tas vēl nav Albērs, te komisārs. Es jums aizmirsu uzdot vienu jautājumu. Kurš no jums glabā naudu?

Viņa saprata.

-Ēs.

-Kur?

- Te. Man ir aizslēdzams rakstāmgalds.

- Vai viņam kabatā ir nauda?

- Katrā ziņā daudz nav.

- Paldies. Tas ir viss.

Likā māja, ka Megrē aicina pie cita aparāta. Viņš pazina Lapuāna balsi.

- Vai tu zvani no Angulēmas ielas? - komisārs brīnījās.

- No mājas nē. No stūra bistro.

- Kas tur notiek?

- Es nezinu, vai tas izdarīts tīšām, bet gribēju jūs brīdināt. Istaba bija pamatīgi iztīrīta. Grīda un mēbeles ievaskotas, visiem priekšmetiem noslaucīti putekļi.

- Un skapjaugša?

- Arī. Man likās, ka tā sieviete uz mani skatās zobgalīgi. Es viņai jautāju, kad istaba tīrīta. Viņa teica, ka tas darīts vakar pēcpusdienā, jo viņai bijusi apkopēja, kas nāk divreiz nedēļā, un viņa to izmantojusi, lai pamatīgi uzpostu telpu.

“Jūs man nekā neteicāt, un, tā kā istabu vajag izīrēt...”

Tā bija muļķīga kļūda. Megrē vajadzēja par to padomāt.

- Kur ir Mērss?

- Joprojām turpat. Viņš apgalvo, ka neviens pirkstu nospiedums nav palicis pāri, ka viņš nekā vēl nav atradis. Ja to darījusi apkopēja, viņa strādājusi nevainojami. Vai man atgriezties Orfēvras krastmalā?

- Tūlīt vēl nē. Paprasi minētās sievietes vārdu un adresi. Aizej pie viņas. Lai viņa pastāsta, kā viss noticis, kādus rīkojumus viņa saņēmusi, kas bijis istabā, kad viņa strādājusi.

- Saprotu.

- Mērss var braukt atpakaļ. Vēl kas. Tu droši vien esi tajā rajonā pamanījis kādu no tikumības policijas.

- Te ir Dimonsels. Es nupat ar viņu runāju.

- Lai viņš palūdz savai nodaļai pastiprinājumu.

Līdzko kāda no īrniecēm izies ārā, es gribu, lai tai seko.

- Viņas nav tā ģērbušās, lai kaut kur ietu. Viena gluži kā apsēsta staigā pa kāpnēm pavisam plika, otra patlaban sēž vannā. Bet trešā laikam nav nākusi mājās vairākas dienas.

Megrē devās uz direktora kabinetu, kā reizēm darīja, - bez noteikta nolūka, tāpat vien papļāpāt par kārtējo lietu. Viņam patika šī kabineta gaisotne, un viņš vienmēr nostājās pie loga, pa kuru varēja redzēt Senmišela tiltu un krastmalas.

- Vai jūtaties noguris?

- Man šķiet, ka es spēlēju kādu pacietības spēli. Man gribas būt visur vienlaicīgi, bet galu galā es vienkārši riņķoju pa savu kabinetu. Šorīt man bija nopratināšana - viena no vis...

Viņš aprāvās, meklēdams pareizo vārdu, bet nevarēja to atrast. Viņš jutās novārdzis, pareizāk sakot - iztukšots, viņam uzmācās mazdūšība kā paģirās.

- Bet tā bija tikai jauna meiča, gandrīz skuķis.

- Vai Turē meita?

Zvanīja telefons. Klausuli noņēma priekšnieks.

- Jā, viņš ir te.

Megrē viņš sacīja:

- Meklē jūs. Ieradies Nevo un grib jums drīzāk parādīt savu atradumu.

- Tūlīt.

Priekštelpā viņš pamanīja ļoti satrauktu inspektoru Nevo, viņam blakus uz krēsla sēdēja bāls, vārgs vīrelis, kurš likās jau kādreiz redzēts. Komisāram pat šķita, ka viņš to pazīst kā savu kabatu, kaut arī nevarēja pasacīt, kā vīreli sauc.

- Vai gribi vispirms parunāt ar mani? - viņš jautāja Nevo.

- Nav nekādas nozīmes. Nebūtu prātīgi šo nelieti kaut mirkli atstāt vienu.

Tikai tad Megrē pamanīja, ka vīram uzlikti roku-dzelži.

Viņš atvēra kabineta durvis, un apcietinātais iegāja iekšā mazliet šļūcošā gaitā. Viņš oda pēc alkohola. Nevo aizslēdza aiz viņa durvis un noņēma tam roku-dzelžus.

- Vai jūs, priekšniek, viņu nepazīstat?

Megrē joprojām nevarēja atcerēties, kā vīrieti sauc, bet piepeši viņam kaut kas tapa skaidrs. Šī cilvēka seja bija kā klaunam, kas noņēmis grimu, vai kā kā gumijas rotaļlietai, liela mute, ko viņš visu laiku šķobīja reizē rūgti un jocīgi.

Kurš, viņam šo lietu izmeklējot, jau bija runājis par klaunam līdzīgu cilvēku? Vai Leonas jaunkundze? Vecais rēķinvedis Sembrona kungs? Katrā ziņā kāds, kas bija redzējis Luija kungu uz Senmartēna bulvāra vai Bonnuvelas bulvāra sola kopā ar paziņu.

- Apsēdies.

Vīrelis atbildēja, kā atbild pie šī nama pieradušie:

- Paldies, priekšniek.

7. nodaļa Lietusmēteļu pārdevējs

- Džefs Srameks, saukts Freds Klauns, ari Akrobāts, dzimis pirms sešdesmit trim gadiem Otrēnas Rikevirā.

Panākumu spārnots, inspektors Nevo stādīja priekšā savu klientu gluži kā cirka numura izpildītāju.

- Vai tagad mani atceraties, priekšniek?

Tas notika vismaz pirms piecpadsmit gadiem, varbūt vēl senāk, un arī toreiz darbība norisinājās netālu no Senmartēna bulvāra, kaut kur starp Rišeljē ielu un Druo ielu.

- Sešdesmit trīs gadi? - Megrē pārjautāja, skatīdamies uz vīrieti, kurš glaimots plati pasmaidīja.

Viņš neizsktījās tik vecs - varbūt lielā kalsnuma dēļ. Īstenībā viņa vecums bija pilnīgi nenosakāms, un galvenokārt tā bija sejas izteiksme, kuras dēļ viņu bija grūti uztvert kā gados vecu cilvēku. Pat tagad, droši vien nobijies, viņš, šķiet, zobojās par visiem, tai skaitā

- ari par sevi. Viņam tas laikam bija kļuvis par neiznīdējamu paradumu - šķobīt seju, smīdināt cilvēkus.

Visdīvainākais likās tas, ka šim vīram bija jau četrdesmit pieci gadi, kad viņš kļuva slavens ar notikumu bulvāros.

Megrē nospieda zvana pogu un pacēla iekšējā telefona klausuli.

- Man gribētos, lai man nones Šrameka lietu -Džefs Šrameks, dzimis Otrēnas Rikevirā.

Komisārs vairs neatcerējās, kā tas bija sācies. Tas notika ap astoņiem vakarā, kad Lielajos bulvāros pastaigājās veseli cilvēku pūļi un visas kafejnīcu terases bija pilnas līdz pēdējai vietiņai. Bija tikai pats pavasara sākums; jau valdīja pilnīga tumsa.

Kurš pamanīja nespodru lukturīša gaismu, kas klejoja pa kāda nama kantoru telpām? Katrā ziņā tika sacelta trauksme. Atsteidzās policija. Sapulcējās dīkdieņi, no kuriem lielākā daļa nemaz neapjauta, kas īsti notiek.

Nevienam nebija šaubu - izrāde turpināsies pāris stundu, būs dramatiski un komiski brīži un galu galā cilvēku būs tik daudz, ka vajadzēs nostādīt policistu ķēdes.

Tiešām, kādā kantorī pieķerts, laupītājs atvēra logu un sāka rāpties gar sienu, turēdamies pie notekcaurules. Kad viņam augšējā stāvā izdevās nostāties uz loga ārējās palodzes, blakus nekavējoties parādījās policists, un vīrs turpināja kāpšanu, kamēr sievietes lejā šausmās kliedza.

Tā bija viena no vistrauksmainākajām vajāšanām policijas vēsturē, vieni skrēja pa iekštelpām, kāpjot aizvien augstāk un atverot logus, bet vīrietis it kā rotaļādamies izpildīja gandrīz cirka numuru.

Viņš pirmais nokļuva uz jumta, kas bija tik slīps, ka policists lāgā neuzdrošinājās tur kāpt. Bet laupītājs, nebēdādams par augstumu, uzlēca uz blakus nama jumta un tā, pāriedams no mājas uz māju, nonāca līdz Druo ielas stūrim, kur pazuda bēniņu logā. Viņš pagaisa skatieniem, lai pēc stundas ceturkšņa stāvētu uz cita jumta. Cilvēki rādīja ar roku un kliedza: “Viņš ir tur!”

Neviens nezināja, vai viņš ir apbruņots un ko izdarījis. Sāka klīst runas, ka viņš nogalinājis vairākus cilvēkus.

Lai pūļa satraukumu sakāpinātu līdz pēdējai robežai, ieradās ugunsdzēsēji ar kāpnēm, un vēl pēc laba brīža pret jumtiem pavērsa starmešus.

Kad beidzot viņu Graņbateljēras ielā apcietināja, vīrs nebija pat aizelsies. Viņš bija lepns uz sevi un zobojās par policistiem. Brīdī, kad viņu stiepa uz mašīnu, aizturētais gluži kā zutis pamanījās izlocīties un izslīdēt no gūstītāju rokām, Dievs vien zina kādā veidā pazūdot pūlī.

Tas bija Srameks. Vairākas dienas avīzes nerakstīja ne par ko citu kā vien par Akrobātu, ko pilnīgi nejauši apcietināja kādā hipodromā.

Agrā jaunībā viņš bija sācis uzstāties cirkā, kopā ar kuru apbraukāja Elzasu un Vāciju. Vēlāk viņš strādāja Parīzes tirgus laukumos, ja vien nesēdēja cietumā par ielaušanos.

- Man nebija nekādu šaubu, - inspektors Nevo sacīja, - ka viņš savu mūžu pabeigs manā kvartālā.

Un apcietinātais nopietni sacīja:

- Es jau sen esmu uzsācis jaunu dzīvi.

- Man stāstīja par kādu pavecu liela auguma vāju vīrieti, kas redzēts Luija kunga sabiedrībā uz soliem.

Kāds komisāram bija teicis: “Cilvēks, kādus var redzēt sēžam uz soliem.”

Freds Klauns piederēja pie tiem, par kuriem nebrīnās, ja redz viņus stundām ilgi dīki sēžam, nolūkojamies garāmgājējos un barojam baložus. Viņš bija pelēks kā bruģa akmeņi un izskatījās pēc cilvēka, kuru negaida nekas un neviens.

- Pirms jūs sākat pratināt, gribu pastāstīt, kā es viņu dabūju rokā. Biju iegājis kādā Blondela ielas bārā, kas ir pāris soļu no Senmartēna bulvāra. Tas ir arī viens no hipodroma mākleru kantoriem. Tas saucas Pie Fernanda. Femands ir izbijis žokejs, kuru es labi pazīstu. Parādīju viņam Luija kunga fotogrāfiju, un viņš apskatīja to tā, it kā pazītu.

“Vai tas ir kāds no taviem klientiem?” es jautāju.

“Viņš - nē. Bet viņš pāris reizes te ir bijis kopā ar vienu manu labu klientu.”

“Ar ko?”

“Ar Fredu Klaunu.”

“Ar Akrobātu? Man likās, ka tas sen ir miris vai cietumā.”

“Viņš ir sveiks un vesels, ik pēcpusdienu iegriežas izdzert pa glāzītei un spēlēt totalizatorā. Tiesa, dažas pēdējās dienas es viņu neesmu redzējis.”

“Cik dienas?”

Fernands padomāja un gāja uz virtuvi pajautāt sievai.

“Pēdējoreiz viņš te bija pirmdien.”

“Vai kopā ar Luija kungu?”

To viņš nevarēja atcerēties, bet ir pārliecināts, ka pēc tam Akrobātu nav redzējis. Vai saprotat?

Man atlika dabūt viņu rokā. Nu es zināju, kur viņu meklēt. Galu galā es uzzināju, kā sauc sievieti, pie kuras viņš vairākus gadus dzīvo, tā ir kādreizējā dārzeņu pārdevēja, vārdā Fransuāza Bidū.

Tikai nesen es dabūju viņas adresi - viņa dzīvo Valmī krastmalā pie kanāla.

Šo vīru es atradu pie viņas, noslēpušos guļamistabā, ko viņš nebija atstājis kopš pirmdienas. Vispirms es viņam uzliku rokudzelžus, jo baidījos, ka viņš var izlocīties un aizmukt.

- Nu jau es vairs neesmu tik veikls! - Šrameks zobojās.

Pie durvīm klauvēja. Megrē uz galda nolika biezu dosjē dzeltenos vākos. Tas bija Šrameka dzīvesstāsts, pareizāk sakot, stāsts par viņa konfliktiem ar tiesas iestādēm.

Laizdams gaisā mazus dūmu mutulīšus, Megrē nesteidzīgi ieskatījās dažās lietas lappusēs.

Bija tieši tas laiks, kurā viņam patika vadīt šādas pratināšanas. No divpadsmitiem līdz diviem lielākā daļa kabinetu ir tukši, staigā mazāk cilvēku, retāk zvana telefoni. Šķita, ka visa telpa gluži kā naktī pieder viņam vienam pašam.

- Vai tu negribi ēst? - viņš jautāja Nevo.

Tā kā inspektors nezināja, ko atbildēt, viņš neatlaidās:

- Tev vajadzētu aiziet kaut kur paēst. Varbūt drīzumā tev vajadzēs mani nomainīt.

- Labi, priekšniek.

Nevo izgāja ārā aizvainots, un apcietinātais zobgalīgi noskatījās viņam pakaļ. Bet Megrē aizsmēķēja jaunu pīpi, uzlika smago delnu uz dosjē un, pavēries Fredam Klaunam sejā, nomurmināja:

- Nu, tagad parunāsim kā vīrs ar vīru.

Šī pratināšana viņam patika labāk nekā Monikas iztaujāšana. Tomēr, pirms to sāka, viņš piesardzības dēļ aizslēdza durvis un aizbīdīja bultu priekšā pat tām durvīm, kuras savienoja viņa kabinetu ar inspektoru istabu. Tā kā komisārs pameta skatienu uz logu, Džefs, jocīgi saviebies, sacīja:

Nebaidieties. Es vairs nespēju staigāt pa dzegām.

Viņš tēloja idiotu.

- Vienmēr apcietina vienus un tos pašus! - viņš sūrojās. - Tas man atgādina vecos labos laikus. Nu jau gadiem ilgi man nekas tāds nav atgadījies.

- Noslepkavots tavs draugs Luijs. Neizliecies tik pārsteigts. Tu ļoti labi zini, par ko es runāju. Tu zini arī, ka ir pilnīgs pamats apsūdzēt tevi noziegumā.

-Tā būtu vēl viena tiesas kļūda.

Megrē paņēma klausuli.

- Savienojiet ar bāru Pie Femandu Blondela ielā.

Kad Fernands bija pie telefona, komisārs teica:

- Te Megrē. Sakarā ar vienu no jūsu klientiem, ar Džefu Šrameku... Jā, ar Akrobātu... Es gribētu zināt, vai viņš spēlē uz lielām summām... Kā?... Jā, es saprotu... Un pēdējā laikā?... Sestdien?... Pateicos. Nē. Pagaidām pietiks.

Komisārs likās apmierināts. Turpretī Džefs izskatījās mazliet bažīgs.

- Vai gribi, lai atkārtoju, ko man nupat teica?

- Ko tik visu nerunā!

- Visu mūžu tu totalizatorā esi tikai zaudējis.

- Ja valdība to būtu aizliegusi, ar mani tas nebūtu noticis.

- Jau vairākus gadus tu pērc žetonus no Savstarpējās sabiedrības pie Fernanda.

- Tā ir oficiāla aģentūra.

- Un tomēr tev kaut kur vajadzēja ņemt naudu, ko tu liki uz zirgiem. Jo vēl samērā nesen - apmēram pirms divarpus gadiem - tu spēlēji tikai uz mazām summām, reizēm tev nepalika pāri pat samaksai par tēriņu un Femands tev deva uz nomaksu.

- Viņam nevajadzēja tā darīt. Tas mani tikai mudināja atgriezties.

- Un tad tu sāki spēlēt uz lielākām likmēm, reizēm pavisam lielām. Un pēc dažām dienām atkal biji sausā.

- Ko tad tas nozīmē?

- Pagājušajā sestdienā tu spēlēji par ļoti lielu summu.

- Un ko jūs teiktu par īpašniekiem, kuri uz vienu zirgu liek gandrīz vai miljonu!

- Kur tu ņēmi naudu?

- Man ir sieva, kura strādā.

- Ko viņa dara?

- Viņa apkopj dzīvokļus. Laiku pa laikam viņa piepalīdz krastmalas bistro.

- Vai tu par mani zobojies?

- To nu gan es neatļautos, Megrē kungs.

- Klausies. Mēģināsim ietaupīt laiku.

- Nu, ziniet, maniem darbiem...

- Tomēr es pateikšu, kāds ir tavs stāvoklis. Vairāki

cilvēki tevi redzējuši kāda Luija kunga sabiedrībā.

-Tas ir ļoti krietns cilvēks.

- Nav svarīgi. Tas nav nekas jauns. Jūs iepazināties apmēram pirms divarpus gadiem. Tajā laikā Luija kungam nebija darba, un viņš nezināja, ko iesākt.

- Es jau nu zinu, kā tas ir! Tas var vilkties bezgalīgi!

- Es nezinu, no kā tu pārtiki toreiz, bet esmu gatavs pieņemt, ka tā bija Fransuāzas alga. Tu sēdēji uz soliem. Laiku pa laikam tu liki dažus frankus uz kādu zirgu, un bistro tev bija kredīts. Kas attiecas uz Luiju, viņš bija parādā vismaz diviem cilvēkiem.

- Tas pierāda, ka pasaulē dzīvo trūcīgi cilvēki.

Megrē viņa vārdiem vairs nepievērsa uzmanību.

Džefs tā bija pieradis smīdināt cilvēkus, ka nemaz nespēja netēlot klaunu. Komisārs pacietīgi turpināja savu domu.

- Un piepeši jūs abi kļuvāt turīgi. Izmeklēšana konstatēs, kurā gadā un kurā mēnesī tas noticis.

- Es nekad neesmu spējis atcerēties datumus.

- Pēc tam sākās laiks, kad tu reizēm spēlēji uz lielām summām, reizēm dzēri uz kredīta. Kurš katrs no tā secinās, ka Luija kungam un tev bija kāds naudas iegūšanas līdzeklis, ka jūs gan ieguvāt daudz naudas, bet ne regulāri. Ar šo jautājumu mēs nodarbosimies vēlāk.

-Žēl. Man gribētos zināt, kā to dara.

- Drīz tu vairs nesmiesies. Atkārtoju - sestdien tev bija pilnas kabatas naudas, bet tu to paspēlēji

dažās stundās. Pirmdienas pēcpusdienā tavs biedrs Luija kungs tika nonāvēts Senmartēna bulvāra aklajā ielā.

- Man tas ir liels zaudējums.

- Vai tu jau kādreiz esi bijis zvērināto tiesā?

- Tikai labošanas darbu tiesā. Vairākas reizes.

- Nu, zini, zvērinātie ir cilvēki, kuri jokus nevērtē augstu, sevišķi, ja runa ir par cilvēku, kuram jau tik daudzreiz bijusi darīšana ar tiesu. Ir pilnīgs pamats uzskatīt, ka tu biji vienīgais cilvēks, kurš zināja par Luija kunga gaitām un kuram bija iemesls viņu nonāvēt.

- Tādā gadījumā viņi ir idioti.

- Es pateicu visu, ko gribēju pateikt. Pašlaik ir pusviens. Mēs abi sēžam manā kabinetā. Pulksten vienos savā kabinetā atgriezīsies tiesnesis Komeljo, un es tevi aizsūtīšu izskaidroties pie viņa.

- Vai tas nav maza auguma tumšmatis ar tādām ūsām kā zobu birstes?

-Jā.

- Mēs jau esam tikušies. Viņš ir muļķis. Sakiet, viņš taču vairs nav nekāds jauneklis? Un ja nu es negribu ar viņu vēlreiz tikties?

- Tu pats zini, kas tev tad jādara.

Džefs Klauns smagi nopūtās.

- Vai jums nav kāda cigarete?

Megrē paņēma tās no atvilktnes un pasniedza visu paciņu.

- Un sērkociņus?

Viņš brīdi klusēdams smēķēja.

- Jums jau laikam te nav nekā, ko varētu iedzert?

- Vai tu runāsi?

- Es vēl nezinu. Es patlaban prātoju, vai man ir kas stāstāms.

Tas varēja turpināties ilgi. Megrē pazina tādus cilvēkus. Katram gadījumam viņš atvēra blakus kabineta durvis.

- Likā! Vai tu vari aizbraukt uz Valmī krastmalu un atvest man Fransuāzu Bidū?

Klauns piepeši sakustējās krēslā un pacēla pirkstu kā skolā.

- Komisār! Nedariet to!

- Vai tu runāsi?

- Man liekas - ja varētu dabūt mazu glāzīti, man būtu vieglāk.

- Pagaidi, Likā. Neej, iekams neesmu licis vēlreiz.

Džefam viņš sacīja:

- Vai tu baidies no sievas?

- Jūs apsolījāt iedot man ko iedzert.

Durvis atkal aizvēris, Megrē paņēma no skapja konjaka pudeli, kas vienmēr tur stāvēja, un ielēja mazliet glāzē.

- Vai ļausiet man dzert vienam?

-Nu?

- Uzdodiet jautājumus. Es jums atgādināšu, ka nemēģinu sarežģīt tiesas gaitu, kā saka advokāti.

- Kur tu satiki Luija kungu?

- Uz sola Bonnuvelas bulvārī.

- Kā jūs iepazināties?

- Tā, kā mēdz iepazīsties tie, kas sēž uz soliem.

321

Simenons 8

Es sacīju, ka ir pavasaris, viņš atbildēja, ka ir siltāks nekā iepriekšējā nedēļā.

- Tas bija apmēram pirms divarpus gadiem?

- Apmēram. Es datumu piezīmju kalendārā neierakstīju. Turpmākajās dienās satikāmies uz tā paša sola, un viņš, šķiet, priecājās, ka var ar kādu parunāties.

- Vai viņš tev teica, ka palicis bez darba?

- Galu galā viņš pastāstīja man par savu dzīvi, par to, ka ir nostrādājis pie viena saimnieka divdesmit piecus gadus, ka tas bez brīdinājuma slēdzis savu uzņēmumu, ka viņš nav iedrošinājies to sacīt sievai, kura, starp mums runājot, atgādina kamieli, un viņš mājās izlicies, ka joprojām strādā par noliktavas pārzini. Manuprāt, tā bija pirmā reize, kad viņš varēja izkratīt sirdi, un tas viņu atviegloja.

- Vai viņš zināja, kas tu esi?

- Es viņam pastāstīju vienīgi to, ka esmu strādājis cirkā.

- Un pēc tam?

- Ko īsti jūs gribat zināt?

- Visu.

- Pirmām kārtām es gribētu, lai jūs ieskatāties dosjē un paskaitāt, cikreiz esmu notiesāts. Man gribē- ļ tos zināt, vai gadījumā, ja man no jauna piesien lietu, neiznāk pārāk lielas nepatikšanas. Man tas būtu ļoti nepatīkami.

Megrē izdarīja, ko viņam lūdza.

- Ja vien nav runa par slepkavību, tu vari stāties tiesas priekšā vēl divas reizes.

1

- Man jau arī tā likās. Es tikai nezināju, vai mūsu rēķini sakrīt.

- Ielaušanās?

- Tas bija sarežģītāk.

- Kam tas ienāca prātā?

- Protams, viņam. Tam es neesmu pietiekami gudrs. Vai jums neliekas, ka man pienāktos vēl kāda lāse?

- Pēc tam.

- Tas ir garš stāsts. Jūs mani piespiedīsiet to saīsināt.

Komisārs padevās un ielēja malku alkohola.

- Patiesību sakot, tas radās uz sola.

- Ko tas nozīmē?

- Visu laiku sēžot uz sola, turklāt gandrīz vienmēr uz viena un tā paša, viņš sāka vērot lietas ap sevi. Es nezinu, vai esat ievērojis lietusmēteļu veikalu bulvārī.

- Esmu.

- Sols, uz kura Luijs mēdza sēdēt, atrodas tam tieši pretī, tā ka viņš gluži neviļus zināja visas veikala darbinieku gaitas un paradumus. Tā viņam radās doma. Kad visu dienu nav nekā ko darīt, cilvēks domā un kaļ plānus, pat tādus, kurus nemaz netaisās kādreiz piepildīt. Reiz viņš tāpat vien, aiz gara laika, man par to pastāstīja. Tajā veikalā vienmēr bija daudz ļaužu. Tajā ir visvisādu modeļu lietusmēteļi - gan vīriešiem, gan sievietēm, gan bērniem, un tie karājas kaktos. Un tie ir arī otrajā stāvā. Pa kreisi no mājas, kā šajā rajonā parasts, ir aklā iela un tās galā - pagalms. Vai gribat lai uzzīmēju? -viņš piedāvāja.

- Tagad nē. Turpini.

- Luijs man sacīja: “Es nesaprotu, kā neviens nav izzadzis kasi. Tas būtu tik viegli izdarāms!”

- Tu jau nu gan laikam saausījies.

- Tas man likās interesanti. Viņš paskaidroja, ka ap divpadsmitiem un piecpadsmit minūtēm ļauj iziet pēdējiem pircējiem un kalpotāji iet pusdienās. Arī saimnieks, bārdains večuks, kas ieturas netālu no tās vietas - Nēģera kausā.

“Ja vien kāds, kas ir starp klientiem, ļauj sevi ieslēgt.”

Klausieties tālāk. Man arī sākumā tas likās neiespējami. Bet Luijs šo veikalu bija pētījis nedēļām ilgi. Pirms pusdienām kalpotāji nepūlas ieskatīties visos stūros un starp tūkstošiem lietusmēteļu, vai tur nav palicis kāds klients. Nevienam nenāk ne prātā, ka pircējs varētu iedomāties labprātīgi palikt veikalā, vai saprotat?

Tas ir viss triks. Saimnieks aizejot rūpīgi aizslēdz durvis.

- Vai tu ļāvi, lai tevi ieslēdz? Un pēc tam uzlauzi durvis, lai tiktu ārā ar visu kasi?

- Jūs maldāties. Un tieši šajā vietā sākās īstais joks. Pat ja mani notvertu, mani nevarētu notiesāt, jo pret mani nebūtu nekādu pierādījumu. Tiesa, es kasi iztukšoju. Bet pēc tam aizgāju uz tualeti. Pie ūdens tvertnes ir lodziņš, pa kuru nevarētu izspraukties pat trīsgadīgs bērns. Bet pavisam cita lieta ir izbāzt pa to sainīti ar naudaszīmēm. Lodziņš ir pagalma pusē. Luijs it kā nejauši gāja garām un pacēla sainīti. Bet es, kad kalpotāji bija atgriezušies un saradās pietiekami daudz klientu, lai mani neviens īpaši neievērotu, izgāju ārā tikpat dabiski, kā biju iegājis.

- Vai jūs dalījāties?

- Kā brāļi. Visgrūtākais bija izšķirties. Viņš to visu bija iztēlojies tikai prieka pēc, gluži kā mākslinieks. Kad es ieteicu izmēģināt, viņš gandrīz sadusmojās. Viņš izšķīrās par šādu rīcību, baidīdamies atzīties sievai, ka ir uz sēkļa. Turklāt šai kombinācijai ir vēl viens labums. Ja mani tiesātu par laupīšanu, nebūtu nedz ielaušanās, nedz vardarbības, un līdz ar to - par diviem gadiem mazāk. Vai es maldos?

-Tūlīt paskatīsimies kodeksā.

- Es jums pateicu visu. Mums ar Luiju bija ērta un mierīga dzīve, un es neko nenožēloju. Ar to, ko dabūjām lietusmēteļu pārdotavā, varējām iztikt trīs mēnešus. Patiesību sakot, mana daļa tik ilgi neturējās spēles dēļ, bet Luijs man reizēm iedeva pa kādai naudaszīmei.

Kad krājums sāka izsīkt, mainījām solu.

- Lai sagatavotu jaunu aplaupīšanu?

- Tā kā metode bija laba, nebija nekāda iemesla to mainīt. Tagad, kad jūs zināt paņēmienu, jūs, rakņājoties arhīvos, atrastu visas bodes, kur es ļāvu, lai mani ieslēdz. Otrā bija kāda spuldžu un elektrisko aparātu tirgotava - mazliet tālāk tajā pašā bulvārī. Aklās ielas tur nebija, bet veikala palīgtelpai bija logs uz kādas citas ielas nama pagalmu. Tas bija gandrīz tas pats. Tajā rajonā reti kāda veikala tualetei nav lodziņa pagalma vai kādas aklās ieliņas pusē.

Vienu vienīgu reizi mani pieķēra pārdevēja, kas atvēra sienas skapi, kur biju paslēpies. Es izlikos galīgi apdzēries. Viņa pasauca saimnieku, un viņi mani izgrūda ārā, draudot atsaukt policistu.

Vai tagad jūs man varat paskaidrot, kāda iemesla dēļ man būtu jānogalina Luijs? Mēs bijām labi draugi-

Es viņu pat iepazīstināju ar Fransuāzu, lai sievu nomierinātu, jo viņa nevarēja saprast, kur pavadu laiku. Viņš aiznesa tai šokolādi, un viņa nodomāja, ka tas ir cienījams cilvēks.

- Vai pagājušajā nedēļā jūs kaut ko aplaupījāt?

- Par to rakstīts avīzēs. Gatavu apģērbu veikals Monmartras bulvāri.

- Acīmredzot Luijs, kad tika nogalināts aklajā ielā, gāja skatīties, vai juvelierveikalam nav lodziņš aklās ielas pusē.

- Droši vien. Viņš bija tas, kurš vienmēr izpētīja apkārtni, jo visu pamanīja labāk nekā es. Pret tādu tipu kā es cilvēki drīzāk jūt neuzticību. Reizēm esmu apģērbies kā īsts švīts, bet ļaudis tik un tā skatās uz mani greizi.

- Kas viņu nogalinājis?

- Vai jūs to jautājat man?

- Kam bija iemesls viņu nonāvēt?

- Es nezinu. Varbūt sievai?

- Kāpēc lai sieva viņu noslepkavotu?

- Tāpēc, ka viņa ir kamieļmātīte. Ja šī pamanītu,

ka viņš vairāk nekā divus gadus par viņu ņirgājies un ka viņam ir draudzene...

- Vai tu pazini viņa draudzeni?

- Viņš mani ar to sievieti neiepazīstināja, bet ir par viņu stāstījis, un es viņu esmu pa gabalu redzējis. Tas bija cilvēks, kas nevarēja iztikt bez maigām jūtām. Vai tad mēs visi tādi neesam, ko? Man ir Fran-suāza. Droši vien jums ari kāds ir. Viņi abi labi sapratās. Kopā gāja uz kino, reizēm pļāpāja kafejnīcā.

- Vai viņa zināja, ko viņš dara?

- Nekādā gadījumā.

- Kurš zināja?

- Pirmām kārtām - es.

- Nu, par to nav nekādu šaubu.

- Iespējams - meita. Viņš ļoti mocījās meitas dēļ, bēdājās, ka ar laiku tā kļūs līdzīga mātei. Viņa mūžīgi prasīja naudu.

- Vai tu esi bijis Angulēmas ielā?

- Nekad.

- Vai zināji, kurā mājā viņš dzīvo?

- Viņš man to parādīja.

- Kāpēc tu negāji iekšā?

- Es negribēju viņam vārīt ziepes. īpašniece viņu uzskatīja par nopietnu cilvēku. Ja viņa mani ieraudzītu...

- Un ja es tev sacīšu, ka viņa istabā atrasti tavu pirkstu nospiedumi?

- Es atbildētu, ka tās ir tīrās muļķības.

Varēja just, ka viņš nemaz neuztraucas. Viņš turpināja tēlot savu lomu, laiku pa laikam paskatīdamies uz pudeli.

- Kas vēl zināja?

- Klausieties, komisāra kungs, lai nu kas es esmu, bet nekad mūžā neesmu bijis uzrādītājs.

- Vai gribi, lai apsūdz tevi?

- Tā būtu netaisnība.

- Kas vēl zināja?

- Jaunkundzes mīlnieks. Un, kas attiecas uz viņu, es jau nu nezvērētu, ka viņš nav vainīgais. Es nezinu, vai draudzene viņam lika tā rīkoties, bet viņš sāka Luiju izsekot augām pēcpusdienām. Viņš divreiz prasīja naudu. Luijs briesmīgi baidījās, ka puika kaut ko izstāstīs viņa sievai vai aizsūtīs anonīmu vēstuli.

- Vai tu viņu pazīsti?

- Nē. Es tikai zinu, ka viņš ir vēl pavisam jauns un no rītiem strādā grāmatveikalā. Pēdējā laikā Luijs baidījās, ka tūlīt notiks kaut kas briesmīgs. Viņš domāja, ka tā ilgi vairs neturpināsies, ka sieva galu galā uzzinās patiesību.

- Vai viņš ar tevi ir runājis par saviem svaiņiem?

- Bieži. Viņus uzskatīja par paraugu. Uz viņiem norādīja, lai iegalvotu Luijam, ka tas ir galīga niecība, neveiksminieks, slapja vista, nīkulis, kas būtu darījis pareizāk, ja nenodibinātu ģimeni, kurai jādzīvo tādā trūkumā. Man tas bija trieciens.

- Kas?

- Kad izlasīju avīzē, ka viņš beigts. Galvenais -es nemaz nebiju tālu, kad tas notika. Fernands varēs apliecināt, ka es tajā laikā pie viņa iedzēru kādu glāzīti.

- Vai Luijam nauda bija līdzi?

- Es nezinu, vai tā viņam bija līdzi, bet pirms divām dienām mēs bijām dabūjuši krietnu žūksni.

- Vai viņš mēdza to nēsāt kabatā?

- Vai nu nēsāja kabatā, vai atstāja istabā. Visjocīgākais ir tas, ka ik vakaru viņam vajadzēja pāraut kurpes un apmainīt kaklasaiti, pirms gāja uz vilcienu. Reiz viņš aizmirsa kaklasaiti. To viņš pamanīja tikai Lionas stacijā. Viņš nevarēja nopirkt kuru katru kaklasaiti. Viņam vajadzēja atgriezties mājās ar to pašu, ar ko no rīta aizgājis. Viņam bija jāatgriežas Angulē-mas ielā un mājās jāstāsta, ka veikalā bijis steidzams darbs.

- Kāpēc kopš otrdienas tu neatstāji Fransuāzas guļamistabu?

- Ko jūs būtu darījis manā vietā? Kad izlasīju otrdienas rīta avīzi, iedomājos, ka cilvēki, kas mani redzējuši kopā ar Luiju, par to ziņos policijai. Vienmēr tur aizdomās tādus kā mani.

- Vai tev neienāca prātā aizbraukt no Parīzes?

- Es tikai tupēju kaktā, cerēdams, ka par mani neviens neiedomāsies. Šorīt izdzirdu jūsu inspektora balsi un uzreiz sapratu, ka ziepes ir.

- Vai Fransuāza zina?

- Nē.

- Ko viņa domāja par naudu, ko tu nesi mājās?

- Pirmām kārtām, es viņai rādīju tikai mazu daļiņu, kas man palika pēc totalizatora. Turklāt viņa domā, ka es joprojām čiepju kabatas portfeļus metro.

- Vai tu to esi darījis?

- Jūs taču negaidāt, ka es uz šo jautājumu atbildēšu, vai ne? Vai jums dzert negribas?

Megrē pēdējoreiz ielēja glāzē mazliet konjaka.

- Vai tev nekas vairāk nav man sakāms? Vai esi pārliecināts?

- Tikpat pārliecināts kā par to, ka stāvu jūsu priekšā!

Megrē pavēra blakus kabineta durvis un teica Likā:

- Aizved viņu uz iepriekšējā ieslodzījuma kameru.

Tad, skatīdamies uz Džefu Šrameku, viņš nopūzdamies piecēlās:

- Tomēr uzliec rokudzelžus.

Beidzot, kad Akrobāts atskatījās, jocīgi smaidīdams pār visu gumijas lelles seju, viņš piemetināja:

- Lai pret viņu neizturas pārāk bargi.

- Paldies, komisāra kungs. Galvenais - nesakiet Fransuāzai, ka esmu paspēlējis tik daudz naudas. Citādi viņa iedomāsies man neko nesūtīt uz cietumu.

Megrē uzvilka mēteli, paņēma cepuri un gribēja iet kaut ko ieēst Dofina kafejnīcā. Kāpjot lejā pa platajām, pelēkajām kāpnēm, viņš izdzirda troksni lejāk un pārliecās pār margām.

Jauns cilvēks izspūrušiem matiem locījās milzīga kārtībnieka rokās, tam vaigs bija saskrāpēts asiņains, un tas niknojās:

- Vai tu paliksi rāms, ute tāds! Ja turpināsi tādā garā, es tev iekraušu pa ausi.

Komisārs apspieda smieklus. Tas bija Albērs

Žoriss, ko tādā veidā veda uz policiju un kas turpināja spirināties, kliegdams:

- Laidiet mani vaļā! Kad es jums saku - es iešu pats...

Viņi abi sastapa Megrē.

- Es viņu nupat aizturēju uz Senmišela tilta. Es viņu uzreiz pazinu. Kad gribēju puisim tuvoties, viņš metās bēgt.

- Tā nav taisnība! Viņš melo!

Jaunais cilvēks drebēja, seja viņam bija piesarkusi, acis spīdēja, un policists viņu saņēma aiz mēteļa apkakles, turēdams ļoti augstu kā marioneti.

- Sakiet, lai viņš laiž mani vaļā.

Viņš spēra, bet trāpīja tikai tukšumu.

- Es jums teicu, ka eju pie komisāra Megrē. Es nācu uz šejieni. Es nācu labprātīgi...

Viņa apģērbs bija saburzīts, uz biksēm - iepriekšējās dienas dubļi. Zem acīm bija tumši loki.

- Es esmu komisārs Megrē.

- Nu, tad lieciet, lai viņš laiž mani vaļā.

- Laid viņu vaļā, draudziņ.

- Kā vēlaties, bet...

Policists domāja, ka jauneklis izslīdēs viņam no rokām kā zutis.

- Viņš pret mani izturējās rupji... - Albērs Žoriss sēca, - viņš pret mani izturējās kā pret... kā pret...

Viņš niknumā nespēja atrast vārdus.

Neviļus smaidīdams, komisārs rādīja uz policista asiņaino vaigu.

- Man turpretī liekas, ka...

Žoriss paskatījās, pirmoreiz ieraudzīja brūci un spīdošām acīm iekliedzās:

- Tā viņam vajadzēja!

8. nodala.Monikas noslēpums

- Apsēdies, sīkais nelieti.

- Es neesmu nekāds sīkais nelietis, - Žoriss protestēja.

Un mierīgākā balsī, kaut arī nebija vēl īsti atguvis elpu, viņš turpināja:

- Es nebūtu domājis, ka komisārs Megrē cilvēkus tā lamā, pirms devis laiku izskaidrot viņu rīcību.

Megrē, uzacis raukdams, pārsteigts skatījās viņā.

- Vai tu esi pusdienojis?

- Man negribas ēst.

Tā atbild ērcīgs puišelis.

- Hallo! - Megrē teica klausulē. - Savienojiet mani ar Dofina kafejnīcu... Hallo? Žozef? Te Megrē... Vai tu vari atnest man sviestmaizes? Sešas... Man šķiņķi... Pagaidi.

Viņš jautāja Žorisam:

- Šķiņķi vai sieru?

- Man vienalga. Šķiņķi!

- Alu vai sarkanvīnu?

- Ja iespējams - ūdeni. Man gribas dzert.

- Žozef? Sešas šķiņķa maizes, labi biezas, un četras glāzes alus...

Pagaidi... Atnes arī divas tases kafijas pie vienas reizes... Vai būs drīz?

Viņš nolika klausuli tikai uz īsu brīdi, tad prasīja savienojumu ar kādu Orfēvras krastmalas dienestu, neatraujot skatienu no jaunā cilvēka, kuru ar interesi pētīja. Žoriss bija vājš, šķita sanīcis, gandrīz slimīgi nervozs, it kā būtu vairāk pārticis no melnas kafijas nekā bifštekiem. Citādi viņš neizskatījās pēc nelieša, viņa brūnie mati bija ļoti gari, viņš tos pa reizei ar strauju galvas kustību atmeta atpakaļ.

Varbūt tāpēc, ka joprojām bija ļoti satraukts, jauneklis reizēm saknieba nāsis. Galvu noliecis, viņš aizvien vēl pārmetoši vērās komisārā.

- Hallo! Vairs nav jāmeklē Žoriss. Vajag brīdināt komisariātus un stacijas.

Zēns atvēra muti, bet viņam neļāva runāt.

- Pagaidi!

Debesis no jauna bija apmākušās. Atkal bija gaidāms lietus, un tas noteikti no jauna būs tikpat apnicīgs kā bēru dienā. Megrē aizvēra logu, tad, joprojām klusēdams, sakārtoja pīpes uz rakstāmgalda kā mašīnrakstītāja, kas pirms darba noliek pa rokai mašīnu, piezīmju bloku un kopējamo papīru.

- Nāciet iekšā! - viņš norūca, kad pie durvīm klauvēja.

Tas bija inspektors Nevo, kas tikai pabāza galvu, domādams, ka priekšnieks pilnā sparā pratina.

- Piedodiet. Es gribēju zināt, kas...

-Tuesi brīvs. Paldies.

Pēc tam komisārs staigāja pa istabu, gaidīdams viesmīli no Dofina kafejnīcas. Lai lietderīgi izmantotu laiku, viņš piezvanīja atkal, šoreiz sievai.

- Es nebūšu pusdienās.

- Man jau tā sāka likties. Vai zini, cik pulkstenis?

- Nē. Tam nav nozīmes.

Viņa nezin kāpēc iesmējās.

- Es atnācu, lai jums pateiktu...

- Pagaidi.

Tā bija trešā pratināšana tajā dienā. Viņam gribējās dzert. Viņa skatiens kādā brīdī sekoja jaunā cilvēka skatienam un apstājās pie konjaka pudeles un ūdens glāzes, kas bija palikušas uz rakstāmgalda.

Par to Megrē bija jānosarkst kā bērnam, viņš gandrīz sāka skaidrot, kāpēc pudele tur stāv, teikt, ka viņš nav dzēris konjaku no tik lielas glāzes, ka to darījis Džefs Srameks, kas nupat bijis kabinetā.

Vai tiešām viņš tik jūtīgi uztvēra zēna pārmetošo skatienu? Vai viņš nožēloja, ka ir aptumšojis gaišo tēlu, kāds jaunekļa uztverē bija Megrē?

- Nāc iekšā, Zozef. Noliec paplāti uz rakstāmgalda. Vai neko neesi aizmirsis?

Kad beidzot viņi bija divi vien pie ēdiena paplātes, komisārs teica:

- Paēdīsim.

Žoriss ēda kāri, kaut arī bija paziņojis, ka nav izsalcis. Visu maltītes laiku viņš meta ziņkārus skatienus uz komisāru un, izdzēris glāzi alus, atguva mazliet aukstasinības.

- Nu, vai jūties labāk?

- Paldies. Un tomēr jūs mani nosaucāt par nelieti.

- Par to mēs tūlīt parunāsim.

- Es tiešām nācu pie jums.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka man apnika slēpties.

- Kāpēc tad tu slēpies?

- Lai mani neapcietinātu.

- Un kāpēc lai tevi apcietinātu?

- Jūs pats to zināt.

-Nē.

- Tāpēc, ka esmu Monikas draugs.

- Vai tu biji pārliecināts, ka esam to atklājuši?

- To bija viegli saprast.

- Un kāpēc lai mēs tevi apcietinātu, ja tu esi Monikas draugs?

-Jūs gribētu piespiest mani runāt.

-Pie joda!

- Jūs iedomājāties, ka es melošu un nonākšu pretrunā pats ar saviem vārdiem.

- Vai to tu esi izlasījis krimālromānos?

- Nē. Avīžu pārskatos. Es zinu, kā jūs to darāt.

- Tādā gadījumā es nesaprotu, ko tu te meklē?

- Es gribu paziņot, ka neesmu nogalinājis Turē kungu.

Megrē, kas bija aizsmēķējis pīpi, lēnām beidza dzert otro glāzi alus. Viņš bija apsēdies pie rakstāmgalda.

Viņš iededza lampu ar zaļo abažūru, un pirmās lietus lāses noplīkšķēja uz palodzes.

- Vai tu pats arī apjēdz, kas no tā izriet?

- Es jūs nesaprotu.

- Tu uzskatīji, ka mums ir nodoms tevi apcietināt. Tātad mums ir iemesls to darīt.

- Vai tad jūs nebijāt Angulēmas ielā?

- Kā tu to zini?

- Jūs noteikti galu galā uzzinājāt, ka viņam bijusi istaba pilsētā. Kaut vai gaišo kurpju dēļ vien.

Komisārs uzjautrināts pasmaidīja.

- Un tālāk?

- Sieviete droši vien pateica, ka esmu tur bijis.

- Un vai tas ir pietiekams iemesls apcietināšanai?

- Jūs iztaujājāt Moniku.

- Un tu iedomājies, ka viņa runāja?

- Es būtu ļoti pārsteigts, ja jūs viņu nepiespiestu runāt.

- Kāpēc tad tu iesāki ar to, ka paslēpies zem drauga gultas?

- Vai jūs zināt arī to?

- Atbildi.

- Es neapdomāju, ko daru. Mani pārņēma panika. Man bija bail, ka mani sitīs, lai es atzītos lietās, kurās neesmu vainojams.

- Vai to ari tu izlasīji avīzēs?

Vai gan Renē Lekēra advokāts zvērināto tiesas sēdē nerunāja par policistu brutalitāti un vai viņa vārdi netika nodrukāti visās avīzēs? Jā, starp citu, rīta pastā bija Lekēra vēstule. Uz nāvi notiesāts, dūšu zaudējis, viņš lūdza, lai komisārs viņu apciemo cietumā.

Megrē gandrīz parādīja vēstuli zēnam. Ja vajadzēs, viņš drīzumā to izdarīs.

- Kāpēc tu atstāji slēptuvi Gaja Lisaka ielā?

- Tāpēc, ka es nevarēju visu dienu nogulēt zem gultas. Tas bija briesmīgi. Man sāpēja visas malas. Man visu laiku šķita, ka pilnīgi sastingšu. Dzīvoklis ir mazs, durvis stāvēja vaļā, es dzirdēju, kā drauga tante staigā šurpu turpu; ja es pakustētos, viņa mani uzreiz pamanītu.

- Vai tas bija viss?

- Man gribējās ēst.

- Un ko tu darīji?

- Es klejoju pa ielām. Naktī es kādu stundu vai divas nogulēju tirgū uz dārzeņu maisa. Divreiz es atnācu līdz Senmišela tiltam. Es redzēju, kā Monika iznāk no šejienes. Es biju aizgājis līdz Angulēmas ielai un pa gabalu pamanīju cilvēku, kas, šķiet, tur stāvēja sardzē. Es sapratu, ka tas ir no policijas.

- Kāpēc lai tu nogalinātu Luija kungu?

- Vai tad jūs nezināt, ka es no viņa aizņēmos naudu?

- Aizņēmies?

- Es viņam lūdzu, ja jums tā labāk patīk.

- Lūdzi?

- Ko jūs nesaprotat?

- Ir dažādi veidi, kā lūgt naudu, starp tiem arī tādi, kas tam, kuram prasa, nedod nekādu iespēju atteikt. Franciski to sauc par izspiešanu.

Jaunais cilvēks klusēja un stīvi raudzījās gridā.

- Atbildi.

- Es tik un tā neko nebūtu teicis Turē kundzei.

- Vai tu nedraudēji, ka pateiksi?

- Tas namaz nebija jādara.

- Jo viņš tāpat domāja, ka tu pateiksi?

- Es nezinu. Es no jūsu jautājumiem samulstu. Nogurušā balsī viņš piemetināja:

- Man tā nāk miegs, ka varētu nomirt.

- Iedzer kafiju.

Puisis, nenolaizdams acis no Megrē, paklausīgi dzēra.

- Vai tu pie viņa biji vairākkārt?

- Tikai divas reizes.

- Vai Monika zināja?

- Ko viņa jums sacīja?

- Runa ir nevis par to, ko viņa sacīja, bet par to, kas īstenībā notika.

- Viņa zināja.

- Ko tu viņam sacīji?

- Kam?

- Luijam Turē, pie joda!

- Ka mums vajadzīga nauda.

- Kam - mums?

- Monikai un man.

- Kāpēc?

- Lai aizbrauktu uz Dienvidameriku.

- Vai tu pateici, ka gribat braukt prom?

-Jā.

- Ko viņš sacīja?

- Galu galā viņš piekrita, ka citas izejas nav.

Kaut kas nesaskanēja. Megrē noprata, ka zēns

domā - komisārs zina vairāk, nekā viņš patiesībā zināja.

- Vai tu neteici, ka gribi viņu precēt?

- Jā. Viņš labi zināja, ka tas ir neiespējami. Pirmām kārtām, es vēl neesmu pilngadīgs, man vajadzīga vecāku piekrišana. Otrām kārtām - pat ja es to dabūtu, Turē kundze nekādā ziņā negribētu znotu, kas vēl nav iekārtojis savu dzīvi. Turē kungs pirmais deva man padomu neiet pie viņa sievas.

- Vai tu viņam atzinies, ka abi ar Moniku esat gulējuši nezin cik viesnīcu istabās?

- Es neko sīkāk nepaskaidroju.

Viņš nosarka atkal.

- Es tikai pateicu, ka viņa ir stāvoklī.

Megrē ne aci nepamirkšķināja, neizrādīja nekādu pārsteigumu. Tomēr viņam tas bija trieciens. Acīmredzot viņš nebija pietiekami iedziļinājies psiholoģijā, jo tieši tas viņam ne mirkli nebija ienācis prātā.

- Cik mēneši?

- Mazliet vairāk nekā divi.

- Vai jūs bijāt pie ārsta?

- Es nebiju viņai līdzi.

- Bet vai viņa aizgāja?

-Jā.

- Vai tu gaidīji pie durvīm?

-Nē.

Viņš mazliet atspiedās pret atzveltni un automātiski piebāza jaunu pīpi.

- Ko tu būtu darījis Dienvidamerikā?

- Vienalga ko. Man nav bail. Es varētu strādāt par kovboju.

Šos vārdus viņš izrunāja visā nopietnībā, un komi-

sārs atcerējās metru deviņdesmit garos puišus, ko bija redzējis Teksasas un Arizonas rančo.

- Par kovboju! - viņš atkārtoja.

- Vai ari es strādātu zelta raktuvēs.

- Kā gan citādi.

- Gan jau es izķepurotos.

- Un tu apprecētu Moniku?

- Jā. Man liekas, tur to ir vieglāk izdarīt nekā te.

- Vai tu mīli Moniku?

- Vai tad viņa nav mana sieva? Tāpēc vien, ka neesam bijuši pie mēra...

- Ko teica Luija kungs, kad noklausījās šo stāstu?

- Viņš neticēja, ka meita tā rīkojusies. Viņš raudāja.

- Tev redzot?

- Jā. Es apzvērēju, ka mani nodomi...

- Ir tīri, protams. Un tad?

- Viņš apsolīja mums palīdzēt. Viņam nebija pietiekami daudz naudas. Viņš man mazliet iedeva.

- Kur tā nauda ir?

- Tā ir pie Monikas. Viņa to glabā savā rakstāmgaldā.

- Un pārējo nepieciešamo summu?

- Viņš apsolīja man to iedot otrdien. Viņš gaidīja lielu naudu.

- No kā?

- Es nezinu.

- Vai viņš teica, ko dara?

- Viņš to nevarēja pateikt.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņš nestrādāja. Man neizdevās atklāt, kā viņš sagādā naudu. Viņi bija divi.

- Vai tu otro redzēji?

- Vienreiz - bulvāri.

- Liela auguma, kalsns, ar klauna seju?

-Jā.

- Viņš bija manā kabinetā mazliet pirms tam, kad ienāci tu. Tas bija viņš, kas dzēra konjaku.

- Nu, tad jūs zināt patiesību.

- Bet es gribētu zināt, ko zini tu.

- Neko. Man likās, ka viņi kādu šantažē.

- Un tu nodomāji, ka nekas neliedz arī tev to darīt?

- Mums bija vajadzīga nauda bērna dēļ.

Megrē paņēma klausuli.

- Likā? Vai vari uz brītiņu ienākt?

Kad inspektors bija kabinetā, Megrē sacīja:

- Tas te ir Albērs Zoriss. Monika Turē un viņš gaida bērnu.

Viņš runāja pilnīgā nopietnībā, un Likā nesaprata, ko domāt, tāpēc pamāja ar galvu.

- Meitene droši vien ir savā kantorī, jo no rīta viņa tur tikpat kā nebija. Aizej viņai pakaļ. Tu viņu aizvedīsi pie ārsta, ko viņa pati izvēlēsies. Ja viņa nevēlēsies nevienu, tu aizvedīsi pie prefektūras doktora. Man gribētos zināt, cik mēnešus ilgst grūtniecība.

- Un ja nu viņa atsakās no izmeklēšanas?

- Saki, ka tādā gadījumā es būšu spiests apcietināt

gan viņu, gan viņas draugu, kas atrodas manā kabinetā. Paņem mašīnu. Piezvani, kāda ir atbilde.

Kad viņi no jauna bija vieni, Žoriss jautāja:

- Kāpēc jūs to darāt?

- Tāpēc, ka mans pienākums ir visu pārbaudīt.

- Vai jūs man neticat?

- Tev es ticu.

- Vai jūs neticat viņai?

Telefons iezvanījās īstajā brīdī, lai Megrē nevajadzētu atbildēt. Tam nebija nekāda sakara ar lietu. Viņam lūdza ziņas par kādu trako, kas pirms dažām dienām bija ieradies pie komisāra un tagad bija apcietināts uz ielas, kur ap viņu pulcējās cilvēki. Komisārs nevis atbildēja pāris vārdiem, kā būtu varējis darīt, bet ievilka sarunu, cik vien ilgi varēja.

Klausuli nolicis, viņš, it kā būtu aizmirsis, kurā vietā saruna aprāvusies, jautāja:

- Ko tu tagad domā darīt?

- Vai nu jūs esat pārliecinājies, ka es neesmu viņu nogalinājis?

- Es tā esmu domājis vienmēr. Redzi, iedurt kādam dunci mugurā jau nav nemaz tik viegli, kā cilvēki reizēm iedomājas. Un vēl grūtāk ir nonāvēt tā, lai upuris nepaspētu pat iekliegties.

- Vai es to nespētu?

- Nekādā gadījumā.

Zēns izskatījās aizskarts. Tiesa, viņš taču bija sapņojis kļūt par kovboju vai zeltraci Dienvidamerikā.

- Vai tu iesi pie Turē kundzes?

- Manuprāt, tas būtu jādara.

Megrē gandrīz skaļi iesmējās, iztēlodamies, kā zēns bikli ieiet Živisī mājā, lai atklātu sirdi Monikas mātei.

- Vai tu domā, ka tagad viņa tevi pieņems par znotu?

- Es nezinu.

- Atzīsties, ka esi mazliet blēdījies.

- Es nesaprotu, ko gribat teikt.

- Ka tu prasīji Luija kungam naudu ne tikai tāpēc, ka gribēji braukt uz Ameriku. Pēcpusdienās Monika nestrādā kantorī, viņa iekasē naudu klientu dzīvokļos, un tev gribējās būt kopā ar viņu.

Vienmēr iespējams izbrīvēt stundu vai divas darba laikā, un jās ieslēdzāties kādā mēbelētā istabā.

- Tā ir gadījies.

- Tāpēc tu varēji grāmatnīcā strādāt vairs tikai no rītiem. Un par mēbelētām istabām ir jāmaksā.

- Mazu daļiņu mēs izdevām...

- Vai zini, kur Luija kungs glabāja naudu?

Viņš uzmanīgi vēroja jauno cilvēku, kurš nesvārstījās.

- Uz spoguļskapja.

- Vai no turienes viņš paņēma naudaszīmes, kuras tev iedeva?

- Jā. Es jau agrāk to zināju no Monikas.

- Jādomā, pirmdien tu nebiji Angulēmas ielā?

- To viegli pārbaudīt. īpašniece apliecinās. Man vajadzēja iet otrdien piecos.

- Kad jūs būtu braukuši prom?

- Viens kuģis atiet pēc trim nedēļām. Tā mums palika laiks iegūt vīzas. Es pieprasīju pasi.

- Manuprāt, nepilngadīgajiem vajadzīga vecāku atļauja.

- Es atdarināju tēva parakstu.

Brīdi valdīja klusums. Zoriss pirmoreiz jautāja:

- Vai drīkstu smēķēt?

Megrē apstiprinoši palocīja galvu. Visdīvainākais bija tas, ka tagad, pēc kafijas, viņam iegribējās izdzert glāzīti konjaka, bet viņš neiedrošinājās atkal ņemt pudeli, ko bija ieslēdzis skapī.

- Jūs mani nosaucāt par nelieti.

- Un ko tu pats par to domā?

- Ka citādi rīkoties es nevarēju.

- Vai tev patiktu, ja tavs dēls darītu tā, kā darīji tu?

- Es savu dēlu audzināšu citādi. Viņam nevajadzēs...

Sarunu atkal pārtrauca telefons.

- Vai tas esat jūs, priekšniek?

Megrē sarauca uzacis, izdzirdis Nevo balsi - viņš inspektoram neko nebija licis darīt.

- Man gadījās labs ķēriens!

- Ko tu tur stāsti?

Viņš paskatījās uz Zorisu un pārtrauca inspektoru.

- Vienu mirklīti. Es pieiešu pie cita aparāta.

Viņš devās uz blakus istabu un katram gadījumam lika vienam inspektoram ieiet savā kabinetā, lai uzmanītu jauno cilvēku.

- Labi, tagad es klausos. Kur tu esi?

- Valmī krastmalā, kādā bistro.

- Ko tu tur dari?

- Vai dusmojaties?

- Nu, runā vien.

- Man likās, ka rīkojos pareizi. Džefs jau desmit gadus dzīvo kopā ar savu Fransuāzu. Pēc tā, kas man teikts, viņš šai sievietei pieķēries vairāk, nekā izrāda. Man iegribējās pie viņas aiziet.

- Kāpēc?

- Man likās jocīgi, ka Akrobāts nedod viņai naudu. Palaimējās sievieti satikt mājās. Tur ir tikai divas istabas un kaut kas līdzīgs nišai, kur ierīkota virtuve. Guļamistabā - gulta ar vara bumbām. Sienas nobalsi-nātas kā laukos, bet visur valda liela tīrība.

Megrē sadrūmis gaidīja turpinājumu. Viņam nepatika, ja inspektori pārlieku centās, sevišķi tie, kuri nepiederēja pie viņa brigādes.

-Tu viņai pateici, ka Džefs apcietināts?

- Vai es rīkojos nepareizi?

-Turpini.

- Pirmām kārtām, pēc sievietes izturēšanās es sapratu, ka viņa neko nav zinājusi par Džefa gaitām. Viņa uzreiz iedomājās, ka tas pieķerts, zogot metro vai autobusā kabatas portfeli. Jādomā, ka tādas lietas ar viņu gadījās.

Tas bija viens no Šrameka talantiem jau tad, kad viņš strādāja gadatirgos, vienreiz viņš tika notiesāts par kabatas zādzību.

- Par spīti viņas iebildumiem, es sāku pārmeklēt dzīvokli. Beigās man ienāca prātā noskrūvēt vara bumbas no gultas galiem. Tie ir no dzelzs caurulēm. Divās es atradu saritinātas naudas zīmes. To bija pamatīgs žūksnis! Fransuāza neticēja savām acīm.

“Iedomājieties tikai, viņam bija tāda kaudze naudas, un viņš ļāva man kopt dzīvokļus! Kapā taču līdzi nepaņems! Lai tik pārnāk mājās, tad viņš velnu redzēs...”

Nekādi nevarēju viņu nomierināt. Viņa nosauca Džefu visos vārdos, kādus vien var iedomāties, un mazliet nomierinājās vienīgi tad, kad es apgalvoju -viņš šo naudu droši vien noglabājis gadījumam, ja ar viņu kaut kas notiktu.

“Es nesaprotu, kā tas nākas, ka viņš to naudu nav nospēlējis!” viņa rūca.

Vai tagad saprotat, priekšniek? Pagājušajā sestdienā viņi droši vien sadalījuši pamatīgu laupījumu. Te man ir vairāk nekā divsimttūkstoš franku. Džefs nevarēja nospēlēt tik lielu naudu, it sevišķi pie Fernan-da. Viņš zaudējis tikai daļu. Ja viņi dalīja uz pusēm, arī Luija kungam bija pamatīga summa.

- Es tev pateicos.

- Ko lai es ar to naudu daru?

- Vai tu to paņēmi līdzi?

- Katram gadījumam. Es taču to nevarēju atstāt turpat.

- Aizej pie komisāra un palūdz, lai visu sāk no jauna saskaņā ar noteikumiem.

- Vai tiešām...

- Pie joda! Man negribētos klausīties, kā advokāti apgalvo, ka mēs paši esam nolikuši naudaszīmes tur, kur tu tās paņēmi.

- Vai esmu izdarījis muļķību?

- Gandrīz.

- Es atvainojos. Es gribēju...

Megrē nolika klausuli. Kabinetā bija Toranss.

- Vai tev darbs ir?

- Nekā steidzama.

- Sameklē komisāru Antuānu. Palūdz, lai viņa ļaudis sastāda sarakstu par zādzībām, kas Lielo bulvāru rajonā izdarītas apmēram pēdējo divu gadu laikā, it sevišķi par tām zādzībām, kuras izdarītas pusdienlaikā, kad veikals bijis slēgts.

Tādas lietas neattiecās uz viņa dienestu, ar tādām nodarbojās Antuāns, kura kabineti atradās gaiteņa galā.

Megrē atgriezās pie Albēra Žorisa, kas bija aizsmēķējis vēl vienu cigareti, un atlaida inspektoru, kuram bija uzdevis jaunekli uzraudzīt.

- Es taču nebūtu bēdzis prom.

- Iespējams. Varbūt vienīgi tu gribētu ieskatīties dosjē, kas nolikti uz mana rakstāmgalda? Atzīsties! Vai to tu būtu darījis?

- Iespējams.

- Tā ir visa atšķirība.

- Kāda atšķirība?

- Nekāda. Es pats saprotu.

- Ko jūs ar mani darīsiet?

- Šobrīd mēs gaidīsim.

Megrē paskatījās pulkstenī un izrēķināja, ka Likā un Monika droši vien ir pie ārsta un lasa avīzes uzgaidāmajā telpā.

- Jūs mani nicināt, vai ne?

Komisārs paraustīja plecus.

- Man nekad nav bijis veiksmes.

- Kādas veiksmes?

- Izķepuroties.

- No kā izķepuroties?

Jauneklis bija gandrīz agresīvs.

- Es redzu gan, ka jūs nesaprotat. Ja jūs būtu visu bērnību dzirdējis runas par naudu, ja jums būtu māte, kas sāk drebēt ik reizi, kad tuvojas mēneša beigas...

- Man mātes nemaz nebija.

Zēns apklusa, un klusums valdīja gandrīz desmit minūtes. Megrē labu brīdi stāvēja pie loga, pagriezis kabinetam muguru, un noskatījās lietū, kas sitās rūtīs. Tad pastaigāja pa telpu, beidzot - mazliet par strauju

- atvēra kāda skapja durvis. Nupat izskalojis glāzi, viņš tagad izdarīja to no jauna un ielēja nedaudz konjaka.

- Jādomā, tu negribi?

- Paldies.

Albērs Zoriss pūlējās palikt nomodā. Viņam bija sarkanas acis un uztūkuši plaksti. Laiku pa laikam viņš sēdēdams sagrīļojās.

- Varbūt tu ar laiku tomēr kļūsi par cilvēku.

Komisārs dzirdēja gaitenī vīrieša un sievietes soļus un zināja, ka tas ir Likā kopā ar Moniku. Vajadzēja izšķirties. Par to viņš domāja jau veselu stundas ceturksni. Viņš varēja ļaut jaunajai sievietei ienākt te, bet tikpat labi varēja viņu pieņemt blakus kabinetā.

Plecus paraustījis, viņš piegāja pie durvīm un atvēra tās. Abiem atnācējiem uz pleciem bija lietus lāses. Monika bija zaudējusi pašapziņu; ieraudzījusi Albēru, viņa sastinga, ar abām rokām turēdama somu, un uzmeta komisāram niknu skatienu.

- Vai tu viņu aizvedi pie daktera?

- Sākumā viņa negribēja iet. Es...

- Rezultāts?

Žoriss bija piecēlies un skatījās uz Moniku tā, it kā būtu gatavs mesties viņai pie kājām un lūgt piedošanu.

- Nekāds.

- Vai viņa nav stāvoklī?

- Nekad nav bijusi.

Žoriss neticēja savām ausīm, nezināja, kur likties. Viņam uznāca neskaidra vēlēšanās visā vainot Meg-rē, ko viņš uzskatīja par nežēlīgāko cilvēku pasaulē.

Tas aizvēra durvis un norādīja jaunajai sievietei uz krēslu.

- Vai jums kaut kas sakāms?

- Es tiešām domāju...

-Nē.

- Kā jūs to varat zināt? Jūs neesat sieviete.

Un jauneklim viņa sacīja:

- Es tev zvēru, Albēr, man tiešām likās, ka mums būs bērns.

Megrē balss skanēja mierīgi un neitrāli:

- Cik ilgi jums tā likās?

- Vairākas dienas.

- Un pēc tam?

- Pēc tam man negribējās viņu sāpināt.

- Viņu sāpināt?

Megrē uzmeta skatienu Likā. Tas sekoja komisāram blakus kabinetā. Abi vīrieši aizvēra durvis, atstājot mīlētājus divatā.

- Līdzko es viņai ierunājos par ārstu, sapratu, ka tur kaut kas nav kārtībā. Viņa iebilda. Tikai tad, kad draudēju apcietināt viņu un Albēru...

Megrē neklausījās. To visu viņš jau zināja. To-ranss atgriezās savā vietā.

- Vai izdarīji, ko liku?

- Viņi strādā pie saraksta. Tas būs garš. Jau divus gadus komisāra Antuāna brigāde netiek nekādā galā. Liekas...

Megrē piegāja pie sava kabineta durvīm un klausījās.

- Ko viņi dara? - Likā jautāja.

- Neko.

- Vai viņi nesarunājas?

- Viņi klusē.

Viņš aizgāja pie priekšnieka un pastāstīja par izmeklēšanas gaitu. Abi parunājās par šo un par to. Tā pagāja gandrīz vai stunda, kuras laikā Megrē iegriezās dažādos kabinetos un sarunājās ar kolēģiem.

Kad viņš iegāja savā kabinetā, likās, ka Albērs un Monika nav pat pakustējušies. Abi sēdēja katrs uz sava krēsla trīs metru attālumā viens no otra. Meičai bija noslēgta seja, sakosti zobi, un viņa atgādināja savu māti un tantes.

Ja viņas skatiens apstājās pie jaunā cilvēka, bija grūti pasacīt, cik daudz tajā ir nicinājuma un cik -naida.

Bet Žoriss bija galīgi sašļucis, acis viņam bija sarkanas vai nu no miega bada, vai asarām.

- Jūs esat brīvi, - Megrē sacīja, ejot pie rakstāmgalda.

Jautājumus uzdeva Monika.

- Vai par to būs rakstīts avīzēs?

- Nav nekāda iemesla par to rakstīt.

- Vai māte zinās?

- Tas nav nepieciešami.

-Un saimnieki?

Kad Megrē noliedzoši papurināja galvu, viņa strauji pielēca kājās un devās uz durvju pusi, neliekoties ne zinis par Zorisu.

Uzlikusi roku uz tverekļa, viņa pagriezās pret komisāru un sacīja:

- Atzīstieties, ka jūs to izdarījāt tīšām!

Viņš piekrītoši palocīja galvu. Tad nopūtās:

- Tu arī esi brīvs.

Jauneklis nekustējās, tāpēc komisārs jautāja:

- Vai tu nesteidzies viņai pakaļ?

Viņa jau bija kāpnēs.

- Vai jums liekas, ka man vajadzētu to darīt?

- Ko viņa tev teica?

- Viņa mani nosauca par muļķi.

- Un tas ir viss?

- Viņa piemetināja, ka turpmāk aizliedz bilst viņai kaut vārdu.

- Nu, un tad?

- Nekas. Es nezinu.

- Tu vari iet.

- Ko lai saku vecākiem?

- Ko vien vēlies. Viņi būs ļoti priecīgi, ka esi atgriezies.

- Vai jums tā liekas?

Zēnu vajadzēja gandrīz vai ar varu dzīt ārā.

- Ej taču, muļķi tāds!

- Vai es vairs neesmu nelietis?

- Muļķis! Šajā ziņā viņai taisnība.

Albērs novērsās un šņaukādamies nomurmināja:

- Paldies!

Pēc tam, palicis kabinetā viens, Megrē beidzot varēja ieliet sev glāzi konjaka.

9. nodaļa Tiesneša Komeljo nepacietība

- Vai tas esat jūs, Megrē?

- Jā, tiesneša kungs.

Tas bija dienišķais telefona zvans, un, ja kabinetā pagadījās kāds darbinieks, Megrē parasti tam pamirkšķināja. Ierēdnim viņš vienmēr atbildēja sevišķi mīlīgā balsī.

- Kā iet ar Turē lietu?

- Pamazām! Pamazām!

- Vai jums neliekas, ka tā pārāk velkas garumā?

- Ziniet, noziegumi laupīšanas nolūkos prasa daudz laika.

- Vai esat pārliecināts, ka tas ir tieši tāds noziegums?

- Jūs jau pašā sākumā teicāt, ka tas pilnīgi nepārprotami tāds ir.

- Vai jūs ticat tam, ko stāsta Šrameks?

- Esmu pārliecināts, ka viņš teica patiesību.

- Kas tādā gadījumā ir nogalinājis Turē?

- Kāds, kas iekārojis viņa naudu.

- Tomēr mēģiniet lietas mazliet pasteidzināt.

- To es jums apsolu, tiesneša kungs.

Megrē nekur nesteidzās, viņš nodarbojās ar divām citām lietām, kuras paņēma lielāko daļu laika. Trīs vīri, starp kuriem bija Žanvjē un jaunais Lapuāns, cits citu nomainīdami, dienu un nakti uzraudzīja An-gulēmas ielas namu, un telefons joprojām bija pievienots noklausīšanās iekārtai.

Viņš vairs nenodarbojās nedz ar Turē kundzi, nedz viņas meitu un jauno Zorisu, kas tagad atkal strādāja Senmišela bulvāra grāmatnīcā visu dienu. Likās, komisārs viņus nekad nav pazinis.

Kas attiecas uz laupīšanu, viņš dosjē atdeva savam kolēģim Antuānam, kurš gandrīz katru dienu pratināja Džefu Klaunu, sauktu par Akrobātu. Megrē reizēm satika viņu gaitenī.

- Kā klājas?

- Tā nekas, komisāra kungs.

Bija auksti, bet vairs nelija. Angulēmas ielas nama saimniece nebija atradusi jaunus īrniekus, un divas istabas joprojām stāvēja tukšas.

Bet trīs meičas, kas tur joprojām mita, zinādamas, ka māja tiek uzraudzīta, neiedrošinājās piekopt parasto nodarbošanos. īpašniece tikpat kā neatstāja namu, izgāja vienīgi vai nu paēst kādā tuvējā restorānā vai nopirkt ko ēdamu, un laiku pa laikam kāda no viņām aizgāja uz kino.

- Ko viņas visu dienu dara? - Megrē reiz jautāja Žanvjē.

- Viņas guļ, spēlē kārtis vai liek pasjansu. Viena no viņām, tā, kuru sauc par Arletu, rāda man mēli ik reizi, kad ierauga caur aizkariem. Vakar viņa mainīja taktiku - pagrieza muguru, pacēla peņuāru un parādīja dibenu.

Marseļas mobilā brigāde nodarbojās ar nazi. To meklēja ne tikai pilsētā, bet arī apkārtējās apdzīvotajās vietās. Tāpat arī interesējās par cilvēkiem, kas piederēja pie zināmām aprindām un pēdējā laikā bija braukuši uz Parīzi.

- Vai neesat neko atraduši?

- Gan jau reiz atradīsim.

Viņš neko neteica par Luija nodarbošanos kādreizējai mašīnrakstītājai.

- Vai zināt, kāpēc viņš nogalināts?

- Naudas dēļ.

- Vai viņš tik daudz nopelnīja?

- Viņš pelnīja labi.

- Nabaga cilvēks! Nogalināts, kad beidzot bija kaut ko sasniedzis.

Viņš negāja ciemos pie Sembrona, bet satika to pie puķu tirgus, un viņi sasveicinājās.

Beidzot kādu rītu komisāram teica, ka zvana no Marseļas. Viņam bija gara telefonsaruna, pēc kuras viņš uzkāpa bēniņstāvā, kur pavadīja gandrīz stundu, pētīdams kartītes. Pēc tam nogāja lejā arhīvos un palika tur tikpat ilgi.

Pulkstenis bija gandrīz vienpadsmit, kad viņš kāpa mašīnā.

- Uz Angulēmas ielu.

Tajā brīdī pie mājas dežurēja jaunais Lapuāns.

- Vai visas ir mājās?

- Viena izgāja. Tā patlaban tepat tuvumā iepērkas.

- Kura?

- Olga. Tumšmate.

Viņš piezvanīja. Aizkars sakustējās. Marieta Žibona, saimniece, nāca atvērt, šļūkādama čības pa grīdu.

- Redz, kā! Šoreiz pats lielais priekšnieks! Vai jūsu ļaudīm vēl nav apnicis pastaigāties pa ielu?

- Vai Arleta ir mājās?

- Vai gribat, lai viņu pasaucu?

- Paldies. Labāk uzkāpšu augšā pats.

Viņa nobažījusies palika gaitenī, kamēr komisārs uzgāja pa kāpnēm un pieklauvēja pie otrā stāva durvīm.

- Nāciet iekšā!

Viņa kā parasti bija ģērbusies rītakleitā un gulēja nesaklātā gultā,.lasīdama lubu romānu.

- Tas esat jūs?

- Tas esmu es, - viņš atbildēja, nolikdams cepuri uz kumodes un apsēzdamies uz krēsla.

Viņa izskatījās pārsteigta un uzjautrināta.

- Vai tad tā lieta vēl nav beigusies?

- Tā būs beigusies tad, kad atradīs slepkavu.

- Vai tad neesat viņu vēl atraduši? Man likās, ka jūs esat tik viltīgs! Es ceru, ka nejūtaties neērti tāpēc, ka pieņemu jūs, ģērbusies rītakleitā?

- Nepavisam nē.

- Tiesa, jūs jau nu laikam pie tā esat pieradis.

Nepieceļoties no gultas, viņa sakustējās, un peņu-

ārs pavērās. Tā kā Megrē izlikās neko nemanām, viņa jautāja:

- Vai tas uz jums neatstāj nekādu iespaidu?

- Kas?

- Redzēt kaut ko tādu?

Viņš joprojām nereaģēja, un meiča kļuva nepacietīga. Ar cinisku kustību viņa piedāvāja:

- Vai vēlaties?

- Paldies.

- Paldies, jā?

- Paldies, nē.

- Nu, vecīt... tad jūs...

- Vai jums patīk būt rupjai?

- Varbūt jūs pie visa vēl uz mani kliegsiet?

Tomēr viņa sakārtoja rītakleitu un apsēdās uz gultas malas.

- Ko īsti jūs no manis gribat ?

- Vai vecāki joprojām domā, ka strādājat Matiņo-na avēnijā?

- Ko jūs tur muldat?

- Jūs strādājāt pie Helēnas un Helēnas, pie Matiņona avēnijas modistes.

- Un kas par to?

- Es prātoju, vai tēvs zina, ka esat mainījusi nodarbošanos.

- Kāda jums gar to daļa?

- Jūsu tēvs ir krietns cilvēks.

- Jā, veca piepe...

- Ja viņš uzzinās, ar ko nodarbojaties...

- Vai domājat viņam par to ziņot?

- Iespējams.

Šoreiz viņa nespēja noslēpt uztraukumu.

- Vai jūs bijāt Klemonferānā? Vai satikāt vecākus?

- Pagaidām vēl nē...

Viņa piecēlās, piesteidzās pie durvīm, spēji tās atrāva un ieraudzīja Marietu Zibonu.

-Tev gan nav kauna!

- Vai varu iet iekšā?

- Nē. Liec mani mierā. Un, ja domā vēl mani izspiegot...

Megrē uz krēsla nebija pat pakustējies.

- Nu? - viņš jautāja.

- Ko jums vajag?

-Jūs pati labi zināt.

- Nē. Man patīk, ja runā atklātu valodu.

- Jūs te pavadāt dienas lielāko daļu un zināt, kas te notiek.

-Turpiniet.

- Ir cilvēks, kas te nāca regulāri, bet ne reizi nav parādījies kopš Luija kunga nāves.

Izskatījās, ka viņa redzokļi saraujas mazāki.

Viņa vēlreiz piegāja pie durvīm, bet aiz tām neviena nebija.

- Katrā ziņā tas cilvēks nenāca pie manis.

- Pie kā tad?

- Tas jums jāzina. Manuprāt, būs labāk, ja es apģērbšos.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka pēc šīs sarunas man te labāk nerē-goties.

Viņa nometa peņuāru - šoreiz bez kāda īpaša nodoma, paķēra biksītes un krūšturi, atvēra skapi.

- Man jau vajadzēja nojaust, ka tā tas beigsies.

Viņa runāja pati ar sevi.

- Sakiet, vai jums tas tiešām tā vajadzīgs?

- Mans arods liek apcietināt noziedzniekus.

- Vai esat viņu apcietinājis?

Viņa bija uzvilkusi melnu kleitu un tagad zieda pomādi uz lūpām.

- Vēl nē.

- Vai zināt, kur viņš ir?

- Jūs man to pateiksiet.

- Laikam gan esat par to varen pārliecināts.

Viņš izņēma no kabatas portfeļa fotogrāfiju, kurā bija redzams gadus trīsdesmit vecs vīrietis ar rētu pie kreisajiem deniņiem. Meiča uzmeta tam aci un neko nesacīja.

- Vai tas ir viņš?

- Jūs pats laikam tā domājat?

- Vai es maldos?

- Kur lai es palieku, kamēr jūs viņu apcietināsiet?

- Tādā vietā, kur viens no maniem inspektoriem pārjums gādās.

- Kurš?

- Kuru jūs labāk gribētu?

- Tumšo ar biezajiem matiem.

- Tas ir inspektors Lapuāns.

Atgriežoties pie fotogrāfijas, Megrē jautāja:

- Ko jūs zināt par Marko?

- Ka viņš ir saimnieces mīļākais. Vai jums liekas, ka par to noteikti jārunā te?

- Kur viņš ir?

Neatbildēdama viņa jukjukām sabāza kleitas un citas mantas lielā koferi, it kā steigtos atstāt māju.

- Šo sarunu mēs turpināsim ārpusē.

Un, kad Megrē noliecās, lai paņemtu koferi, viņa sacīja:

- Re, jūs tomēr esat galants!

Mazās viesistabas durvis pirmajā stāvā bija atvērtas. Tajās stāvēja Marieta Žibona - nekustīga, pārvērstu seju un izbailēm acīs.

- Uz kurieni tu ej?

- Uz turieni, kur komisārs mani vedīs.

- Vai jūs viņu apcietināt?

Viņa neiedrošnājās teikt vēl kaut ko. Viņa noskatījās, kā abi aiziet, tad piegāja pie loga un pacēla aizkaru. Megrē novietoja koferi mašīnā un teica La-puānam:

- Es atsūtīšu kādu, kas tevi nomainīs. Līdzko viņš būs te, tu atnāksi pie mums uz Republikas kafejnīcu, vai ne?

- Labi, priekšniek.

Viņš deva rīkojumu šoferim, neiekāpdams mašīnā.

- Nāciet.

- Vai uz Republikas kafejnīcu?

- Pagaidām jā.

Tā bija pāris soļu attālumā. Viņi apsēdās pie galdiņa patālāk no durvīm.

- Man jāpiezvana. Būs labāk, ja jūs nemēģināsiet man sagādāt liekas rūpes.

- Skaidrs.

Viņš piezvanīja uz kriminālpoliciju un deva rīkojumus Toransam. Atgriezies pie galda, viņš pasūtīja divus aperitīvus.

- Kur ir Marko?

- Es nezinu. Kad jūs atnācāt pirmoreiz, saimniece man lika piezvanīt un pateikt viņam, lai nezvana un nenāk līdz jaunam rīkojumam.

- Kurā brīdī jūs to izdarījāt?

- Pusstundu pēc jūsu aiziešanas no Voltēra bulvāra restorāna.

- Vai jūs runājāt ar viņu personiski?

- Nē. Es zvanīju Duē ielas bāra viesmīlim.

- Kā viņu sauc?

- Fēlikss.

- Bāru?

- Dūža pokers.

- Vai viņai kopš tā laika nav nekādu jaunumu?

- Nē. Viņa mokās. Viņa saprot, ka ir par divdesmit gadiem vecāka, un visu laiku iztēlojas, ka viņš ir kopā ar meičām.

- Vai nauda ir pie viņa?

- Es nezinu. Viņš tajā dienā bija atnācis.

- Kādā dienā.

- Pirmdienā, kad nogalināja Luija kungu.

- Cikos viņš ieradās Angulēmas ielā?

- Ap pieciem. Viņi ieslēdzās saimnieces istabā.

- Vai viņa iegāja Luija kunga istabā?

- Iespējams. Es nepievērsu uzmanību. Viņš aizgāja apmēram pēc stundas. Es dzirdēju, kā noklaudz durvis.

- Vai viņa nav mēģinājusi ar to sazināties ar jūsu vai citas meičas starpniecību?

- Viņa domāja, ka mūs izseko.

- Vai viņai bija aizdomas, ka telefonu noklausās?

- Viņa to saprata pēc trika ar pīpi. Viņa ir ļoti viltīga. Viņa man nav nekāda draudzene, bet viņa ir nelaimīga sieviete. Galīgi traka pēc Marko. Gluži kā slima.

Lapuāns abus atrada mierīgi sēžam pie galda.

- Ko tu dzersi?

Lapuāns tik tikko iedrošinājās paskatīties uz meiču, kas viņu smaidīdama pētīja.

- To pašu.

- Tu viņu aizvedīsi uz kādu mierīgu viesnīcu, kur ir divas istabas ar durvīm starpā. Tu viņu neatstāsi, līdz es došu zīmi. Līdzko iekārtosies, piezvani man un pasaki, kur esi. Nav vērts iet tālu. Tu droši vien atradīsi istabas tepat, tajā viesnīcā ielas pretējā pusē. Vēlams, lai viņa ne ar vienu nesatiktos un ēstu numurā.

Kad viņa kopā ar Lapuānu izgāja no kafejnīcas, likās, ka sieviete ir tā, kas ved puisi.

Tas turpinājās vēl divas dienas. Kāds - nekad netika uzzināts, kurš tieši, - laikam bija brīdinājis Fēliksu, Duē ielas bārmeni, kas slēpās pie drauga, kur viņu atrada tikai nākamās dienas vakarā.

Pagāja krietna daļa nakts, pirms viņš atzinās, ka pazīst Marko, un iedeva tā adresi.

Marko bija pametis Parīzi un iekārtojies makšķernieku viesnīciņā Sēnas krastā, kur tajā gadalaikā bija vienīgais viesis.

Pirms viņu saņēma ciet, viņš paguva divreiz izšaut, nevienam netrāpot. Luija kungam nozagto naudu viņš nēsāja jostā, ko droši vien viņam bija darinājusi Marieta Zibona.

- Vai tas esat jūs, Megrē?

- Jā, tiesneša kungs.

- Kā iet ar Turē lietu.

- Pabeigta. Tūlīt sūtīšu pie jums slepkavu un viņa līdzzinātāju.

- Kas tas ir? Vai tas ir noziegums mantkārīgos nolūkos?

- Cik vien mantkārīgos iespējams. Apšaubāma nama īpašniece un viņas mīļākais - niknais no Marseļas. Luija kungs bija tik vientiesīgs, ka glabāja naudu uz skapjaugšas un...

- Ko jūs sakāt?

- Vajadzēja panākt, lai viņš nepamana, ka naudas vairs nav. Ar to nodarbojās Marko. Atrasts tirgotājs, kas pārdevis nazi. Šovakar saņemsiet ziņojumu...

Tas sagādāja vislielākās pūles. Megrē ar to noņēmās visu pēcpusdienu, iekodis mēli starp zobiem kā skolas puika.

Viņš jau bija paēdis vakariņas, kad piepeši atcerējās Arletu un Lapuānu.

- Kaut kas traks! Kā es to varēju aizmirst! - viņš izsaucās.

- Vai tas ir nopietni?

- Droši vien nekā sevišķi nopietna tur nav. Ja jau ir tik vēls, var pagaidīt arī līdz rītam. Vai gulēsim?

Saturs

Mans draugs Megrē 5

Megrē un cilvēks uz sola 183

Žoržs Simcnons MANS DRAUGS MEGRĒ MEGRĒ UN CILVĒKS UZ SOLA Romāni

Apgāda direktors Vladis Spare

Galvenā redaktore Lienīte Medne Redaktors Jānis Vēveris Jaunākais redaktors Roberts Zieds Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuzc Datormākslinieks Jānis Jaunarājs Tehniskais redaktors Artūrs Kažc

Tehniski ekonomiskā grupa: Andris Purmalis, Aleksandra Siņicina

Apgāds “Artava”, LV-1011, Rīgā. K. Barona ielā 12 Tel. - 281528, tel./fax - 286452 Licence Nr. 2-0356 Iespiests a/s “Preses nams” tipogrāfijā, Rīgā, Balasta dambī 3

Content

Simenons Žoržs Mans draugs Megrē. Megrē un cilvēks uz sola

Mans draugs Megrē

1. nodaļa Ļoti patīkamais Pīka kungs

2. nodaļa “Šķirsta” klienti

3. nodala * Benuā zārks

4. nodaļa Žinetas saderināšanās

5. nodaļa Nakts “Šķirstā’

6. nodaļa Majora zirgs

7. nodaļa Pasta jaunkundzes pēcpusdiena

8. nodaļa Pika kungs un vecmāmuļa

9. nodaļa Megrē un nelietīgie puikas

Megrē un cilvēks uz sola

1. nodaļa Dzeltenbrūnās kurpes

2. nodaļa Jaunkundze ar lielo degunu

3.nodaļa Cieti vārīta ola

4. nodaļa Apbedīšana lietū

5. nodaļa Policijas seržanta atraitne

6. nodaļa Ubagotāji

7. nodaļa Lietusmēteļu pārdevējs

8. nodala.Monikas noslēpums

9. nodaļa Tiesneša Komeljo nepacietība

Saturs