Simenons Žoržs

Megrē ceļo. Nabagus nenogalina

Žoržs Simenons

Megrē ceļo. Nabagus nenogalina

Romāni

Megrē ceļo

.

1. nodaļa

Par to, kas notiek “Džordža V viesnīcā”, kad Parīzē līst, Megrē guļ un noteikts skaits cilvēku rīkojas, cik labi prot

- Visnejaukākās lietas ir tās, kas sākumā liekas ļoti parastas un kam nepievērš uzmanību. Tās ir apmēram tādas pašas kā slimības, kas sākas nemanāmi, ar nenoteiktu sirgšanu.. Kad beidzot tās ņem par pilnu, bieži vien jau ir par vēlu.

Savulaik Megrē tā teica inspektoram Žanvjē, kad viņi kādu vakaru gāja pāri Jaunajam tiltam, atgriežoties Orfēvras krastmalā.

Bet tajā naktī Megrē par notikumiem, kuri norisinājās, neizteicās, jo gulēja dziļā miegā savā dzīvoklī Rišāra Lenuāra bulvāri blakus Megrē kundzei.

Ja ari viņš gaidīja nepatikšanas, tad ne jau sakarā ar Džordža V viesnīcu, vietu, ko daudz biežāk pieminēja avīžu nodaļās, kas bija veltītas augstākās sabiedrības dzīvei, nekā kriminālhronikā. Tās gan bija iespējamas saistībā ar kāda deputāta meitu, kuru viņš bija spiests izsaukt uz savu kabinetu, lai ieteiktu atmest dažas pārspīlētas pārdrošības. Lai ari viņš runāja tēvišķā tonī, meitene komisāra vārdus uztvēra diezgan asi. Tiesa, viņa tikko bija nosvinējusi astoņpadsmito dzimšanas dienu.

- Jūs tik un tā esat vienīgi ierēdnis, un es panākšu, lai jūs salauž...

Trijos naktī smīlāja sīks, tikko saredzams lietutiņš, kas tomēr bija pietiekams, lai nolakotu ielas un padarītu tās spīdīgākas, kā asaras vērš spožāku skatienu.

Pusčetros Džordža V viesnīcas piektā stāva istabā, kur snauduļoja istabene un kambarsulainis, spalgi atskanēja zvans. Abi atvēra acis. Kambarsulainis pirmais pamanīja, ka iedegusies dzeltenā spuldze, un sacīja:

- Tas ir Zilam.

Tas nozīmēja, ka tiek saukts viesmīlis un ka tam vajadzēs kādam klientam pasniegt pudeli dāņu alus.

Abi kalpotāji atkal iesnaudās katrs savā atzveltnī. Kādu laiku valdīja klusums, tad vēlreiz atskanēja zvans. Tas iezumzējās tieši tajā brīdī, kad Zils, kuram bija jau vairāk nekā sešdesmit gadu un kurš vienmēr dežurēja naktis, atgriezās ar tukšu paplāti.

- Redz kā, redz kā, - viņš caur zobiem norūca.

Tad nesteigdamies devās uz 332. istabu, kur

virs durvīm bija iedegusies spuldze, pieklauvēja, mirkli pagaidīja un, neko nedzirdēdams, klusu atvēra durvis. Tumšajā salonā neviena nebija. Mazliet gaismas spīdēja no guļamistabas, kur varēja dzirdēt nepārtrauktu, vārgu smilkstu, it kā žēlotos kāds dzīvnieks vai bērns.

Mazā grāfiene gulēja gultā pusviru plakstiem, pavērtām lūpām, abas rokas piespiedusi pie krūtīm apmēram tajā vietā, kur ir sirds.

- Kas tur ir? - viņa vaidēja.

- Viesmīlis, grāfienes kundze.

- Es patlaban mirstu, Žil. Es negribu. Ātri pasauciet doktoru. Vai viesnīcā ārsts ir?

- Šajā laikā nav, bet es brīdināšu žēlsirdīgo māsu...

Pirms nepilnas stundas viņš šajā pašā istabā bija ienesis pudeli šampanieša, pudeli viskija, sodu un spainīti ar ledu. Pudeles un glāzes vēl stāvēja salonā, trūka tikai viena šampanieša pokāla, kas bija apgāzts uz naktsgaldiņa.

- Hallo! Man ātri vajadzīga žēlsirdīgā māsa.

Mosē jaunkundze, telefoniste, nemaz nebrīnījās, viņa iesprauda spraudni vienā ligzdā, tad ar ātru kustību - nākamajā. Žils dzirdēja tālumā zvanām, tad miegaina balss atbildēja:

- Hallo... Žēlsirdīgā māsa klausās...

- Vai jūs varētu tūlīt ierasties trīssimt trīsdesmit otrajā istabā?

- Es mirstu, Žil...

- Gan redzēsiet, ka nenomirsiet, grāfienes kundze...

Viņš nesaprata, ko lai gaidīdams dara. Gāja iedegt lampas salonā, ieraudzīja, ka šampanieša pudele ir tukša, bet viskija pudelē vēl palikušas divas trešdaļas dzēriena....

Grāfiene Palmjēri joprojām vaidēja, krampjaini spiežot rokas pie krūtīm.

-Žil...

- Klausos, grāfienes kundze.

- Ja atnāks par vēlu...

- Ženevrjē jaunkundze tūlīt būs klāt...

- Ja tomēr viņa atnāks par vēlu, pasakiet viņiem, ka esmu noindējusies, bet negribu mirt...

Slimniekkopēja sirmiem matiem un pelēku seju, zem baltā uzsvārča vēl pēc gultas smaržojošu miesu, ienāca apartamentā, iepriekš tikai pieklājības pēc viegli pieklauvējusi pie durvīm. Viņai rokā bija pudele Dievs vien zina kādu zāļu; brūngana pudele, un zāļu paciņu pilnas kabatas.

- Viņa apgalvo, ka ir noindējusies.

Pirmām kārtām Ženevrjē jaunkundze paskatījās apkārt, ieraudzīja papīrgrozā zāļu tūbiņu un izlasīja tās etiķeti.

- Palūdziet, lai telefoniste izsauc doktoru Frēru... Tas ir steidzami...

Izskatījās, ka tagad, kad bija kāds, kas par viņu rūpējas, grāfiene padodas liktenim, jo viņa vairs nemēģināja runāt, un vaidi kļuva aizvien klusāki.

- Hallo! Steidzami izsauciet doktoru Frēru... Bet nē taču, tas neesmu es, to lika darīt māsiņa...

Tādas lietas greznās viesnīcās un dažos Parīzes rajonos notika tik bieži, ka drošības policijā, ja naktī pienāca izsaukums, piemēram, no XVI rajona, gandrīz aizvien atradās kāds, kas pajautāja:

- Vai gardenāls?

Tas bija kļuvis par parastu vārdu. Mēdza teikt

- gardenāls, kā mēdza teikt bersī, ja runa bija par dzērāju.

- Atnesiet siltu ūdeni...

- Vai vārītu?

- Tam nav nozīmes, ja vien tas ir silts.

Ženevrjē jaunkundze bija saskaitījusi grāfienei pulsu, pacēlusi augšējo plakstu.

- Cik tabletes jūs norijāt?

- Es nezinu... Nezinu... Neļaujiet man nomirt...

- Protams, bērniņ... Tūlīt iedzeriet šo te...

Viņa aplika grāfienei roku ap pleciem un pielika pie lūpām glāzi.

- Vai tas ir negaršīgs?

- Dzeriet...

Pāris soļu attālumā, Marso avēnijā, doktors Frērs steigšus ģērbās, pakampa instrumentu somu, mirkli vēlāk izgāja no aizmigušās mājas un iekāpa mašīnā, kas stāvēja trotuāra malā. Džordža V viesnīcas marmora halle bija tukša, vienā pusē sēdēja tikai nakts dežurants, kas aiz sarkankoka rakstāmgalda lasīja avīzi, otrā pusē šveicars, kurš nedarīja neko.

- Trīssimt trīsdesmit otrais numurs, - ārsts pa ceļam sacīja.

-Es zinu...

Telefoniste viņam bija pateikusi par notiekošo.

- Vai man izsaukt ātro palīdzību?

-Es paskatīšos...

Doktors Frērs pazina lielāko daļu viesnīcas numuru. Tāpat kā žēlsirdīgā māsa, arī viņš, tikai pieklājības pēc pieklauvējis pie durvīm, iegāja iekšā, noņēma cepuri un devās uz guļamistabu.

Žils, atnesis trauku ar siltu ūdeni, ievilkās kaktā.

- Tā ir saindēšanās, doktor... Es viņai iedevu...

Viņi pārmija dažus vārdus, kas atgādināja stenogrammu vai kodētu sarunu, bet grāfiene, joprojām kopējas balstīta, krampjaini sarāvās un sāka vemt.

-Žil!

-Jā, doktor...

- Piezvaniet uz Neijī amerikāņu hospitāli, lai viņi atsūta mašīnu...

Tas nebija nekas sevišķs. Telefoniste, uzlikusi austiņas, runāja ar otru telefonisti Neijī.

- Es neko skaidri nezinu, dārgā... Runa ir par grāfieni Palmjēri, un doktors ir pie viņas...

332. istabā zvanīja telefons. Žils paņēma klausuli un paziņoja:

- Ātrās palīdzības mašīna būs te pēc desmit minūtēm.

Ārsts ielika somā šļirci, ar ko nupat bija izdarījis injekciju.

- Vai man viņa jāapģērbj?

- Pietiks, ja ietīsiet segā. Paskatieties, vai te nav kāds koferis un ielieciet tajā dažas lietas. Jūs jau pati labāk zināt, ko viņa pieprasīs...

Pēc stundas ceturkšņa divi sanitāri nesa mazo grāfieni lejā, tad ielika viņu mašīnā, bet doktors Frērs iekāpa savā auto.

- Būšu hospitālī reizē ar jums.

Viņš pazina sanitārus. Arī sanitāri pazina viņu. Viņš pazina arī pieņēmēju hospitālī, kurai pateica dažus vārdus, un jauno dežurējošo ārstu. Šie cilvēki runāja maz, joprojām kā šifrā, jo bija pieraduši strādāt kopā.

- Četrdesmit pirmā palāta ir brīva...

- Cik tablešu?

- Viņa vairs neatceras. Tūbiņu atrada tukšu.

- Vai viņa vēma?

Šo žēlsirdīgo māsu doktors Frērs pazina tikpat labi kā to, kura strādāja Džordža V viesnīcā.

Kuņģa skalošana. Pulss. Atkal injekcija.

- Atliek vienīgi ļaut, lai viņa guļ. Mēriet pulsu ik pēc pusstundas.

- Labi, doktor.

Viņš nobrauca lejā ar liftu, kas bija gluži tāds pats kā viesnīcā, un nodeva dažus rīkojumus pieņēmējai.

- Vai esat ziņojis policijai?

- Vēl nē...

Viņš paskatījās melnbaltajā sienas pulkstenī. Puspieci.

- Savienojiet mani ar policijas posteni Beri ielā.

Tur pie durvīm zem spuldzes bija velosipēdi.

Iekšā divi jauni policisti spēlēja kārtis un brigadieris uz spirta lampas vārīja kafiju.

- Hallo... Berī ielas iecirknis... Kāds doktors? Frērs? Labi. Es klausos. Vienu mirkli...

Brigadieris paņēma zīmuli, pierakstīja uz papīra lapiņas ziņas.

- Jā... Jā... Ziņoju, ka esat informējis... Vai viņa mirusi?

Viņš nolika klausuli un sacīja abiem pārējiem, kuri uz viņu skatījās:

-Gardenāls. Džordža V viesnīca...

Viņam tas nozīmēja tikai lieku darbu. Brigadieris nopūzdamies nolika klausuli.

- Vai centrāle? Te Beri ielas iecirknis... Vai tas esi tu, Maršal? Kā jums tur iet? Te ir mierīgi... Kautiņš?... Nē, es viņus nepaturēju iecirknī... Viens no tiem, kuri pazīst bariem cilvēku, vai saproti? Man vajadzēja zvanīt komisāram, kurš man sacīja, lai viņus laiž vaļā...

Runa bija par kautiņu naktslokālā Pontjē ielā.

- Labi, man tev jāsaka kaut kas cits... Gardenāls... Vai pieraksti? Grāfiene... Jā, grāfiene gan... Es nezinu, īsta vai neīsta... Palmjēri... P kā Pols, a kā Arturs, 1 kā Leons, m kā... jā, Palmjēri. Džordža V viesnīca... Trīssimt trīsdesmit otrais numurs... Doktors Frērs... Amerikāņu hospitālis Neijī... Jā, viņa runājusi... Viņa gribējusi mirt, tad vairs nav gribējusi... Vecā dziesma...

Pussešos inspektors Žistēns no VIII rajona iztaujāja Džordža V viesnīcas nakts šveicaru, pierakstīja dažus vārdus piezīmju grāmatiņā, aprunājās ar viesmīli Zilu, tad devās uz Neijī hospitāli, kur viņam paziņoja, ka grāfiene aizmigusi un viņas dzīvībai briesmas nedraud.

Astoņos no rīta joprojām smīlāja, bet debesis bija skaidras, un Likā, mazliet saaukstējies, apsēdās pie rakstāmgalda Orfēvras krastmalā, kur viņu gaidīja nakts ziņojumi.

Viņš atrada dažus teikumus par nakts kautiņu Pontjē ielā, informāciju, ka aizturētas kādas desmit meičas un daži dzērāji, ka Flandrijas ielā bijis uzbrukums ar nazi un vēl daži citi notikumi, kas ne ar ko sevišķu neizcēlās.

Sešas rindas viņam pavēstīja ari par grāfienes Palmjēri, dzimušas Lasertas, pašnāvības mēģinājumu.

Megrē ieradās deviņos un bija mazliet norūpējies deputāta meitas dēļ.

- Vai priekšnieks nav mani meklējis?

- Vēl ne.

- Vai nekā ievērojama ziņojumos nav?

Likā mirkli vilcinājās, galu galā nosprieda, ka pašnāvības mēģinājums, pat ja tas noticis Džor-dža V viesnīcā, nav nekas svarīgs, un atbildēja:

- Nekā.

17

Simenons 9

Viņam ne prātā neienāca, ka pieļauj nopietnu kļūdu, ka tā sarežģīs Megrē un visas kriminālpolicijas dzīvi.

Kad gaitenī atskanēja zvans, komisārs, paņēmis līdzi dažas mapes, izgāja no kabineta un kopā ar citiem nodaļu vadītājiem devās pie lielā priekšnieka. Tur tiks pārrunātas kārtējās lietas, kas attiecas uz dažādiem komisāriem, bet, tā kā neviens neko nezinās par grāfieni Palmjēri, viņa netiks pieminēta.

Desmitos viņš bija atgriezies savā kabinetā, sāka ziņojumu par bruņotu ielaušanos, kas bija notikusi pirms trim dienām un kuras dalībniekus viņš visā drīzumā cer apcietināt, jo notikuma vietā atstāta slēpotāja cepure.

Kāds Džons T. Arnolds, kurš tajā pašā laikā Skriba viesnīcā Lielajā bulvāri brokastoja, ģērbies pidžamā un rītasvārkā, paņēma telefona klausuli.

- Hallo, jaunkundz... Vai jūs varētu mani savienot ar pulkvedi Vodu Džordža V viesnīcā?

- Tūlīt, Arnolda kungs.

Jo Arnolda kungs bija vecs klients, kas Skriba viesnīcā dzīvoja gandriz visu gadu.

Skriba viesnīcas un Džordža V viesnīcas telefonistes viena otru pazina, kaut nekad nebija redzējušās, kā mēdz būt savā starpā pazīstamas telefonistes.

- Hallo, mīļā, vai tu vari savienot ar pulkvedi Vodu?

- Vai zvana Arnolds?

Abiem vīriešiem bija paradums ik dienu vairākas reizes sazvanīties, un zvans desmitos no rīta jau bija tradīcija.

- Viņš vēl nav prasījis brokastis... Vai man tomēr zvanīt?

- Pagaidi... Es pajautāšu klientam...

Spraudnis tika pārsprausts citā vietā.

- Arnolda kungs?... Pulkvedis vēl nav prasījis brokastis... Vai viņu modināt?

- Vai viņš nav atstājis man ziņu?

- Viņš man neko nav teicis...

*

- Cik pulkstenis?

- Desmit pāri desmitiem.

- Zvaniet viņam.

Atkal kontakts.

- Zvani vien, mīļā... Jo ļaunāk, ja viņš īgņosies...

Līnijā iestājās klusums. Skriba telefoniste paspēja iedot trīs citus savienojumus, no tiem vienu - ar Amsterdamu.

%

- Hallo, mīļā, vai esi aizmirsusi manu pulkvedi?

- Es zvanu bez pārtraukuma. Viņš neatbild.

Vēl pēc brīža Skribs atkal izsauca Džordža

V viesnīcu.

- Klausies, mīļā, es sacīju savam klientam, ka pulkvedis neatbild. Viņš apgalvo, ka tas nevar būt, ka pulkvedis jau no desmitiem gaida, kad viņš piezvanīs, ka tas ir ļoti svarīgi...

- Es zvanīšu vēlreiz...

Kad mēģinājums neko nedeva, viņa sacīja:

- Pagaidi mazliet. Apjautāšos šveicaram, vai viņš nav aizgājis.

Mirkli valdīja klusums.

- Nē. Viņa atslēgas nav pie dēļa. Ko lai es daru?

Džons T. Arnolds savā numurā uztraucās.

- Nu, jaunkundz, vai esat aizmirsusi manu zvanu?

- Nē, Arnolda kungs. Pulkvedis neatbild. Šveicars nav redzējis viņu izejam, un pie dēļa nav atslēgas...

Tur vairs nebija Žila, viņu bija nomainījis itālietis, vārdā Džino, kas dežurēja ceturtajā stāvā, kur atradās pulkveža Voda apartaments, ko no grāfienes Palmjēri numura šķīra piecas durvis.

Viesmīlis piezvanīja šveicaram.

- Neviens neatbild, un durvis ir aizslēgtas.

Šveicars teica palīgam:

- Ej, paskaties!

Palīgs savukārt zvanīja, tad pieklauvēja un nomurmināja:

- Pulkvedi Vod...

Galu galā viņš izvilka atslēgu, ar kuru var atslēgt visas durvis, un dabūja tās vaļā.

Apartamentā slēģi bija aizdarīti, un uz salona galda joprojām dega lampa. Arī guļamistaba bija apgaismota, gulta sagatavota naktij, uz tās nolikta atlocīta pidžama.

- Pulkvedi Vod...

Uz kāda krēsla varēja redzēt tumšu apģērbu, uz paklāja - zeķes, divas kurpes, no tām viena bija apgriezta otrādi un rādīja zoli.

- Pulkvedi Vod!

Vannas istabas durvis bija palikušas pusvirus.

Šveicara palīgs vispirms pieklauvēja, tad atvēra un pateica tikai vienu vārdu:

Būtu vajadzējis piezvanīt no guļamistabas, bet viņam tik ļoti negribējās tur uzturēties, ka viņš labprātāk atstāja apartamentu, kura durvis atkal aizslēdza, un, negaidot liftu, noskrēja lejā pa kāpnēm.

Trīs vai četri klienti bija sastājušies apkārt šveicaram, kurš patlaban pētīja Transatlantijas lidmašīnu atiešanas laiku. Palīgs iečukstēja priekšniekam ausī:

- Viņš ir beigts...

- Vienu mirklīti...

Tad šveicars, beidzot aptvēris vārdu nozīmi, jautāja:

- Ko tu teici?

- Beigts... Vannā...

Šveicars angliski lūdza klientus mazlietiņ paciesties. Viņš izgāja cauri hallei un noliecās pie pieņēmēju galda.

- Vai Žila kungs ir savā kabinetā?

Viņam apstiprinoši pamāja, un viņš pieklauvēja pie durvīm kreisajā stūrī.

- Piedodiet, Žila kungs... Nupat uzsūtīju Renē pie pulkveža... Liekas, viņš ir miris un guļ savā vannā...

Žila kungs bija ģērbies svītrainās biksēs un melnos ševiota svārkos. Viņš pagriezās pret sekretāru.

- Tūlīt pasauciet doktoru Frēru. Viņš droši vien ir vizītēs. Lai viņu sameklē...

Žila kungs gan zināja šo to tādu, kas policijai nebija zināms. Un šveicars Albēra kungs tāpat.

- Ko jūs par to domājat, Albēr?

- Droši vien to pašu, ko jūs...

- Vai par grāfieni jums ziņoja?

Pietika ar galvas mājienu.

- Es iešu augšā...

Bet, tā kā viņam negribējās turp doties vienam, viņš paņēma līdzi vienu no jaunajiem pieņemšanas puišiem, kas bija ģērbies žaketē, briljantīnu ieziestiem matiem. Ejot garām šveicaram, kurš atkal bija savā vietā, viņš sacīja:

- Brīdiniet žēlsirdīgo māsu... Lai viņa tūlīt iet uz trīssimt četrdesmit septīto numuru.

Halle nebija tukša, kā naktī. Amerikāņi joprojām strīdējās, ar kādu lidmašīnu lidot. Kāds

pāris, tikko iebraucis, aizpildīja uzņemšanas kartīti. Puķu pārdevēja bija savā vietā, un avīžu pārdevēja - netālu no teātra biļešu piedāvātājas. Atzveltņos gaidīja vairāki cilvēki, starp tiem arī liela modes nama vecākā pārdevēja ar apjomīgu kārbu rokās.

Ceturtajā stāvā pie 347. numura vannas istabas durvīm direktors vairs neiedrošinājās skatīties uz resno pulkveža ķermeni, kas dīvaini gulēja vannā; galva tam bija zem ūdens, ārā rēgojās tikai vēders.

- Piezvani...

Viņš aprāvās, izdzirdis telefona zvanu blakusistabā, un piesteidzās pie aparāta.

- Vai Žila kungs?

Tā bija telefonistes balss.

- Doktoru Frēru man izdevās sameklēt pie viņa pacientes Fransuā Pirmā ielā. Viņš pēc dažām minūtēm būs klāt.

Jaunais cilvēks no pieņemšanas jautāja:

- Kam man jāzvana?

Protams, uz policiju. Ja notiek kaut kas tāds, „ bez tās nevar iztikt. Zila kungs pazina rajona komisāru, bet abi vīrieši nejuta viens pret otru

draudzību. Turklāt komisariāta ļaudis brīžiem rīkojās pārāk nesmalkjūtīgi, kas šādā viesnīcā bija nepatīkami.

- Piezvani uz kriminālpoliciju.

- Kam?

- Direktoram.

Kaut arī vairākkārt ielūgti vienās vakariņās, viņi bija pārmijuši ne vairāk kā dažus vārdus, bet ar to sākumam pietika.

- Hallo! Vai kriminālpolicijas direktors?... Piedodiet, ka traucēju, Benuā kungs... Te Zils, Džordža V v/esnfcas direktors... Hallo... Nupat pie mums noticis... Es gribu sacīt, ka nupat esmu atklājis...

Viņš vairs nezināja, ko lai saka.

- Nelaimīgā kārtā runa ir par svarīgu personu, kas pazīstama visā pasaulē... Pulkvedis Vods... Jā... Deivids Vods... Viens no mana personāla atradis viņu mirušu vannā... Nē, neko vairāk nezinu... Man likās, būs labāk, ja piezvanīšu jums tūlīt... Nav vajadzības jums lūgt...

Protams, smalkjūtību. Viņam nebija nekādas vēlēšanās piedzīvot fotogrāfu un žurnālistu iebrukumu viesnīcā.

- Nē... Nē, nekādā ziņā... apsolu, ka nekas netiks aizskarts... Es pats palikšu apartamentā... Redz, nupat ienāca doktors Frērs... Vai vēlaties ar vinu runāt?

»

Doktors, kas vēl neko nezināja, paņēma klausuli, kuru viņam pasniedza.

- Doktors Frērs pie aparāta. Hallo! Jā... Es biju pie slimnieces un tikko atnācu... Jūs sakāt?... Par saviem klientiem nedrīkstu teikt neko, bet es viņu pazinu... Vienu vienīgu reizi, kad vajadzēja ārstēt parastu gripu... Kā? Nē, gluži pretēji, ļoti laba, par spīti dzīvesveidam, kādu viņš piekopj... Kādu viņš piekopa, ja vēlaties... Piedodiet... Vēl neesmu līķi redzējis... Protams... Jā... Jā... Saprotu... Uz redzēšanos, direktora kungs... Vai gribat ar viņu vēlreiz runāt? Nē?...

Viņš nolika klausuli un jautāja:

- Kur viņš ir?

*

- Vannā.

- Kriminālpolicijas direktors vēlas, lai nekam nepieskaras, iekams viņš kādu atsūtīs...

Zila kungs sacīja jaunajam kalpotājam no pieņemšanas:

- Tu vari iet. Lai uzmana cilvēkus, kas ieradīsies no policijas, un lai viņus neuzkrītoši uzved augšā. Un, lūdzu, lai hallē netiktu par to runāts. Vai saprati?

- Jā, direktora kungs.

Telefons zvanīja Megrē kabinetā.

- Vai jūs varētu uz bridi ienākt pie manis?

Tā bija trešā reize, kad komisāru iztraucēja, kamēr viņš rakstīja ziņojumu par bruņoto uzbrukumu un zādzību. Viņš atkal aizsmēķēja pīpi, kas bija izdzisusi, izgāja cauri koridoram un pieklauvēja pie priekšnieka durvīm.

- Nāciet iekšā, Megrē. Apsēdieties!

Lietum cauri sāka sijāties saules stari, un tie atspīdēja direktora vara tintnīcā.

- Vai pazīstat pulkvedi Vodu?

- Esmu lasījis viņa vārdu avīzēs. Vai tas ir cilvēks ar trim vai četrām sievām?

- Viņš nupat atrasts miris savā vannā Džordža

V viesnīca.

Megrē ne aci nepamirkšķināja, viņa domas joprojām nodarbināja bruņotais uzbrukums.

- Man liekas, būs labāk, ja uz turieni iesiet jūs pats. Ārsts, kas vairāk vai mazāk ir saistīts ar

viesnīcu, nupat man teica, ka vēl vakar pulkvedis bijis pie pilnas veselības un ka, cik viņam zināms, nekad nav slimojis ar sirdi... Par to rakstīs prese, un ne tikai franču, bet arī starptautiskā prese...

Megrē nevarēja ciest notikumus, kuros bija iejauktas pārāk pazīstamas personas un ar kurām varēja darboties tikai cimdiem rokās.

- Es iešu, - viņš teica.

Ziņojumam atkal vajadzēs gaidīt. Saīdzis viņš atvēra inspektoru kabineta durvis un prātoja, kuru ņemt līdzi. Žanvjē tur bija, bet arī viņš nodarbojās ar bruņoto uzbrukumu.

- Nu, ej manā kabinetā un mēģini turpināt manu ziņojumu... Tu, Lapuān...

Jaunais Lapuāns laimīgs pacēla galvu.

- Liec galvā cepuri. Tu nāksi man līdzi.

Tad Megrē teica Likā.

- Ja mani meklē, es būšu Džordža V viesnīca.

- Vai sakarā ar noindēšanos?

Tas viņam paspruka neviļus, un Likā piesarka.

- Kāda indēšanās?

Likā sastostījās:

-Grāfiene...

- Par ko tu runā?

- Šorīt ziņojumā bija kaut kas teikts par kādu grāfieni ar itālisku uzvārdu, kura mēģinājusi noindēties Džordža V viesnīcā. Ja es jums neko neteicu...

- Kur ir ziņojums?

Likā rakņājās pa papīru kaudzi, kas bija sakrājusies uz rakstāmgalda, un izvilka oficiālu veidlapu.

- Viņa nav mirusi... tāpēc...

Megrē izlasīja dažas rindas.

- Vai viņu varēja nopratināt?

- Nezinu. Kāds no astotā rajona aizgāja uz Neijī hospitāli... Vēl nezinu, vai viņa spēj runāt...

Megrē nezināja, ka tajā pašā naktī mazliet pirms diviem grāfiene Palmjēri un pulkvedis Deivids Vods bija kopā izkāpuši no taksometra pie Džordža V viesnīcas un ka šveicars nebrīnījās, redzēdams, ka viņi kopā iet pie galda paņemt atslēgas.

Arī stāva viesmīlis Zils nejutās pārsteigts, kad, atbildot uz zvanu no 332. istabas, izdzirdēja pulkveža balsi.

- Kā parasti, Žil, - viņš sacīja.

Tas nozīmēja pudeli 1947. gada Krug un neiesāktu, neatkorķētu Johnny Walker pudeli, jo pulkvedis neuzticējās viskijam, ko pats nebija atkorķējis.

Likā, kurš gaidīja rājienu, jutās vēl nelaimīgāks, kad Megrē tikai uzmeta viņam izbrīna pilnu skatienu, it kā neticētu, ka viņa vecākajam līdzstrādniekam tik lielā mērā pietrūcis spriešanas spēju.

- Nāc, Lapuān...

Viņi satika sīku nelieti, ko komisārs bija izsaucis.

- Atnāc šodien pēcpusdienā.

- Cikos, priekšniek?

- Kad varēsi...

- Vai ņemt mašīnu? - Lapuāns jautāja.

Viņi to paņēma. Lapuāns apsēdās pie stūres. Viesnīcā šveicars bija saņēmis rīkojumus.

- Atstājiet... Es to nolikšu.

Visiem bija doti rīkojumi. Kur vien abi policisti gāja, viņu priekšā atvērās durvis un viņi acumirklī nonāca pie 347. numura, kur stāvēja pa telefonu brīdinātais direktors.

Megrē nebija daudz nodarbojies ar Džordža V viesnīcu, bet pāris reižu viņš tomēr bija izsaukts un pazina Zila kungu, kuram paspieda roku. Doktors Frērs gaidīja salonā pie galdiņa, uz kura bija nolikta melna instrumentu soma. Viņš bija krietns, ļoti mierīgs cilvēks ar cienījamu pacientu loku, kurš zināja gandrīz tikpat daudz noslēpumu, kā pats Megrē. Tikai viņš darbojās citādā pasaulē, kur policijai reti gadījās ieskatīties.

- Miris?

Tikko manāms mājiens.

- Ap cikiem?

- To skaidri noteiks tikai autopsija, ja tā tiks pieprasīta.

- Vai tas var būt nelaimes gadījums?

- Nāciet, paskatieties...

Kailais augums vannā Megrē nelikās pievilcīgāks kā Žila kungam.

- Es neesmu viņu pārvietojis, no medicīniskā viedokļa tas neko nedotu. Pirmajā acu uzmetienā var pieļaut, ka tas ir nelaimes gadījums, kādi vannās notiek biežāk, nekā varētu iedomāties. Cilvēks paslīd, atsitas ar galvu pret vannas malu un...

- Jā, tikai tādā gadījumā nepaliek pēdas uz pleciem... Vai to jūs gribējāt teikt?

Ari Megrē pamanīja uz pleciem divus tumšākus plankumus, kas atgādināja zilumus.

- Jums liekas, ka viņam kāds palīdzējis, vai ne?

- Es nezinu... Man labāk patiktu, ja šo jautājumu atrisinātu tiesu ārsts...

- Kad jūs viņu pēdējoreiz redzējāt dzīvu?

- Apmēram pirms nedēļas, kad atnācu izdarīt injekciju grāfienei...

Žila kungs sadrūma. Vai viņš būtu gribējis, lai no šādām runām izvairās?

- Vai tā ir grāfiene ar itālisko uzvārdu?

- Grāfiene Palmjēri.

- Vai tā, kura pagājušajā naktī gribēja izdarīt pašnāvību?

- Atklāti sakot, neesmu pārliecināts, vai šis mēģinājums bija nopietns. Nav šaubu, ka viņa ieņēmusi noteiktu daudzumu fenobarbitāla. Es turklāt zināju, ka vakaros viņa to lieto pastāvīgi. Viņa ir pārspīlējusi devu, bet šaubos, vai iedzērusi pietiekami daudz, lai izraisītu nāvi.

- Viltus pašnāvība?

- Es nevaru īsti pasacīt...

Viņi abi bija pieraduši, ka sievietes - un gandrīz vienmēr skaistas sievietes! - pēc kāda strīda, vilšanās vai neveiksmīga mīlas sakara ieņem lieši tik daudz miega zāļu, lai radītu noindēšanās iespaidu, tomēr neapdraudot dzīvību.

- Vai gribat sacīt, ka pulkvedis bija klāt, kad izdarījāt grāfienei iešļircinājumu?

- Kad viņa uzturējās Parīzē, es viņai izdarīju divas injekcijas nedēļā... B un C vitamīnus... Nekā sevišķi ļauna... Pārpūle... Vai saprotat?

- Un pulkvedis...?

Žila kungs uzskatīja par labāku atbildēt pats.

- Pulkvedim un grāfienei bija tuvas attiecības... Katram no viņiem bija savs apartaments, un es nekad to neesmu varējis saprast, jo...

- Vai viņš bija viņas mīļākais?

- Tās bija pieņemtas, var pat sacīt - atklātībā atzītas attiecības. Ja nemaldos, nu jau pagājuši divi gadi, kopš pulkvedis ir pieprasījis šķiršanos, un viņa aprindās domāja, ka tad, kad viņš kļūs brīvs, viņš precēsies ar grāfieni...

Megrē jau gribēja šķietami vientiesīgi pajautāt:

Simcnons9 33

- Kādās aprindās?

Bet vai bija vērts? Zvanīja telefons. Lapuāns skatījās uz savu priekšnieku, kā jautādams, ko darīt. Varēja redzēt, ka jauno inspektoru iespaidojusi apkārtne.

-Atbildi...

- Hallo... Kā?... Jā, viņš ir te... Tas esmu es, jā...

- Kas tur ir? - Megrē jautāja.

- Likā jums gribētu kaut ko pasacīt.

- Hallo, Likā...

Lai izlabotu no rīta pieļauto kļūdu, Likā bija piezvanījis uz Neijī amerikāņu hospitāli.

- Es atvainojos, priekšniek... Es sev to nepiedošu... Vai viņa nav atgriezusies viesnīcā?

Grāfiene Palmjēri tikko bija atstājusi hospitāļa istabu, kur bija atstāta viena, un aizgājusi, un nevienam nebija ienācis prātā viņai to liegt.

2. nodaļa

, kur joprojām ir runa par cilvēkiem, par kuriem nemitīgi raksta avīzes, bet ne kriminālhronikā

Tajā mirklī notika šķietami nenozīmīgs starpgadījums, kas tomēr ietekmēja Megrē omu visu izmeklēšanas laiku. Vai Lapuāns to apzinājās, vai arī komisārs viņam piedēvēja reakciju, kādas īstenībā nemaz nebija?

Jau mazliet agrāk, kad Žila kungs ieminējās par aprindām, pie kurām piederēja grāfiene Palmjēri un pulkvedis Vods, komisārs tikko noturējās, nepavaicājis:

- Kādās aprindās?

Ja viņš būtu jautājis - vai viņa balsī neieska-nētos tāds kā aizkaitinājums, ironija un varbūt pat agresivitāte?

Tas viņam atgādināja iespaidus, ko guva policista gaitu sākumā. Viņš bija apmēram La-puāna vecumā, kad viņu parastas pārbaudes sakarā aizsūtīja uz to pašu rajonu, kur viņš atradās tobrīd - starp Etuālu un Sēnu, viņš neatcerējās, kā sauca ielu.

Tas vēl bija privāto savrupnamu laiks, un jaunajam Megrē šķita, ka viņš ieiet īpašā pasaulē. Visvairāk viņu pārsteidza klusums, kāds valdīja tālu no pūļa un sabiedriskā transporta dārdoņas. Varēja dzirdēt vienīgi putnu dziesmas, ritmisku pakavu klaudzoņu, amazoņu tērpos ģērbtām dāmām un kungiem ar gaišiem katliņiem galvā jājot uz Buloņas mežu.

Pat īres namiem bija it kā noslēpumaina seja. Vietām pagalmos redzēja šoferus spodrinām automašīnas, vietām uz sliekšņa vai pie loga -kambarsulaini svītrotā vestē vai namzini ar baltu tauriņu.

Par šo namu saimniekiem, kuriem tomēr gandrīz visiem bija pazīstami vārdi, ko ik rītu varēja lasīt Figaro vai Gaulois slejās, par viņu dzīvi inspektors toreiz nezināja tikpat kā neko, un, kad viņš zvanīja pie viena tāda nama majestātiskajām parādes durvīm, viņam aizžņaudzās rīkle.

Tagad, 347. apartamentā, viņš, protams, vairs nebija kādreizējais iesācējs. Un lielākā daļa savrupnamu bija izzuduši, daudzas senāk klusās ielas pārvērtušās par tirdzniecības ielām.

Un tomēr pasaule, kas bija aizstājusi aris-lokrātiskos kvartālus un kurā Džordža V viesnīca pacēlās kā īpašas sabiedrības centrs, viņam palika pasveša.

Avīzes rakstīja par tiem, kuri vēl gulēja ciešā miegā vai patlaban brokastoja blakus apartamentos. Pati avēnija, Fransuā I iela un Monteņa avēnija veidoja sevišķu pasauli, kur uz plāksnēm pie namu ieejas varēja lasīt izcilu drēbniekmākslas meistaru vārdus; skatlogos, vienkāršā kreklu darbnīcas vitrīnā, varēja apskatīt lietas, kādas citur bija pilnīgi svešas.

Vai Lapuāns, kas dzīvoja necilā kreisā krasta mēbelētā istabiņā, nejutās apjucis? Vai viņš, tāpat kā savulaik Megrē, nejuta neviļu cieņu pret piepeši atklājušos greznību?

- Policistam, ideālam policistam, ir jājūtas ērti jebkurās aprindās...

Megrē pats reiz tā bija sacījis un visu mūžu pūlējies aizmirst virspusīgo atšķirību, kas pastāvēja starp cilvēkiem, nokasīt lakojuma kārtiņu, lai zem dažādām šķietamībām ieraudzītu kailu cilvēku.

Bet pret paša gribu tajā rītā viņu apkārtējā gaisotnē kaut kas kaitināja. Žila kungs, direktors, bija lielisks cilvēks, par spīti svītrotajām biksēm, zināmam profesionālam medainumam, bailēm no nepatīkamiem notikumiem, un tāpat bija ar ārstu, kas pieradis ārstēt slavenas personas.

Viņam šķita, ka abu starpā jūt tādu kā slepenu sazvērestību. Viņi izteica tos pašus vārdus, kādus izrunā kurš katrs, un tomēr tā bija cita valoda. Ja viņi izteica vārdus grāfiene vai pulkvedis, tie piepildījās ar parastajiem mirstīgajiem nesaprotamu jēgu.

Lai nu kā, viņi zināja noslēpumus, ko negribēja atklāt. Viņi bija piederīgi, kaut arī ne pēc ranga, īpašai pasaulei, pret kuru komisārs godprātīgi negribēja just nepamatotu naidu.

Par to visu viņš domāja neskaidri, drīzāk to juta, kad nolika telefona klausuli un pajautāja ārstam:

- Kā jums liekas, vai grāfiene, ja viņa tiešām būtu ieņēmusi tādu barbiturātu devu, kas spētu viņu nonāvēt, - vai pēc jūsu ārstēšanas viņa spētu, teiksim, pirms pusstundas atstāt hospitāli?

- Vai viņa aizgājusi?

Guļamistabas aizkari joprojām bija nolaisti, bet salona aizkari - atvilkti, un istabā iespīdēja mazliet saules, pareizāk sakot - tās atspulgs. Ārsts stāvēja pie apaļa galdiņa, uz kura bija nolikta instrumentu soma. Viesnīcas direktors turējās salona durvju tuvumā un Lapuāns - pa labi no Megrē, mazliet viņam aizmugurē.

Mironis joprojām bija vannā, un vannas istaba, kuras durvis stāvēja vaļā, - visgaišākā no telpām.

Atkal zvanīja telefons. Pametis skatienu uz komisāru, it kā lūgtu atļauju, direktors paņēma klausuli.

- Hallo, jā? Tas esmu es... Vai viņš brauc augšā?

Visi uz viņu skatījās, un viņš norūpējies gudroja, ko lai saka, kad atvērās durvis uz gaiteni.

Gadus piecdesmit vecs vīrietis ar sudrabainiem matiem un saulē brūni iedegušu seju, ģērbies gaišpelēkā uzvalkā, pārlaida skatienu visiem, kas bija sapulcējušies istabā, un beidzot pamanīja Zila kungu.

- Ak jūs esat te! Kas noticis ar Deividu? Kur viņš ir?

- Diemžēl, Arnolda kungs...

Viņš norādīja uz vannas istabu un gluži dabiski sāka runāt angliski.

- Kā jūs uzzinājāt?

- Es šorīt zvanīju viņam piecas reizes... -Arnolda kungs tajā pašā valodā atbildēja.

Tas bija vēl viens sīkums, kas kaitināja Meg-rē. Viņš ar nelielām pūlēm labi saprata angļu valodu, taču nepavisam nevarēja brīvi runāt angliski. Bet arī doktors turpināja sarunu šajā valodā.

- Diemžēl, Arnolda kungs, nav nekādu šaubu, ka viņš ir miris...

Jaunatnācējs bija nostājies uz vannas istabas sliekšņa un labu brīdi apskatīja vannā guļošo līķi; viņa lūpas kustējās, it kā viņš pie sevis skaitītu lūgsnu.

- Tas taču ir nelaimes gadījums, vai ne?

Dievs vien zina kāpēc viņš atkal pārgāja uz

franču valodu, kurā runāja gandrīz bez akcenta.

Un tieši tajā brīdī notika starpgadījums. Meg-rē stāvēja blakus krēslam, uz kura bija nomestas mirušā bikses. Varēja redzēt tievu platīna važiņu, kas bija piestiprināta pie pogas jostasvietā, un tās otrā galā bija kāds priekšmets - atslēgas vai pulkstenis.

Komisārs, neko nedomādams, pastiepa roku, lai tīras ziņkāres dēļ ķēdīti paņemtu, un, kad viņš to bija satvēris, Arnolds pagriezās pret viņu un bargi paskatījās, it kā apsūdzētu bezjēdzīgā vai nesmalkjūtīgā rīcībā.

Tas viss notika daudz niansētāk, nekā iespējams pateikt vārdiem. Tas bija tikai viens skatiens, tik tikko ciešāks nekā parasts, tikko manāma izteiksmes maiņa.

Bet Megrē palaida vaļā važiņu un viņa poza ieguva izteiksmi, par kuru viņš pats tūlīt nokaunējās, - vainīguma izteiksmi.

Vai tiešām Lapuāns to pamanīja, un vai tiešām viņš tīšām aizgrieza galvu?

Tādi, kuru komisāram veltītais apbrīns jau atgādināja kultu, Orfēvras krastmalā bija trīs, un par viņiem mēdza zoboties. Visvecākais - Likā, tāpat - Žanvjē, kas savulaik bija tikpat jauns, tikpat nepieredzējis un tikpat dedzīgs kā Lapuāns, un, beidzot, šis te inspektors - jaunais Lapuāns, kā viņu dēvēja.

Vai viņš nupat zaudēja ilūzijas, vai tikai jutās neveikli, redzot, ka priekšnieku, tāpat kā viņu, ietekmē vides dīvainā gaisotne?

Megrē kļuva bargāks un varbūt pieļāva neveiklību, pats to apzinādamies, bet viņš nevarēja rīkoties citādi.

- Man gribētos jums uzdot dažus jautājumus, Arnolda kungs.

Anglis nejautāja, kas viņš tādfs, bet paskatījās uz Žila kungu, kurš paskaidroja:

- Komisārs Megrē no kriminālpolicijas...

Anglis tikko manāmi pamāja ar galvu - to

gandrīz nevarēja uzskatīt pat par pieklājības žestu.

- Vai es varētu jautāt, kas jūs tāds esat un kādā nolūkā šorīt te ierodaties?

Arnolda kungs vēlreiz paskatījās uz direktoru, izlikdamies pārsteigts, it kā jautājums radītu vismaz izbrīnu.

- Džons T. Arnolda kungs ir...

- Esiet tik laipns un ļaujiet viņam atbildēt pašam.

Anglis sacīja:

- Vai mēs varētu pāriet uz salonu?

Pirms tam viņš atkal uz mirkli iegāja vannas istabā, it kā vēlreiz izpildot pienākumu pret mirušo.

- Vai es jums vēl būšu vajadzīgs? - doktors Frērs jautāja.

- Ja es zinātu, kur varu jūs atrast...

- Mana sekretāre zina manas gaitas... Viesnīcai ir mans telefona numurs...

Žila kungam Arnolds teica angliski:

- Vai jūs, lūdzu, uzsūtītu man augšā viskiju?

Un Megrē, pirms uzsāka sarunu, noņēma

klausuli.

- Savienojiet mani ar miertiesu, jaunkundz.

- Kādu miertiesu?

Te nerunāja tādu pašu valodu kā Orfēvras krastmalā. Komisārs pateica numuru.

- Vai jūs varētu mani savienot ar prokuroru vai kādu no vietniekiem? Komisārs Megrē... Jā...

Kamēr viņš gaidīja, Žila kungs paspēja nomurmināt:

- Vai jūs varat ieteikt tiem kungiem, lai viņi rīkojas piesardzīgi, lai ienāk viesnīcā, it kā nekas nebūtu noticis, un...

- Hallo!... Es esmu Džordža V viesnīcā, prokurora kungs... Nupat vannas istabā atrasts līķis

- pulkvedis Deivids Vods... Vods, jā... Līķis vēl ir vannā, un dažas zīmes liek domāt, ka nāve nav notikusi neiaimes gadījuma dēļ... Jā... To man jau teica...

Prokurors klausulē tikko bija sacījis:

- Vai zināt, ka Deivids Vods ir ļoti ievērojams cilvēks?

Tomēr Megrē klausījās bez kādas nepacietības.

- Jā... Jā... Es palieku te... Šajā pašā viesnīcā pagājušajā naktī norisinājies vēl kāds notikums... Es drīzumā jums pateikšu... Jā... Uz drīzu redzēšanos, prokurora kungs.

Kamēr viņš runāja, uz īsu brīdi bija parādījies viesmīlis baltos svārkos, bet Arnolda kungs bija iekārtojies atzveltnī, aizsmēķējis cigāru, kuram galu nogrieza lēni un rūpīgi.

- Es jums jautāju...

- Kas es esmu un ko te daru... Tagad mana kārta jautāt - vai jūs zināt, kas ir... tagad man jāsaka, kas bija mans draugs Deivids Vods?

Varbūt tā bija ja ne gluži nekaunība, tad neapšaubāmi - nesatricināma pašpaļāvība. Arnolds te bija savās mājās. Direktors vilcinājās viņu pārtraukt, tomēr beidzot izdarīja to tā, kā dara skolēni, kas lūdz atļauju aiziet uz tualeti.

- Piedodiet, kungi... Man gribētos zināt, vai varu iet lejā nodot dažus rīkojumus...

- Mēs gaidām miertiesas locekļus.

-Jā, es dzirdēju...

- Jūs te būsiet vajadzīgs. Es gaidu arī speciālistus no Juridiskās identifikācijas pārvaldes un tapāt - fotogrāfus un tiesu ārstu...

- Vai es varētu vismaz dažus kungus uzvest pa dienesta kāpnēm?... Jums, komisār, vajadzētu mani saprast... Ja hallē sākas pārāk liela burzma un ja...

- Saprotu...

- Es jums pateicos.

- Tūlīt jums atnesīs viskiju, Arnolda kungs... Vai jūs, kungi, varbūt gribat kaut ko iedzert?

Megrē papurināja galvu un pats to nožēloja, jo viņam tiešām būtu gribējies iedzert kādu malku alkohola.

- Klausos, Arnolda kungs... Ko jūs teicāt?

- Es teicu, ka jūs, tāpat kā visi, esat lasījis mana drauga Deivida vārdu avīzēs.... Visbiežāk viņš tiek dēvēts par miljardieri... par angļu miljardieri... Un, ja rēķina frankos, tā ir taisnība. Bet mārciņās - nē.

- Cik viņam gadu? - Megrē pārtrauca.

- Sešdesmit trīs... Deivids nav šo bagātību

radījis pats, viņš, kā pie mums mēdz sacīt, ir piedzimis ar sudraba karoti mutē. Viņa tēvam jau piederēja vislielākās stiepļu fabrikas Mančestrā, kas bija jau viņa tēva dibinātas... Vai klausāties?

-Jā, klausos.

- Es gluži neteikšu, ka uzņēmums darbojās pats no sevis un ka Deividam nevajadzēja ar to nodarboties, bet tas prasīja maz līdzdalības, laiku pa laikam kādu sarunu ar direktoriem, ar administratīvās padomes locekļiem, vajadzēja šo to parakstīt...

- Vai viņš nedzīvoja Mančestrā?

- Gandrīz nekad.

- Ja ticu tam, kas rakstīts avīzēs...

- Avīzes uz visiem laikiem pieķeras pāris dučiem personu, par kurām raksta vispēdējos sīkumus. Tas vēl nenozīmē, ka viss ir taisnība. Piemēram, kas attiecas uz Deivida šķirtajām laulībām, ir nodrukāts daudz neprecīza... Lielākajai daļai cilvēku liekas, ka Deividam, kas mantojis ievērojamu bagātību, labi nostādītu uzņēmumu, nekas cits nav bijis prātā, kā tikai izpriecas Parīzē, Dovilā, Kannās, Lozannā vai Romā, ka viņš tik vien darījis, kā staigājis pa krogiem un hipodromiem skaistu sieviešu un tikpat populāru cilvēku ielenkumā... Bet tā nemaz nav...

Arnolda kungs apklusa, bridi vēroja baltos cigāra pelnus, deva zīmi viesmīlim, kas ienāca, un paņēma no paplātes viskija glāzi.

- Vai neiebildīsiet?

Tad, pamatīgāk iesēdies atzveltnī, turpināja:

- Ja Deivids Mančestrā .nedzīvoja tā, kā parasti dzīvo angļu lielrūpnieki, tad tieši tāpēc, ka viņa stāvoklis tur jau bija iepriekš noteikts, viņam atlika vienīgi turpināt tēva un vectēva darbu, kas nepavisam nebija interesanti. Vai jūs to saprotat?

Viņš paskatījās uz komisāru un pēc tam uz jauno Lapuānu tā, ka bija skaidri manāms - pēc viņa domām, abi šie cilvēki nespēja tādas jūtas saprast.

- Amerikāņiem ir vārds, ko mēs, angļi, lietojam reti... Viņi saka - playboy, kas nozīmē -bagāts cilvēks, kura vienīgais dzīves mērķis ir jauki pavadīt laiku, brīžiem spēlējot polo, brīžiem nodarbojoties ar ziemas sportu, burājot, apmeklējot kabarē patīkamā sabiedrībā...

- Drīz būs klāt miertiesa, - Megrē sacīja, paskatījies pulkstenī.

- Es atvainojos, ka uzmācos jums ar šo izklāstu, bet jūs man uzdevāt jautājumu, uz kuru nav iespējams atbildēt ar dažiem vārdiem... Un varbūt es vēlos jūs arī brīdināt, lai jūs nepieļautu muļķīgas kļūdas... Tā taču jūs mēdzat teikt?... Deivids Vods nepavisam nebija playboy, viņš pats nodarbojās ne tikai ar Voda stiepļu fabrikām Mančestrā, bet ar vēl dažām citām lietām... Tikai viņam nelikās, ka strādājot vajag astoņas stundas dienā ieslēgties savā kantorī... Ticiet man - es varu apgalvot, ka viņam bija ģeniāls komersanta ķēriens... Dažkārt viņš noslēdza izcilus darījumus pilnīgi negaidītās vietās un brīžos...

- Piemēram?

- Kādu dienu, kad mēs viņa roisā braucām pa Itālijas Rivjēru, mašīna sabojājās un mēs bijām spiesti apmesties diezgan pieticīgā viesnīcā. Kamēr gatavoja maltīti, mēs ar Deividu pastaigājāmies pa apkaimi. Tas notika pirms divdesmit gadiem. Tajā pašā vakarā mēs nonācām Romā, bet pēc dažām dienām es uz Deivida vārdu nopirku divtūkstoš hektāru

/«•mēs, kas daļēji sastāvēja no vīna dārziem... Tagad ļu.s tur redzētu tris lielas viesnīcas, kazino, vienu no visskaistākajām pludmalēm krastmalā, gar kuru uzbūvētas vasarnīcas... Šveicē pie Montro...

- Vārdu sakot, jūs nodarbojāties ar viņa personiskajiem veikaliem...

- Es biju viņa draugs un uzticības persona darījumos, ja vēlaties... Pirmām kārtām, draugs, |o, pirms ar viņu iepazinos, nekad nebiju nodarbojies ar veikaliem vai finansēm...

- Vai jūs arī dzīvojat Džordža V viesnīcā?

- Nē, Skriba viesnīcā. Jums tas var likties dīvaini, bet Parīzē, tāpat kā citur, mēs gandrīz vienmēr dzīvojam katrs savā viesnīcā, jo Deivids ļoti negribēja nevienam atklāt to, ko sauca par savām privātajām darīšanām...

- Vai šā iemesla dēļ grāfiene Palmjēri dzīvoja apartamentā gaiteņa pretējā galā?

Arnolds mazliet piesarka.

- Gan šā, gan citu iemeslu dēļ...

- Izsakieties skaidrāk.

- Tas ir delikāts jautājums...

- Taču viņu attiecības bija sabiedrībā plaši zināmas?

49

- Tiesa, par to runāja visi.

- Un vai tā bija taisnība?

- Laikam gan. Es par to nekad neesmu uzdevis nevienu jautājumu.

- Jūs taču bijāt tuvi draugi...

Šoreiz aizkaitināts jutās Arnolds. Arī viņš droši vien nodomāja, ka katrs runā savā valodā, ka viņi nav līdzinieki.

- Cik oficiālu sievu viņam bijis?

- Tikai trīs. Avīzes viņam piedēvēja vairāk, jo, ja viņš satika kādu sievieti un pārreiz parādījās kopā ar viņu atklātībā, tika pavēstītas jaunas laulības.

- Vai visas trīs sievas vēl ir dzīvas?

-Jā.

- Vai viņam no tām bija bērni?

- Divi. No otrās sievas dēls Bobijs, kuram ir sešpadsmit gadu un kurš studē Kembridžā, un meita Ellena no trešās.

- Kādās attiecībās ar viņām viņš bija?

- Ar bijušajām sievām? Lieliskās attiecībās. Viņš bija džentlmenis.

- Vai viņš reizēm ar tām satikās?

- Viņš tās satika...

>

- Vai viņas ir bagātas?

- Pirmā, Dorotija Peina, kura pieder pie ieveltījamas Mančestras tekstilrūpnieku ģimenes.

- Un divas pārējās?

- Viņš gādāja par viņām.

- Vai tādā veidā, ka neviena no viņām nebija ieinteresēta viņa nāvē?

Arnolds sarauca uzacis kā cilvēks, kas nesaprot, par ko runā, un jūtas šokēts.

- Kāpēc?

- Un grāfiene Palmjēri?

- Viņš, bez šaubām, ar grāfieni apprecētos, kad būtu beigusies šķiršanās ar Mjurielu Holi-ganu.

- Kam, pēc jūsu domām, ir izdevīga viņa nāve?

Atbilde bija ātra un precīza.

- Nevienam.

- Vai viņam bija ienaidnieki?

- Es pazinu vienīgi draugus.

- Vai Džordža V viesnīcā viņš bija apmeties uz ilgu laiku?

- Pagaidiet... Šodien ir septītais oktobris...

Viņš izņēma no kabatas sarkanu piezīmju grāmatiņu mīkstas ādas vākos ar zelta stūrīšiem.

- Mēs ieradāmies otrajā, kad iebraucām no Kannām... Pirms tam bijām Biaricā, kad atstājām Dovilu septiņpadsmitajā augustā... Trīspadsmitajā mums vajadzēja braukt uz Lo-zannu...

- Vai tas bija darījumu brauciens?

Arnolds atkal paskatījās uz Megrē tādā kā

bezcerībā, it kā šis druknais cilvēks būtu pilnīgi nespējīgs saprast visvienkāršākās lietas.

- Deividam Lozannā bija dzīvoklis, viņš pat bija Lozannas iedzīvotājs...

- Un te?

- Arī šo apartamentu viņš bija noīrējis uz gadu, tāpat kā vienu Londonā un vēl vienu Kannu Karltona viesnīcā...

- Un Mančestrā?

- Viņam piederēja Vodu ģimenes nams, milzīga būve Viktorijas stilā, kur, manuprāt, viņš nav pārnakšņojis pat trīs reizes trīsdesmit gados... Mančestru viņš nevarēja ciest...

- Vai jūs labi pazīstat grāfieni Palmjēri? Arnolds nepaspēja atbildēt. Gaitenī atskanēja

soļi un balsis. Žila kungs, uz kuru viss atstāja

lielāku iespaidu nekā uz Megrē, gāja pa priekšu Republikas prokuroram un jaunam miertiesnesim, ar kuru kopā Megrē vēl nebija strādājis. Viņa vārds bija Kalā, un viņš izskatījās pēc studenta.

- Es jūs iepazīstināšu ar Arnolda kungu...

- Džons T. Arnolds, - viņš pieceldamies precizēja.

Megrē turpināja:

- Nelaiķa tuvs draugs un uzticības persona veikala darījumos.

Tā kā Arnolds bija iepriecināts, ka beidzot ir darīšana ar kādu svarīgu personu, kas varbūt ir no viņa aprindām, viņš teica prokuroram:

- Man šorīt desmitos ar Deividu bija norunāta satikšanās, pareizāk sakot, man vajadzēja viņam zvanīt. Tā es uzzināju, ka viņš ir miris. Te man saka, lai neticu nelaimes gadījuma iespējai, un laikam jau policijai ir iemesli tā apgalvot. Bet es, prokurora kungs, vēlētos lūgt, lai jūs gādātu, ka ap šo lietu netiek sacelts pārāk liels troksnis. Deivids bija ievērojams cilvēks, un man nav viegli jums pateikt, kādus sarežģījumus var izraisīt viņa nāve ne tikai biržā, bet arī dažādās aprindās.

- Mēs būsim tik piesardzīgi, cik vien iespējams, - prokurors nomurmināja. - Vai ne, komisār?

Viņš nolieca galvu.

- Jūs gan laikam gribēsiet uzdot man jautājumus?

Ierēdnis paskatījas uz Megrē, tad uz miertiesnesi.

- Varbūt drīzumā... Es nezinu... Šobrīd, manuprāt, jūs varat...

- Ja jums būšu vajadzīgs, esmu lejā bārā.

Kad durvis aizvērās, viņi noraizējušies saskatījās.

- Riebīga lieta, vai ne? - prokurors sacīja. - Vai jums ir kāda ideja?

- Nevienas. Ja vien tā nav grāfiene Palmjēri, Voda mīļākā, kas dzīvo apartamentā gaiteņa galā un pagājušajā naktī mēģināja noindēties. Ārsts viņu aizveda uz Neijī amerikāņu hospitāli, kur viņu ievietoja atsevišķā palātā. Kopēja gāja viņu apraudzīt ik pēc pusstundas. Nupat viņa atrada istabu tukšu...

- Vai grāfiene pazudusi?

Megrē piekrītoši palocīja galvu.

- Es likšu uzmanīt Parīzes stacijas, lidostas un ceļus.

- Vai tas nav jocīgi?

Megrē paraustīja plecus. Ko gan nozīmēja šādi vārdi? Šajā lietā viss bija jocīgi, sākot ar mirušo, kas bija piedzimis ar sudraba karoti mutē un nodevās darījumiem, apmeklēdams hipodromus un naktslokālus, un beidzot ar šo uzticības personu no augstākās sabiedrības, kas runāja kā skolotājs, kurš grib kaut ko ieskaidrot trulam skolniekam.

- Vai vēlaties viņu apskatīt?

Prokurors, ļoti cienīgs ierēdnis, kas piederēja pie vecas ierēdniecības aristokrātu dzimtas, atzinās:

- Es piezvanīju uz Ārlietu ministriju... Dei-vids Vods tiešām bija ļoti ievērojama persona... Pulkveža pakāpi viņš ieguvis kara laikā, kad vadījis kādu izlūkdienesta atzaru... Vai jums neliekas, ka tam varētu būt sakars ar viņa nāvi?

Gaitenī noklaudzēja soļi, pie durvīm pieklauvēja, un beidzot parādījās doktors Pols ar instrumentu somu rokā.

- Es jau domāju, ka vajadzēs nākt iekšā pa dienesta ieeju... To patlaban dara Juridiskās identifikācijas pārvaldes vīri... Kur ir līķis?

Viņš paspieda roku prokuroram, tad Kalā, jaunajam tiesnesim, un beidzot - Megrē.

- Nu, veco zēn?

Viņš novilka žaketi, uzlocīja krekla piedurknes.

- Vīrietis vai sieviete?

- Vīrietis.

Megrē viņam pamāja uz vannas istabas pusi, un viņi dzirdēja doktora izsaucienu. Ieradās arī Juridiskās identifikācijas pārvaldes darbinieki, nesot savus aparātus, un Megrē vajadzēja nodarboties ar viņiem.

Neatkarīgi no tā, vai slepkavība bija notikusi Džordža V viesnīcā vai kur citur, vai nozieguma upuris bija Deivids Vods vai kāds cits, vajadzēja darīt, kas tādās reizēs jādara.

- Vai drīkst atvērt aizkarus, priekšniek?

- Jā. Šī glāze neskaitās, to nupat uznesa lieciniekam.

Tagad saule bagātīgi iespīdēja ne tikai salonā, bet arī guļamistabā, kas bija plaša, gaiša un omulīga, tur bija ļoti daudz sīku personisko mantu, gandrīz visas - retas un dārgas.

Piemēram, modinātājs uz naktsgaldiņa bija no zelta un Karjē firmas darināts, tāpat kā cigāru etvija, kas mētājās uz kumodes, bet manikīra piederumu kārbai bija izcilas Londonas firmas etiķete.

Skapī inspektors saskaitīja astoņpadsmit uzvalkus, un tikpat daudz to droši vien bija citos Voda apartamentos - Kannās, Lozannā, Londonā...

- Vai varat man atsūtīt fotogrāfu? - doktors Pols jautāja.

Megrē skatījās visapkārt, neko īpaši nepētīdams, tomēr paturēdams prātā visus sīkumus, ko redzēja apartamentā.

- Piezvani Likā, vai viņš nav uzzinājis ko jaunu, - viņš teica Lapuānam, kurš šajā burzmā šķita mazliet apmulsis.

Apartamentā bija trīs aparāti - viens salonā, otrs pie gultas un trešais - vannas istabā.

-Hallo! Likā?... Te Lapuāns...

Pie loga Megrē klusu sarunājās ar prokuroru un miertiesnesi, bet doktors Pols un fotogrāfs palika neredzami pie vannas.

- Tūlīt redzēsim, vai doktors Pols apstiprinās doktora Frēra spriedumu... Viņaprāt, asinsizplūduma..

Beidzot parādījās tiesas ārsts, kā vienmēr jautrs un sirsnīgs.

- Kamēr vēl neesmu uzrakstījis ziņojumu un izdarījis autopsiju, kas, jādomā, tiks pieprasīta, varu jums teikt sekojošo:

pirmkārt, šā cilvēka miesas būve ir tāda, ka viņš būtu varējis dzīvot vismaz astoņdesmit gadu;

otrkārt - vannā kāpdams, viņš bija diezgan piedzēries;

treškārt - viņš nav paslīdējis, un tas, kurš palīdzējis viņam nomirt, ir patērējis zināmu enerģiju, lai noturētu galvu zem ūdens.

Pagaidām tas ir viss. Ja viņu sūtīs uz Tiesu medicīnas institūtu, es mēģināšu atklāt ko vairāk...

Abi augstie ierēdņi saskatījās. Vai izdarīt autopsiju? Varbūt ne?

- Vai viņam ir ģimene? - prokurors jautāja Megrē.

- Cik noprotu, viņam ir divi bērni, abi nepilngadīgi, un šķiršanās no trešās sievas nav pabeigta.

- Brāļi un māsas?

- Vienu mirkli...

Viņš atkal paņēma klausuli. Lapuāns deva zīmi, ka grib kaut ko teikt, bet komisārs vispirms pieprasīja bāru.

- Palūdziet Arnolda kungu.

-Tūlīt...

Mazliet vēlāk Megrē sacīja ierēdņiem:

- Māsu nav. Ir bijis brālis, kas divdesmit divu gadu vecumā nogalināts Indijā. Viņam ir radi, ar kuriem nav nekādu sakaru... Ko tu gribēji sacīt, Lapuān?

- Likā man pateica kaut ko, kas viņam nupat paziņots. Šorīt ap deviņiem grāfiene Palmjēri no savas istabas pieprasījusi vairākas telefonsarunas...

- Vai numuri pierakstīti?

- Parīzes numuri nē, tie, liekas, bijuši divi vai trīs, uz vienu viņa laikam zvanījusi divreiz. Pēc tam viņa telefonējusi uz Montekarlo.

- Kāds numurs?

- Parīzes viesnīca...

- Vai nav zināms, kam tieši?

- Nē. Vai gribat, lai pajautāju Parīzes viesnīcas telefonistei?

Visu laiku darbība norisinājās vienās un tajās pašās aprindās. Te - Džordža V viesnīca, Mon-tekarlo - Parīzes viesnīca, visgreznākā Zilajā krastā.

- Hallo, jaunkundz, savienojiet, lūdzu, ar Parīzes viesnīcu Montekarlo. Kā, lūdzu?...

Apjucis viņš jautāja komisāram:

- Viņa grib zināt, kas par sarunu maksās.

Megrē nepacietīgi atbildēja:

- Vods. Vai arī es, ja viņai tā labāk patīk...

- Hallo, jaunkundz... Zvana komisārs Megrē... Jā... Paldies...

Nolicis klausuli, viņš paziņoja:

- Jāgaida desmit minūtes.

Kādā atvilktnē tika atrastas vēstules - gan franču, gan angļu, gan itāliešu valodā, tās bija samestas juku jukām - gan vēstules no sievietēm, gan darījumu vēstules, tad vēl ielūgumi uz kokteilvakariem vai vakariņām, bet citā atvilktnē

* *

- rūpīgāk sakārtotas mapes...

- Vai ņemsim līdzi?

Megrē palocīja galvu, pametis skatienu uz tiesnesi Kalā. Bija vienpadsmit no rīta un viesnīca sāka atdzīvoties, varēja dzirdēt /.vanus, kalpotāji gāja šurpu turpu, bez mitas klikšķēja lifts.

- Kā jūs domājat, vai sieviete varētu noturēt viņam galvu zem ūdens?

- Tas atkarīgs no tā, kāda tā sieviete ir.

- Viņu dēvē par mazo grāfieni, tāpēc jādomā, ka viņa drīzāk ir augumā sīka.

- Galvenais nav augums vai tuklums, - doktors Pols filosofiskā mierā norūca.

Megrē teica:

- Varbūt nenāktu par ļaunu ielūkoties trīssimt trīsdesmit otrajā numurā...

- Trīssimt trīsdesmit otrajā?

- Tajā dzīvo minētā grāfiene.

Durvis bija aizslēgtas, un vajadzēja meklēt istabeni. Apartaments, kurā bija salons, gan mazāks nekā Voda numurā, guļamistabas un vannas istabas, jau bija uzkopts.

Kaut arī logs bija atvērts, joprojām varēja saost parfīmu un alkoholu, un, ja ari šampanieša pudele bija aizvākta, viskija pudele, no kuras bija izdzerta tikai trešā daļa, joprojām stāvēja uz apaļa galdiņa.

Prokurors un tiesnesis, kuri bija vai nu pārāk labi audzināti, vai ari pārāk bikli, vilcinādamies palika pie durvīm, bet Megrē atvēra skapjus un atvilktnes. Viņš atrada sieviešu tualetes piederumus, kas bija tikpat grezni kā Deivida Voda istabā; tādus var iegādāties tikai retos veikalos un tie savā ziņā simbolizē noteiktu dzīves līmeni. .

Uz tualetes galdiņa rotas mētājās kā nevērtīgi nieki, tur bija briljantiem izgreznota aproce ar mazītiņu pulkstenīti, auskari un gredzeni, kas droši vien maksāja savus divdesmit miljonus franku.

Arī te atvilktnē bija papīri - ielūgumi, drēbnieku rēķini, prospekti, Francijas aviolīniju saraksts un Panamerikas līnijas lidmašīnu satiksmes saraksts.

Nebija nekādu personisku vēstuļu, it kā grāfiene nevienam nerakstītu un ne no viena neko nesaņemtu. Turpretī skapī Megrē saskaitīja divdesmit astoņus pārus apavu, daži nebija ne reizi valkāti, un to lielums liecināja, ka grāfiene tiešām ir augumā sīka.

Atsteidzās Lapuāns.

- Es runāju ar Parīzes viesnīcu. Telefoniste piereģistrē katru notikušu sarunu, bet neatzīmē izsaukumus prombūtnē esošiem klientiem, ja vien viņi nav atstājuši tādu rīkojumu. Šorīt viņai pieteiktas piecpadsmit sarunas no Parīzes, un viņa nespēj pateikt, kam kurš zvanījis.

Lapuāns vilcinādamies piemetināja:

- Viņa man jautāja, vai te ir tikpat karsti kā tur... Liekas...

Inspektorā neviens vairs neklausījās, un viņš apklusa. Mazā grupiņa atgriezās Deivida Voda numurā un sastapa diezgan dīvainu gājienu. Direktors, kurš laikam bija brīdināts, soļoja pa priekšu gluži kā izlūks, bažīgi raudzīdamies uz durvīm, kas varēja atvērties kuru katru brīdi. Pastiprinājumam viņš bija paņēmis līdzi divus ziņnešus debeszilās uniformās, kuri gādāja, lai ceļš būtu brīvs.

Viņiem sekoja četri vīri, kas nestuvēs stiepa Deivida Voda līķi - joprojām kailu, tikai apsegtu ar palagu.

- Nāciet te... - Zila kungs slāpētā balsī sacīja.

Viņš gāja uz pirkstgaliem. Nesēji virzījās uz priekšu piesardzīgi, lūkodamies, lai nepiesistos pie sienām un durvīm.

Viņš tos neveda uz liftu, bet iegriezās šaurākā gaitenī, kur nebija tik košs un svaigs krāsojums un pa kuru varēja nokļūt pie kravas lifta.

Deivids Vods, kādreiz viens no lepnākajiem viesnīcas klientiem, to atstāja pa ceļu, pa kuru pārvietoja lādes un smago bagāžu.

Brīdi valdīja klusums. Ierēdņi, kuriem te nekas vairs nebija darāms, lāgā negribēja atgriezties numurā.

- Jūs ar to visu nodarbosieties, Megrē... -prokurors nopūtās.

Viņš brīdi vilcinājās un klusāk piemetināja:

- Esiet piesardzīgs... Mēģiniet izvairīties no avīzēm... Nu, jūs jau galu galā pats saprotat... Ministrs man piekodināja...

Tādu sarežģījumu nebija iepriekšējā dienā, kad gandrīz šajā pašā stundā komisārs Kliņan-kūra ielā iegriezās pie inkasenta, kas bija dabūjis divas lodes vēderā, mēģinādams aizsargāt somu, kurā bija astoņi miljoni.

Viņš atteicās braukt uz slimnīcu. Ja jau jāmirst, viņš gribēja nomirt mazajā guļamistabā ii rožaini puķotām tapetēm, kur par viņu rūpējās sieva un bērni, kas, no skolas pārnākuši, staigāja uz. pirkstgaliem.

Tajā lietā bija pēdas - notikuma vietā pazaudēta slēpotāja cepure, kas galu galā aizvedīs pie vainīgajiem.

Bet kā būs ar Deividu Vodu?

- Manuprāt, - Megrē piepeši ieteicās, it kā runātu pats ar .sevi, - es laikam aizbraukšu uz Orlī.

Varbūt tādu pamudinājumu deva Francijas aviolīniju un Panamerikas lidmašīnu saraksts vai telefonsaruna ar Montekarlo?

Iespējams, bet galu galā kaut ko taču vajadzēja darīt un lidosta viņam šķita vieta, kas atbilst tādai personai, kāda bija grāfiene.

3. nodala

Mazās grāfienes gaitas un Megrē pārdomas

Megrē neizdevās atstāt Džordža V viesnīcu tik drīz, kā viņš būtu vēlējies. Kamēr viņš pirms brauciena uz lidostu pa telefonu deva rīkojumus Likā, jaunais Lapuāns, kas bija vēlreiz iegājis grāfienes Palmjēri apartamentos, viņam atnesa krāsainu metāla kārbu. Tā bija angļu biskvītu kārba, pilna ar fotogrāfijām.

Megrē tas atgādināja kārbu, kurā, kad viņš bija mazs, māte glabāja pogas un ik reizi, kad vajadzēja kādu piešūt apģērbam, tur vajadzīgo sameklēja. Tā bija ar ķīniešu hieroglifiem izrotāta tējas kārba, diezgan negaidīta pils pārvaldnieka mājā, kur tēju nekad nedzēra.

Kādā 332. numura skapī komisārs bija pamanījis koferus, kas izgatavoti slavenā koferu darbnīcā Marso avēnijā, un ikvienam sīkam ikdienas priekšmetam, piemēram, apavu lāpstiņai, bija kāda grezna uzņēmuma marka.

Bet savas un savu draugu fotogrāfijas, kas uz labu laimi bija uzņemtas ceļojumu gaitā, kurās grāfiene bija redzama peldkostīmā uz jahtas, droši vien Vidusjūrā, vai slēpojot ar ūdensslēpēm, vai augstkalnu sniegos, viņa glabāja ļukjukām vienkāršā biskvītu kārbā.

Diezgan daudzās fotogrāfijās viņa bija redzama kopā ar pulkvedi, reizēm divatā ar viņu, bet biežāk kopā ar vēl citām personām, no kurām dažas komisārs pazina, jo tie bija aktieri, rakstnieki, cilvēki, kuru attēlus bieži var redzēt laikrakstos.

- Vai kārbu ņemsiet līdzi, priekšniek?

Likās, ka Megrē tikai pret savu gribu atstāj šo

Džordža V viesnīcas stāvu, kur viņam it kā nekas vairs nebija darāms.

- Paaicini žēlsirdīgo māsu, bet vispirms pārliecinies, vai tā ir tā pati, kura dežurēja iepriekšējā naktī.

Tā bija tā pati - gluži vienkārši tāpēc, ka viesnīcā nodarbināja tikai vienu. Viņas pienākumos, kā vēlāk Megrē uzzināja, galvenokārt ietilpa paģiru ārstēšana un injekcijas. Kopš dažiem gadiem apmēram trešā daļa klientu pēc doktora ieteikuma saņēma tādus vai citādus iešļircinājumus.

- Sakiet, lūdzu, jaunkundz...

- Ženevrjē...

Viņa bija cienīga un skumīga sieviete nenosakāmā vecumā, ar nespodrām acīm, kādas mēdz būt cilvēkiem, kuri pietiekami daudz neguļ.

- Tad, kad grāfiene Palmjēri ātrās palīdzības mašīnā atstāja viesnīcu, viņa bija naktstērpā, vai ne?

- Jā. Viņu ietina segā. Es negribēju zaudēt laiku, viņu ģērbjot. Veļu un apģērbu es ieliku koferī.

- Vai kleitu?

- Zilu kostīmu - pirmo, kas man pagadījās pa rokai. Protams, arī kurpes un zeķes.

- Un vairāk neko?

- Rokassomiņu, kas bija guļamistabā. Es pārliecinājos, ka tajā ir matu suka, pūdemīca, lūpu pomāde - viss, kas sievietei vajadzīgs.

- Vai, jūsuprāt, šajā somiņā bija nauda?

- Es tur redzēju kabatas portfeli, čeku grāmatiņu un pasi...

- Vai tā bija Francijas pase?

- Itālijas pase.

- Vai grāfiene pēc izcelšanās ir itāliete?

- Francūziete. Viņa kļuva par itālieti pēc laulībām ar grāfu Palmjēri un, manuprāt, ir

saglabājusi savu tautību. Es nezinu. Es ar tādām lietām nenodarbojos.

Liftā bija kāds cilvēks, kuru Lapuāns vai apri-ja ar acīm, un galu galā Megrē arī viņu pazina -tas bija visizcilākais amerikāņu kino komiķis. Tas atstāja dīvainu iespaidu arī uz viņu - ieraudzīt cilvēku, kuru tik daudzreiz bija skatījis uz ekrāna, no miesas un asinīm lifta kabīnē. Aktieris bija ģērbies tāpat kā visir zem acīm - maisiņi, seja drūma, kā cilvēkam, kas iepriekšējā vakarā pārāk daudz dzēris.

Komisārs, pirms devās uz halli, iegriezās bārā, kur Džons T. Arnolds sēdēja pie viskija glāzes.

- Ienāciet brīdi šajā stūrī...

Bārā bija vēl daži klienti, lielākoties tikpat apguruši kā amerikāņu aktieris, neskaitot divus amerikāņus, kuri uz galdiņa bija izklājuši dokumentus un nopietni apspriedās.

Megrē pasniedza Arnoldam fotogrāfijas - citu pēc citas.

- Jādomā, jūs šos cilvēkus pazīstat, vai ne? Pamanīju, ka jūs arī esat redzams dažos momentuzņēmumos. ..

Arnolds tiešām pazina visus, un personu vidū bija daudz tādu, kurus vārda pēc pazina arī Megrē: divi izbijuši karaļi, kuri savulaik valdījuši savā zemē un tagad dzīvoja Zilajā krastā, izbijusi karaliene, kura mājoja Lozannā, daži prinči, kāds angļu inscenētājs, izcilas viskija markas īpašnieks, baletdejotāja, tenisa čempions...

Arnolda runas veids bija mazliet kaitinošs.

- Vai jūs viņu nepazīstat? Tas ir Pauls.

- Kāds Pauls?

- Dienvidslāvijas Pauls. Un tā ir Neneta...

Neneta bija nevis kaut kāda aktrise vai demi-

monda dāma, bet gan ievērojama kundze no Senžermēna priekšpilsētas, kura uzņēma ministrus un vēstniekus.

- Un kas ir šis cilvēks kopā ar grāfieni un pulkvedi?

- Džefs.

- Kāds Džefs?

- Van Mēlens, ķīmijas produkti.

Tas bija vēl viens vārds, ko Megrē, protams, pazina, ko varēja lasīt uz krāsu kārbām un daudzu citu produktu iesaiņojumiem.

Viņš bija ģērbies šortos, galvā - milzīga salmu platmale kā dienvidamerikāņu plantatoram, 1111 viņš spēlēja bumbas kādā Sentropēzas laukumā.

- Viņš ir grāfienes otrais virs.

- Vēl viens jautājums, Arnolda kungs. Vai jūs /.ināt, kas no tiem, kuriem grāfiene apjukuma brīdī varētu zvanīt, šobrīd dzīvo Montekarlo Parīzes viesnīcāi?

- Vai viņa ir zvanījusi uz Montekarlo?

- Es jums uzdevu jautājumu.

- Protams, Džefs.

- Jūs gribējāt teikt - viņas otrais vīrs?

- Viņš daudzus mēnešus gadā uzturas Zilajā krastā. Mužēnā, netālu no Kannām, viņam pieder villa, bet lielākoties viņš dod priekšroku Parīzes viesnīcai.

- Vai viņi saglabājuši labas attiecības?

- Lieliskas. Viņa aizvien dēvē viņu par tēti.

Amerikāņu komiķis, apgājis apkārt hallei, piegāja pie bāra, un viņam, negaidot pasūtījumu, pasniedza lielu glāzi džina ar tomātu sulu.

- Vai van Mēlens un pulkvedis bija labās attiecībās?

- Viņi bija veci draugi.

- Un grāfs Palmjēri?

- Viņš redzams vienā no fotogrāfijām, kuras man nupat rādījāt...

Arnolds to sameklēja. Tas bija liela auguma tumšmatis ar bieziem, kupliem matiem, ģērbies peldbiksītēs, viņš stāvēja jahtas priekšgalā.

- Arī draugs?

- Kāpēc ne?

. - Es jums pateicos.

Megrē brīdi vēl necēlās augšā.

- Vai jums zināms, kurš ir pulkveža notārs?

Džons T. Arnolds no jauna izrādīja zināmu nepacietību, it kā sarunas biedrs būtu pārlieku nezinīgs.

- Viņu ir daudz. Ne vienmēr notāri tādā nozīmē, kādā to saprot franči. Londonā viņa intereses pārstāv Filipa kungs, Filips un Haldejs. Ņujorkā - Harisona un Šova firma. Lozannā...

- Kā jums liekas, pie kura no šiem kungiem būtu atrodams testaments?

- Viņš tos izkaisījis pa visām malām. Viņš testamentu bieži mainīja.

Megrē pieņēma glāzi viskija, ko viņam pasniedza, bet Lapuāns aiz smalkjūtības apmierinājās ar glāzi alus.

- Es jums pateicos, Arnolda kungs.

- Galvenais, neaizmirstiet, ko jums ieteicu. Esiet piesardzīgs. Jūs redzēsiet, ka radīsies visādas nepatikšanas...

Megrē par to šaubījās tik maz, ka izskatījās gaužām sapīcis. Viņu kaitināja visi šie cilvēki, kuru paradumiem nebija nekā kopīga ar parasto mirstīgo paradumiem. Viņš apjauta, ka nav sagatavots to visu pienācīgi saprast un ka būtu vajadzīgi mēneši, lai tiktu skaidrībā par viņu darīšanām.

- Nāc, Lapuān...

Viņš izgāja cauri hallei ātriem soļiem, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, baidīdamies, ka viņu notvers Žila kungs, kurš viņam tīri labi patika, bet kurš noteikti lieku reizi atgādinās piesardzību un smalkjūtību. Tagad halle bija cilvēku pilna. Tur runāja dažādās valodās un smēķēja visu zemju cigārus un cigaretes.

- Nāciet, Megrē kungs...

Mašīnu pārzinis aizveda viņus uz vietu, kur starp roisiem un kadilakiem bija nolicis mazo kriminālpolicijas auto.

Vai dzeramnaudu dot vai nedot? Megrē to nedeva.

- Uz Orlī, draudziņ...

- Labi, priekšniek...

Komisāram būtu gribējies aizbraukt uz Neijī amerikāņu hospitāli, iztaujāt žēlsirdīgo māsu, uzņēmēju, telefona centrāles jaunkundzi. Bija daudz kas, ko viņam gribētos, ko vajadzētu darīt. Bet viņš nevarēja atrasties visur vienā laikā, un viņam steidzami vajadzēja atrast mazo grāfieni, kā viņu dēvēja draugi.

Un viņa tiešām bija maza, smalka un skaista, to viņš zināja pēc fotogrāfijām. Cik gadu viņai varētu būt? To bija grūti pateikt pēc momentuzņēmumiem, kas lielākoties bija izdarīti spilgtā saulē un vairāk atklāja gandrīz kailu augumu sauļošanās kostīmā nekā sejas īpatnības.

Viņa bija tumšmataina, mazu, smailu, nekaunīgu deguntiņu, dzirkstošām acīm un labprāt nostājās zēnu pozās.

Un tomēr viņš būtu varējis zvērēt, ka grāfienei jau vairs daudz netrūkst no četrdesmit gadiem. Viesnīcas kartītē tas būtu rakstīts, bet tobrīd viņam

7 * neienāca prātā paskatīties. Viņš steidzās, cik varēdams, un viņam bija nepatīkama sajūta, ka viņš patlaban kaitē savai izmeklēšanai.

- Tev tūlīt vajadzēs aiziet uz Džordža V viesnīcu un apskatīties viņas kartīti. Tu iedosi skaidrākās fotogrāfijas palielināt.

- Vai tās izsūtīt avīzēm?

- Vēl ne. Tāpat tu aiziesi uz amerikāņu hospitāli. Vai saproti?

- Jā. Vai jūs brauksiet prom?

Tas vēl nebija skaidrs, bet Megrē radās tāda nojauta.

- Katrā ziņā, ja aizbraucu, piezvani manai sievai.

Četras vai piecas reizes Megrē bija ceļojis lidmašīnā, bet tas bija diezgan sen, un viņš tik tikko pazina Orlī, kur ieraudzīja jaunas celtnes un kur valdīja lielāka rosība nekā, piemēram, Ziemeļu vai Senlazāra stacijā.

Sajūta bija tāda, it kā viņš nebūtu izgājis no Džordža V viesnīcas, jo te tāpat varēja dzirdēt cilvēkus runājam dažādās valodās un dodam dzeramnaudu visās iedomājamās monētās. Preses fotogrāfi bija sadrūzmējušies ap lielu automobili un fotografēja kādu slavenību puķu pilnām rokām; lielākajai daļai koferu bija tāda pati cienījama marka kā mazās grāfienes bagāžai.

- Vai man jūs gaidīt, priekšniek?

- Nē. Brauc atpakaļ uz pilsētu un izdari, ko teicu. Ja nebraukšu prom, atgriezīšos ar taksometru.

Viņš ātri steidzās cauri pūlim, lai izvairītos no žurnālistiem, un, kamēr sasniedza halli, kur rindojās dažādu aviācijas sabiedrību letes, bija nolaidušās divas lidmašīnas, bet indieši, no kuriem dažiem bija galvā turbāni, šķērsoja lidlauku un gāja uz muitas pusi.

Skaļrunis ziņoja bez mitas.

- Tiek lūgts Stilvela kungs... Stilvela kungs... Stilvela kungu lūdz ierasties Pan-amerikas aviosabiedrības birojā...

Pēc tam tas pats tika pateikts angliski, tad spāniski tika aicināta Konsuela Gonzalesas jaunkundze.

Lidostas speciālā komisāra kabinets vairs nebija vecajā vietā. Galu galā viņš to tomēr atrada un atvēra durvis.

- Redz kā! Kolombāni...

Kolombāni, kura kāzās Megrē bija piedalījās, nepiederēja pie kriminālpolicijas, viņš bija tieši pakļauts Iekšlietu ministrijai.

- Vai jūs bijāt tas, kas man atsūtīja ziņu?

Komisārs Kolombāni meklēja sava rakstāmgalda nekārtībā papīra gabaliņu, uz kura ar zīmuli bija uzrakstīts grāfienes vārds.

- Es pieprasīju ziņas no kontroles ļaudīm... Līdz šim man nekas nav teikts... Es tūlīt pārbaudīšu pasažieru sarakstus...

Viņš iegāja stiklotā blakus kabinetā un atgriezās ar papīru žūksni rokā.

- Vienu mirkli... 315. reiss - uz Londonu... Palmjēri... Palmjēri... P... Nē. Nekādas Palmjēri starp pasažieriem nav... Vai nezināt, uz kurieni viņa lidojusi?... Tālāk - lidmašīnas: Štutgarte... Palmjēri nav arī te... Kaira, Beirū-ta... P... Poterē... Nē!... Ņujorka, Panamerikas aviosabiedrība... Pitsburga... Pirulē... Nekur nav nekādas Palmjēri...

- Vai uz Zilo krastu nav neviena reisa?

- Jā, ir lidmašīna uz Romu ar nolaišanos Nicā

- desmitos trīsdesmit divās.

- Vai jums ir pasažieru saraksts?

- Man ir to pasažieru saraksts, kuri lido uz Romu, jo mani ļaudis vīzēja pases... Viņi nenodarbojas ar tiem, kas lido uz Nicu, tie iet ārā pa citām durvīm, bez muitas un policijas formalitātēm...

- Vai tā ir franču lidmašīna?

- Angļu. Paskatieties - BOAC... Es jūs aizvedīšu...

Hallē stendi rindojās kā būdas gadatirgū, virs tiem bija panno dažādu zemju krāsās un gandrīz vienmēr nesaprotamiem iniciāļiem.

- Vai jums ir 312. reisa pasažieru saraksts?

Jauna darbiniece, vasarraibumaina angliete,

meklēja savās mapēs, izvilka no tām kādu sarakstu.

- P... P... Pārsons... Palmjēri... Luīze, grāfiene Palmjēri... Vai tā ir tā, kuru meklējat, Megrē?

Komisārs uzrunāja anglieti:

- Vai jūs varat pateikt, vai šī pasažiere bija rezervējusi vietu?

- Vienu mirklīti... Ar šo reisu nodarbojās mans kolēģis...

Viņa izgāja no sava boksa, ienira pūlī un galu galā atgriezās kopā ar liela auguma gaišmatainu puisi, kas franciski runāja ar stipru akcentu.

- Vai jūs izrakstījāt biļeti grāfienei Palmjēri? Viņš atbildēja apstiprinoši. Grāfieni pie viņa

atvedis kaimiņš no Itālijas aviācijas sabiedrības. Viņai noteikti bijis jānokļūst Nicā, un viņa nokavējusi Francijas aviosabiedrības rīta lidmašīnu.

- Tas, ziniet, ir sarežģīti. Ir lidmašīnas, kuras noteiktā reisā dodas tikai reizi vai divas nedēļā. Arī nolaišanās vienmēr nav vienā un tajā pašā laikā. Es viņai teicu - ja pēdējā mirklī mums lidmašīnā atradīsies brīva vieta...

- Vai viņa aizlidoja?

- Jā. Desmitos divdesmit astoņās minūtēs.

- Tātad viņa tagad jau ir Nicā?

Kalpotājs paskatījās pulkstenī virs pretējā stenda.

- Pirms pusstundas ielidoja.

- Kā viņa maksāja par biļeti?

- Ar čeku. Viņa paskaidroja, ka vajadzējis izlidot pēkšņi un viņai nav līdzi naudas.

- Vai jūs mēdzat pieņemt čekus?

- Ja runa ir par pazīstamiem cilvēkiem.

- Vai viņas čeks vēl ir piejums?

Viņš atvēra atvilktni, pavandījās dokumentos un izvilka papīra lapu, pie kuras bija piesprausts zilgans čeks. Tā segums bija nevis Francijas, bet kādā Šveices bankā, kurai bija kantoris Operas avēnijā. Rokraksts izskatījās nervozs, it kā rakstītāju būtu pārņēmusi milzīga nepacietība vai drudzis.

- Es jums pateicos.

Kolombāni viņš jautāja:

- Vai no jūsu kabineta varu piezvanīt uz Nicu?

- Jūs pat varat nosūtīt ziņojumu pa telefaksu, kas tur nonāks acumirklī.

- Man labāk gribētos runāt.

- Nāciet... Vai tā ir svarīga lieta?

- Ļoti!

- Un apgrūtinoša?

- Baidos, ka tā ir.

- Vai jūs vēlaties runāt ar lidostas policiju?

Megrē piekrītoši pamāja.

- Tas aizņems dažas minūtes. Mums pietiks laika iedzert kādu glāzi... Nāciet uz šejieni... Vai jūs pateiksiet, kad dabūsiet sarunu ar Nicu, Ditijo?

Pie bāra letes viņi iespiedās starp kādu brazīliešu ģimeni un pilotiem pelēkos formas tērpos, kuri runāja franciski ar beļģu vai šveiciešu akcentu.

- Ko jūs dzersiet?

- Es nupat dzēru viskiju. Labāk būs, ja ar to pašu arī turpināšu.

Kolombāni paskaidroja:

- Ziņojumā, ko saņēmām no kriminālpolicijas, nebija runas par vietējo līniju pasažieriem... Tā kā principā mēs nodarbojamies tikai ar tiem, kuriem vajadzīgas vīzas...

Megrē vienā rāvienā izdzēra glāzi, jo viņu jau sauca pie telefona.

- Hallo, vai lidostas policija?... Te Megrē no kriminālpolicijas. Jā... Vai dzirdat mani?... Hallo!... Es runāju tik skaidri, cik vien spēju... Jauna sieviete... Hallo!... Grāfiene Palmjēri... Kā palma... kā koki Angļu promenādē... Jā. Viņai pirms pusstundas vajadzēja izkāpt no BOAC lidmašīnas... Jā, lidmašīnas reiss sākās Londonā, nosēšanās Parīzē... Kā?... Es neko nedzirdu...

Kolombāni gāja aizvērt durvis, jo kabinetā pa platajām, stikotajām durvīm iespiedās lidostas murdoņa un lidmašīnas rēkoņa nolaižoties.

81

Simenons 9

- Ak lidmašīna tikko nolaidās? Jā, ar nokavēšanos... Jo labāk... Vai pasažieri vēl ir lidostā? Hallo! Pasteidzieties! Palmjēri... Nē... Jūs viņu aizkavēsiet, paši izdomājiet ieganstu... Piemēram, dokumentu pārbaude... Pasteidzieties!

Kolombāni, kā jau vecs lidostas darbinieks, sacīja:

- Tā jau domāju, ka viņi aizkavēsies. Ziņo, ka tajā rajonā ir negaisi.... Lidmašīna no Kasablankas nokavējās par pusotru stundu, un šī...

- Hallo!... Jā... Kā?... Vai jūs viņu redzējāt?... Nu?... Aizbraukusi?

Varēja dzirdēt motoru rūkoņu klausulē.

- Vai tā lidmašīna lido prom? Vai viņa jau ir tajā iekāpusi? Nē?...

Galu galā viņš saprata, ka Nicas policists kļūdījies. Pasažieri, kas lidoja no Londonas, vēl bija turpat, jo viņiem vajadzēja iet caur muitu, bet grāfiene atstājusi lidmašīnu pirmā un tūlīt iekāpusi mašīnā, kas viņu gaidījusi.

- Tā bija mašīna ar Beļģijas numuru, jūs sakāt?... Jā, es dzirdu - liels limuzīns, šoferis... Nē... Nekas... Paldies...

No Neijī amerikāņu hospitāļa viņa bija zvanījusi uz Montekarlo, kur viņas otrais vīrs Zozefs van Mēlens droši vien bija apmeties Parīzes viesnīcā. Pēc tam viņa likusi sevi aizvest uz Orlī un iekāpusi pirmajā lidmašīnā, kas devās uz Zilo krastu. Nicā viņu gaidīja liels beļģu automobilis.

- Vai viss rit, kā vēlaties?

- Kad ir reiss uz Nicu?

Vienos trīsdesmit deviņās... Patiesību sakot, lidmašīnas vienmēr ir pilnas, kaut arī sezona jau beigusies. Tomēr pēdējā mirklī vienmēr atrodas viena vai divas brīvas vietas, ko pasūtījuši pasažieri, kuri nav ieradušies... Vai vēlaties, lai es jūs pierakstu?...

Bez viņa Megrē būtu zaudējis daudz laika.

- Kārtībā! Jums atliek vienīgi gaidīt. Vajadzīgajā brīdī jums atnāks pakaļ. Vai būsiet restorānā?

Megrē pusdienoja viens pats restorāna stūri, iepriekš piezvanījis Likā, kurš nepateica neko jaunu.

- Vai žurnālisti vēl neko nezina?

- Manuprāt - nē. Nupat redzēju vienu staigājam pa gaiteņiem, bet tas bija Mišo, kurš mūžīgi te ložņā, viņš man neko nejautāja.

- Lai Lapuāns izdara, ko teicu. Es piezvanīšu no Nicas pēcpusdienā...

Komisāram, kā solīts, atnāca pakal, un viņš gāja pasažieru rindā uz lidmašīnu, kur apsēdās pēdējā sēdēklī. Kārbu ar fotogrāfijām viņš bija atstājis Lapuānam, tomēr dažas paturējis - tās, kuras likās visinteresantākās, un viņš nevis lasīja avīzi, ko stjuarte iedeva kopā ar košļājamo gumiju, bet domīgi pētīja attēlus.

Viņam vajadzēja gaidīt, kad nodzisīs brīdinājuma signāls, lai aizsmēķētu pīpi un atsprādzētu drošības jostu, un gandrīz tūlīt pēc tam pasniedza tēju un kūkas, kuras negribējās ēst.

Pievēris acis un atbalstījis galvu pret sēdekļa atzveltni, viņš, šķiet, nedomāja neko, kamēr lidmašīna lidoja virs biezas spožu mākoņu segas. Īstenībā viņš mēģināja panākt, lai atdzīvojas vārdi un silueti, kuri no rīta viņam vēl bija tikpat sveši kā citplanētieši.

Cik ilgs laiks paies, līdz kļūs zināms par pulkveža nāvi un šim notikumam pievērsīsies prese? Tajā brīdī sāksies sarežģījumi, kā ik reizi, ja runa ir par ievērojamu personu. Vai Londonas dienas avīzes nesūtīs reportierus uz Parīzi? Ja Džons

T. Arnolds runā taisnību, Deividam Vodam ir veikali visās pasaules malās.

Jocīgs tips! Megrē viņu bija redzējis tikai nožēlojamu un grotesku - kailu vannā, ar resnu, baltu vēderu, kas rēgojās ārā no ūdens un likās peldam.

Diezin vai Lapuāns pamanīja, ka vienu brīdi komisāru iespaidoja apkārtne un viņš nebija īsti savu uzdevumu augstumos, un vai viņa uzticēšanās priekšniekam nav sašķobījusies?

Bez šaubām - šie ļaudis viņu kaitināja. Attiecībā pret viņiem komisārs bija līdzīgs jaunam kluba biedram vai jaunam skolniekam klasē, tādam, kurš jūtas neveikli un kaunas, jo vēl nezina noteikumus, paražas, paroles, un kurš iedomājas, ka citi par viņu zobojas.

Viņš bija pārliecināts, ka Džons T. Arnolds, kurš tik labi un nepiespiesti jutās trimdā izraidītu karaļu vai baņķieru sabiedrībā Londonā, Romā, Berlīnē vai Ņujorkā, uzjautrinājās par Megrē neveiklību un izturējās pret viņu ar augstprātīgu laipnību, mazliet viņu žēlodams.

Megrē, tāpat kā visi citi, sava amata dēļ labāk nekā lielākā daļa cilvēku zināja, kā daudz kas tiek darīts un kā dzīvo dažādās aprindās.

Bet tās bija teorētiskas zināšanas. Viņš nespēja to izjust. Viņu mulsināja tieši sīkumi.

Šī bija pirmā reize, kad viņam vajadzēja darboties noslēgtā pasaulē, par kuru kaut ko varēja uzzināt vienīgi no avīžu pļāpām.

Ir miljardieri, ja lieto parasto apzīmējumu, kuru stāvokli var noteikt bez grūtībām un kuru eksistenci var vairāk vai mazāk nojaust, komersanti vai baņķieri, kas diendienā iet uz savu kantori un privātajā dzīvē nemaz tik ļoti neatšķiras no parastiem mirstīgajiem.

Viņš pazina ievērojamus ziemeļu apgabalu rūpniekus, tekstilfabrikantus vai metālizstrādājumu uzņēmumu īpašniekus, kuri ik rītu astoņos stājās pie darba un ik vakaru gāja gulēt desmitos un kuru ģimenes dzīve bija līdzīga viņu nodaļu vadītāju vai meistaru ģimenes dzīvei.

Tagad viņš sāka saprast - tie vēl nav sasnieguši visaugstāko pakāpienu, visā visumā tie ir tikai ļoti bagāti rokpeļņi.

Augstāki par viņiem bija tādi vīri kā pulkvedis Vods vai varbūt Žozefs van Mēlens, kuri patiesībā vairs ne kāju nespēra kabinetā, kuri klejoja no pils uz pili skaistu sieviešu ielenkumā, kuģoja ar jahtām, kuru attiecības bija sarežģītas un kuri viesnīcas hallē vai kabarē noslēdza daudz lielākus veikalus nekā pilsoniskie finansisti.

Deividam Vodam bija trīs likumīgas sievas, kuru vārdus Megrē bija pierakstījis melnajā piezīmju grāmatiņā. Dorotija Peina, pirmā, bija vienīgā, kura vairāk vai mazāk piederēja pie viņa aprindām un, tāpat kā viņš, bija dzimusi Mančestrā. Viņiem nebija bērnu, un viņi pēc trim gadiem bija izšķīrušies. Viņa bija apprecējusies no jauna.

Ja arī viņas ģimene piederēja pie pilsoniska klana, viņa pēc šķiršanās nebija atgriezusies tās pasaulē un nedzīvoja Mančestrā. Viņa bija apprecējusies it kā ar citu Vodu, ar kādu Aldo de Roku, mākslīgā zīda magnātu Itālijā, kas aizrāvās ar automašīnām un katru gadu piedalījās Mansas sacensībās.

Ari viņš droši vien apmetās Džordža V viesnīcā vai Ričas viesnīcā, Londonas Savojā vai Kannu Karltonā, bet Montekarlo - Parīzes viesnīcā.

Kā gan šie cilvēki varētu pastāvīgi nesatik-

ties? Pasaulē ir divdesmit vai trīsdesmit visaugstākās klases viesnīcu, kādas desmit iecienītas pludmales, ierobežots skaits augstākā ranga pieņemšanu un rikšotāju sacensību. Preču piegādātāji viņiem visiem ir vieni, arī juvelieri un tērpu modelētāji, un drēbnieki. Tāpat arī vieni un tie paši frizieri un manikīres.

Pulkveža Voda otrā sieva Alīse Perēna, kuras dēls mācījās Kembridžā, nāca no citām aprindām, jo bija Njevras lauku skolotāja meita un, kad viņu satika Vods, strādāja par tērpu demonstrētāju Parīzē.

Bet vai tad tērpu demonstrētājas zināmā mērā nedzīvo blakus tai pašai pasaulei?

Pēc šķiršanās viņa neatsāka darbu un pulkvedis viņai bija devis renti.

Kādus cilvēkus viņa satika tagad?

To pašu varētu jautāt par trešo sievu - Mjuri-elu Holiganu, meistara meitu no Hobokenas Ņujorkas apkaimē, kura pārdeva cigaretes kādā Brodvejas naktslokālā, kad viņā iemīlējās Dei-vids Vods.

Viņa dzīvoja Lozannā kopā ar meitu, un arī viņai nebija jārūpējas par iztiku.

t

Jā, bet vai Džons T. Arnolds bija precējies? Megrē būtu varējis derēt, ka nav. Šķiet, viņš bija dzimis, lai būtu pelēkais kardināls, uzticības persona tādam cilvēkam, kāds bija Vods. Viņš droši vien piederēja pie labas angļu ģimenes, varbūt pie ļoti senas dzimtas, kurai radušās materiālas grūtības. Viņš bija studējis ītonā vai Kembridžā, spēlējis golfu un tenisu, burājis, airējis. Pirms iepazīšanās ar Vodu viņš droši vien bija dienējis armijā vai strādājis sūtniecībā?

Lai nu kā, pulkveža pavēnī viņš dzīvoja tādu dzīvi, kādai bija radīts. Kas zina? Vai viņš klusītēm neizmantoja sava patrona mīlas dēkas, kā izmantoja viņa greznību?

- Kungi un dāmas, lūdzam jūs aizsprādzēt drošības jostas un nesmēķēt. Pēc neilga laika nolaidīsimies Nicā. Mēs ceram, ka ceļojums bija patīkams. Lādies and gentiemen...

Megrē bija grūti izkratīt pīpi mazītiņajā, roku balstā iestrādātajā pelnutraukā, un viņa resnie pirksti lāgā netika galā ar drošības jostas sprādzi. Viņš nebija pamanījis, ka lidmašīna jau labu laiku lido virs jūras, kas piepeši gandrīz vertikāli tuvojās iluminatoram, jo lidaparāts izdarīja pagriezienu, un zem tā bija zvejas kuģīši, kas izskatījās kā rotaļlietas, un kāds divmastu burinieks, kurš atstāja aiz sevis sudrabainu sliedi.

- Lūdzam neatstāt sēdekļus, pirms lidmašīna ir pilnīgi apstājusies...

Lidmašīna pieskārās zemei, mazliet palēcās, motori ierūcās skaļāk, tuvojoties baltajai lidostas ēkai, un Megrē ausīs dūca.

Komisārs izkāpa viens no pēdējiem, jo. viņš bija pašā aizmugurē un resna dāma viņam priekšā bija aizmirsusi šokolādes kārbu uz sēdekļa un mēģināja spraukties atpakaļ pretēji pasažieru kustības virzienam.

Trapa galā jauns cilvēks bez svārkiem, saulē mirdzošā kreklā piegāja pie komisāra, pieskaroties ar diviem pirkstiem pie salmu platmales.

- Vai komisārs Megrē?

-Jā.

- Es esmu inspektors Benuā. Jūsu ziņojumu pusdienlaikā saņēmu nevis es, bet mans kolēģis, kuru es nomainīju. Lidostas komisārs atvainojas, ka nevar jūs šeit sagaidīt. Viņš izsaukts uz Nicu svarīgā lietā.

Viņi pa diezgan lielu gabalu sekoja pasa-/ieriem, kuri steidzās uz lidostas ēkām; skrejceļa cements bija silts, un saulē varēja redzēt cilvēku pulīti, kas aiz barjeras māja ar mutautiem.

- Nupat mēs jutāmies diezgan apmulsuši, un, palūdzis padomu komisāram, es atļāvos piezvanīt uz Orfēvras krastmalu. Pie telefona bija kāds Likā, kurš man sacīja, ka ir lietas kursā. Dāma, kura jūs interesē...

Viņš paskatījās papīra lapiņā, kuru turēja rokā.

- ...Grāfiene Palmjēri ieradās tieši laikā, lai iekāptu Šveices aviosabiedrības lidmašīnā. Tā kā man nebija nekādu norādījumu, es neiedrošinājos viņu aizkavēt. Ari komisārs nezināja, ko lai dara. Tāpēc es piezvanīju uz kriminālpoliciju, un inspektors Likā...

- Brigadieris...

- Piedodiet, brigadieris Likā arī likās tikpat nepatīkami pārsteigts kā es. Dāma nebija viena. Kopā ar viņu bija kāds ļoti cienījama izskata kungs, kurš viņu atveda savā mašīnā un kas pirms pusstundas bija zvanījis, lai rezervē vietu Ženēvas lidmašīnā.

- Vai tas bija van Mēlens?

- Es nezinu. Jādomā, birojā jums to pateiks.

- Vārdu sakot, jūs ļāvāt viņai aizlidot.

- Vai es rīkojos nepareizi?

Megrē uzreiz neatbildēja.

- Nē. Laikam jau pareizi, - viņš beidzot nopūtās. - Cikos izlido vēl kāda lidmašīna uz Ženēvu?

- Tikai rīt no rīta. Ja jūs katrā ziņā gribat turp nokļūt, viena iespēja tomēr pastāv. Vēl aizvakar kādam pasažierim bija radusies tāda pati situācija. Ja jūs iekāpsiet Romas lidmašīnā, kas atiet divdesmitos četrdesmit uz Romu, jūs paspēsiet tikt uz Romas - Ženēvas - Parīzes - Londonas reisu un...

Megrē gandrīz skaļi iesmējās. Piepeši viņam šķita, ka ir atpalicis no laikmeta. Lai nokļūtu no Nicas Ženēvā, vajadzēja tikai aizlidot uz Romu un no turienes...

Bārā viņš, tāpat kā Orlī, redzēja pilotus un stjuartes, amerikāņus, itāliešus un spāniešus. Četrus gadus vecu bērnu, kas viens pats ceļoja no Ņujorkas, viena stjuarte nodeva otrai, un viņš nopietnu seju ēda saldējumu.

- Man vajadzētu piezvanīt.

Inspektors viņu ieveda šaurajā policijas kabinetā, kur jau zināja, kas viņš tāds, un kur viņu ziņkāri vēroja.

- Kādu numuru, komisāra kungs?

- Montekarlo, Parīzes viesnīca.

Pēc brīža komisārs no Parīzes viesnīcas šveicara uzzināja, ka Zozefs van Mēleņa kungs tiešām ir apmeties viesnīcā, ka viņš pa telefonu izsaukts uz Nicu, ka viņš turp devies savā mašīnā un ar savu šoferi, ka viņš diezgan ilgi bijis prom un tikai nupat atgriezies.

Patlaban viņš ir vannā un vakarā dosies uz galā pieņemšanu sporta klubā.

Grāfieni Palmjēri, kuru viesnīcā ļoti labi pazina, neviens nebija redzējis. Bet Nadīnas jaunkundze nebija pavadījusi van Mēleņu, kad viņš aizbraucis ar mašīnu.

Kas bija Nadīna? Megrē par viņu neko nezināja.

Turpretī šveicars bija pārliecināts, ka pasaulē nav cilvēka, kas viņu nepazītu, un Megrē vairījās uzdot jautājumus.

- Vai izmantosiet Romas lidmašīnu? - jaunais Nicas inspektors jautāja.

- Nē. Es rezervēšu vietu Šveices aviosabiedrības lidmašīnā rīta reisam un nakti acīmredzot pavadīšu Montekarlo.

- Vai man jūs aizvest uz Šveices aviosabiedrības pārstāvniecību?

Tā bija lete hallē blakus citām letēm.

- Vai jūs pazīstat grāfieni Palmjēri?

- Viņa ir viena no mūsu labākajām klientēm. Viņa nupat atkal iekāpa Ženēvas lidmašīnā...

- Vai jūs zināt, kur viņa Zenēvā apmetas?

- Parasti viņa uzturas nevis Zenēvā, bet Lo-zannā. Mēs bieži esam sūtījuši biļetes uz Lozan-nas pils viesnīcu...

Un piepeši Megrē likās, ka Parīze ir tik liela un pasaule - tik maza! Brauciens autobusā uz Montekarlo aizņēma gandrīz tikpat daudz laika, cik vajadzēja, lai ierastos Nicā no Orlī.

4. nodaļa

,

kur Megrē satiekas ar citu miljardieri, kurš ir tikpat kails kā pulkvedis, bet pavisam dzivs

Ari te negribēja atklāt policijas klātbūtni. Ieejot hallē, Megrē pazina šveicaru, kuram bija zvanījis no lidostas un ar kuru - to viņš atcerējās, šo viru ieraugot, - viņam vairākkārt bija darīšanas, kad tas strādāja kādā Elizejas lauku, viesnīcā. Tolaik šis vīrs vēl cienīgi nesēdēja aiz letes ar atslēgām un nebija ģērbies garā redin-gotā, bet bija parasts ziņnesis, kas gaidīja, kad varēs steigties izpildīt klientu vēlmes.

Hallē vēl bija cilvēki pludmales tērpos un arī vīrieši smokingos, un Megrē priekšā kāda resna, gandrīz kaila sieviete ar koši sarkanu muguru un mazu sunīti padusē izplatīja stipru sauļošanās eļļas smaržu.

Šveicars, lai nenosauktu Megrē vārdā - un lai, jo vairāk, nepieminētu komisāra vārdu -, viņam sazvērnieciski pamirkšķināja un teica:

- Vienu mazu mirklīti... Es pašlaik esmu aizņemts...

»

Tad viņš nocēla telefona klausuli.

- Hallo! Vai Žana kungs?

Te aparāti laikam bija sevišķi jutīgi, jo šveicars gandrīz vai čukstēja.

- Cilvēks, par kuru minēju, ir ieradies... Vai man teikt, lai iet augšā?... Skaidrs...

Megrē viņš teica:

- Van Mēleņa kunga sekretārs jūs gaida pie lifta durvīm piektajā stāvā, un viņš jūs aizvedīs...

Šī iespēja viņam tika sniegta gandrīz vai kā pagodinājums. Jauns, ārkārtīgi rūpīgi ģērbies cilvēks piektajā stāvā tiešām sagaidīja komisāru.

- Žozefs van Mēleņa kungs lūdz atvainot, ka pieņems jūs masāžas laikā, bet viņam gandrīz tūlīt pēc tam jāiet prom. Viņš lika pateikt, ka ļoti priecājas ieraudzīt jūs no miesas un asinīm, jo viņš aizrautīgi ir sekojis vairāku jūsu izmeklēšanu gaitai...

Vai tas nebija mazliet dīvaini? Kāpēc tad beļģu finansists to nevarēja viņam pateikt pats, ja viņi tūlīt būs aci pret aci?

Megrē ieveda apartamentā, kas tik ļoti atgādināja Džordža V viesnīcas numurus, pat mēbeļu un telpu plānojuma ziņā, ka komisāram, ja pa logiem neredzētu jahtas, varētu likties - viņš joprojām ir Parīzē.

- Komisārs Megrē, - Žana kungs pieteica, atvērdams guļamistabas durvis.

- Nāciet iekšā, komisār, un apsēdieties labi ērti, - viņam sacīja cilvēks, kas kails kā no mātes miesām gulēja uz vēdera un ko laitīja masieris baltās biksēs un apakškreklā, kas atsedza viņa milzīgos bicepsus. - Es jau. gaidīju tāda veida vizīti, bet domāju, ka pie manis atsūtīs tikai kādu inspektoru. Bet ja nu jūs esat atbraucis pats...

Viņš nepabeidza teikumu. Tas bija otrais miljardieris, ar kuru Megrē tajā dienā iepazinās, un arī bija kails kā pirmais, turklāt, šķiet, tas viņu ne vismazākajā mērā nemulsināja.

Biskvītu kārbā atrastajās fotogrāfijās daudzi cilvēki bija ģērbušies ļoti trūcīgi, it kā, sasniedzot zināmu sabiedrisko stāvokli, kautrības jūtas mainītos.

Vīrietis laikam bija augumā ļoti garš, mazlietiņ apvēlies, nosauļojies pilnīgi brūns, atskaitot šauru ādas josliņu, kurai peldbiksītes nebija laidušas klāt sauli un kura bija nepatīkami balta. Komisārs neredzēja spilvenā iespiesto seju, bet

97

Simcnons 9

pakausis, ari iededzis brūns, bija kails un gluds.

Neņemot vērā masiera klātbūtni - tai acīmredzot nebija nekādas nozīmes -, beļģis turpināja:

- Es, protams, zināju, ka jūs uziesiet Luīzes pēdas, un pats šorīt pa telefonu viņai ieteicu neslēpties. Ņemiet vērā, ka tad vēl nezināju, kas noticis. Pa telefonu viņa neiedrošinājās man klāstīt sīkumus. Turklāt viņa bija tādā stāvoklī... Vai jūs viņu pazīstat?

-Nē.

- Viņa ir visai dīvains radījums, viena no interesantākajām un valdzinošākajām sievietēm, kādas vien var būt... Vai esat beidzis, Bob?

- Vēl divas minūtes, kungs...

Masieris savulaik droši vien bija nodarbojies ar boksu, jo viņam bija lauzts deguns un sakropļotas ausis. Viņa delmus un muguru klāja ļoti melnas spalvas, kurās spīdēja sviedru lāsītes.

- Es ceru, ka jūs sazināties ar Parīzi? Kādi ir pēdējie jaunumi?

Vīrietis runāja dabiskā un brīvā tonī.

- Izmeklēšana ir tik tikko sākusies, - Megrē piesardzīgi atbildēja.

- Runa nav par izmeklēšanu. Avīzes? Vai tās par jaunumu jau raksta?

- Cik man zināms - nē.

- Es ļoti brīnītos, ja viens no Filipiem, jaunākais, jau nebūtu iekāpis lidmašīnā, lai dotos uz Parīzi.

- Kas tad viņu būtu brīdinājis?

- Protams, Arnolds. Un, līdzko jaunumu uzzinās sievas...

- Vai jūs domājat pulkveža bijušās sievas?

- Viņas taču par to ieinteresēsies pirmās, vai ne? Nezinu, kur ir Dorotija, bet Alīse droši vien ir Parīzē, un Mjuriela, kura dzīvo Lozannā, metīsies pirmajā lidmašīnā... Pietiks, Bob. Paldies. Rīt šajā pašā laikā... Nē! Man ir satikšanās... Varbūt četros?

Masieris viņam bija uzklājis virsū dzeltenu frotē dvieli, un van Mēlens lēnām slējās augšā, aptinot to sev apkārt kā gumautu. Kājās stāvēdams, tiešām augumā ļoti liels, spēcīgs, muskuļots, lieliskā fiziskā formā, ja ņem vērā viņa sešdesmit piecus vai varbūt pat septiņdesmit gadus, viņš vēroja komisāru ar ziņkāri, ko nemaz nemēģināja slēpt.

- Tas man sagādātu prieku... - viņš sacīja, neko tuvāk nepaskaidrodams. - Vai neņemsiet ļaunā, ja ģērbšos jūsu klātbūtnē? Man tas jādar jo šovakar man ir galā pieņemšana divdesmit personām. Es tikai ieiešu dušā...

Viņš iegāja vannas istabā, kur varēja dzirdēt ūdens šļakstēšanu. Masieris salika savas lietas koferītī, uzvilka mugurā spilgtus svārkus un devās prom, iepriekš arī uzmetis Megrē ziņkāru skatienu.

Van Mēlens jau nāca ārā no vannas istabas, ietinies rītasvārkā, uz pakauša spīdēja ūdens lāses. Viņa smokings, un baltais zīda krekls, zeķes, kurpes - viss, ko viņš vilks mugurā, bija sakārtots uz asprātīgi izveidota pakaramā, kādu Megrē redzēja pirmo reizi mūžā.

- Deivids bija labs draugs, es varētu sacīt -vecs līdzgaitnieks, jo mēs bijām pazīstami vairāk nekā trīsdesmit gadu... Pagaidiet... tieši trīsdesmit astoņus gadus, un mums dažās lietās bija vienādas intereses... Mani ļoti pārsteidza ziņa par viņa nāvi, it sevišķi par tādu nāvi.

Vispārsteidzošākais bija dabiskums, tik pilnīgs dabiskums, ka Megrē neatcerējās jelkad tā-<lu sastapis. Van Mēlens staigāja šurpu turpu, nodarbojās ar savu tualeti, un varētu likties, ka istabā viņš ir viens pats un sarunājas ar sevi.

Šis bija cilvēks, kuru mazā grāfiene sauca par tēti, un komisārs sāka saprast, kāpēc tā. Varēja just, ka viņš ir pamatīgs. Uz viņu varēja paļauties. Jaunais sekretārs atradās blakus istabā, kur viņš zvanīja. Viesmīlis, kuru neviens nebija saucis, uz sudraba paplātes atnesa apsvīdušu glāzi ar gaišu šķidrumu, droši vien martīni. Laikam tas piederēja pie paradumiem, bija pienākusi martīni stunda.

- Paldies, Lido. Vai es jums, Megrē, drīkstu kaut ko piedāvāt?

Viņš nesauca viņu nedz par komisāru, nedz par kungu, un tas nelikās šokējoši. Tas izklausījās pat tā, it kā šādā veidā viņi kļūtu līdzīgi.

- Es iedzertu to pašu, ko jūs.

- Vai ļoti sausu?

Megrē palocīja galvu. Viņa sarunas biedrs jau bija uzvilcis apakšbikses, apakškreklu un melnas zīda zeķes. Viņš meklēja lāpstiņu, lai uzvilktu lakkurpes.

- Vai jūs nekad neesat viņu saticis?

- Vai jūs runājat par grāfieni Palmjēri?

- Jā, par Luīzi... Ja jūs viņu vēl nepazīstat, jums būs grūti saprast viņas rīcību... Es zinu, jūs esat daudz ko pieredzējis un pazīstat vīriešus, bet es gudroju, vai jūs tikpat labi saprastu arī sievietes... Vai domājat doties uz Lozannu pie viņas?

Viņš neblēdījās, nemēģināja iestāstīt, ka grāfiene ir kur citur.

- Viņai būs pieticis laika kaut cik nomierināties... Šorīt, kad viņa man zvanīja no klīnikas, viņa runāja tik nesakarīgi, ka ieteicu kāpt pirmajā lidmašīnā un braukt šurp aprunāties ar mani...

- Viņa ir bijusi jūsu sieva, vai ne?

- Divarpus gadus. Esam palikuši labi draugi. Kāpēc lai mēs ķildotos? Brīnums, ka Džordža V viesnīcas žēlsirdīgajai māsai bija ienācis prātā ielikt koferī kādu apģērba gabalu un iedot līdzi Luīzes rokassomu, jo citādi viņa nevarētu atstāt klīniku... Somā nebija naudas, tikai sīknauda... Orlī viņai par taksometru vajadzēja maksāt ar čeku, kas nemaz tik viegli nav izdarāms... Vārdu sakot, es liku aizbraukt viņai pretī uz lidostu, un mēs paēdām pusdienas Nicā, kur viņa man to visu izstāstīja...

Megrē vairījās uzdot jautājumus, ļaujot finansistam runāt pašam.

- Pieņemu, ka jūs taču neturat viņu aizdomās par Deivida nogalināšanu?

Megrē neatbildēja, tāpēc van Mēlens sadrūma.

- Tā būtu liela kļūda, Megrē, to es jums saku kā draugs. Un, pirmām kārtām, ļaujiet man uzdot vienu jautājumu. Vai. tiešām ir pilnīgi droši, ka ir kāds, kas turējis Deivida galvu vannā zem ūdens?...

- Kas jums to visu izstāstīja?

- Protams, Luīze.

- Vai tad viņa to redzēja?

- Viņa to redzēja un negrasās noliegt... Vai jūs to nezinājāt? Žan, esiet tik laipns un pasniedziet man aproču un krūtežas pogas.

Piepeši viņš izskatījās nobažījies.

- Klausieties, Megrē, būs labāk, ja es jums pastāstīšu, kas īsti notiek, citādi jūs aiziesiet pa nepareizu ceļu, un es gribētu, lai Luīzei nerodas vairāk nepatikšanu, nekā nepieciešams. Viņa vēl ir maza meitene. Kaut arī viņai ir trīsdesmit deviņi gadi, viņa visu mūžu paliks tikai bērns. Un

tieši tāpēc viņa ir tik šarmanta. Un tieši tāpēc viņa mūžīgi nonāk neiespējamās situācijās.

Sekretārs palīdzēja iepogāt platīna aproču pogas, un van Mēlens apsēdās pretī Megrē, it kā atļautos mazu atpūtu.

- Luīzes tēvs bija ģenerālis, un viņas māte piederēja pie provinces sīkmuižniecības. Luīze laikam ir dzimusi Marokā, kur viņas tēvs dienēja garnizonā, bet lielu daļu jaunības pavadījusi Nansī. Viņa gribēja dzīvot pati savu dzīvi un galu galā panāca, ka vecāki viņu aizsūtīja uz Parīzi studēt mākslas vēsturi. Uz jūsu veselību...

Megrē iedzēra malku martīni un skatījās apkārt, gribēdams ieraudzīt kādu galdiņu, kur nolikt glāzi.

- Lieciet uz grīdas, vienalga, kur... Viņa sastapa kādu itālieti, grāfu Marko Palmjēri, un tas viņai bija tikpat kā zibens spēriens. Vai pazīstat Palmjēri?

-Nē...

- Jūs ar viņu iepazīsieties.

Viņš šķita par to pilnīgi pārliecināts.

- Viņš ir īsts grāfs, bet bez jelkādas mantas. Cik zinu, tobrīd viņš pārtika no kādas pavecākas dāmas labvēlības. Vecāki Nansī sāka ausīties. Luīze jaunumu prata pasniegt tā, ka viņi deva piekrišanu laulībām. Nosauksim to par pirmo posmu, kad viņu sāka dēvēt par mazo grāfieni. Viņi īrēja dzīvokli Pasī, tad mitinājās viesnīcas istabā, tad atkal pārcēlās uz dzīvokli, vārdu sakot

- kā pa viļņiem, bet viņi nekad nepārstāja iet uz kokteiļvakariem, pieņemšanām un citām vietām, kur cilvēki izklaidējas.

- Vai Palmjēri izmantoja savu sievu?

Van Mēlens mirkli vilcinājās.

- Nē. Ne tādā veidā, kā jūs domājat. Viņa bija neprātīgi iemīlējusies un tāda ir joprojām. To jau ir grūtāk saprast, vai ne? Un tomēr tā ir taisnība. Es pat esmu pārliecināts, ka Marko tāpat ir viņā samīlējies, katrā ziņā viņš netiek no tā vaļā.

Un tomēr viņi strīdējās. Pēc niknām ķildām Luīze viņu trīs vai četras reizes pameta, bet nekad ilgāk kā uz divām dienām. Marko pietika parādīties - bālam un novārgušam - un palūgt piedošanu, lai viņa atkal kristu viņa apskāvienos.

- No kā viņi dzīvoja?

Van Mēlens tikko manāmi paraustīja plecus.

- Vai jūs tādu jautājumu uzdodat man? No kā pārtiek cilvēki, kuriem mēs diendienā spiežam roku? Es Luīzi satiku viena šāda strīda reizē. Viņa mani aizkustināja. Nodomāju, ka tāda dzīve viņai nav piemērota, ka tāda cilvēka rokās, kāds ! ir Marko, viņa ātri izsīks un novītīs, un, tā kā biju tikko izšķīries, piedāvāju kļūt par manu sievu.

- Vai jūs bijāt iemīlējies?

Van Mēlens klusēdams paskatījās uz Megrē, un šķita, ka viņa acis atkārto jautājumu.

- Tādi gadījumi man dzīvē ir bijuši vairākkārt, tāpat kā Deividam. Vai tā ir atbilde uz jūsu jautājumu? Neslēpšu, ka man bija saruna ar Marko, arī to, ka es viņam iedevu čeku par ievērojamu summu, lai viņš paceļo pa Dienvidameriku.

- Vai viņš to pieņēma?

- Man bija līdzekļi, kā viņu pārliecināt.

Tik tikko manāma plecu paraustīšana.

- Luīze bija mana sieva gandrīz trīs gadus, un es ar viņu biju diezgan iaimīgs...

- Vai jūs zinājāt, ka viņa joprojām mīl Marko?

Šķiet, van Mēlens jautāja: “Un kas par to?”

Viņš turpināja:

- Viņa gandrīz visur brauca man līdzi. Viņa sastapa manus draugus, no kuriem dažus jau pazina. Protams, bija ari mākoņi, pat daži pamatīgi negaisi... Manuprāt, viņa saglabājusi pret mani sirsnīgu draudzību... Viņa mani dēvēja par tēti, un tas mani nešokēja, jo galu galā man ir trīsdesmit gadu vairāk nekā viņai...

- Vai viņa ar jūsu starpniecību iepazinās ar Deividu Vodu?

- Ar manu starpniecību, kā jūs sakāt.

Viņa acīs iedegās maza, ironiska liesmiņa.

- Viņu man atņēma nevis Deivids, bet Marko, kas vienā jaukā dienā atkal parādījās novājējis, nožēlojams un sāka augām dienām staigāt pa pretējo trotuāru kā noklīdis suns... Kādu vakaru viņa raudādama pieplaka man pie krūtīm un atzinās...

Blakus istabā iezvanījās telefons, un sekretārs, kurš atbildēja, parādījās uz sliekšņa.

- Pie aparāta Filipa kungs.

- Donalds vai Herberts?

- Donalds...

- Nu, ko es jums teicu? Tas ir jaunākais. Vai viņš zvana no Parīzes?

-Jā.

- Savieno ar šo telefonu.

Viņš pastiepa roku pēc klausules, un saruna noritēja angliski. Van Mēlens tik tikko atbildēja uz jautājumiem.

- Jā... Nē... Vēl nezinu... Liekas, par to nav nekādu šaubu... Komisārs Megrē, kurš ar to lietu nodarbojas, ir te, pie manis... Es droši vien ieradīšos Parīzē uz bērēm, kaut arī tas ir tik neērti, cik vien iespējams, jo man parīt vajadzētu doties uz Ceilonu... Hallo! Vai esat apmeties Džor-dža V viesnīcā? ... Ja kaut ko uzzināšu, piezvanīšu... Nē, šovakar manis te nebūs, es neatgriezīšos agrāk kā trijos naktī... Ar labvakaru...

Viņš paskatījās uz Megrē.

- Tā ir. Filips ir klāt kā nagla, es jums jau teicu. Viņš liekas ļoti uztraukts. Angļu avīzes jau ir lietas kursā, un reportieri viņam neļauj ne soli spert... Cik tālu es tiku? Man tomēr jāpabeidz apģērbties... Manas kaklasaites, Žan.

Viņam atnesa piecas, kas izskatījās pilnīgi vienādas, bet viņš tās ļoti rūpīgi pētīja, līdz vienu izvēlējās.

- Ko lai es būtu darījis? Piedāvāju šķiršanos, un, lai Marko kādu dienu Luīzi neatstātu bez graša, es viņai piešķīru nevis kādu noteiktu summu, bet diezgan pieticīgu renti.

- Vai jūs ar viņu satikāties?

- Es satikos ar viņiem abiem. Vai tas jūs pārsteidz?

Viņš pie spoguļa sēja kaklasaiti, izstiepis kaklu, tā ka izspiedās ādamābols.

- Kā jau bija gaidāms, scēnas sākās no jauna. Tad kādā jaukā dienā Deivids šķīrās no Mju-rielas, un tad pienāca viņa reize tēlot žēlsirdīgo samarieti...

- Bet viņš tomēr grāfieni neapprecēja?

- Viņš nepaspēja. Viņš gaidīja, kad beigsies šķiršanās formalitātes... Es, patiesību sakot, gudroju, kas tagad notiks... Nezinu, cik tālu viņi bija tikuši, bet, ja visi papīri nebūs parakstīti, Mjurielai Holiganai ir iespēja tikt uzskatītai par viņa sievu...

- Vai tas ir viss, ko jūs zināt?

Viņš vienkārši atbildēja:

- Nē. Zinu arī, vismaz daļēji, kas notika pagājušajā naktī, un jo vairāk tāpēc es jums galvoju, ka Luīze nav vainīga. Vispirms gribu jums apgalvot, ka viņa nav nogalinājusi Deividu Vo-du. Pirmām kārtām, viņa to nemaz nespētu...

- Vai fiziski?

- Tieši tādā nozīmē es šo vārdu izrunāju. Morāles ziņā es to nevarētu sacīt, jo mēs visi spētu nogalināt, ja vien mums būtu pietiekams iemesls un mēs būtu pārliecināti, ka mūs nepieķers.

- Un kāds iemesls ir pietiekams?

- Pirmām kārtām - kaislība. Atliek vienīgi tam noticēt, jo diendienā redzam, ka vīrieši un sievietes tās dēļ pastrādā noziegumus... Kaut arī mans spriedums par to... Bet lai paliek! Savtīgas intereses... Ja cilvēkiem ir pietiekami spēcīgas intereses... Bet Luīzes gadījumā tā nebija, gluži pretēji...

- Ja vien Vods nav sastādījis viņai labvēlīgu testamentu vai...

- Varat man ticēt, ka viņai labvēlīga testamenta nav. Deivids ir anglis, tātad aukstasinīgs cilvēks, un viņš katrai lietai piešķir to vērtību, kādu tā pelnījusi...

- Vai viņš bija grāfienē iemīlējies?

Van Mēlens aizkaitināts sarauca uzacis.

- Šī, Megrē, ir trešā reize, kad jūs izrunājat šo vārdu. Papūlieties jel saprast! Deivids bija manos gados. Luīze ir mazs, jauks, interesants un pat aizraujošs radījums. Turklāt viņa ir mācījusies, ja tā var izteikties, tas ir, viņa ieguvusi zināmu aprindu paradumus, zināmu dzīves veidu...

- Manuprāt, es saprotu.

- Tad man nav vajadzības vēl vairāk precizēt. Nedomāju, ka tas ir sevišķi skaisti, bet tas ir cilvēciski. Žurnālisti to nesaprot un par katru mūsu dēku runā kā par zibens spērienu. Žan! Manu čeku grāmatiņu.

Vairs bija tikai jāuzvelk smokings, un viņš paskatījās pulkstenī.

- Vakar vakarā viņi vakariņoja pilsētā, pēc tam abi iegriezās kabarē iedzert kādu glāzi, es nejautāju, kas tas bija par kabarē. Nejaušības dēļ viņi tur sastapa Marko kopā ar resnu gaišmati, kādu holandieti no labākās sabiedrības.... Viņi pa gabalu tik tikko sasveicinājās. Marko ar savu partneri dejoja. Luīze bija nervoza. Atgriezusies kopā ar Deividu Džordža V viesnīcā, liftā viņa teikusi, ka grib pudeli šampanieša.

- Vai viņa daudz dzer?

- Pārāk daudz. Deivids arī daudz dzēra, bet tikai vakaros. Viņi patērzēja katrs pie savas pudeles, jo Deivids dzēra tikai viskiju, un man ir aizdomas, ka beigās saruna kļuva nesakarīga. Izdzērusi dažas glāzes, Luīze labprāt padevās vainas kompleksam un apsūdzēja sevi visos nāves grēkos... Spriežot pēc tā, ko viņa šodien sacīja, viņa paziņojusi Deividam, ka nav pietiekami laba, lai dzīvotu kopā ar viņu, ka pati sevi nicina, ka ir tikai satracināta mātīte, bet ka viņa varētu darīt ko citu, nevis skriet pakaļ Mar-ko un lūgties, lai viņš atgriežas...

- Ko Vods atbildēja?

- Neko. Nav pat skaidri zināms, vai viņš saprata, ko Luīze runā. Tāpēc arī jautāju, vai ir kāds pierādījums, ka viņu vannā kāds turējis zem ūdens. Līdz pusnaktij vai vieniem viņš turējās, jo sāka dzert ne agrāk kā piecos. Ap diviem naktī viņš kļuva miglains, un vairākkārt esmu iedomājies, ka viņam var kaut kas atgadīties, kāpjot vannā. Es pat ieteicu, ejot vannā, vienmēr turēt tuvumā kambarsulaini, bet viņam riebās būt no kāda atkarīgam. Šā paša iemesla dēļ viņš pieprasīja, lai Arnolds dzīvo citā viesnīcā. Es pat nezinu, vai tā viņam neizpaudās kautrība.

Tagad ir gandrīz viss. Luīze izģērbusies un uzvilkusi rītasvārku; iespējams, ja šampanieša pudele bija tukša, viņa izdzērusi kādu malku viskija. Tad viņa iedomājusies, ka sāpinājusi Deividu, un gājusi lūgt piedošanu... Tas ir īsti viņas garā, ticiet man, jo es viņu pazīstu... Iegājusi gaitenī... Viņa man zvērēja, ka atradusi durvis pusviru... Iegājusi iekšā... Vannas istabā ieraudzījusi to, ko jūs zināt, un nevis saukusi palīgā, bet aizbēgusi uz savu istabu un metusies gultā... Tad pieņēmusi, ka tiešām grib mirt, un tas ir pilnīgi iespējams...

Tad viņa iedzērusi miegazāles, ko lietoja jau manā laikā, sevišķi, kad bija dzērusi...

- Cik tabletes?

- Es nojaušu, ko jūs domājat. Varbūt jums taisnība. Viņa gribēja nomirt, jo tad viss nokārtotos, bet nepavisam nedusmotos, ja paliktu dzīva, vai ne? Pietika ar nodomu, tas atstātu tādu pašu iespaidu... Lai kā, bet piezvanīja viņa laikā... Iedomājieties sevi viņas vietā... Viņai tas viss likās kā murgs, kurā reālais un ne-

113

Simenons 9 reālais jaucas kopā tik ļoti, ka neko vairs nevar saprast...

Klīnikā, atguvusi samaņu, viņa pārbijusies no rupjās dzīves īstenības.... Pirmā doma bijusi zvanīt Marko, un viņa vairākkārt zvanījusi uz viņa numuru... Neviens nav atbildējis... Tad zvanījusi uz viesnīcu Pontjē ielā, kur viņš reizēm pavada naktis, ja ir pietiekami bagāts... Arī tur viņa nav bijis... Tad viņa iedomājusies par mani... Viņa man nesakarīgos teikumos stāstīja, ka ir pagalam, ka Deivids miris, ka viņa tikko palikusi dzīva, ka viņa nožēlo, ka labāk būtu bijis mirt, un lūdza, lai tūlīt braucu pie viņas.

Es atbildēju, ka tas nav iespējams. Kad veltīgi nopūlējos no viņas kaut ko uzzināt skaidrāk, ieteicu braukt uz Orlī un sēsties lidmašīnā, lai ierastos Nicā.

Tas ir viss, Megrē. Es viņu aizsūtīju uz Lo-zannu, kur viņa ir pieradusi dzīvot, nevis tāpēc, lai noslēptu no policijas, bet tāpēc, lai pasargātu no žurnālistu uzmācības, no ziņkārīgajiem un visiem sarežģījumiem, kas viņai noteikti uzbruks.

Jūs man teicāt, ka Deivids ir noslepkavots, un

es jums ticu. Un es apgalvoju, ka tā nav Luīze, kas viņu nogalinājusi, un ka man nav ne mazākā priekšstata, kurš būtu varējis to izdarīt.

Un tagad...

Beidzot viņš uzvilka smokingu.

- Ja pēc manis jautā, es būšu sporta klubā, -viņš teica sekretāram.

- Un ja zvana no Ņujorkas?.

- Sakiet, ka esmu priekšlikumu apdomājis un ka mana atbilde ir nē.

- Labi, kungs.

- Vai nāksiet, Megrē?

Viņi kopā iekāpa liftā un, kad tas nonāca pirmajā stāvā, piedzīvoja nepatīkamu pārsteigumu

- viņus apžilbināja fotoaparātu zibšņi.

- Man gan vajadzēja to paredzēt, - van Mē-lens norūca.

Un, pagrūdis mazu, druknu vīreli, kurš stāvēja blakus fotogrāfam, kas mēģināja nostāties ceļā, viņš aizsteidzās uz izeju.

- Vai komisārs Megrē?

Vīrelis bija kādas Zilā krasta avīzes reportieris.

- Vai iespējams ar jums brītiņu patērzēt?

Šveicars, uzacis saraucis, pa gabalu viņus vēroja.

- Mēs varētu apsēsties kādā kaktiņā...

Megrē bija pietiekami pieredzējis, lai zinātu,

ka izvairīšanās neko nedod, jo tad viņam piedēvētu vārdus, ko viņš nekad nav teicis.

7 *

- Es gan laikam nevaru piedāvāt jums kādu glāzi bārā? - žurnālists turpināja.

- Es nupat jau dzēru.

- Vai pie Žozefa van Mēleņa?

-Jā.

- Vai taisnība, ka grāfiene Palmjēri pēcpusdienā bija Zilajā krastā?

- Taisnība.

Komisārs sēdēja milzīgā ādas atzveltnī, un reportieris - piezīmju bloku rokā, uz pašas krēsla maliņas - viņam pretī.

- Jādomā, ka viņa ir galvenā aizdomās turētā?

- Kāpēc?

- Tā mums zvanīja no Parīzes.

Acīmredzot kāds bija ziņojis presei - vai nu

no lidostas, vai no Džordža V viesnīcas, varbūt viens no Orlī inspektoriem, kuram, iespējams, bija sakari ar kādu avīzi.

- Vai jūs viņu nenotvērāt?

- Tas tikai nozīmē, ka tad, kad ierados Nicā, viņa jau bija aizlidojusi.

- Jā, es zinu, uz Lozannu.

Prese nebija laiku velti zaudējusi.

- Es nupat zvanīju uz Lozannas pili. Viņa ieradusies no Ženēvas ar taksometru. Izskatījusies pārgurusi. Viņa atsacījusies atbildēt uz reportieru jautājumiem - viņi grāfieni gaidījuši - un tūlīt devusies uz savu, 214. apartamentu.

Šķita, žurnālists priecājas, ka var sniegt Meg-rē tik daudz ziņu.

- Viņa likusi uznest augšā pudeli šampanieša, tad pieprasījusi ārstu, kuru gaida ierodamies kuru katru brīdi. Vai jūs ticat, ka viņa nogalinājusi pulkvedi?

- Es neesmu savos spriedumos tik ātrs kā jūs un jūsu kolēģi.

- Vai brauksiet uz Lozannu?

- Iespējams.

- Vai ar lidmašīnu, kas atiet rīt no rīta? Vai jūs zināt, ka pulkveža trešā sieva dzīvo Lozannā un ka grāfiene Palmjēri un viņa nevar viena otru

ciest?

- To es nezinu.

Dīvaina intervija, kurā jaunumus sniedza žurnālists.

- Ja pieņemtu, ka viņa ir vainīga, jūs droši vien nevarētu viņu apcietināt?

- Bez ordera, protams, nē.

- Jādomā, lai saņemtu orderi, vajadzīgi neapgāžami pierādījumi?

- Klausieties, mīļais draugs, man liekas, jūs patlaban sacerat savu rakstu, un es jums iesaku nerakstīt tādā tonī. Runa nav nedz par apcietināšanu, nedz orderi...

- Vai grāfieni netur aizdomās?

- Es nezinu.

- Bet...

Šoreiz Megrē sadusmojās.

- Nē! - viņš gandrīz yai iekliedzās, tā ka šveicars satrūkās. - Es jums neko neesmu teicis tā vienkāršā iemesla dēļ, ka neko nezinu, un, ja jūs man piedēvēsiet divdomīgus izteikumus, jūs mani vēl pieminēsiet...

- Bet...

- Nekā! - viņš kā ar nazi nogrieza un piecēlās, lai ietu uz bāru.

Viņš bija tā noskaities, ka nedomadams pasūtīja:

- Martīni!

Bārmenis komisāru laikam pazina pēc fotogrāfijām, jo ziņkāri uz viņu noskatījās. Divi vai trīs vīrieši, kas bija uzrausušies uz augstajiem bāra sēdekļiem, arī pagriezās pret viņu. Par spīti šveicara piesardzībai, visi jau zināja, ka komisārs ir viesnīcā.

- Kur ir telefona kabīnes?

- Pa kreisi gaitenī.

Viņš nīgri ieslēdzās pirmajā.

- Man, lūdzu, Parīzi... Dantons 44 20...

Līnijas nebija noslogotas, un gaidīt vajadzēja

tikai piecas minūtes.

Viņš pastaigājās pa gaiteni. Zvans atskanēja ātrāk par noteikto laiku.

- Vai kriminālpolicija? Savienojiet ar inspektoru istabu... Te Megrē... Hallo! Vai Likā tur vēl ir?

Viņš nojauta, ka arī krietnajam Likā bijusi grūta diena un ka viņš neies gulēt visai agri.

- Vai tas esat jūs, priekšniek?

-Jā, esmu Montekarlo... Jaunumi?

- Jūs droši vien zināt, ka, par spīli piesardzībai, prese ir lietas kursā?...

- Jā, zinu...

- France-Soir trešais izdevums nāca klajā ar lielu rakstu pirmajā lappusē... Četros pēcpusdienā no Londonas ieradušies angļu žurnālisti reizē ar kādu Filipa kungu, tādu kā advokātu vai notāru...

- Uzticības personu...

- Jā... Viņš gribēja personiski runāt ar lielo priekšnieku... Viņi palika ieslēgušies vairāk nekā stundu... Nākot ārā, viņu ielenca, intervēja, fotografēja, un viņš iebelza ar lietussargu fotogrāfam, kuram salauza aparātu...

- Vai tas ir viss?

- Runā par mazo grāfieni, Voda mīļāko, kura it kā esot pastrādājusi noziegumu, un ka jūs personiski sekojot viņai pa pēdām... Kaut kāds Džons Arnolds man zvanīja... Viņš bija pārskaities...

- Un vēl?

- Žurnālisti gāžas iekšā Džordža V viesnīcā, un tur pieprasīti policisti, lai aizvāktu...

- Un Lapuāns?

- Viņš ir te. Un grib ar jums runāt... Vai dot klausuli?

Atskanēja Lapuāna balss.

- Hallo, priekšniek... Es biju NeijI amerikāņu hospitālī, kā norunājām... Iztaujāju žēlsirdīgo māsu, telefonisti, pieņēmēju... Promejot grāfiene Palmjēri nodevusi viņai vēstuli un lūgusi to aizsūtīt... Tā bijusi adresēta grāfam Marko Palmjēri Etuālas ielā... Tā kā hospitālī neko interesantu neuzzināju, aizgāju uz šo adresi... Tā ir diezgan eleganta mēbelēto istabu viesnīca... Aprunājos ar pārvaldnieci, kura sākumā negribēja neko teikt... Liekas, grāfs Palmjēri nav pagājušajā naktī nakšņojis mājās, kas viņam atgadoties diezgan bieži... Viņš pārradies šorīt ap vienpadsmitiem, izskatījies norūpējies, nav pat piegājis pie vārtnieces paskatīties, vai ir kāda vēstule... Pēc nepilnas pusstundas viņš aizgājis, rokā bijis mazs koferītis... Pēc tam par viņu nekas nav zināms...

Megrē klusēja, jo viņam nekas nebija sakāms, un viņš juta, ka Lapuāns ir apjucis.

- Ko lai es daru? Vai turpināt meklējumus?

-Ja vēlies.

Tāda atbilde Lapuānu varēja tikai vēl vairāk samulsināt.

- Vai jūs nedomājat...?

Ko van Mēlens viņam nupat bija teicis? Kurš katrs var nogalināt, ja vien ir pietiekams iemesls. Kaislība... Vai tas bija iespējams, ja Luīze jau pirms trim gadiem bija apprecējusies ar citu un bija pulkveža mīļākā vairāk nekā gadu? Vai viņa tikko negrasījās viņu atstāt, lai atgrieztos pie pirmā vīra?

Savtīgi nolūki? Ko gan Palmjēri iemantotu ar Voda nāvi?

Megrē mazliet zaudēja dūšu, kā izmeklēšanas sākumā dažkārt gadījās. Vienmēr pienāca brīdis, kad personas šķita nereālas vai viņu rīcība - nesakarīga.

Tādā laikā Megrē bija īgns, smagnējāks nekā parasti, it kā druknāks. Kaut arī Lapuāns bija jaunākais no Megrē inspektoriem, viņš, pat runādams pa telefonu, jau sāka saprast, kas īsti notiek.

- Es darīšu, cik spēšu, priekšniek... Es sastādīju visu to personu sarakstu, kuras redzamas fotogrāfijās... Vēl jānoskaidro tikai divi vai trīs cilvēki...

Kabīnē bija smacīgi, jo vairāk tāpēc, ka Meg-re nebija ģērbies Zilajam krastam piemērotās drēbēs. Viņš aizgāja pie bāra izdzert glāzi līdz galam un ieraudzīja terasē vakariņām klātus galdus.

- Vai var dabūt vakariņas?

- Jā, bet tie galdi laikam ir rezervēti. Tā tas ir katru vakaru. Jums ierādīs vietu iekšpusē...

Pie joda, ja viņi iedrošinātos, viņi ieteiktu paēst kopā ar kalpotājiem!

5. nodala

,

kur Megrē beidzot sastop kādu, kuram trūkst naudas un kurš par to raizējas

Viņš gulēja slikti, visu laiku juzdams vietu, kur atradās, - viesnīcu ar divsimt atvērtiem logiem, ar laternām ap parka zilganajiem mauriem, vecīgo kazino, kas līdzinājās dāmām nenosakāmās tualetēs, kuras viņš.pēcpusdienā bija redzējis tajā ieejam, un laisko jūru, kas ik pēc divpadsmit sekundēm - viņš skaitīja un skaitīja, kā citi iztēlē skaita aitas, - raidīja pret krasta klintīm šalcošu vilni.

Automašīnas apstājās un uzņēma gaitu, izdarot sarežģītus manevrus. Balsis bija tik skaidri dzirdamas, ka šķita - to klausīšanās ir nesmalk-jūtīga, un vēl varēja dzirdēt dārdošu autobusu piebraukšanu, izlaižot spēlmaņu barus un uzņemot citus, un arī mūziku, kas skanēja netālajā Parīzes kafejnīcas terasē.

Ja brīnumainā kārtā troksnis uz mirkli pieklusa, atklājās fons kā flautas spēle orķestrī -viegla, anahroniska fiakra riteņu graboņa.

Logu viņš bija atstājis vaļā, jo bija karsti. Bet,

tā kā nebija līdzi nekādas bagāžas un nācās gulēt bez pidžamas, nosvīdis slapjš, viņš pameta īgnu skatienu uz sporta kluba ugunīm - tur Zozefs van Mēlens, tētis, kā mēdza teikt mazā grāfiene, sēdēja saimnieka vietā pie divdesmit personām klāta galda - un aizvēra logu.

Megrē garastāvoklis bija mainījies, tāpēc tagad viņš cilvēkus redzēja citādi un nu dusmojās, jutās gandrīz pazemots, ka bija klausījies beļģu finansista vārdos gluži kā prātīgs bērns, gandrīz neiedrošinādamies tos pārtraukt.

Vai sirds dziļumos viņš jutās glaimots, ka tik cienījams cilvēks pret viņu izturējies familiāri, kā līdzīgs pret līdzīgu? Atšķirībā no Džona T. Arnolda, īsā, druknā angļa, kura pašpārliecinātība kaitināja, van Mēlens nelikās mācām viņam zināmu aprindu paražas, un tieši viņš šķita aizkustināts, ka pats Megrē pie viņa ieradies.

Vai Megrē nebija ļāvies, lai viņu piemuļķo? Tētis, mazā grāfiene...

Deivids... Un visi citi kristāmvārdi, ko gan viens, gan otrs lietoja, nepapūloties neko precizēt, it kā tos vajadzētu zināt katram cilvēkam...

Viņš mazliet piemiga, smagi pagriezās uz otriem sāniem, piepeši iztēlē ieraudzīja pulkvedi vannā, tad beļģi, kas arī bija kails, un to laitīja masieris ar boksera seju.

Vai šie puiši nebija pārāk civilizēti, lai paliktu ārpus katrām aizdomām?

“Ikviens cilvēks ir spējīgs nogalināt, ja vien ir pietiekami ieinteresēts un ja ir pārliecināts, ka netiks pieķerts...”

Tomēr van Mēlens nedomāja, ka kaislība ir pietiekams iemesls. Vai tad viņš smalkjūtīgi nebija licis saprast, ka dažiem kaislība ir gandrīz neiedomājama?

“Mūsu gados... Jauna, patīkama sieviete, kura mācās...”

Viņu mazā grāfiene izsauca ārstu, vaidēdama ļāva sevi aizvest uz hospitāli, tad paslepen zvanīja vispirms uz Parīzi, mēģinādama uzņemt sakarus ar pirmo vīru, kas joprojām reizēm bija mīļākais, tad - lādzīgajam tētim Van Mēlenam.

Viņa zināja, ka Vods ir miris. Viņa bija redzējusi līķi. Nabaga bērns vairs nezināja, kā glābties.

Saukt policiju? Par to nevarēja būt ne runas.

Viņai bija pārāk satraukti nervi. Vai tad policija savos rupjajos zābakos un ar savu aprobežoto prātu spēja saprast viņu pasaules notikumus?

“Kāpiet lidmašīnā, mīļais bērns. Atbrauciet pie manis, un es jums došu padomu.”

Pa to laiku kāds cits - Džons T. Arnolds -ieradās Džordža V viesnīcā un bārstīja padomus, tik tikko slēptus draudus.

“Uzmanību! Neziņojiet presei! Rīkojieties piesardzīgi! Šī lieta līdzinās dinamītam. Uz spēles liktas lielas intereses. Satrauksies visa pasaule.”

Un tomēr viņš pats zvanīja Londonas uzticības personām, it kā tas būtu pilnīgi dabiski, pats par sevi saprotams, un viņa mērķis, bez šaubām, bija aizmiglot lietu.

Van Mēlens mierīgu prātu, it kā tas būtu gluži dabiski, pats par sevi saprotams, sūtīja grāfieni Palmjēri atpūsties uz Lozannu.

Tā nebija bēgšana, nepavisam ne. Viņa nemēģināja izvairīties no policijas.

“Saprotiet, tur viņa pieradusi dzīvot... Viņa tiks vaļā no žurnālistiem, no trača, kas saistīts ar izmeklēšanu...”

Tas bija Megrē, kuram vajadzēja pūlēties, atkal kāpt lidmašīnā.

Megrē ienīda demagoģiju. Viņa spriedums par cilvēkiem nebija atkarīgs no to mantas stāvokļa, no tā, vai tās viņiem bija pārāk daudz vai pārāk maz. Viņam galvenais bija saglabāt aukstasinību, taču viņu kaitināja neskaitāmi sīkumi.

Viņš dzirdēja, kā atgriežas tie, kuri bija ielūgti slavenajās galā vakariņās, kuri ārpusē runāja skaļā balsī, pēc tam tāpat - apartamentos, kuri laida no krāniem ūdeni un raustīja skalojamo trauku rokturus.

Viņš bija augšā pirmais - sešos no rīta, un skuvās ar lētu skuvekli, ko bija licis ziņnesim nopirkt, tāpat arī zobu suku. Vajadzēja gaidīt gandrīz pusstundu, lai dabūtu tasi kafijas. Kad viņš šķērsoja halli, to patlaban uzkopa, un, kad viņš uzņemšanā prasīja rēķinu nogurušam kalpotājam, tas atbildēja:

- Van Mēleņa kungs atstājis rīkojumu...

- Van Mēleņa kungam nekādi rīkojumi nebija jādod...

Viņš gribēja samaksāt. Pie durvīm viņu gaidīja beļģu finansista roiss, un šoferis turēja durvis atvērtas.

- Van Mēleņa kungs man ieteica aizvest jūs uz lidostu...

Megrē tomēr iekāpa mašīnā, jo nekad vēl nebija braucis ar roisu. Viņš nopirka avīzes. Nicas avīzes pirmajā lappusē bija redzams viņš kopā ar van Mēleņu iznākam no lifta.

Leģenda: “Komisārs Megrē pēc apspriedes ar miljardieri van Mēleņu.”

Apspriede!

Parīzes avīzes lieliem burtiem drukāja:

Angļu miljardieris atrasts miris vannā.

Visur tika pieminēts miljardieris.

Noziegums vai nelaimes gadījums?

Žurnālisti laikam vēl nebija piecēlušies, jo, kad lidmašīna devās ceļā, vinu lika mierā.

» 7 >

Viņš aizsprādzēja drošības jostu, pameta skatienu uz jūru, kura attālinājās, tad uz mazajiem namiņiem ar sarkaniem jumtiem, kas bija izkaisīti kalnu tumšajā zaļumā.

- Kafiju vai tēju?

Viņš izskatījās saērcināts. Lai kā stjuarte pūlējās, viņa neizpelnījās smaidu, un, kad zem skaidrajām debesīm viņš ieraudzīja Alpus ar

129

Simenons 9

plašiem sniega nogabaliem, viņš nebija ar mieru piekrist, ka tas ir krāšņs skats.

Tiesa, pēc nepilnām desmit minūtēm lidmašīna ieslīdēja vieglā miglā, kas drīz pārvērtās blāvos tvaikos, kādi paceļas stacijās, kad svilpj lokomotīves.

Ženēvā lija. Tas nebija lietus sākums. Lija jau sen, un tas bija jūtams, laiks likās auksts, un visi valkāja lietusmēteļus.

Viņš tikko nokāpa uz skrejceļa, kad sāka zibēt fotoaparāti. Ja arī žurnālisti nebija klāt izlidošanas brīdī, tagad viņi sagaidīja - septiņi vai astoņi, ar jautājumiem un piezīmju grāmatiņām.

- Es neko nevaru pateikt...

- Vai brauksiet uz Lozannu?

- Es neko nezinu...

Viņš tos atvairīja, un viņam laipni palīdzēja Šveices aviosabiedrības darbinieks, kurš, ļaujot izvairīties no formalitātēm un rindām, ieveda lidostā pa kalpotāju durvīm.

- Jūs ņemsiet mašīnu vai brauksiet uz Lozannu ar vilcienu?

- Laikam ņemšu taksometru.

- Es jums izsaukšu mašīnu.

Viņa mašīnai sekoja divi reportieriem un fotogrāfiem piebāzti automobiļi. Joprojām īgns, viņš, stūri iespiedies, mēģināja snaust, laiku pa laikam pamezdams skatienu uz slapjajiem vīna dārziem un pelēko ezeru, kas pavērās starp kokiem.

Visvairāk kaitināja doma, ka viņa rīcību kāds vada. Viņš ieradās Lozannā nevis tāpēc, ka pats būtu tā izlēmis, bet tāpēc, ka viņam bija nosprausts ceļš, pa kuru gribot negribot jāiet.

Taksometrs apstājās pie Lozannas pils kolonnām. Fotogrāfi klakšķināja aparātu slēdžus. Viņam uzdeva jautājumus. Portjē palīdzēja tikt cauri pūlim.

Iekšā viņš atkal nonāca tādā pašā atmosfērā, kāda valdīja Džordža V vai Parīzes viesnīcā, tāpēc šķita, ka cilvēki ceļojot negrib mainīt apkārtni. Varbūt te valdīja mazliet lielāka nopietnība un smagnējība, šveicaram mugurā bija melns, ar zeltu atturīgi izšūts redingots. Viņš runāja piecās vai sešās valodās, tāpat kā citi, atšķirība bija vienīgi tā, ka viņa franču valodā bija jaušams viegls vācu akcents.

- Vai grāfiene Palmjēri apmetusies šeit?

- Jā, komisāra kungs. Divsimt ceturtajā apartamentā, kā vienmēr.

Halles atzveltņos sēdēja kāda aziātu ģimene, kas Dievs vien zina ko gaidīja, sieviete bija tērpusies zeltītā sari, un trīs bērni viņā ziņkāri vērās lielām, tumšām acīm.

Pulkstenis bija tikko desmit no rīta.

- Jādomā, viņa ir piecēlusies?

Viņa pieprasīja brokastis pirms pusstundas. Vai gribat, lai brīdinu par jūsu ierašanos? Manuprāt, viņa jūs gaida.

- Varbūt zināt - vai viņa ir zvanījusi un vai viņai ir zvanīts?

- Labāk parunāt ar centrāles darbiniekiem... Hans... Aizved komisāru uz telefona centrāli.

Tā bija gaiteņa galā aiz pieņemšanas. Ar kontaktiem darbojās trīs sievietes.

- Vai varat man pateikt...

- Vienu mirklīti...

Angliski viņa teica:

- Savienojums ar Bangkoku, kungs...

- Sakiet, lūdzu, vai grāfiene Palmjēri pēc ierašanās viesnīcā ir zvanījusi un vai viņai ir zvanīts?

Viņu priekšā bija saraksti.

- Šonakt vienos viņai piezvanīja no Monte-karlo...

Protams, van Mēlens, tētis, kas starp divām dejām sporta klubā vai starp divām kāršu partijām - tas likās ticamāk - bija papūlējies uzzināt; kā grāfiene jūtas.

- Šorīt viņa zvanīja uz Parīzi...

- Uz kādu numuru?

Tas bija Marko vecpuiša dzīvoklis Etuālas ielā.

- Vai viņai atbildēja?

- Nē. Viņa atstāja ziņu, lai viņai piezvana.

-Vai tas ir viss?

- Pirms minūtēm desmit viņa piezvanīja uz Montekarlo.

- Vai viņai bija saruna?

- Jā - divreiz pa trim minūtēm.

- Vai varat mani pieteikt?

- Labprāt, Megrē kungs.

Tas bija idiotiski. Runas par grāfieni atstāja uz viņu iespaidu, un tas viņu mazliet pazemoja. Liftā viņš jutās kā jauns cilvēks, kas tūlīt ieraudzīs dzīvu slavenu aktrisi.

- Uz šo pusi...

Ziņnesis pieklauvēja pie durvīm. Kāda balss atsaucās un aicināja iekšā. Megrē iegāja salonā, pa kura diviem logiem varēja redzēt ezeru.

Telpā neviena nebija. No blakusistabas pa pusviru durvīm atskanēja balss.

- Apsēdieties, lūdzu, komisāra kungs. Es tūlīt būšu jūsu rīcībā...

Uz paplātes bija olas ar bekonu, kurām kāds tikko bija pieskāries, smalkmaizītes, aizkosts radziņš.Viņam šķita, ka dzird guļamistabā nopaukšķam korķi. Beidzot iečaukstējās zīds.

- Piedodiet...

Viņš jutās apmulsis un vīlies - joprojām kā kungs, kas pārsteidzis aktrisi viņas intīmajā vidē. Megrē priekšā stāvēja maza auguma sieviete ar stipri neievērojamu ārieni; nevērīgi krāsojusies, bāla, nogurušām acīm, tā sniedza viņam drebošu roku.

- Apsēdieties, esiet tik laipns.

Durvju spraugā viņš paspēja pamanīt savandī-tu gultu, nekārtīgi izmētātus priekšmetus, zāļu pudelīti uz naktsgaldiņa.

Viņa apsēdās komisāram pretī, sakrustoja pār kājām krēmkrāsas zīda rīta tērpa malas, caur kuru spīdēja mežģīņu naktskrekls.

- Man ļoti žēl, ka sagādāju jums tādas pūles...

Viņai varēja dot pilnus trīsdesmit deviņus gadus, tajā brīdī - pat vairāk. Ap iekritušajām acīm pletās plati, zili loki, un no nāsīm abās pusēs līdz mutei sniedzās smalkas rieviņas.

Viņa netēloja nogurumu. Viņa tiešām bija pagurusi, līdz pēdējam pārgurusi, gatava raudāt

- komisārs būtu varējis zvērēt. Viņa skatījās uz Megrē, nezinādama, ko sacīt, kad iezvanījās telefons.

- Hallo! Jā, tā esmu es... Jūs varat savienot. Jā, Anna... Ļoti laipni, ka piezvanījāt... Paldies... Jā... Jā... Es vēl nezinu... Šajā brīdī neesmu viena... Nē. Neaiciniet mani ārā. Jā... Pasakiet Viņa Ekselencei... Paldies. Uz drīzu redzēšanos...

- Vai jūs ļoti dusmojaties?

Viņa tomēr neklīrējās, likās dabiska, pārāk satriekta, lai iedrošinātos tēlot kādu lomu.

- Tas ir tik briesmīgi, tik negaidīti!... Un tieši tajā dienā, kad...

- Kad jūs paziņojāt pulkvedim Vodam, ka vēlaties viņu atstāt?

Viņa piekrītoši pamāja.

- Man liekas, ka Džefs... Ka van Mēlens jums visu ir izstāstījis, vai ne? Nemaz nezinu, ko vairāk jums varu pastāstīt... Vai jūs mani vedīsiet atpakaļ uz Parīzi?

- Vai jūs no tā baidāties?

- Es nezinu... Viņš man ieteica jums sekot, ja jūs tā izlemtu... Es daru visu, ko viņš liek... Viņš ir tik gudrs, tik labs, tik izcils cilvēks!... Varētu sacīt, ka viņš zina visu, paredz visu...

- Viņš nebija paredzējis sava drauga Voda nāvi...

- Bet viņš paredzēja, ka es atgriezīšos pie Marko...

- Vai jūs ar Marko par to bijāt vienojušies? Man šķiet, ka tad, kad kabarē nonācāt aci pret aci, viņš bija kopā ar kādu jaunu holandieti un ar jums nesarunājās...

- Taisnība... Un tomēr es biju nolēmusi... Viņas nervozās rokas, kas izskatījās vecākas

nekā seja, ne mirkli nevarēja nomierināties, pirksti sažņaudzās tā, ka kauliņi metās balti.

- Kā lai jums izskaidroju to, ko nesaprotu pati? Viss bija tik labi. Man likās, ka esmu izdziedinājusies. Mēs ar Deividu gaidījām, kad parakstīs pēdējos papīrus, lai varētu apprecēties... Deivids bija apmēram tāds pats cilvēks kā van Mēlens, ne gluži tāds, bet gandrīz...

- Ko jūs ar to gribat sacīt?

- Kad esmu kopā ar tēti, man ir iespaids, ka viņš vienmēr saka to, ko domā... Ne jau nu gluži visu, jo viņš nevēlas mani nogurdināt ar sīkumiem... Saprotiet, es ar viņu jūtu tiešu kontaktu. Deivids turpretī nolūkojās ar savām lielajām acīm, kā es dzīvoju, un tajās reizēm iemirdzējās tāda kā jautrība... Varbūt viņš zobojās nevis par mani, bet pats par sevi... Viņš bija līdzīgs lielam, ļoti viltīgam un rāmi gudram runcim...

Viņa jautāja vēlreiz:

- Vai saprotat?

- Vai tad, kad vakarā devāties kopā ar pulkvedi vakariņās, jums vēl nebija nodoma pārtraukt ar viņu attiecības?

Viņa brīdi domāja.

-Nē.

Pēc tam atsāka:

- Bet es nojautu, ka tāda diena pienāks...

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tas nebija mans pirmais mēģinājums. Es negribēju palikt kopā ar Marko, jo ļoti labi zināju...

Viņa iekoda lūpā.

- Ko jūs zinājāt?

- Ka viss sāksies no sākuma... Viņam nav naudas, un man ari tās nav.

Piepeši viņai ienāca prātā jauna doma, un viņa par to sāka runāt ātri, saraustīti, gluži kā narkomāne.

- Vai saprotat, ka man nav nekādu līdzekļu? Man nepieder pilnīgi nekas. Ja van Mēlens šorīt neaizsūtītu naudu uz banku, čeks, ko parakstīju, paliktu bez seguma. Vakar viņam vajadzēja man iedot naudu, lai es varētu atbraukt uz šejieni. Es esmu ļoti nabaga.

-Jūsu dārglietas...

- Jā, dārglietas... un ūdeļādas... Un tas ir viss!...

- Bet pulkvedis?

Viņa nopūtās - izmisusi, ka komisārs nesaprot.

-Tas nenotiek tā, kā jūs iedomājaties... Viņš maksāja par manu dzīvokli, apmaksāja rēķinus, ceļojumus... Bet somiņā man nekad nebija naudas... Kamēr biju kopā ar viņu, man tā nebija vajadzīga...

- Bet ja jūs būtu apprecējusies...

- Tas varētu būt tāpat...

- Viņš savām trim sievām atstājis pensiju.

- Pēc tam! Kad tās atstāja...

Megrē uzdeva jautājumu nežēlīgi:

- Vai viņš tā rīkojās tāpēc, lai jūs nedotu naudu Marko?

Viņa cieši paskatījās komisārā.

- Nedomāju gan. Man tas nav ienācis prātā. Deivids pats arī nekad neturēja naudu kabatā. Rēķinus mēneša beigās maksāja Arnolds. Tagad man ir četrdesmit gadu un...

Viņa paskatījās apkārt, it kā teiktu, ka tagad viņai vajadzēs to visu atstāt. Rievas pie nāsīm kļuva dzeltenīgākas un dziļākas. Viņa saminsti-nājās un gribēja piecelties.

- Vai neiebildīsiet, ja es uz brītiņu?...

Viņa ātri iegāja guļamistabā un aizvēra durvis; kad viņa atgriezās, Megrē saoda alkoholu.

- Ko jūs nupat dzērāt?

- Malku viskija, ja vēlaties zināt. Es šobrīd neturos kājās. Reizēm nedzeru nedēļām ilgi...

- Dzerat vienīgi šampanieti?

- Jā, reizēm pa glāzei šampanieša... Bet, kad esmu tādā stāvoklī kā tagad, man vajag...

Megrē būtu varējis zvērēt, ka viņa dzērusi no pudeles un kāri, kā dažkārt narkomāni dur adatu cauri apģērbam, lai varētu izdarīt to ātrāk.

Viņas acis bija kļuvušas spožākas, valoda -veiklāka.

- Varu jums apgalvot, ka neko nebiju īsti izlēmusi. Ieraudzīju Marko kopā ar to sievieti, un tas man bija tāds trieciens...

- Vai jūs to sievieti pazīstat?

- Jā... Viņa ir šķīrusies, un viņas bijušajam vīram, kurš nodarbojas ar jūras pārvadājumiem, bija darījumu attiecības ar Deividu...

Šie ļaudis cits citu pazina un satikās gan pie apspriežu galdiem, gan pludmalēs, gan kabarē, un pat sievas, šķiet, gluži dabiski gāja no gultas gultā.

- Es zināju, ka viņai bijušas attiecības ar Marko Dovilā... Man pat apgalvoja, ka viņa nolēmusi Marko precēt, bet tam es neticēju... Viņa ir ļoti bagāta, un viņam nepieder nekas...

- Vai jūs bijāt nolēmusi izjaukt iespējamās laulības?

Viņas lūpas sakniebās.

-Jā.

- Vai jūs iedomājāties, ka Marko to pieļautu?

Viņas acis kļuva miklas, bet viņa savaldījās

un neraudāja.

- Nezinu... Neesmu par to domājusi... Es viņus abus novēroju... Viņš tīšām turēja viņu cieši sev klāt, kad dejoja, bet man pat virsū neskatījās...

- Tā ka īstenībā nogalināt vajadzēja Marko?

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Vai jums nekad nav nācis prātā viņu nogalināt? Vai jūs nekad neesat viņam draudējusi?

- Kā jūs zināt?

- Vai viņš domāja, ka neesat uz to spējīga?

- Vai jums to teica van Mēlens?

-Nē.

- Tas nav tik vienkārši... Mēs vakariņās jau dzērām... Monsenjorā es iztukšoju pudeli šampanieša un laikam divas vai trīs reizes iedzēru viskiju no Deivida pudeles... Es gandrīz jau gribēju aizbēgt, izraut Marko no tās drausmīgi resnās sievietes apkampieniem - viņai ir tāda rozā āda, kā zīdainim...

Deivids lika iet prom... Galu galā es viņam sekoju... Mašīnā es ne muti neatvēru... Iedomājos, ka atstāšu viesnīcu mazliet vēlāk un atgriezīšos kabarē, lai... Es nezinu, kāpēc... Deivids to laikam nojauta... Viņš ieteica pēdējo glāzi iedzert manā apartamentā...

- Kāpēc jūsu apartamentā?

Jautājums sievieti pārsteidza, un viņa apjukusi pārvaicāja:

- Kāpēc?

Viņa it kā centās atbildēt pati sev.

- Deivids vienmēr nāca pie manis... Manuprāt, viņam nepatika, ka... Viņš rūpīgi sargāja savu neatkarību.,.

- Vai jūs viņam pavēstījāt, ka grasāties viņu atstāt?

- Es viņam pateicu visu, ko domāju; ka esmu tikai kuce, ka bez Marko nekad nebūšu laimīga, ka viņam pietiek parādīties, lai...

- Ko viņš atbildēja?

- Viņš mierīgi dzēra savu viskiju, skatīdamies manī savām lielajām, šķelmīgajām acīm...

“Un nauda?” viņš galu galā pajautāja. “Jūs zināt pietiekami labi, ka Marko...”

- Vai viņš jūs neuzrunāja ar tu?

- Viņš nevienu neuzrunāja ar tu.

- Vai tas, ko viņš teica par Marko, ir taisnība?

- Marko vajadzības ir lielas.

- Vai viņam nekad nav ienācis prātā strādāt? .

Viņa pavērās Megrē galīgi apjukusi, it kā komisārs būtu uzdevis neiedomājami vientiesīgu jautājumu.

- Ko tad lai viņš darītu?... Galu galā es izģērbos...

- Vai starp jums un Deividu kaut kas notika?

Atkal pārsteiguma pilns skatiens.

- Nekad nekas nenotika... Jūs nesaprotat... Deivids arī bija daudz dzēris, tāpat kā ik nakti pirms gulētiešanas...

-Trešdaļu pudeles?

- Ne gluži... Es zinu, kāpēc jūs man to jautājat... Tad, kad viņš aizgāja, es jutos slikti un iedzēru mazliet viskija... Man gribējās sabrukt gultā un ne par ko vairs nedomāt... Es mēģināju

aizmigt... Tad nospriedu, ka ar Marko tomēr nekas vairs neiznāks un ka būtu labāk, ja es nomirtu...

- Cik tabletes jūs iedzērāt?

- Es nezinu... Veselu sauju... Es sajutos labāk... Klusiņām raudāju un sāku laisties miegā... Tad iedomājos savu apbedīšanu, kapsētu un vēl... Un sāku cīnīties... Man bija bail, ka būs par vēlu, ka vairs nespēšu nevienu pasaukt... Zvana poga man likās pārāk tālu... Roka bija pārāk smaga... Ziniet, kā sapņos, kad gribas skriet... Laikam jau es sasniedzu pogu, jo kāds atnāca...

Viņa aprāvās, ieraudzīdama, ka Megrē seja piepeši bija kļuvusi salta un barga.

- Kāpēc jūs uz mani tā skatāties?

- Kāpēc jūs melojat?

Viņš jau gandrīz bija ļāvies piemuļķoties.

- Kurā brīdī jūs iegājāt pulkveža istabā?

-Taisnība... Es aizmirsu...

- Vai aizmirsāt, ka esat uz turieni gājusi?

Viņa papurināja galvu un sāka raudāt pa īstam.

- Neesiet bargs pret mani... Es jums zvēru, ka negribēju melot... Pierādījums - es pateicu taisnību Džefam van Mēlenam... Tikai tad, kad attapos klīnikā un mani pārņēma panika, izdomāju, ka neteikšu, ka zinu par notikušo... Biju pārliecināta, ka man neticēs, ka mani turēs aizdomās par Deivida noslepkavošanu... Bet tagad, kad runāju ar jums, es tiešām aizmirsu, ka van Mēlens man ieteica jums neslēpt neko...

- Cik ilgs laiks pagāja pēc pulkveža aiziešanas, kad jūs devāties pie viņa?

- Vai jūs man vēl ticēsiet?

- Tad jau redzēsim.

- Redziet! Ar mani mūžīgi tā notiek... Es daru, ko spēju... Man nekas nav slēpjams... Bet galu galā man sāk griezties galva, un tad vairs nezinu, kas notiek. Vai ļausiet man iet iedzert vienu malciņu, vienu pašu?... Es apsolu, ka neapskurbšu... Es vairāk nespēju, komisār!...

Viņš ļāva viņai darīt, kā grib, gandrīz palūdza, lai iedod glāzi ari viņam.

- Pirms tam, kad apriju tabletes... Vēl nebiju izlēmusi mirt, bet jau biju iedzērusi viskiju... Biju piedzērusies un slima... Un nožēloju to, ko teicu Deividam... Piepeši nobijos no dzīves...

145

Simenons^1)

Man likās, ka esmu veca, vientuļa, bez naudas, nespējīga nopelnīt iztiku, jo neko neprotu darīt... Deivids bija mana pēdējā izdevība... Kad atstāju van Mēleņu, es biju jaunāka... To pierāda tas, ka...

- Ka pēc tam jūs atradāt pulkvedi.

Viņa likās pārsteigta un aizvainota par komisāra tiešumu.

- Domājiet par mani, ko vien vēlaties. Vismaz es zinu, ka jūs maldāties. Baidījos, ka Deivids mani pametīs... Vienā naktskreklā, pat bez peņuāra, aizgāju līdz viņa apartamentam, ieraudzīju durvis pusviru...

- Es jums jautāju, cik ilgs laiks bija pagājis kopš brīža, kad viņš atstāja jūsu istabu...

- Es nezinu... Atceros, ka biju izsmēķējusi vairākas cigaretes... Tās droši vien var atrast pelnu traukā... Deivids smēķēja tikai cigārus...

- Vai apartamentā nevienu citu neredzējāt?

- Tikai viņu... Es gandrīz iekliedzos... īsti neesmu pārliecināta, ka nekliedzu...

- Vai viņš bija miris?

Viņa paskatījās komisārā ieplestām acīm, it kā ieraudzītu viņu pirmoreiz.

- Viņš bija... Nezinu... Vismaz man tā likās, un es aizbēgu...

- Vai gaitenī jūs nevienu nesatikāt?

- Nē... Bet... Pagaidiet! Es dzirdēju, ka lifts brauc augšā... par to esmu pārliecināta, jo metos skriet...

- Vai jūs dzērāt vēl?

- Iespējams... Automātiski... Tad, galīgi zaudējusi dūšu, iedzēru tabletes... Vai es...?

Acīmredzot viņa grasījās lūgt atļauju iedzert malku viskija, bet iezvanījās telefons, un viņa pastiepa pēc tā nedrošu roku.

- Hallo!... Hallo!... Jā, viņš ir te...

' >

Tas likās nomierinoši, gandrīz uzmundrinoši -dzirdēt Likā mierīgo balsi, beidzot kādu normālu balsi, iedomāties viņu sēžam pie rakstāmgalda Orfēvras krastmalā.

- Vai tas esat jūs, priekšniek?

- Es tev piezvanīšu mazliet vēlāk...

- Es saprotu, bet man likās, ka labāk būs, ja jums tūlīt pateikšu. Te ir Marko Palmjēri.

- Vai vinu atrada?

>

- Mēs viņu neatradām. Viņš atnāca pats pēc savas brīvas gribas. Viņš atnāca pirms minūtēm divdesmit - svaigs un atpūties, ļoti pašapzinīgs. Viņš jautāja, vai esat te, un, kad uzzināja, ka neesat, izteica vēlēšanos runāt ar kādu no jūsu darbiniekiem. Ar viņu runāju es. Patlaban viņš ir jūsu kabinetā kopā ar Žanvjē.

- Ko viņš saka?

- Ka viņš visu notikušo uzzinājis tikai no avīzēm.

- Vai vakar vakarā?

- Nē, šorīt. Viņš nav bijis Parīzē, bet pie draugiem Njevras pilī, kuri rīkojuši medības...

- Vai holandiete bijusi līdzi?

- Medībās? Jā. Viņi abi aizbraukuši viņas mašīnā. Viņš apgalvo, ka viņi precēšoties. Sievieti sauc Anna de Grota un viņa ir šķīrusies...

- Es zinu... Turpini...

Atzveltnī ierāvusies, mazā grāfiene kodīja nagus, kuriem bija nolupusi laka...

- Es apjautājos, ko viņš darījis iepriekšējā naktī...

-Nu?

- Viņš bijis kabarē - Monsenjorā...

- Es zinu.

- Ar Annu de Grotu...

- Ari to zinu.

- Viņš pamanījis pulkvedi kopā ar viņa bijušo sievu...

- Pēc tam?

- Pavadījis holandieti mājās.

- Uz kurieni?

- Uz Džordža V viesnīcu, kur viņai piektajā stāvā ir apartaments.

- Cik bijis pulkstenis?

- Pēc viņa vārdiem, apmēram pusčetri, varbūt četri. Es aizsūtīju pārbaudīt, bet atbildes vēl nav... Viņi aizgājuši gulēt, un viņš piecēlies tikai desmitos... Viņš apgalvo, ka uz medībām bijuši ielūgti jau vairāk nekā pirms nedēļas kāda baņķiera pilī Obēra ielā... Marko Palmjēri atstājis Džordža V viesnīcu, un abi aizbraukuši uz viņa viesnīcu paņemt koferi... Taksometrs palicis pie durvīm... Tad viņi atgriezušies Džordža V viesnīcā un ap vienpadsmitiem abi devušies ceļā Annas de Grotas jaguārā... No rīta pirms medībām viņš neviļus sācis lasīt avīzes pils hallē un tad drāzies uz Parīzi ar medību zābakiem kājās...

- Vai holandiete viņu pavadījusi?

- Viņa palikusi tur. Lapuāns pārbaudes nolūkā

piezvanīja uz pili, un namzinis atbildēja, ka viņa ir medībās...

- Kāds viņš tev likās?

- Ļoti pašpaļāvīgs un, šķiet, runā patiesību. Viņš ir diezgan simpātisks liela auguma pui-sietis...

Pie joda! Viņi visi bija simpātiski!

- Ko lai es daru?

- Aizsūti Lapuānu uz Džordža V viesnīcu. Lai viņš noskaidro, kurš kad uz kurieni tajā naktī gājis, un iztaujā nakts personālu...

- Viņam vajadzēs tos meklēt mājās, jo tagad ir dienas darbinieki.

- Lai meklē... Kas attiecas uz...

Viņš uzskatīja par labāku neizrunāt vārdu jaunās sievietes klātbūtnē - viņa komisāru vai ar acīm aprija.

- Lai tavs apmeklētājs iet mājās, šobrīd mums nekas cits ar viņu nav darāms... Iesaki neatstāt Parīzi... Lai kāds... Jā... Jā... Kā parasti, protams!... Es piezvanīšu vēlāk... Šobrīd neesmu viens...

Kāpēc viņš pēdējā bridī pajautāja:

- Kāds pie jums laiks?

- Spirgts, diezgan saulains.

Kad Megrē nolika klausuli, mazā grāfiene nočukstēja:

- Vai tas ir viņš?

-Kas?

- Marko... Jūs runājāt par Marko, vai ne?

- Vai esat pārliecināta, ka neesat viņu satikusi Džordža V viesnīcas apartamentā vai gaiteņos?

Viņa pielēca kājās un likās tik uztraukusies, ka Megrē baidījās, vai nesāksies nervu lēkme.

- Tā jau domāju! - viņa izķēmotu seju kliedza. - Viņš bija tur kopā ar viņu, man virs galvas?... Jā! Es zinu... Viņa vienmēr apmetas tajā viesnīcā... Es apjautājos par viņas apartamentu... Viņi abi gultā...

Likās, ka aiz dusmām un niknuma viņa pavisam zaudē savaldīšanos.

- Viņi tur smējās, nodevās mīlestībai, kamēr es...

- Vai jums neienāk prātā, ka Marko drīzāk...

- Ko drīzāk...

- Varbūt viņš turēja pulkveža galvu zem ūdens?

Viņa neticēja savām ausīm. Augums zem

caurspīdīgā rītasvārka sāka raustīties, un piepeši viņa metās virsū Megrē, sizdama ar dūrēm, kur pagadās.

- Vai jūs esat jucis? Vai jūs esat jucis?... Kā jūs iedrošināties?... Jūs esat briesmonis!... Jūs...

Viņš jutās smieklīgs šajā viesnīcas apartamentā, mēģinādams satvert satrakotās sievietes dūres, kuru spēku dusmas dubultoja.

Greizu kaklasaiti, izspūris, mazliet aizelsies, viņš beidzot sievieti savaldīja, un tieši tad pie durvīm atskanēja klauvējiens.

6. nodaļa

, kur Megrē ir ielūgts pusdienās un kur joprojām ir runa par TSP

Tas nebeidzās tik ļauni, kā Megrē būtu varējis baidīties. Mazajai grāfienei klauvējieni pie durvīm bija tīrais glābiņš, jo ļāva tikt galā ar scēnu, ko viņa neprata pabeigt.

Viņa vēlreiz ieskrēja guļamistabā, bet komisārs nesteigdamies sakārtoja kaklasaiti, saglauda matus un tikai pēc tam gāja atvērt durvis.

Tas bija stāva dežurants, kas, piepeši apjucis, jautāja, vai drīkst aiznest brokastu paplāti. Vai viņš aiz durvīm, īpaši nepūlēdamies noklausīties, bija kaut ko dzirdējis? Ja arī bija, tad nekādi nelika to manīt, un, kad viņš aizgāja, grāfiene atkal parādījās - mierīgāka, slaucīdama lūpas.

- Jūs droši vien gribēsiet mani vest uz Parīzi?

- Pat ja es gribētu, man vajadzētu nokārtot diezgan garas formalitātes.

- Mans šejienes advokāts neļautu mani izdot. Bet es pati gribu braukt, jo vēlos piedalīties Dei-vida bērēs. Vai jūs lidosiet ar lidmašīnu, kas atiet četros?

- Iespējams, bet jūs ar to nelidosiet.

- Un kāpēc, ja drīkstu jautāt?

- Tāpēc, ka negribu ceļot kopā ar jums.

- Vai tad man nav tiesību?

Megrē domāja par žurnālistiem un fotogrāfiem, kas noteikti būs gan Zenēvā, gan Orlī.

- Iespējams, jums ir tādas tiesības, bet, ja mēģināsiet lidot ar to lidmašīnu, es atradīšu kādu legālu līdzekli, lai jūs aizkavētu. Jums acīmredzot nekas vairāk man nav sakāms?

Īstenībā šī saruna bija beigusies diezgan groteski, un, lai atgūtu ierastās īstenības izjūtu, komisārs tūlīt pieteica gandrīz pusstundu ilgu telefonsarunu ar Likā. Viesnīcas direktors pats pēc savas ierosmes viņam piedāvāja mazu kabinetu aiz pieņemšanas telpas.

Kaut arī doktors Pols nebija vēl atsūtījis oficiālo ziņojumu, viņš bija devis Likā pirmo telefonisko izklāstu. Pēc autopsijas viņš jo vairāk bija pārliecināts, ka Deividu Vodu kāds turējis vannā zem ūdens, jo nekā citādi nevarē- < ja izskaidrot asinsizplūdumus uz pleciem. Turklāt nebija nekādu sasitumu pēdu uz muguras vai pakauša, kādiem noteikti vajadzē-

tu būt, ja pulkvedis būtu apdullis, iekrītot vannā.

Žanvjē bija sekojis Marko, un, kā jau varēja gaidīt, mazās grāfienes pirmais vīrs, atstājis Or-fēvras krastmalu, pirmām kārtām piezvanīja Annai de Grotai.

Likā cīnījās ar telefona zvaniem, galvenokārt no lielām bankām un finansu sabiedrībām.

- Vai šopēcpusdien atgriezīsieties, priekšniek?

- Ar lidmašīnu, kas izlido četros.

Brīdī, kad viņš nolika klausuli, viņam iedeva aploksni, ko bija atnesis policists uniformā. Tā bija brīnišķīga Lozannas drošības policijas priekšnieka vēstulīte, kurā bija teikts, ka viņš justos laimīgs, ja beidzot varētu iepazīties ar slaveno Megrē, ielūdzot viņu uz ļoti vienkāršām pusdienām ezera malā, rāmā viesnīciņā.

Megrē, kuram bija vēl pusstunda laika, piezvanīja uz Rišāra Lenuāra bulvāri.

- Vai tu joprojām esi Lozannā? - Megrē kundze viņam jautāja.

Orfēvras krastmala viņu bija brīdinājusi par vīra aizbraukšanu, un par viņa atrašanās vietu kundze izlasīja rīta avīzēs.

- Šodien pēcpusdienā atkal kāpšu lidmašīnā, bet tas nenozīmē, ka būšu mājās agri. Vakariņās mani negaidi.

- Vai tu vedīsi grāfieni uz Parīzi?

Runa, protams, nebija par greizsirdību, bet Megrē pirmo reizi likās, ka saklausa sievas balsī nemieru un mazdruscītiņ ironijas.

- Man nav nekādas vēlēšanās viņu vest uz Parīzi.

- Ak tā!

Megrē aizsmēķēja pīpi, izgāja no viesnīcas un sacīja šveicaram, ka gadījumā, ja viņu meklē, atgriezīsies pēc dažām minūtēm. Viņam sekoja divi fotogrāfi, cerēdami, ka viņš darīs kaut ko svarīgu.

Bet komisārs, rokas kabatās sabāzis, tikai apskatīja tabakas veikala skatlogus un visbeidzot iegāja nopirkt pīpi, jo bija izbraucis tik pēkšņi, ka līdzi bija tikai viena pīpe, kas nu nekādi neatbilda viņa paradumiem.

Megrē iekārdināja Parīzē neredzētas tabakas kārbas, un viņš paņēma trīs dažādu šķirņu tabaku.

Tad, it kā sirdsapziņas mudināts, iegāja blakus veikalā un nopirka Megrē kundzei ar Lozannas ģerboni izšūtu mutautiņu.

Policijas priekšnieks atnāca viņam pakaļ noteiktajā laikā. Tas bija liels, atlētiski noaudzis vīrs, droši vien aizrautīgs slēpotājs.

- Vai jums nebūs nekas pretī, ja izbrauksim pusdienās dažus kilometrus tālāk - laukos? Par lidmašīnu nebaidieties. Es likšu, lai jūs aizved uz lidostu ar mūsu mašīnu.

Policists bija gaišu seju, tik gludi noskuvies, ka vaigi spīdēja. Gan pēc izskata, gan gaitas viņš atgādināja cilvēku, kas saglabājis ciešas saites ar laukiem, un Megrē uzzināja, ka viņa tēvs tiešām ir vīnkopis netālu no Vevē.

Viņi apmetās viesnīciņā ezera krastā. Pārējie viesi bija vietējie ļaudis un runāja par baznīcas kori, pie kura piederēja.

- Vai atļausiet izvēlēties ēdienus?

Priekšnieks pasūtīja kaltētu gaļu, lauku desas

un škinki, tad vēl kādu ezera zivi.

» * * ’

Viņš meta uz Megrē īsus, smalkjūtīgus skatienus. kas pauda ziņkāri un apbrīnu.

- Vai viņa nav interesanta sieviete?

- Vai grāfiene?

- Jā. Mēs ari viņu labi pazīstam, jo daļu gada viņa pavada Lozannā.

Ar diezgan aizkustinošu lepnumu viņš skaidroja:

- Mēs esam maza valsts, Megrē kungs. Bet tieši tāpēc, ka esam tik maza zeme, TSP - tiešām svarīgu personu - īpatsvars pie mums ir lielāks nekā Parīzē vai pat Zilajā krastā. Ja ari kopumā jums viņu ir vairāk nekā mums, tie izšķīst masā. Te nav iespējams viņus neredzēt. Turklāt tie ir tie paši cilvēki, kurus sastop Elizejas laukos un Krasetā...

Megrē gardu muti ēda pasūtīto un piedzēra vietējo baltvīnu, kas bija pasniegts vēsā, apsvīdušā karafē.

- Mēs pazīstam gan pulkvedi Vodu, gan ari tikpat kā visas citas personas, ar kurām jums šobrīd darīšana. Tiešām, Voda trešā sieva Mjuriela šorīt steidzami aizbrauca uz Parīzi.

- Kā vina dzīvo Lozannā?

»

Komisāra sarunas biedram bija zilas acis, kas pārdomu brīžos kļuva gaišākas, gandrīz caurspīdīgas.

- To nav viegli izskaidrot. Viņa dzīvo diezgan crtā, varētu teikt, greznā dzīvoklī, bet tas ir samērā mazs, jaunā namā Ušl. Viņas meita El-lena ir pansionāre mācību iestādē, ko apmeklē galvenokārt amerikānietes, anglietes, holandietes un vācietes no slavenām ģimenēm. Mums Šveicē ir daudz tāda veida skolu, un pie mums sūta bērnus no visas pasaules.

-Es zinu...

- Mjuriela Voda - es viņu saucu par Vodu, jo šķiršanās nav līdz galam atrisināta un viņa joprojām grib, lai viņu tā sauc, - pieder pie aprindām, ko mēs dēvējam par vientuļo dāmu klubu. Protams, tas nav īsts klubs. Tam nav nedz statūtu, nedz biedra kartes, nedz biedra maksas. Tā mēs dēvējam dāmas, kuras dzīvo Šveicē vienas dažādu iemeslu dēl. Dažas ir šķīrušās, citas - atrait-» » 1 nes. Viņu vidū ir arī dziedātājas vai pianistes un dažas tādas, pie kurām vīrs reizēm ierodas. Galu galā iemesli, kuru dēļ viņas te uzturas, paliek viņu pašu ziņā, vai ne? Reizēm tie ir politiski, finansiāli un dažkārt - saistīti ar veselību. Te ir karaliskās majestātes un personas bez tituliem, ārkārtīgi bagātas atraitnes un sievietes, kurām ir tikai pieticīga rente.

To visu viņš klāstīja gandrīz kā gids, mazliet smaidīdams, tāpēc vārdi ieguva mazu humora pieskaņu.

- Visas - vai nu vārda, vai bagātības, vai citu iemeslu dēļ - pieder pie TSP, kā jau teicu. Un tās ir tikai grupas, nevis klubi. Vesela virkne vairāk vai mazāk draudzīgu vai naidīgu grupu. Dažas visu gadu dzīvo Lozannas pils viesnīcā, kuru redzējāt. Visbagātākajām pieder villa Ušī vai kādas pils apkaimē. Viņas rīko tējas vakarus, satiekas koncertos... Bet vai tad Parīzē nav tāpat?... Vienīgā atšķirība ir tā, ka te viņas ir labāk pamanāmas. Pie mums ir arī vīrieši, kuri sabraukuši no visām pasaules malām un nolēmuši visu gadu vai kādu laiku dzīvot Šveicē... Piemēram, ja runājam par Lozannas pils viesnīcu, tur patlaban mīt kādi divdesmit karalisko ģimeņu locekļi... Un vēl - visādu starptautisku konferenču delegāti no UNESCO un citi, kas pulcējas mūsu zemē, tā ka jūs sapratīsiet, cik mums darba... Manuprāt, mūsu policija, lai arī nemanāma, ir diezgan labi organizēta... Ja es varu jums palīdzēt...

Megrē pamazām sāka smaidīt, tāpat kā viņa

sarunas biedrs. Viņš saprata, ka, ja ari šveiciešu viesmīlība ir plaša, tās policija tāpat nesnauž un zina visu, ko augstie viesi dara.

Vārdu sakot, viņam lika saprast: “Ja jūs gribat kaut ko uzzināt...”

Viņš nomurmināja:

- Liekas, Vods ar savām bijušajām sievām labi sapratās...

- Kāpēc gan ne? Viņš bija tas, kurš viņas atstāja, kad apnika.

- Vai viņš bija devīgs?

- Ne pārāk. Viņš deva iespēju dzīvot ar cieņu, bet bagātība tā nebija.

- Kas par sievieti ir Mjuriela Holigana?

- Amerikāniete.

Un šis vārds viņa lūpās izskanēja ļoti izteiksmīgi.

- Nezinu, kāpēc pulkvedis gribēja pieprasīt šķiršanos Šveicē... Ja vien viņam nebija cita iemesla kļūt par Šveices iedzīvotāju... Katrā ziņā šī procedūra turpinājās divus gadus... Mjuriela izraudzījusies divus labākos vietējos advokātus, un viņa laikam gan zina, cik tas izmaksā... Šķiet, viņa pieprasa, lai tiek ievērots

161

Simcnons 9 noteikums, kādu laikam ievēro dažas Amerikas tiesas, - ja vīrs viņu pieradinājis pie noteikta dzīves veida, viņam jāgādā, lai viņa var tā dzīvot līdz mūža galam...

- Vai pulkvedis tam nepiekrita? |

- Arī viņam ir lieliski advokāti. Trīs vai četras reizes paklīda runas, ka panākta vienošanās, bet es nedomāju vis, ka būtu parakstīti pēdējie papīri,..

- Jādomā, kamēr turpinās prāva, sieva izvairās no piedzīvojumiem?

Lozannas policists piepildīja glāzes apzināti gausi, it kā gribētu apsvērt vārdus.

- Nē, piedzīvojumu nav... Kluba dāmām lielākoties nav skaļu dēku... Jūs, jādomā, esat sastapis Džonu T. Arnoldu?

- Viņš bija pirmais, kas atdrāzās uz Džor-dža V viesnīcu.

- Viņš ir vecpuisis, - policists lakoniski atbildēja.

-Un...?

- Kādu laiku pļāpāja, ka viņam ir īpaša gaume. No to viesnīcu personāla, kurās viņš apmetas, zinu, ka tā nav taisnība.

- Un ko vēl jūs zināt?

- Viņš kopš neminamiem laikiem bijis saistīts ar pulkvedi. Viņš bija reizē Voda uzticības persona, sekretārs un veikala lietu kārtotājs... Neskaitot oficiālās sievas, pulkvedim vienmēr ir bijušas vairāk vai mazāk īsas dēkas, biežāk - īsas, viena nakts vai stunda... Tā kā viņam bija slinkums aplidot sievieti, turklāt savā situācijā viņš uzskatīja par nesmalkjūtīgu izteikt piedāvājumu,. piemēram, kabarē dejotājai vai puķu pārdevējai, ar to nodarbojās Džons T. Arnolds...

- Saprotu.

- Nu, tad jau jūs varat nojaust pārējo. Arnolds algu ņēma graudā... Pastāv uzskats, kaut arī man nav neapgāžamu pierādījumu, ka viņš to guva arī no Voda oficiālajām sievām.

- Mjuriela?

- Viņš divreiz ieradās Lozannā viņu apciemot. Bet nav nekādu pierādījumu, ka viņš nav te bijis Voda uzdevumā...

- Grāfiene?

- Protams! Viņa un citas. Kad grāfiene ir izdzērusi pietiekami daudz šampanieša, viņai bieži uznāk vēlēšanās piekļauties kādam pie krūtīm...

- Vai Vods to zināja?

- Neesmu piekļuvis pulkvedim Vodam sevišķi tuvu. Jūs aizmirstat, ka esmu tikai policists...

Viņi abi smaidīja. Tā bija dīvaina saruna pusvārdos, un abiem tajā bija saklausāmi daudzi zemteksti.

- Manuprāt, Vods zināja daudz, bet maz par ko uztraucās... Kā izlasīju rīta avīzēs, jūs Mon-tekarlo esat ticies ar van Mēleņa kungu, kurš ari ir viens no mūsu klientiem... Viņi abi bija lieli draugi un daudz ko ir savā mūžā pieredzējuši, un viņi neprasīja no cilvēkiem, it īpaši no sievietēm, vairāk, nekā tie spēj dot... Viņi bija gandrīz viena kalibra, atšķirība vienīgi tā, ka van Mēlens ir aukstasinīgāks, labāk sevi kontrolē, bet pulkvedis paļāvās dzeršanai... Manuprāt, jūs dzersiet kafiju?

Megrē ilgi atcerēsies šīs pusdienas mierīgajā restorānā, kas viņam atgādināja mazās maltītes pie Marnas, bet tās noritēja šveiciešu nopietnībā, tajās bija mazāk pikantuma, vairāk īstas sirsnības.

- Vai grāfiene lido reizē ar jums?

- Es viņai to aizliedzu.

- Tas būs atkarīgs no tā, ko viņa līdz četriem dzers. Vai jūs gribat, lai viņa nelido?

- Viņa ir diezgan uzkrītoša un apgrūtinoša...

- Viņa nelidos, - policijas priekšnieks apgalvoja. - Vai jums būtu ļoti nepatīkami dažas minūtes uzkavēties mūsu kabinetos? Mani ļaudis tik ļoti vēlētos ar jums iepazīties...

Abi viņi apstaigāja drošības policijas kabinetus jaunā namā; tie atradās vienā stāvā ar privātu banku un tieši zem dāmu frizētavas. Megrē spieda rokas, smaidīja, vairākkārt atkārtoja vienas un tās pašas laipnības, un vietējais vīns viņu darīja omulīgu.

- Tagad man jūs jāaicina mašīnā. Ja aizkavēsieties, visu ceļu vajadzēs drāzties, sirēnai kaucot...

Viņš atkal ienira lidostu atmosfērā, dzirdēja skaļruņu izsaucienus, redzēja bārus ar pilotiem uniformās un stjuartēm, kuri steigā dzēra kafiju.

Tad bija lidmašīna, zemāki kalni nekā no rīta, pļavas un fermas, ko varēja pamanīt mākoņu spraugās.

Lapuāns viņu gaidīja Oriī ar kriminālpolicijas mazo auto.

- Vai ceļojums bija veiksmīgs, priekšniek?

Viņi nonāca priekšpilsētā, Parīzē, un bija

skaista pēcpusdiena.

- Vai piejums nelija?

- Ne piliena. Domāju, būs labāk, ja atbraukšu jums pakaļ.

- Kas jauns?

- Neesmu lietas kursā par visu. Visu zina Likā. Es aptaujāju daļu nakts dežurantu, tāpēc man vajadzēja nobraukt daudz kilometru, jo lielākā daļa šo cilvēku dzīvo priekšpilsētās.

- Ko tu uzzināji?

- Neko precīzu. Es mēģināju izveidot shēmu, kurā ierakstīju katra viesa ienākšanu un iziešanu. Tas bija grūti. Viesnīcā ir apmēram trīssimt desmit klientu, visi nemitīgi staigā iekšā ārā, zvana telefons, tiek aicināti viesmīļi vai istabenes, pasūtīti taksometri, ziņneši, manikīres un vēl nezin kas. Turklāt personāls baidās pateikt kaut ko lieku. Lielākā daļa atbild izvairīgi...

Nepārtraucot braukšanu, viņš izvilka no kabatas papīru un pasniedza to Megrē.

8 vakarā. Ceturtā stāva istabene ieiet 332. numurā, kur apmetusies grāfiene, un ierauga viņu peņuārā, taisot manikīru.

“Vai jūs atnācāt segas dēļ, Anete?”

“Jā, grāfienes kundze.”

“Atnāciet, lūdzu, pēc pusstundas.”

8 un 10 minūtes. Pulkvedis atrodas viesnīcas bārā Džona T. Arnolda sabiedrībā. Pulkvedis paskatās pulkstenī, atstāj Arnoldu un uzbrauc savā stāvā. Arnolds pasūta sviestmaizi.

8 un 22 minūtes. Pulkvedis no savas istabas zvana uz Kembridžu un desmit minūtes sarunājas ar dēlu. Domājams, tā viņš zvana divas reizes nedēļā, vienmēr vienā un tajā pašā laikā.

Apmēram 8 un 30 minūtes. Arnolds bārā ieiet telefona kabīnē. Viņam laikam ir saruna ar Parīzi, jo to telefoniste nav reģistrējusi.

8 un 45 minūtes. Pulkvedis no 347. numura zvana 332. numuram, droši vien, lai uzzinātu, vai grāfiene saposusies.

Apmēram 9. Pulkvedis un grāfiene iznāk no lifta, pa ceļam noliek atslēgas. Portjē pasūta viņiem taksometru. Vods nosauc adresi - kādu restorānu Madlēnas laukumā.

Lapuāns ar skatienu sekoja Megrē lasīšanai.

- Es aizgāju uz restorānu, - viņš teica. - Neko nevaru pateikt. Viņi tur bieži ēd vakariņas, un viņiem vienmēr ierāda vienu un to pašu galdu. Trīs vai četri cilvēki piegājuši pie pulkveža paspiest roku. Nelicies, ka pāris strīdētos. Kamēr grāfiene ēdusi saldo, pulkvedis, kas to nekad neēd, aizsmēķējis cigāru un pārlasījis vakara

. avīzes.

Apmēram 11 un 30 minūtes. Pāris iegriezies Monsenjorū.

- Arī tur, - Lapuāns teica, - viņi ir pastāvīgie apmeklētāji, un čigānu orķestris automātiski sāk spēlēt, līdzko parādās grāfiene. Šampanietis un viskijs. Pulkvedis nekad nedejo.

Megrē iztēlojās pulkvedi - vispirms restorānā, kur viņš izmantoja brīdi, kad neēda desertu, lai izlasītu avīzi, tad - uz Monsenjora sarkanā samta dīvāna. Viņš nedejoja, neflirtēja, jo savu biedreni pazina jau sen. Muzikanti nāca spēlēt pie viņa galda.

“Arī tur viņi ir pastāvīgie apmeklētāji,” Lapuāns teica.

Trīs vai četrus vakarus nedēļā? Tad jau droši vien citur - Londonā, Kannās, Romā un Lozan-nā - viņi apmeklēja gandrīz tādus pašus kabarē, kur, jādomā, orķestris arī spēlēja kādu noteiktu melodiju, kad parādījās grāfiene, un kur pulkvedis tāpat nedejoja.

Kembridžā viņam bija dēls - sešpadsmit gadu vecs, ar kuru viņš ik pēc trim dienām dažas minūtes sarunājās pa telefonu, un meita Šveicē, kurai viņš droši vien zvanīja tāpat.

Viņam bija trīs sievas - pirmā apprecējusies vēlreiz un acīmredzot dzīvoja tāpat kā viņš, tad Alīse Peina, kura dzīvoja te Londonā, te Parīzē, un vēl Mjuriela Holigana - no vientuļo dāmu kluba.

Ielās cilvēki pēc darba steidzās uz metro ieejām un autobusu pieturām.

- Esam klāt, priekšniek...

- Redzu...

Orfēvras krastmalas nama pagalms, kur jau sāka krēslot, vienmēr pelēcīgās kāpnes, kur jau dega lampas.

Viņš negāja uzreiz pie Likā, bet vispirms iegriezās savā kabinetā, iededza gaismu un apsēdās parastajā vietā, nolicis priekšā Lapuāna ziņojumu.

12 un 15 minūtes. Vods tiek aicināts pie telefona. Nav iespējams uzzināt, kas zvanījis.

Megrē gluži automātiski pastiepa roku pēc telefona.

- Savienojiet, lūdzu, ar manu dzīvokli. Hallo?... Vai tā esi tu?...Esmu klāt... Jā, savā kabinetā... Es vēl nezinu... Viss kārtībā... Nē jel!... Vari būt droša... Kāpēc lai es bēdātos?

Kāpēc gan sieva uzdeva tādu jautājumu? Viņš jau gribēja piezvanīt vēlreiz.

Apmēram pusviens naktī. Marko Palmjēri un Anna de Grota ierodas Monsenjorā.

(Piezīme. Anna de Grota atstāja Džordža V viesnīcu septiņos vakarā. Viņa bija viena. Viņa satikās ar Marko pie Fukē, kur viņi ātri paēda un devās uz teātri. Neviens no viņiem nebija vakartērpā. Fukē, šķiet, tāpat kā Monsenjorā, viņus pazīst un viņu sakaru laikam uzskata par oficiālu.)

Megrē saprata, cik daudz staigāšanas un pacietīgu pūļu Lapuānam vajadzējis, lai iegūtu šīs šķietami tik maznozīmīgās ziņas.

55 minūtes pēc pusnakts. Džordža V viesnīcas bārmenis saka pieciem sešiem pēdējiem klientiem, ka bāru slēgs. Džons T. Arnolds pasūta Havannas cigāru un aicina trīs vīriešus, ar kuriem spēlējis kārtis, hallē.

(Man neizdevās pilnīgi noskaidrot, vai Arnolds vakara gaitā ir izgājis no bāra. Bārmenis neko kategoriski neapgalvo. Līdz desmitiem vakarā visi galdiņi ir aizņemti, tāpat arī visi bāra ķebļi. Tad viņš pamanījis Arnoldu stūri pa kreisi pie loga sarunājamies ar trim amerikāņiem, kas ieradušies nesen, - viens no viņiem ir kino impresārijs un viens - aktieris. Nav arī iespējams uzzināt, vai Arnolds viņus pazinis jau senāk, vai iepazinies tajā vakarā bārā. Viņi lietojuši žetonus, bet pēc spēles bārmenis redzējis, ka viņi viens otram dod dolārus. Viņš domā, ka ticis spēlēts uz lielām summām. Bārmenis nezina, kurš vinnējis.)

Desmit pāri vieniem. Viesmīli aicina mazajā ampīra stila salonā halles tālākajā galā un viņam jautā, vai vēl iespējams pasūtīt dzērienus. Viņš atbild, ka iespējams, un viņam pasūta pudeli viskija, sodu un četras glāzes. Četri bāra klienti atraduši šo vietu, kur turpināt spēli.

Viens un 55 minūtes. Iegājis ampīra salonā, viesmīlis vairs neatrod nevienu klientu. Pudele ir gandrīz tukša, žetoni uz galda, cigāru izsmēķi pelnu traukā.

(Šajā sakarā iztaujāju nakts šveicaru. Producentu sauc Marks P. Džonss, viņš pavada Francijā slaveno amerikāņu komiķi, kuram jāfilmējas kādā filmā dienvidos. Arts Levinsons ir kinozvaigznes impresārijs. Trešo spēlētāju šveicars nepazīst. Viņš to vairākkārt redzējis hallē, bet tas nav viesnīcas klients. Šveicaram liekas, ka redzējis viņu izejam no viesnīcas ap diviem naktī. Es jautāju, vai Arnolds viņu pavadījis. Viņš nevar atbildēt nedz jā, nedz nē. Viņš bijis pie telefona, kāda piektā stāva kliente sūdzējusies par troksni blakus istabā. Viņš pats uzgājis augšā, lai pieklājīgi palūgtu pāri uzvesties klusāk.)

Megrē atzvila krēslā, lēnām piebāza pīpi, skatīdamies mijkrēslī aiz loga.

Apmēram 2 un 5 minūtes. Pulkvedis un grāfiene atstāj Monsenjoru, iekāpj taksometrā, kas stāv pie kabarē, un liek, lai viņus aizved uz Džrodža V viesnīcu. Taksometru atradu viegli. Brauciena laikā pāris nav pārmijis ne vārda.

2 un 15 minūtes. Ierašanās Džordža V viesnīcā. Katrs paņem no šveicara savas atslēgas. Pulkvedis jautā, vai viņam nav atstāta kāda ziņa. Tās nav. Viņi sarunājas pie lifta, kamēr tas nobrauc lejā. Neliekas, ka viņi strīdētos.

2 un 18 minūtes. Stāva viesmīlis tiek izsaukts uz 332. numuru. Pulkvedis sēž atzveltni un izskatās noguris, kā aizvien šajā laikā. Viņam pretī sēž grāfiene, kas velk nost kurpes un masē kājas. Viņa pasūta pudeli šampanieša un pudeli viskija.

Apmēram 3 naktī. Atgriežas Anna de Grota, viņu pavada Marko Palmjēri. Jautri, maigi, bet neuzkrītoši. Viņa ir mazliet dzīvāka nekā viņš, acīmredzot šampanieša ietekmē. Viņi sarunājas angliski, kaut arī abi pilnīgi brīvi pārvalda franču valodu, holandiete runā ar diezgan izteiktu akcentu. Pēc neilga laika viņi zvana un prasa minerālūdeni.

3 un 35 minūtes. Zvana 332. apartamenta telefons. Grāfiene saka telefonistei, ka viņa mirst, un pieprasa ārstu. Telefoniste vispirms izsauc žēlsirdīgo māsu, pēc tam piezvana doktoram Frēram.

Tālāko Megrē lasīja ātrāk, piecēlās, atvēra inspektoru istabas durvis un ieraudzīja Likā sēžam pie rakstāmgalda, uz kura dega lampa ar zaļu abažūru.

- Nesaprotu, - Likā izmisis sauca. - Es taču jums saku - nesaprotu ne vārda no tā, ko jūs tur runājat... Es pat nezinu, kādā valodā jūs runājat... Nē taču, man nav pie rokas tulka...

Viņš nolika klausuli un noslaucīja pieri.

- Ja es pareizi sapratu, zvanīja no Kopenhāge-. nas. Nezinu, vai ar mani runāja vāciski vai dā-niski. Tā tas iet kopš rīta... Visi pieprasa sīkumus...

Viņš apmulsis piecēlās.

- Piedodiet! Es pat nepajautāju, kā izdevās ceļojums... Jā, un man ir telefonisks ziņojums no Lozannas... Tajā teikts, ka grāfiene brauks ar nakts vilcienu un ieradīsies Parīzē septiņos no rīta.

- Vai zvanīja viņa?

- Nē. Cilvēks, ar kuru kopā jūs ēdāt pusdienas.

Tas bija ļoti laipni, un Megrē prata novērtēt smalkjūtību. Neuzkrītoša palīdzība... Policijas priekšnieks nebija nosaucis savu vārdu. Tiesa,

Megrē, kurš nebija paglabājis viņa vizītkarti, to jau bija aizmirsis.

- Ko Arnolds šodien darīja? - komisārs jautāja.

- No rīta viņš vispirms devās uz Senonorē priekšpilsētas viesnīcu Bristoli, kur apmeties Filips, angļu jurists...

Tas nebija apmeties Dzordža V viesnīcā, kas viņa uztverē bija pārāk internacionāla,, nedz arī Skribā - pārāk franciskā, viņš bija apmeties pretī Britānijas vēstniecībai, it kā tāpēc, lai nejustos tik tālu no mājām.

- Viņi stundu apspriedās, pēc tam devās uz amerikāņu banku Operas laukumā, tad - uz angļu banku Vandomas laukumā, un abās viņus uzreiz pieņēma direktors. Viņi tur sabija diezgan ilgi. Tieši pusdienlaikā viņi šķīrās Vandomas laukumā, tad jurists paņēma taksometru un atgriezās savā viesnīcā, kur pusdienas ēda viens.

- Un Arnolds?

- Viņš kājām izgāja cauri Tilērijām - nesteigdamies, kā cilvēks, kuram laika pietiek, reizēm skatīdamies pulkstenī. Viņš pat mazliet pakavējās pie krastmalas bukinistiem, šķirstīdams vecas grāmatas un apskatīdams gravīras, lai tieši bez ceturkšņa vienos ierastos Lielo augustīniešu viesnīcā. Tur viņš gaidīja bārā, dzerot martīni un pāršķirstot avīzes. Viņam drīz piebiedrojās Voda trešā sieva...

- Mjuriela Holigana?

- Jā... Viņa parasti apmetas šajā viesnīcā. Šķiet, viņa ieradusies Orlī pusdivpadsmitos, pēc tam bijusi vannā, pusstundu atpūtusies un tad devusies uz bāru...

- Vai viņa zvanījusi?

-Nē...

Acīmredzot satikšanās ar Arnoldu sarunāta no Lozannas pirms izbraukšanas.

- Vai pusdienas viņi ēda kopā?

- Mazā restorānā, kas izskatās pēc bistro, bet kur viss maksā ļoti dārgi, - Žakoba ielā. Toranss, kas iegāja viņiem pakaļ, apgalvo, ka paēdis brīnišķīgi, bet rēķins bijis sālīts... Viņi rāmi tērzējuši kā divi veci draugi, bet pārāk klusu, lai Toranss jelko dzirdētu... Pēc tam Arnolds viņu pavadījis atpakaļ uz viesnīcu un iekāpis taksometrā, lai brauktu pie Filipa kunga. Bristolē telefons nemitīgi zvanījis - savienojumi ar Lon-(Jonu, Kembridžu, Amsterdamu, Lozannu... Viņi pieņēmuši numurā vairākas personas, ari Parīzes notāru Demonto kungu, kurš palicis ilgāk nekā pārējie. Hallē uzturējusies grupa žurnālistu. Viņi gaidījuši, lai uzzinātu, kad būs bēres, vai tās notiks Parīzē, Londonā vai Lozannā... Stāsta, ka Lozanna tiešām bijusi pulkveža oficiālā dzīvesvieta... Viņi gribētu kaut ko uzzināt arī par testamentu, bet līdz šim nav ieguvuši itin nekādu skaidrību... Vēl reportieri apgalvo, ka kuru katru brīdi ieradīsies abi Voda bērni... Jūs izskatāties noguris, priekšniek...

-Nē... Es nezinu...

Patiesību sakot, viņš jutās vairāk saguris nekā parasti, un viņam būtu grūti pateikt, par ko domā. Tāpat ar viņu bija gadījies pēc ceļojuma ar kuģi; viņš visā ķermenī vēl juta lidmašīnas šūpošanos, galvā drūzmējās ainas. Tas viss bija noritējis pārāk ātri. Vienā laikā bija pārāk daudz lietu un cilvēku. Žozefs van Mēlens - kails savā gultā, viņu laitī masieris, pēc tam - Parīzes viesnīcas halle, kuru atstājot, viņš ir ģērbies smokingā, lai dotos uz galā pieņemšanu sporta klubā... Mazā grāfiene ar sanīkušo seju, grum-

177

Simenons 9 bām pie nāsīm, drebošām alkoholiķes rokām... Tad gaišmatainais Lozannas drošības policijas priekšnieks - kā taču viņu sauca? -, kurš pasniedza gaišu vīnu, smaidīdams sirsnīgu, tik tikko ironisku smaidu, stāstīdams par dažādiem cilvēkiem... Vientuļo dāmu klubs...

Tagad vēl bija četri vīrieši, kas spēlēja pokeru bārā, pēc tam - ampīra salonā...

Un Filipa kungs savā angļu viesnīcā pretī Britānijas vēstniecībai, banku direktori, kas steidzās pakalpot...

Apspriedes, sazvanīšanās, Demonto - notārs, žurnālisti Senonorē priekšpilsētas viesnīcas un Džordža V viesnīcas hallē, kur taču vairs nav nekā, ko redzēt.

Jauns puisis Kembridžā, kurš acīmredzot kļūs par miljardieri, piepeši uzzinās, ka viņa tēvs, kas vēl iepriekšējā vakarā viņam zvanīja no Francijas viesnīcas, ir miris.

Un meitene, padsmitgadīgs skuķēns, kuru skolasbiedrenes varbūt apskaudīs, jo viņa kravās koferus, lai brauktu uz tēva bērēm...

Šajā laikā mazā grāfiene droši vien ir piedzērusies, bet viņa tik un tā iekāps nakts vilcienā.

Viņai katrā sabrukuma brīdī pietiek iedzert vēl vienu malku, lai atgūtos. Līdz viņa pakrīt.

- Liekas, jums ir kāda ideja, priekšniek?

- Man?

Megrē it kā vīlies paraustīja plecus. Un nu viņš uzdeva jautājumu:

- Tu esi ļoti noguris, vai ne?

- Ne pārāk.

- Tādā gadījumā aiziesim abi mierīgi paēst vakariņas Dofina kafejnīcā...

Tur viņi nesastaps tos, kuri mēdz apmeklēt Džordža V viesnīcu, kuri lido lidmašīnās, apmetas Montekarlo vai Lozannā. Smaga virtuves smarža kā lauku viesnīcās. Māte pie pavarda, tēvs - aiz cinkotas bāra letes, meita, kura palīdz viesmīlim apkalpot klientus.

- Un pēc tam?

- Pēc tam es gribu sākt visu no sākuma, it kā neko vēl nezinātu, it kā šos cilvēkus nepazītu...

- Vai es iešu kopā ar jums?

- Nav vērts... Šajā darbā man patīk būt vienam...

Likā zināja, ko tas nozīmē. Megrē klaiņos pa Džordža V viesnīcu īgns, pīpi pakšķinādams, ik

pa brīdim pametot skatienu te pa labi, te pa kreisi, te uz priekšu, apsēžoties kaut kur un tūlīt ceļoties augšā, it kā nezinātu, ko iesākt ar savu lielo augumu.

Neviens nevar pateikt, cik ilgi tas turpināsies, viņš pats ari ne, un tādos brīžos nav nekā patīkama.

Kāds, kas viņu tādā brīdī bija redzējis, diezgan godbijīgi sacīja:

- Viņš izskatās pēc liela, slima zvēra.

7. nodala

,

* 7

kur Megrē ne vien jūtas nevēlams, bet ari uz vinu skatās ar aizdomām

•>

Viņš iekāpa metro, jo viņam laika netrūka un viņš nedomāja šonakt braukāt apkārt. Varētu teikt, ka viņš tīšām ir ēdis pārāk daudz, lai justos vēl smagāks.

Kad Dofina laukumā viņš šķīrās no Likā, tas vēl mazliet sastomījās, atvēra muti, it kā gribētu kaut ko sacīt, un komisārs uz viņu paskatījās, it kā kaut ko gaidītu.

- Nu nekas, - Likā galu galā teica.

- Saki vien...

- Gandrīz gribēju jums pajautāt, vai šonakt vērts iet gulēt.

Jo, kad priekšnieks bija tādā noskaņojumā, tas lielākoties nozīmēja, ka nepaies ilgs laiks, iekams sāksies pēdējais cēliens viņa kabineta četrās sienās.

Un aizvien sagadījās tā, ka tas norisinājās naktī, kad pārējā ēka slīga tumsā, un viņi reizēm bija vairāki, kuri cits citu nomainīja, pratinādami kādu vīrieti vai sievieti, kurš Orfēvras krastmalā ieradās kā parasts aizdomās turētais, bet pēc ilgāka vai īsāka laika atstāja to ar rokudzelžiem ap plaukstu locītavām.

Megrē saprata Likā domu. Viņš gan nebija māņticīgs, taču nevēlējās steigties priekšā notikumiem, un šādos brīžos viņam vienmēr pietrūka ticības sev.

- Ej vien gulēt.

Nebija silti. Iepriekšējā vakarā viņš bija izgājis no dzīvokļa Rišāra Lenuāra bulvārī, pārliecināts, ka atgriezīsies tur pusdienās. Vai tad tas bija tikai vakar? Viņam likās, ka viss sācies daudz agrāk.

Viņš izgāja no metro Elizejas laukos, kad avēnija dega visās ugunīs, un rudens vakars bija tik maigs, ka terasēs vēl sēdēja daudz ļaužu. Sabāzis rokas žaketes kabatās, viņš iegriezās Džordža V avēnijā, kur pie viesnīcas stāvēja milzis, kurš pārsteigts noskatījās, kā viņš pagrūž virpuļdurvis.

Tas bija nakts šveicars. Viņš droši vien prātoja, ko te domā darīt šis īgnais cilvēks ceļojumā saburzītā uzvalkā, kurš nebija viesnīcas klients.

Tikpat ziņkārs un pat pārsteigts izskatījās dežurējošais ziņnesis virpuļdurvju otrā pusē, un viņš gandrīz pajautāja, ko apmeklētājs vēlas.

Hallē atradās kādi divdesmit cilvēki, lielākoties smokingos un vakarkleitās, varēja redzēt ūdeļādas, briljantus, garāmejot uzvēdīja dažādi smaržu viļņi.

Tā kā ziņnesis nenolaida no Megrē acis, gatavs viņam sekot vai viņam uzsaukt, ja viņš ietu pārāk tālu, Megrē uzskatīja par labāku doties pie pieņemšanas galda, kur melnās žaketēs ģērbušies kalpotāji viņam bija sveši.

- Vai Žila kungs ir savā kabinetā?

- Viņš tur ir. Ko jūs vēlaties?

Viņš bieži bija novērojis, ka viesnīcās nakts personāls ir mazāk laipns nekā darbinieki, kuri strādā dienā. Gandrīz vienmēr šķita, ka tas ir otrās šķiras personāls, kas tur ļaunu prātu uz visu pasauli par to, ka tam jādzīvo ačgārni, jāstrādā tad, kad citi guļ.

- Komisārs Megrē, - viņš nomurmināja.

- Vai jūs vēlaties uzbraukt augšstāvos?

- Iespējams, es to darīšu... Gribu jūs vienīgi brīdināt, ka zināmu laiku staigāšu pa viesnīcu... Nebaidieties... Būšu iespējami piesardzīgs...

- 332. un 347. numura atslēgas vairs nav pie šveicara... Tās ir te... Apartamentus atstāja tādā stāvoklī, kādā tie bija, jo miertiesnesis tā lika...

- Es zinu...

Viņš iebāza atslēgas kabatā, nesaprata, ko iesākt ar platmali, galu galā nolika to uz kāda krēsla un apsēdās citā atzveltnī, tāpat kā tie, kuri hallē kādu gaidīja.

No savas vietas viņš redzēja, ka pieņemšanas darbinieks paņem klausuli, un saprata, ka viņš dara direktoram zināmu komisāra vizīti. Pēc mirkļa, kā jau viņš bija paredzējis, tuvojās kalpotājs žaketē.

- Es piezvanīju Zila kungam. Došu kalpotājiem rīkojumu, lai ļauj jums staigāt, kā pats vēlaties. Tomēr Žila kungs atļaujas jums ieteikt...

- Es zinu! Es zinu... Vai Žila kungs dzīvo viesnīcā?

- Nē, viņam ir villa Sevrā...

Lai nopratinātu nakts šveicaru, Lapuānam droši vien vajadzēja braukt uz Žuanvilu. Bārmenis, kā Megrē zināja, dzīvoja vēl tālāk no Parīzes, Ševrēzas ielejā, kur kopa diezgan lielu sakņu dārzu, audzēja vistas un pīles.

Vai tas nebija paradoksāli? Klienti maksāja astronomiskas summas, lai gulētu pāris soļu attālumā no Elizejas laukiem, bet personāls, vismaz tie, kuri tiešām varētu atļauties tādu greznību, bēga uz laukiem, līdzko bija beiguši darbu.

Izklaidus stāvošās grupas, sevišķi tās, kuras, bija tērpušās vakara apģērbos, bija cilvēki, kuri vēl nebija ēduši vakariņas, kuri gaidīja, kad visi būs sapulcējušies, lai dotos uz Maksimu, uz Sudraba torni vai citu tādas pašas klases restorānu.

Tādi bija arī bārā, viņi iedzēra pēdējo kokteili, pirms uzsāka to, kas viņiem nozīmēja svarīgāko dienas daļu - vakariņas un laiku pēc vakariņām.

>

Droši vien tieši tāpat viss noritēja aizvakar, visam bija tāda pati nozīme. Puķu pārdevēja savā kaktā gatavoja ziedus pogcaurumiem. Teātra biļešu pārdevēja deva biļetes tiem, kuri bija nokavējušies. Šveicars stāstīja, kurp iet tiem, kuri vēl to nezināja.

Megrē pēc vakariņām bija iedzēris kalvadosu

- tīšām, aiz spītības, jo viņam vajadzēja ieiet pasaulē, kur nepavisam nedzēra kalvadosu. Tur dzēra viskiju, šampanieti vai Napoleona konjaku.

Grupa dienvidamerikāņu ar bravo saucieniem sagaidīja jaunu sievieti salmu krāsas ūdeļādu apmetnī, kura lietišķi iznāca no lifta un kurai izdevās parādīties gluži kā zvaigznei uz skatuves.

Vai viņa bija glīta? Arī par mazo grāfieni runāja, ka viņa ir apbrīnojama, un Megrē viņu bija redzējis tuvumā - bez krāšļiem, bija pat pārsteidzis dzeram viskiju no kakliņa, gluži kā lētu sarkanvīnu dzer ostmalas klaidone, kura vairs ilgāk nespēj nociesties.

Kāpēc viņam jau kādu brīdi likās, ka atrodas uz kuģa? Halles atmosfēra viņam atgādināja ceļojumu uz Savienotajām Valstīm, kur kāds amerikāņu miljardieris - vēl viens miljardieris! -bija lūdzis, lai viņš tiek galā ar sarežģītu lietu. Viņš atcerējās, ko bija stāstījis kuģa komisārs naktī, kad viņi pēdējie bija palikuši kopkajītē pēc diezgan bērnišķīgām spēlēm.

“Vai zināt, komisār, ka pirmajā klasē ir trīs cilvēki, kas apkalpo vienu pasažieri?”

Tiešām, uz klājiem un salonos ik pēc divdesmit metriem varēja sastapt kādu kuģa darbinieku baltos svārkos vai uniformā, gatavu sniegt jebkādus pakalpojumus.

Te bija tāpat. Istabās bija trīs zvanu pogas: namzinim, istabenei un kambarsulainim, un blakus katrai pogai - vai klienti neprata lasīt? -atbilstošā kalpotāja siluets.

Dzeltenīgajā ietves gaismā divi vai trīs portjē un auto pārziņi, nemaz neskaitot bagāžas nesējus zaļos priekšautos, stāvēja miera stājā pie durvīm gluži kā pie ieejas kazarmā, un visos stūros gaidīja vēl citi cilvēki, kuri turējās ļoti taisni un kuru skatiens likās sastindzis.

“Jūs varat ticēt vai neticēt,” kuģa komisārs turpināja. “Uz kuģa visgrūtākais nebūt nav panākt, lai mašīnas strādā, vai izdarīt manevru, kuģot sliktos laika apstākļos, nonākt Ņujorkā vai Havrā noteiktajā laikā. Un arī tas vēl nekas, ka jāpabaro tikpat daudz cilvēku, cik dzīvo vienā apakšprefektūrā, ka jāapkopj telpas, saloni un ēdamistabas. Vislielākās grūtības sagādā...”

Viņš mirkli klusēja.

“... Pasažieru izklaidēšana. Viņi ir jāno-darbina no brīža, kad pamostas, līdz brīdim, kad iet gulēt, un daži liekas uz auss tikai rītausmā.

Tāpēc, tikko beigusies brokastu pasniegšana, uz klāja tiek pasniegts buljons. Tad sākas spēles, kokteiļi... Un galu galā kaviārs, aknu pastēte, pīle ar apelsīniem un liesmojošās omletes...

Lielākoties tie ir cilvēki, kuri jau visu redzējuši, kuri izklaidējušies visos iespējamos veidos, bet mums tomēr, lai tas maksātu ko maksādams, vajag...”

Lai neaizmigtu, Megrē piecēlās un gāja meklēt ampīra salonu, kuru galu galā atrada - tas bija slikti apgaismots, svinīgs un tobrīd tukšs; tur bija tikai viens vecs kungs sirmiem matiem, viņš pavērtu muti gulēja atzveltnī, turēdams starp pirkstiem apdzisušu cigāru. Tālāk varēja nojaust ēdamzāli, kur zem lustrām bija aizņemti apmēram desmit galdi.

Komisāram ienāca prātā ne sevišķi oriģināla doma. Viņš piegāja pie lifta, kam blakus stāvēja jauns gaišmatains cilvēks olīvzaļā uniformā. Tas nebija tas lifts, kurā viņš vakarrīt bija braucis kopā ar direktoru. Un vēl vienā vietā viņš atklāja trešo liftu.

Viņam noskatījās pakaļ. Pieņemšanas vadītājs laikam nebija paspējis visus brīdināt, viņš bija ziņojis par komisāra klātbūtni vienīgi dienestu priekšniekiem.

Viņam nejautāja, ko viņš vēlas, ko meklē, kurp iet, bet visu laiku nenolaida aizdomu pilnus skatienus, līdz viņš iegāja cita uzraudzītāja redzes laukā.

Viņa prātā pazibējusī doma vēl nebija sevišķi skaidra, tomēr viņam šķita, ka ir izdarījis svarīgu atklājumu. Kopumā tas bija tāds: vai gan šie cilvēki - un viņš domāja par visiem Džordža V viesnīcas, par Montekarlo un Lozannas viesiem, par Vodiem, van Mēleņiem, grāfienēm Palmjē-ri -, vai viņi visi nejustos gluži pazuduši, it kā atbruņoti, neveikli, nespēcīgi un nevarīgi kā mazi bērni, ja piepeši nāktos dzīvot parastu dzīvi?

Vai viņi spētu grūstīties ar elkoņiem, lai iekāptu metro, skatīties dzelzceļa staciju pulksteņos, pirkt biļeti pie lodziņa, nest koferi?

Te, brīdī, kad viņi atstāja savu apartamentu, līdz mirklim, kad iekārtojās tādā pašā apartamentā Ņujorkā, Londonā vai Lozannā, viņiem nebija nekādas vajadzības rūpēties par savu bagāžu, kas gāja no rokas rokā, viņiem nemaz nezinot, un vini atrada savas mantas noliktas īs-

' »

tajā vietā skapjos un atvilktnēs... Viņi paši gāja no rokas rokā...

Kas bija tas, ko van Mēlens nosauca par pietiekamu iemesiu? Kāds, kam ir pietiekams iemesls nogalināt...

Megrē atklāja, ka runai nav katrā ziņā jābūt par vairāk vai mazāk lielu summu. Viņš pat sāka saprast, ka, amerikāņiem šķiroties, tiek prasīts, lai bijušajai partnerei nodrošina tādu pašu dzīvi, pie kādas bijušais vīrs viņu pieradinājis...

Viņš lāgā nevarēja iedomāties mazo grāfieni ieejam kādā bistro, pasūtām kafiju ar krējumu un rīkojamies ar telefona automātu.

Tiesa, tā bija tikai jautājuma viena puse, mazsvarīgākā. Bet vai tieši tādi sīkumi bieži nav vissvarīgākie?...Vai Palmjēri spētu kādā dzīvoklī noregulēt apkuri, iedegt gāzes pavardu virtuvē, izvārīt olas?

Viņa domu gājiens bija saržģītāks, tik sarežģīts, ka tam pat trūka skaidrības.

Cik pasaulē bija tādu cilvēku, kas ceļoja no vietas uz vietu un bija pārliecināti, ka nonāks tādā pašā gaisotnē, ka par viņiem tikpat uzmanīgi gādās, ka viņus sagaidīs tie paši cilvēki, kuri viņu vietā uzņemsies kārtot visus dzīves sīku-1 mus?

Droši vien daži tūkstoši. Uz kuģa klāja komisārs viņam teica:

“Nav iespējams izdomāt neko jaunu, kas viņus izklaidētu, jo viņi turas pie saviem ieradumiem...”

Tieši tāpat viņi turējās pie vienādas apkārtnes. Gandrīz līdz pēdējam sīkumam vienādas. Vai tas viņus nomierināja, radīja ilūziju, ka viņi ir mājās? Pat spoguļi guļamistabās bija vienā un tajā pašā vietā, tāpat kā kaklasaišu pakaramie, kas ari pastāvīgi bija vienādi.

“Nav vērts strādāt mūsu profesijā, ja nevar atcerēties vārdus un sejas...”

To teica nevis kuģa komisārs, bet kāds viesnīcas šveicars Elizejas laukos, kur Megrē vadīja izmeklēšanu pirms divdesmit gadiem.

“Klienti prasa, lai mēs viņus atceramies, pat ja viņi bijuši pie mums tikai vienreiz...”

Acīmredzot ari tas viņiem likās nomierinoši.

»

Pamazām Megrē vairs nejuta pret viņiem tādu bardzību. Šķita, ka viņi no kaut kā baidās, varbūt paši no sevis, no dzīves īstenības, no vientulības. Viņi apgrozījās nedaudzās vietās, zinādami, ka tur pret viņiem izturēsies uzmanīgi un ar cieņu, ka viņi tur varēs ēst vienus un tos pašus ēdienus, dzert to pašu šampanieti vai to pašu viskiju.

Iespējams, tas viņus neizklaidēja, bet viņi to reiz bija pieņēmuši un citādi dzīvot nespētu. Vai tas varēja būt pietiekams iemesls? Megrē sāka domāt, un piepeši pulkveža Voda nāve viņam ieguva citu jēgu.

Kādam viņa tuvumā likās, ka tiek apdraudēts, ka piepeši vajadzēs dzīvot tāpat, kā dzīvo kurš katrs, un šis kāds nobijās.

Vēl vajadzēja, lai Voda pazušana viņam ļauj tuipināt tādu dzīvi, no kādas viņš baidījās atteikties.

Par testamentu nebija nekādas skaidrības. Megrē nezināja, pie kura notāra vai uzticības personas tas atradās. Džons T. Arnolds apgalvoja, ka iespējami vairāki testamenti dažādās rokās.

Vai komisārs veltīgi netērēja laiku, tā klejodams pa Džordža V viesnīcas gaiteņiem, vai prātīgāk nebūtu iet gulēt un gaidīt?

Viņš iegāja bārā. Ari nakts bārmenis viņu nepazina, bet viens no viesmīļiem pazina pēc fotogrāfijām un pačukstēja priekšniekam. Tas sarauca uzacis. Viņam nelikās glaimojoši apkalpot komisāru Megrē, viņš par to drīzāk bažījās.

- Ko jūs vēlaties?

- Vai jums ir kalvadoss?

Plauktos, kur rindojās visvisādu mārku viskija pudeles, to neredzēja. Tomēr bārmenis sameklēja pudeli, paņēma milzīgu, bumbai līdzīgu degustācijas glāzi, it kā te alkoholam citādi trauki nebūtu paredzēti.

Galvenokārt sarunājās angliski. Megrē pazina kādu sievieti ar plecos nevērīgi uzmestu ūdeļādu apmetni, ar kuru viņam bija darīšana Orfēvras krastmalā, kad viņa strādāja sīkam korsikāņu suteneram.

Kopš tā laika bija pagājuši divi gadi. Viņa nebija zaudējusi laiku, jo tagad viņai pirkstā bija briljanta gredzens, ap dilbu - briljantu aproce. Tomēr viņa bija tik laipna, ka atļāvās policistu

193

Simenons 9

pazīt un tikko manāmi sveicinaja, nolaižot plakstus.

Trīs vīrieši sēdēja ap galdu kreisajā stūrī pie loga ar zīda aizkariem, un Megrē uz labu laimi pajautāja:

- Vai tas nav producents Marks Džonss?

-Jā, mazais, druknais...

- Kurš ir Arts Levinsons?

- Tas ar ļoti tumšajiem matiem un brillēm raga ietvaros.

- Un trešais?

- Es viņu vairākkārt esmu redzējis, bet nepazīstu.

Bārmenis atbildēja negribīgi, it kā nevēlētos izdot savus klientus.

- Cik esmu parādā?

- Lai paliek...

- Es gribu samaksāt.

- Kā vēlaties...

Neizmantojot liftu, viņš lēnām uzkāpa līdz ceturtajam stāvam, pamanīdams, ka droši vien tikai reti kāds klients mīda kāpņu sarkano paklāju. Viņš sastapa sievieti melnā tērpā ar burtnīcu rokā, zīmuli aiz auss, kura acīmredzot bija kāda

augstāka kalpotāja. Viņš pieņēma, ka tā droši vien ir viņa, kas vairākos stāvos pārrauga istabenes, izdala palagus un dvieļus, jo viņai pie jostas bija atslēgu saišķis.

Viņa pagriezās atpakaļ, noskatījās uz Megrē un it kā sastomījās; nu viņa droši vien ziņos direktoram, ka pa Džordža V viesnīcu klejo kāds dīvains indivīds.

Jo Megrē, pats negribēdams, piepeši bija nonācis kulisēs. Viņš atvēra durvis, pa kurām bi-, ja iznākusi sieviete, un atradās citās kāpnēs -šaurākās, bez paklāja. Sienas vairs nebija tik baltas. Pa kādu durvju spraugu varēja redzēt telpu ar slotām un lielu netīras veļas kaudzi pašā vidū.

Tur nebija neviena. Tāpat neviena nebija arī stāvu augstāk, citā, lielākā telpā, kurā bija nolikts vienkāršs koka galds un krēsli. Uz galda bija paplāte ar šķīvjiem, karbonādes kauliņiem, mērci un dažiem aukstiem ceptiem kartupeļiem.

Virs durvīm viņš ieraudzīja zvanu un trīs elektriskās spuldzes atšķirīgās krāsās.

Stundas laikā viņš redzēja daudz ko, satika dažādus cilvēkus, viesmīļus, istabenes, kādu sulaini, kurš spodrināja kurpes. Lielākā daļa uz

viņu skatījās izbrīnījušies, sekoja aizdomu pilnu skatienu. Bet, atskaitot vienu reizi, viņam neteica ne vārda.

Varbūt domāja tā - ja jau viņš tur ir, viņam ir tiesības tur atrasties? Vai varbūt viņam aiz muguras tūlīt steidzās zvanīt uz direkciju?

Viņš satika strādnieku kombinezonā ar sanitārtehniķa rīkiem rokā, tātad kaut kur bija sabojājušās caurules. Tas, noskatījis Megrē no galvas līdz kājām, turēdams cigareti mutes kaktiņā, noprasīja:

- Vai jūs kaut ko meklējat?

- Nē. Es jums pateicos.

Cilvēks aizgāja, plecus raustīdams, paskatījās atpakaļ un pazuda aiz kādām durvīm.

Vairs neinteresēdamies par diviem numuriem, kurus jau pazina, Megrē uzkāpa augstāk par ceturto stāvu, iejutās apkārtnē. Viņš bija iemācījies atšķirt durvis, kas veda no gaiteņiem ar nevainojamām sienām un bieziem paklājiem uz mazāk greznām aizkulisēm un šaurām kāpnēm.

Staigādams šurpu turpu, te ieraudzīdams ēdienu padeves liftu, tur - uz krēsla aizsnaudušos viesmīli, vēl citur - divas istabenes, kuras stāstīja viena otrai par savām slimībām, viņš galu galā nonāca uz jumta, piepeši izbrīnījies, ka redz virs galvas zvaigznes un Elizejas lauku krāsaino atspulgu debesīs.

Viņš tur pastāvēja labu brīdi, iztukšodams pīpi, tad apgāja apkārt platformai, pa laikam noliekdamies pār balustrādi un noskatīdamies, kā pa avēniju klusu slīd auto, apstājas pie viesnīcas un turpina ceļu, uzņēmuši bagāti ģērbušās sievietes un melnbalti tērptus kungus.

Pretī - Fransuā I ielā - dega ļoti spoža gaisma angļu aptiekā, kas atradās uz šīs ielas un Džor-dža V avēnijas stūra un vēl bija atvērta. Vai tā bija dežūraptieka? Vai tā bija vaļā visus vakarus? Ja tās klienti bija Džordža V viesnīcas un tuvējā Velsas prinča viesi, kuri sevi lutināja un dzīvoja citā ritmā nekā pārējie cilvēki - vairāk naktī nekā dienā, veikals noteikti plauka.

Pa kreisi mierīgāko Kristofora Kolumba ielu apgaismoja tikai kāda restorāna vai naktslokāla sarkanās neona ugunis, un gar abiem trotuāriem snauda lielas, greznas automašīnas.

Aizmugurē, Magelāna ielā, bija bārs - tāds kā šoferu bistro, kādus var redzēt bagātos kvartālos.

Šķērsojis ielu, tajā iegāja cilvēks baltos svārkos

- droši vien viesmīlis.

Megrē domāja palēnināti un labu bridi pūlējās atcerēties ceļu, kas viņu bija uzvedis uz jumta. Vēlāk viņš apmaldījās un pārsteidza metrdotelu, kurš no paplātes ēda pārpalikumus.

Kad viņš atkal iegriezās bārā, bija vienpadsmit un apmeklētāju bija mazāk. Trīs amerikāņi, kurus viņš jau bija pamanījis, joprojām sēdēja tajā pašā vietā, spēlējot pokeru ar vēl kādu amerikāni - milzum garu un kalsnu vīrieti.

Ceturtā spēlmaņa apavi ar augstiem papēžiem brīdi ieintriģēja komisāru, kurš galu galā saprata, ka svešajam kājās ir Rietumu zābaki, kuru stulmi no dažādu krāsu ādas bija paslēpti zem biksēm. Tas bija vīrs no Teksasas vai Arizonas. Viņš bija brīvāks uzvedībā nekā trīs pārējie, runāja skaļā balsī, un tā vien likās, ka teju izraus aiz jostas aizbāztu revolveri.

Galu galā Megrē apsēdās uz bāra ķebļa, un bārmenis jautāja:

- Vai to pašu?

Viņš pamāja ar galvu un savukārt jautāja:

- Vai to jūs pazīstat?

- Es nezinu, kā viņu sauc, bet tas ir kāds naftas atradņu īpašnieks. Liekas, viņa sūkņi darbojas paši no sevis, un šis cilvēks, neko nedarīdams, pelna miljonu dienā.

- Vai aizvakar viņa te nebija?

- Nē. Viņš ieradās šorīt. Rīt viņš brauc uz

* *

Kairu un Arābiju, kur viņam ir ieguldījumi.

- Vai trīs pārējie bija?

-Jā.

- Vai ar Arnoldu?

- Pagaidiet... Aizvakar... Jā... Jūsu inspektors mani par to jau iztaujāja.

- Es zinu... Kas ir trešais, tas ar visgaišākajiem matiem?

- Es nezinu, kā viņu sauc. Viņš nav apmeties viesnīcā. Manuprāt, viņš dzīvo Krijonā un viņam pieder daudzi restorāni...

- Vai viņš runā franciski?

- Nedz viņš, nedz pārējie, atskaitot Levinsona kungu, kurš dzīvoja Parīzē, kad vēl nebija kinozvaigznes impresārijs...

- Vai jūs zināt, ko viņš dara?

Bārmenis paraustīja plecus.

- Vai jūs būtu tik laipns un manā vārdā uzdotu jautājumu tam, kurš ir apmeties Krijonā?

Bārmenis saviebās, taču neiedrošinājās atteikt, un bez kādas sajūsmas pavaicāja:

- Kādu jautājumu?

- Es gribētu zināt, kur aizvakar vakarā viņš atvadījās no Arnolda kunga, kad atstāja Džordža V viesnīcu.

Bārmenis, jau laikus sagatavodams smaidu, tuvojās četru spēlmaņu galdam. Viņš noliecās pie trešā vīrieša, kurš ziņkāri paskatījās uz Megrē; pēc tam trīs pārējie rīkojās tāpat, kad bija uzzinājuši, kas komisārs tāds ir. Izskaidrošanās bija ilgāka, nekā varēja gaidīt.

Beidzot bārmenis atgriezās, bet kreisajā stūri spēle sākās no jauna.

- Viņš jautāja, kāpēc jums tas jāzina, un aizrādīja, ka viņa zemē tā nerīkojas... Viņš nevarēja uzreiz atcerēties... Aizvakar viņš bija daudz dzēris... Tāds pats viņš būs arī šovakar, kad pienāks slēgšanas laiks... Viņi turpinājuši partiju ampīra stila salonā...

-Toes zinu...

- Viņš zaudējis desmittūkstoš dolāru, bet patlaban tos atgūstot... *

- Vai vinnējis Arnolds?

- Es nejautāju. Viņam šķiet, ka paspieduši viens otram roku uz ampīra salona sliekšņa... Viņš domājis, ka Arnolds, kuru pazinis tikai dažas dienas, dzivo šajā viesnīcā.

Megrē uz ziņām nekādi nereaģēja, viņš labu brīdi sēdēja pie glāzes, izklaidīgi vērodams spēlmaņus. Meiča, kuru viņš pazina, bija aizgājusi, bet nu te bija cita - viena pati, viņai vēl bija tikai dimantu atdarinājumi, un viņa, šķiet, interesējās par spēlētājiem tāpat kā Megrē.

Megrē pamāja bārmenim uz meičas pusi.

- Man likās, ka jūs šādām personām neļaujat...

- Principā jā. Izņēmums ir pāris meitenes, kuras pazīstam un kuras prot uzvesties... Viņas ir gandrīz nepieciešamas... Citādi klienti pievāc uz ielas Dievs vien zina ko, un jūs nevarat iedomāties, cik grūti no tādām tikt vaļā.

Megrē brīdi iegrima domās. Bet nē taču!... Pirmām kārtām - pulkvedis nebija apzagts... Turklāt tas nelikās savienojams ar viņa raksturu.

- Vai ejat prom?

- Varbūt tūlīt atgriezīšos...

Viņa nolūks bija gaidīt līdz trijiem no rīta, un laika viņam pietika. Nezinādams, ko iesākt, viņš atkal klejoja pa gaiteņiem gan klientu, gan kalpotāju galā, un, jo vēlāks kļuva, jo mazāk cilvēku viņš sastapa. Viņš redzēja divus trīs pārus atgriežamies no teātra, dzirdēja trinkšķam zvanus, satika viesmīļus ar alus pudelēm uz paplātes, vēl kādu, kas pasniedza pilnu maltīti.

Kādā brīdī gaiteņa līkumā viņš gandrīz sadūrās ar pieņemšanas priekšnieku.

- Vai es jums esmu vajadzīgs, komisār?

- Paldies.

Kalpotājs izlikās, ka ieradies kādās darba darīšanās, bet Megrē bija pārliecināts, ka viņš vienīgi grib pārliecināties, ko komisārs īsti dara.

- Lielākā daļa klientu pārrodas tikai ap trim...

- Es zinu. Paldies.

- Ja jums jelkas vajadzīgs...

- Tad es jums palūgšu...

Kalpotājs vēlreiz griezās atpakaļ.

- Vai es jums iedevu atslēgas?

Acīmredzot komisāra klātbūtne viesnīcā viņam ļoti nepatika. Tomēr Megrē turpināja klejot, nonāca pagrabstāvā, kas bija plašs kā katedrāles kripta, un ieraudzīja cilvēkus zilās drānās strādājam pie kurtuves, kas bija tik liela kā kuģī.

Arī te visi uz viņu noskatījās. Kāds kalpotājs stiklotā būrī skaitīja pudeles, ko uznesa no pagraba. Virtuvē sievietes mazgāja grīdas.

Vēl vienas kāpnes ar režģī ietvertu lampu pie griestiem, durvis, kas vērās uz abām pusēm, vēl viens stiklots būris, kurā neviena nebija. Gaiss likās svaigāks, un Megrē atvēra otras durvis, brīnīdamies, ka ir nonācis uz ielas, kur uz pretējās ietves cilvēks vienos kreklos nolaida slēģus mazam bāram.

Viņš bija nonācis Magelāna ielā, un pa labi, Basano ielas galā, bija Elizejas lauki. Pie blakus durvīm apkampās kāds mīlētāju pāris, un vīrietis varbūt bija tas, kuram vajadzētu atrasties stiklotajā būrī?

Vai šī izeja tika apsargāta dienu un nakti? Vai te kāds reģistrēja kalpotāju ierašanos un aiziešanu? Vai tad Megrē nupat nebija redzējis viesmīli baltos svārkos pārejam pāri ielai, lai ieietu blakus bārā?

Viņš automātiski paturēja šos sīkumus prātā. Kad viņš atgriezās bārā, puse gaismu bija nodzēstas, pokera spēlētāju vairs nebija un viesmīļi novāca galdus.

Viņš neredzēja vairs arī četrus amerikāņus ampīra salonā, kas bija tukšs un atgādināja klusu kapelu.

Kad atgriezās bārmenis, tas jau bija uzvilcis ielas apģērbu, un Megrē to gandrīz nepazina.

- Vai pokera spēlētāji aizgāja?

- Manuprāt, viņi devās uz Marka Džonsa apartamentu, kur droši vien spēlēs visu nakti... Vai jūs paliksiet? Arlabvakaru.

Pulkstenis bija piecpadsmit pāri vieniem, un Megrē iegāja nelaiķa Deivida Voda apartamentā, kur viss bija palicis savās vietās, ieskaitot izmētātos apģērbus un ūdeni vannā.

Viņš nemēģināja pētīt telpu, tikai apsēdās atzveltnī, aizsmēķēja pīpi un sāka snauduļot.

Varbūt viņam nevajadzēja steigties uz Orlī, uz Nicu, Montekarlo un Lozannu. Jā, mazā grāfiene šobrīd droši vien guļ savā vagonā. Vai viņa, kā parasti, apmetīsies Džordža V viesnīcā? Vai viņa vēl cerēja, ka Marko ieradīsies viņai pakaļ?

Viņa vairs nebija nekas - nedz Voda sieva, nedz viņa atraitne, nedz Marko sieva. Viņa bija atzinusies, ka viņai nav naudas. Cik ilgi viņa pārtiks no savām kažokādām un dārglietām?

Vai tad pulkvedis bija paredzējis, ka mirs, pirms pabeigs šķiršanos no Mjurielas Holiganas un apprecēs grāfieni?

Tas nebūtu ticams.

Viņai pat nebija iespējas doties uz Lozannu un iekarot sev vietu starp vientuļo dāmu kluba biedrēm, kuras restorānā, pieprasīdamas ēdienu bez sāls un bez sviesta, tomēr ik maltītē izdzēra četrus piecus kokteiļus.

Vai viņa neatbilda noteikumiem, kurus minēja van Mēlens?

Viņš nemēģināja problēmu atrisināt un izdarīt slēdzienu. Viņš nedomāja, ļāva domām klīst.

Varbūt viss būs atkarīgs no maza eksperimenta. Un varbūt arī no eksperimenta nevarēs izdarīt slēdzienu. Labāk bija, ja žurnālisti, kuri slavināja viņa metodes, nezina, kā viņš pieņem lēmumus, jo tad viņa prestižs noteikti mazinātos.

Divreiz viņš gandrīz aizmiga, tomēr laikus uztrūkās un paskatījās pulkstenī. Otrajā reizē tas rādija pustrīs, un, lai neaizmigtu, viņš mainīja apkārtni, iegāja 332. istabā, kur aiz piesardzības bija aiznestas tikai grāfienes dārglietas, kas bija novietotas viesnīcas seifā.

Liekas, neviens nebija pieskāries viskija pudelei, un pēc desmit minūtēm Megrē iegāja vannas istabā izmazgāt glāzi un ielēja sev kādu malku.

Beidzot trijos viņš devās uz kalpotāju durvīm, tieši tobrīd garām gāja diezgan iereibis pāris. Sieviete dziedāja, gluži kā bērnu nesot rokās milzīgu, baltu plīša lāci, ko droši vien bija nopirkusi naktslokālā.

Viņš sastapa tikai vienu īgnu viesmīli, kas droši vien bija jau pensijas gados, noteica savu atrašanās vietu, vispirms nokāpa pārāk zemu, lai nonāktu pirmajā pagrabstāvā, beidzot ieraudzīja stikloto būri, kurā joprojām neviena nebija, tad nonāca vēsajā Magelāna ielas gaisā.

Bārs ielas otrā pusē jau sen bija slēgts. Viņš taču pats redzēja, kā tam nolaida priekšā aizvirtni. Blakus ielā sarkanā neona gaisma arī bija nodzisusi, un, lai arī mašīnas vēl bija turpat, viņš uz ietves neredzēja nevienu cilvēku; viens vienīgs gājējs pagadījās tikai Basano ielā - tas gāja ātri, šķiet, baidīdamies no viņa.

Arī Fukē Elizejas lauku stūrī bija slēgts, un alus zāle tam pretī - tāpat. Kāda meiča vēl stāvēja pie ceļojumu aģentūras sienas un viņam kaut ko klusām sacīja, bet viņš nesaprata.

Avēnijas otrā pusē, kur aizslīdēja tikai kāds rets limuzīns, netālu no Lido joprojām bija divi lieli, gaiši logi.

Megrē brīdi vilcinājās, stāvēdams ietves malā, un droši vien izskatījās pēc mēnessērdzīgā, jo pūlējās iejusties tā cilvēka ādā, kurš pirms dažām minūtēm būtu nogalinājis cilvēku, turēdams tam galvu zem ūdens vannā, un no 347. apartamenta būtu gājis to pašu ceļu, ko tagad gāja viņš.

Pa tukšo avēniju brauca taksometrs, viņa tuvumā tas palēnināja gaitu. Vai slepkava būtu devis zīmi apstāties? Vai viņš nenospriestu, ka tas ir bīstami, ka policija gandrīz vienmēr atrod taksometru šoferus, kuri veduši aizdomās turamo pasažieri?

Viņš ļāva auto braukt tālāk un jau gandrīz devās pa to pašu ielu uz Konkordijas laukuma pusi.

Tad viņš paskatījās vēlreiz uz otru pusi un ieraudzīja apgaismotu kafejnīcu ar garu vara leti. Pa gabalu viņš redzēja, kā viesmīlis pasniedz alu, kasieri, četrus piecus nekustīgi sēdošus klientus, starp tiem divas sievietes.

Viņš pārgāja pāri ielai, vēl mirkli vilcinājās, tad galu galā iegāja iekšā.

Abas sievietes skatījās uz viņu, jau gatavas smaidīt, pēc tam, šķiet, saprata, ka no viņa nav ko gaidīt uzaicinājumu, kaut arī komisāru nepazina.

Vai aizvakar bija noticis tāpat? Arī vīrietis aiz letes skatījās uz viņu jautājoši, gaidīdams pasūtījumu.

Megrē no kalvadosa bija palikusi mutē nepatīkama garša, tāpēc viņa skatiens pievērsās alus krānam.

- Man, lūdzu, kausu alus.

Pāris sievietes, iznākušas no tumsas, skatījās uz viņu caur logu.

Viena no viņām iedrošinājās ienākt kafejnīcā, tad laikam teica tām, kuras bija uz ietves, ka viņš nav interesants.

- Vai jūsu kafejnīca ir atvērta visu nakti?

- Visu nakti.

- Vai te ir vēl citi atvērti bāri?

- Tikai striptīza kabarē.

- Vai aizvakar šajā pašā stundā jūs bijāt te?

- Es te esmu visas naktis, atskaitot pirmdienu...

- Un jūs arī? - viņš jautāja kasierei, kurai plecos bija zila vilnas šalle.

- Man brīva ir ceturtdiena.

Aizvakardiena bija trešdiena.

Pēc tam viņš klusāk pajautāja, rādīdams uz meičām:

- Vai viņas arī?

- Ja vien neved kādu klientu uz Vašingtona vai Berī ielu...

Viesmīlis rauca uzacis, prātodams, kas tas par dīvainu klientu, kura seja viņam kādu atgādina. Galu galā viņu pazina viena no meičām, kura, lūpas kustinādama, brīdināja viesmīli.

Viņa neiedomājās, ka Megrē viņu redz spogulī, un atkārtoja to pašu vārdu, kustinādama lūpas bez skaņas kā zivs, taču viesmīlis joprojām nesaprata, skatījās uz viņu, tad uz komisāru, tad atkal jautājoši pievērsās meičai.

Galu galā Megrē savā ziņā kļuva par tulku.

- Divdesmit divi! - viņš teica.

Un, tā kā viesmīlis, šķiet, joprojām neko nesaprata, viņš paskaidroja:

- Viņa jums saka, ka esmu kruķis.

- Vai tā ir taisnība?

- Taisnība.

Laikam, to teikdams, viņš izskatījās ļoti jocīgs, jo meiča, uz mirkli apmulsusi, sāka skaļi smieties.

8. nodaļa

Tie, kuri redzējuši, un tie, kas neko nav redzējuši, jeb māksla jaukt lieciniekus

- Bet nē, priekšniek. Man par to nekas. Es jau to gaidīju tik droši, ka pieteicu sievai, kad likos gulēt.

Likā atguva možumu, līdzko iezvanījās telefons, bet viņam acu priekšā nebija pulksteņa. Varbūt istabā vēl nebija iedegta gaisma?

- Cik pulkstenis?

- Pusčetri. Vai tev pie rokas ir papīrs un zīmulis?

- Vienu mirkli.

Pa kabīnes logu viņš redzēja tualetes dāmu, aizmigušu krēslā ar adīkli klēpī, un viņš zināja, ka tur augšā pie letes runā par viņu.

- Es klausos.

- Man nav vairs laika tev izskaidrot... Tev atliek tikai burtiski izpildīt manus rīkojumus.

- Vai neesat pārāk noguris, priekšniek?

- Ne pārāk.

Viņš nolika klausuli, piezvanīja Lapuānam, kuru bija grūtāk uzmodināt, varbūt tāpēc, ka viņš bija jaunāks.

- Vispirms aizej un iedzer glāzi auksta ūdens. Pēc tam tu noklausīsies, ko teikšu.

Arī viņam Megrē deva skaidrus un noteiktus rīkojumus, mirkli sastomījās, gribēdams zvanīt Žanvjē, bet tas dzīvoja priekšpilsētā un droši vien uzreiz nedabūtu taksometru.

Viņš atkal uzkāpa zālē. Meiča, kura bija pieteikusies sagaidīt Olgu pie Vašingtona ielas mēbelēto istabu viesnīcas durvīm un atvest viņu šurp, nebija parādījusies, un Megrē izdzēra vēl vienu glāzi alus. Alkohols it kā padarīja viņu smagnējāku, bet, lai paveiktu to, kas bija jāpaveic, tā varbūt bija labāk.

- Vai man noteikti jāiet? - viesmīlis letes otrā pusē jautāja. - Vai ar abām meičām nenotiks kāda nelaime? Pat ja viņš neatcerēsies Malo, ar kuru nepārmija ne vārda, noteikti nebūs aizmirsis Olgu. Viņš tai ne tikai piedāvāja glāzi un ar viņu papļāpāja, bet man likās, ka gandrīz gribēja vest meiču līdzi. Jo Olga ar saviem sarkanajiem matiem un tādām krūtīm nav tik viegli aizmirstama...

- Man ļoti vajadzētu, lai jūs esat klāt.

- Tas, ko saku, nav manis, bet mana kolēģa dēļ, jo man viņu vajadzēs vilkt ārā no gultas... Viņš būs nikns...

Meiča, kura bija aizgājusi, atgriezās kopā ar slaveno Olgu, liesmainu sarkanmati, kurai tiešām bija lepnas krūtis.

- Tas ir viņš, - draudzene sacīja. - Komisārs Megrē. Nebaidies...

Olga vēl joprojām juta aizdomas. Megrē viņai piedāvāja glāzi un deva rikojumus tāpat kā citiem.

Beidzot viņš gluži viens izgāja no kafejnīcas un nesteigdamies devās lejup pa Elizejas laukiem, sabāzis rokas kabatās un sīki pukšķinādams pīpi.

Komisārs pagāja garām Kleridžas šveicaram, gandrīz apstājās un uzaicināja arī viņu. Viņš to neizdarīja tāpēc, ka mazliet tālāk ieraudzīja sēžam uz ietves vecu sievieti; viņa bija atspiedusi muguru pret mājas sienu, un priekšā viņai bija puķu grozs.

- Vai aizpagājušo nakti jūs arī te bijāt?

Viņa skatījās aizdomīgi, un Megrē ilgi vajadzēja pierunāt, līdz viņa darīja, ko Megrē gribēja, paņēma no viņa naudu un divas vai trīs reizes atkārtoja rīkojumus.

Nu viņš varēja iet mazliet ātrāk. Viņa statisti bija pilnā sastāvā. Likā un Lapuāns gādās par pārējo.

Viņš gandrīz paņēma taksometru, taču tad būtu ieradies pārāk agri.

Viņš sasniedza Matiņona avēniju, sastomījās, nosprieda, ka cilvēks, kurš pieradis iet pa šo maršrutu, droši vien devās pa īsāko ceļu - pa Senonorē priekšpilsētas.ielu, tāpēc pagāja garām Britānijas vēstniecībai un viesnīcai, kur no iepriekšējās dienas darbiem atpūtās Filipa kungs.

Madlēnas laukums, Kapuciešu bulvāris... Vēl viens cilvēks uniformā pie Skriba durvīm, vir-puļdurvis, halle, kas bija sliktāk apgaismota nekā Džordža V viesnīcā, mazliet vecmodīgs iekārtojums...

Viņš parādīja policijas žetonu pieņemšanas darbiniekam.

- Vai Džons T. Arnolds ir savā numurā?

Skatiens uz atslēgu dēli. Piekrītošs mājiens.

- Vai viņš jau sen aizgājis gulēt?

- Viņš atgriezās ap pusvienpadsmitiem.

- Vai viņš bieži nāk uz viesnīcu tik agri?

- Drīzāk reti, bet sakarā ar to notikumu viņam bija ļoti grūta diena.

- Cikos viņš atgriezās pagājušajā naktī?

- Mazliet pēc pusnakts.

- Un aizpagājušajā?

- Daudz vēlāk.

- Pēc trijiem?

- Iespējams. Jums vajadzētu zināt, ka mums nav tiesību sniegt ziņas par savu klientu gaitām.

- Krimināllietā visiem ir jābūt lieciniekiem.

- Tādā gadījumā runājiet ar direktoru.

- Vai direktors aizpagājušajā naktī te bija?

- Nē. Es runāšu tikai ar viņa atļauju.

Viņš bija stūrgalvīgs, aprobežots un nepatīkams.

- Piezvaniet direktoram.

- Es drīkstu viņu traucēt tikai tad, ja iemesls ir pietiekami nopietns.

- Iemesls ir pietiekami nopietns, lai gadījumā, ja jūs nezvanīsiet tūlīt, es varētu jūs nosūtīt uz iepriekšējās izmeklēšanas cietumu.

Nu laikam viņš saprata, ka nav nekādi joki.

- Tādā gadījumā es došu jums informāciju. Viņš pārnāca pēc trijiem, pat stipri pēc trijiem, jo

man vajadzēja iet pie itāliešiem un lūgt, lai viņi izbeidz traci.

Ari viņam Megrē deva norādījumus, un viņam tomēr vajadzēja zvanīt viesnīcas direktoram.

- Tagad esiet tik laipns un piezvaniet Džonam T. Arnoldam... Lai vienkārši piezvana uz viņa numuru... Runāšu es...

Klausuli rokā, Megrē bija diezgan uztraucies, jo tieši šī spēles daļa bija sevišķi grūta, te vajadzēja īpašu veiklību. Viņš dzirdēja signālu numurā, kuru nepazina. Tad noņēma klausuli. Viņš klusām jautāja:

- Vai Arnolda kungs?

Balss atbildēja:

- Who is it?

Lāgā nepamodies, Arnolda kungs, protams, runāja mātes valodā.

- Man ļoti nepatīkami jūs traucēt, Arnolda kungs. Te Megrē. Es tūlīt grasos notvert jūsu drauga Voda slepkavu, un man vajadzīga jūsu palīdzība.

- Vai joprojām esat Lozannā?

- Nē, Parīzē.

- Kad gribat ar mani runāt?

-Tūlīt.

Iestājās klusums, Arnolds svārstījās.

-Kur?

- Esmu jūsu viesnīcā, tepat lejā. Man gribētos ieiet piejums un mazliet aprunāties.

Atkal klusums. Anglim bija tiesības atteikties no šīs sarunas. Vai viņš to darīs?

- Vai gribat runāt par grāfieni?

-Jā, arī par viņu...

- Vai viņa atbrauca kopā ar jums? Vai viņa jūs pavada?

- Nē... Esmu viens pats...

- Labi... Nāciet augšā...

Megrē atvieglots nolika klausuli.

- Kāds numurs? - viņš jautāja kalpotājam.

- Piecsimt piecdesmit pirmais... Ziņnesis jūs aizvedīs...

Gaiteņi, numurētas durvis. Viņi satika vienu pašu viesmīli, kurš arī klauvēja pie 551. numura durvīm.

Džons T. Arnolds ar aiztūkušām acīm šķita vecāks nekā toreiz, kad Megrē viņu redzēja Džordža V viesnīcā. Virs zīda pidžamas viņš bija uzvilcis melnu rītasvārku ar ziedu rakstu.

- Nāciet iekšā... Atvainojiet par nekārtību... Ko grāfiene jums teica?... Vai zināt, ka viņa ir histēriķe? Un, kad viņa dzer...

- Jā, zinu... Pateicos, ka bijāt ar mieru mani pieņemt... Visu interesēs, protams, atskaitot noziedznieku, ir drīzāk šo lietu izbeigt, vai ne? Man stāstīja, ka vakar jūs esat ļoti nopūlējies, lai ieviestu kārtību Voda mantojuma lietā...

- Tas ir ļoti sarežģīti, - mazais, sārtais vīriņš nopūtās.

Viņš viesmīlim bija pasūtījis tēju.

- Vai vēlaties?

- Paldies.

- Varbūt ko citu?

- Nē. Patiesību sakot, Arnolda kungs, jūs man esat vajadzīgs citā vietā...

Viņš uzmanīgi, kaut paslepšus, vēroja sarunas biedra reakciju.

- Mani ļaudis Orfēvras krastmalā ir izdarījuši dažus atklājumus, ko es gribētu jums darīt zināmus...

- Kādus atklājumus?

Komisārs izlikās, ka nav jautājumu dzirdējis.

- Protams, es būtu varējis sagaidīt rītu un tikai tad jūs izsaukt. Tā kā jūs bijāt pulkvedim vistuvākais cilvēks un ari visvairāk gādājāt par viņa interesēm, nospriedu, ka būsiet ar mieru palīdzēt arī nakts vidū...

Viņš bija iespējami vientiesīgs, apjucis, gluži kā ierēdnis, kurš pienākuma pēc uzņemas nepatīkamu lietu.

- Tādās izmeklēšanās kā šī laiks ir viens no galvenajiem faktoriem. Jūs pats uzsvērāt, cik svarīgi bijuši Voda uzņēmumi, runājāt par satricinājumiem, kas viņa nāves dēļ var izcelties finansu pasaulē... Ja jums nebūtu grūti apģērbties un man sekot...

- Uz kurieni?

- Uz manu kabinetu...

- Vai mēs nevaram runāt tepat?

- Vienīgi tur es varu jums parādīt pierādījumus, izklāstīt zināmas problēmas...

Tas prasīja vēl kādu laiku, bet galu galā Arnolds nolēma apģērbties, staigādams no salona guļamistabā, no guļamistabas vannas istabā.

Megrē ne reizi neizrunāja Mjurielas Holiga-nas vārdu, bet daudz runāja par grāfieni - pa pusei nopietni, pa pusei jokojot. Arnolds izdzēra karsto tēju. Par spīti agrajai stundai, par spīti vietai, uz kuru viņi devās, viņš saposās tikpat rūpīgi kā parasti.

- Ceru, ka mēs tur nebūsim ilgi? Es aizgāju gulēt agri, jo rīt man būs vēl grūtāka diena nekā bija vakar. Vai zināt, ka Bobijs, pulkveža dēls, ir ieradies kopā ar kādu savu biedru? Viņi apmetušies te.

- Nevis Džordža V viesnīcā?

- Nospriedu, ka tā būs labāk, ja ņem vērā notikumus...

- Jūs rīkojāties pareizi.

Megrē nesteidzās, gluži otrādi. Viņam vajadzēja dot laiku Likā un visiem pārējiem izdarīt, kas darāms, visu nolikt savās vietās.

- Jūsu dzīve stipri mainīsies, vai ne? Cik ilgu laiku jūs īsti bijāt kopā ar savu draugu Vodu?

- Gandrīz trīsdesmit gadu...

- Un jūs viņam sekojāt visur?

-Visur...

- Un piepeši vienā dienā... Es pat gudroju, vai nav tā, ka esat viņa dēļ palicis neprecējies.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Ja būtu precējies, jūs nevarētu viņam tik

brīvi sekot... Vārdu sakot, esat ziedojis viņam savu personisko dzīvi.,.

Īstenībā Megrē būtu paticis rīkoties citādi. Nostāties mazā, resnā vīreļa priekšā un sacīt:

“Nu esam aci pret aci... Jūs esat nogalinājis Vodu, jo...”

Nelaime bija tā, ka Megrē īsti nezināja iemeslu, un bija skaidrs, ka angli samulsināt neizdotos.

- Grāfiene Palmjēri ieradīsies septiņos Lionas stacijā. Viņa patlaban...

- Ko vina teica?

»

- Viņa iegājusi pulkveža apartamentā un ieraudzījusi viņu beigtu...

- Vai jūs viņu izsaucāt uz Orfēvras krastmalu?

Viņš sarauca uzacis.

- Ceru, jūs neliksiet man gaidīt viņas ierašanos?

- Ne prātā nenāk.

Beidzot viņi devās uz liftu, kura pogu Arnolds nospieda gluži automātiski.

- Es aizmirsu paņemt mēteli.

- Man arī nav mēteļa. Ārā nav auksts, un mums tikai dažas minūtes jābrauc ar taksometru...

Megrē negribēja, ka viņš viens atgriežas istabā. Tūlīt, līdzko viņi būs taksometrā, kāds inspektors to sīki jo sīki pārmeklēs.

Viņi diezgan ātrā gaitā šķērsoja halli, lai Arnolds nepamanītu, ka pieņemšanā sēž cits kalpotājs. Viņus gaidīja taksometrs.

- Uz Orfēvras krastmalu...

Bulvāri bija tukši. Reti kur redzēja kādu pāri. Daži taksometri, kas lielākoties brauca staciju virzienā. Megrē vairs tikai dažas minūtes vajadzēja tēlot nepatīkamo lomu un gudrot, vai nav iegriezies nepareizā ceļā.

Taksometrs neiebrauca pagalmā, un abi vīrieši kājām pagāja garām sargam, izgāja cauri akmens velvei, kur vienmēr bija aukstāk nekā citur.

- Es jūs vedīšu, ja nav iebildumu.

Komisārs gāja pa priekšu pa lielajām, slikti

apgaismotajām kāpnēm, atvēra stiklotas durvis, kuras pieturēja, kamēr Arnolds iegāja iekšā. Plašais gaitenis, gar kura malām bija dažādu dienestu durvis, bija tukšs, tajā dega tikai divas lampas.

“Gluži kā viesnīcā pa nakti,” Megrē nodomāja, atcerēdamies visus gaiteņus, pa kuriem šonakt bija klaiņojis.

Skaļi viņš sacīja:

- Nāciet, lūdzu, šeit. Esiet tik laipns, ejiet iekšā.

Viņš neveda Arnoldu tieši savā kabinetā, bet izveda viņu cauri inspektoru istabai. Tad pagāja malā, jo zināja, kāds skats angli sagaida aiz durvīm.

Solis... Divi soļi... Pauze... Viņš nojauta, ka angļa mugurai pārskrien trīsas, ka .viņš grib griezties atpakaļ. Anglis apstājās.

- Ejiet iekšā...

Viņš atvēra durvis un ieraudzīja tieši tādu ainu, kādu bija iztēlojies. Likā sēdēja pie viņa rakstāmgalda, kur it kā bija ļoti aizņemts ar ziņojuma rakstīšanu. Pie galda viņam pretī sēdēja jaunais Lapuāns ar cigareti mutē, un Megrē pamanīja, ka viņš ir bālāks par visiem. Vai viņš saprata, ka komisārs izspēlē bīstamu kārti?

Gar sienām uz krēsliem sēdēja cilvēki ar nekustīgām sejām - gluži kā vaska figūras.

Statisti bija nosēdināti nevis kur kurais, bet noteiktā kārtībā. Pirmām kārtām - melnās biksēs un baltos svārkos, virs kuriem bija uzvilkts atpogāts mētelis - Džordža V viesnīcas ceturtā stāva viesmīlis. Pēc tam ziņnesis uniformā. Tad

- vecs vīrelis žultainām acīm, kuram īstenībā vienmēr vajadzētu sēdēt stiklotajā būrī pie dienesta ieejas Magelāna ielas pusē.

Tie jutās vissliktāk un vairījās skatīties uz Arnolda kungu, kurš nevarēja viņus nepazīt, vismaz pirmo, un otro - uniformas dēļ.

Trešais varēja būt vienalga kas. Tam nebija nozīmes. Pēc tam - Olga, sarkanmatainā meiča ar kuplajām krūtīm, kura slēpa uztraukumu, gremodama košļājamo gumiju, un draudzene, kura viņu bija sagaidījusi pie Vašingtona ielas mēbelēto istabu viesnīcas durvīm.

Beidzot - bāra viesmīlis, mētelī, ar rūtotu naģeni rokā, vecā puķu pārdevēja un Skriba uzņemšanas kalpotājs.

- Manuprāt, - Megrē sacīja, - jūs šos cilvēkus pazīstat. Mēs iekārtosimies manā kabinetā un noklaušināsim viņus citu pēc cita. Vai jums visas liecības ir pierakstītas, Likā?

-Jā, priekšniek...

Megrē atvēra durvis.

- Nāciet, lūdzu, Arnolda kungs...

Tas bija brīdis pirms sagrīļošanās, viņš cieši ieskatījās komisāram acīs. Megrē nedrīkstēja novērst skatienu, viņam vajadzēja saglabāt pašpārliecinātību, lai ko tas maksātu.

Viņš atkārtoja:

- Lūdzu, nāciet.

Viņš iededza lampu ar zaļo abažūru uz sava rakstāmgalda un norādīja uz krēslu sev pretī.

-Jūs varat smēķēt...

Vēlreiz paskatījies uz sarunas biedru, viņš pamanīja, ka tas joprojām veras pretī patiesās šausmās.

Cik dabiski vien iespējams, viņš piebāza pīpi un iesāka:

- Un tagad, ja jums nav nekādu iebildumu, mēs citu pēc cita izsauksim lieciniekus, lai galu galā noskaidrotu visas jūsu gaitas no mirkļa, kad jūs pulkveža Voda vannas istabā...

Sniegdamies pēc elektriskā zvana pogas, viņš ieraudzīja Arnolda izvelbtās acis apmiglojamies, apakšlūpu izliecamies, it kā viņš grasītos raudāt. Norijis siekalas, lai spētu parunāt, viņš tikko dzirdamā balsī sacīja:

- Nav vērts...

- Vai jūs atzīstaties?

225

Simenons 9

Klusums. Plakstu mirkšķināšanās.

Un tad notika kaut kas visā Megrē karjerā gandrīz nepiedzīvots. Viņš bija tik sasprindzināts, tādu baiļu varā, ka piepeši viss atslāba, un viņa atvieglojums bija acīm redzams.

Arnolds, kas nenolaida no viņa acu, vispirms apstulba, tad sarauca uzacis un kļuva pelēks kā zeme.

fJūs...

Viņš tikko spēja parunāt.

- Jūs to nemaz nezinājāt, vai ne?

Beidzot viņš saprata visu.

- Liecinieki mani nav redzējuši?

- Daži nav redzējuši, - Megrē atzinās. - Es atvainojos, Arnolda kungs, bet labāk bija, ja pabeidzam uzreiz, vai jums tā neliekas? Tas bija vienīgais līdzeklis...

Vai viņš nebija izvairījies no stundām un varbūt pat dienām ilgas pratināšanas?

- Varu apgalvot, ka tā ir labāk arī jums...

Viņi blakus istabā joprojām gaidīja - visi liecinieki, gan tie, kuri tiešām kaut ko bija redzējuši, gan arī tie, kas nebija redzējuši neko. Noliekot viņus starp īstajiem, tādā kārtībā, kādā

Arnolds būtu varējis viņus satikt, komisārs bija radījis nevainojamas liecinieku ķēdes iespaidu.

- Manuprāt, es viņus varu laist mājās?

Anglis tomēr mēģināja mazliet sparoties pretī.

- Un kas tad tagad var pierādīt, ka...

- Klausieties, Arnolda kungs. Tagad, kā jūs sakāt, es zinu. Jūs varat atteikties no savas atzīšanās, pat apgalvot, ka tā jums izvilta ar brutāliem līdzekļiem...

- To es neesmu teicis...

- Redziet, nu jau ir par vēlu atkāpties. Līdz šim neuzskatīju par nepieciešamu traucēt kādu dāmu, kas apmetusies Lielo augustīniešu krastmalā un ar ko jūs šodien kopā ēdāt pusdienas. Es varu to darīt. Viņa ieņems jūsu vietu man pretī, un es viņai uzdošu pietiekami daudz jautājumu, lai viņa galu galā atbildētu...

Iestājās nospiedošs klusums.

- Vai jūs domājāt ar viņu precēties?

Atbildes nebija.

- Pēc cik dienām šķiršanās lieta būtu nokārtota galīgi un viņai vajadzētu atsacīties no pretenzijām uz mantojumu?

Megrē, atbildi negaidīdams, atvēra logu;

debesis sāka bālēt, varēja dzirdēt velkoņus, kas pie Senluija salas sauca baržas.

- Pēc trim dienām...

Vai Megrē dzirdēja? Viņš pavēra kabineta durvis, it kā nekas nebūtu noticis.

- Jūs, bērni, varat iet... Jūs man vairs neesat vajadzīgi... Tu, Likā...

Viņš svārstījās starp Likā un Lapuānu. Pamanījis vilšanās izteiksmi tā sejā, viņš piemetināja:

- Un tu arī... Nāciet abi un pieņemiet liecību...

Viņš atkal stāvēja sava kabinetā vidū, izvēlējās jaunu pīpi, ko lēnām piebāza, ar skatienu sameklēja cepuri.

- Vai neiebildīsiet, ja jūs atstāšu, Arnolda kungs?...

Arnolds palika sabrucis krēslā, piepeši izskatījās ļoti vecs un ik mirkli aizvien vairāk zaudēja... Ko zaudēja?... Megrē būtu grūti izteikt savu domu... Tādu kā pašapziņu, spožumu, pašpaļāvību, kas atšķir no pārējiem zināmu aprindu cilvēkus, kurus var sastapt tikai pilīs...

Viņš jau bija gandrīz vairs tikai cilvēks, sabrucis, nelaimīgs cilvēks, kas zaudējis spēli.

- Es iešu gulēt, - Megrē teica saviem darbiniekiem. - Ja esmu jums vajadzīgs...

Lapuāns pamanīja, ka komisārs, garām iedams, it kā izklaidīgi mirkli uzliek roku uz Džona T. Amolda pleca, un viņš apmulsis noskatījās pakaļ priekšniekam, līdz tas izgāja pa durvīm.

Nolande, 1957. gada 17. augusts

Nabagus nenogalina

..

1. nodala

■>

Kreklā ģērbtā cilvēka noslepkavošana

Nabagus nenogalina...

Divu stundu laikā šis muļķīgais teikums nāca Megrē prātā reižu desmit vai divdesmit, gluži kā piedziedājums, kas dzirdēts nezin kur un nezin kāda iemesla dēļ kļūst par īstu vajātāju. Tas jau līdzinājās apsēstībai, un viņš šos vārdus vairākkārt izrunāja pat pusbalsī; viņš pat radīja variantu: cilvēku bez biksēm nenogalina.

Karstums sākās jau deviņos no rīta. Parīze smaržoja pēc augusta atvaļinājumiem. Kriminālpolicija bija gandrīz tukša, visi logi krastmalas pusē - vaļā, un Megrē jau sēdēja vienos kreklos, kad viņam piezvanīja tiesnesis Komeljo.

- Jums vajadzētu aiziet uz Dāmu ielu. Tur šonakt pastrādāts noziegums. Kvartāla policijas komisārs man stāstīja garu un sarežģītu stāstu. Viņš tur atrodas joprojām. Miertiesa nevarēs ierasties agrāk kā vienpadsmitos.

Tieši tā tas notiek, kad uz galvas uzkrīt ķieģelis! Cilvēks gatavojas pavadīt tīkamu dienu vēsā ēnā, un - še tev!

- Vai nāksi, Likā?

Un kriminālnoziegumu izmeklēšanas brigādes mazais auto kā parasti nebija brīvs. Abi vīri devās uz metro, kas oda pēc hlora un kur Megrē vajadzēja nodzēst pīpi.

Dāmu ielas lejgalā pie Batiņolas ielas cilvēku pūlis saulē murdēja vien; tur bija pilnum pilns dārzeņu, augļu un zivju, ko piedāvāja mazos ratiņos gar trotuāru malām, pie kuriem spiedās mājsaimnieču pūlīši. Protams, kopā ar viņām bija vesels spiets bērnu, kuri izmantoja iespēju nodoties vistrokšņainākajām spēlēm.

Parasts septiņstāvu īres nams visai pieticīgiem īrniekiem, pirmajā stāvā - veļas mazgātava un kurināmā pārdevēja bodīte. Pie durvīm - kārtībnieks.

- Policijas komisārs jūs gaida dzīvoklī, Megrē kungs... Tas ir ceturtajā stāvā... Jūs tur - ejiet vien tālāk! Te nekā nav ko redzēt... Vismaz atstājiet brīvu ceļu.

Pie vārtnieces - kā vienmēr daudz sieviešu. Ik stāvā klusu atvērās druvis, spraugās parādījās ziņkāras sejas.

Kāds noziegums gan varēja būt pastrādāts tādā mājā, kur dzīvo tikai sīki ļaudis, un tie parasti ir krietni ļaudis? Vai tā būtu mīlestības un greizsirdības traģēdija? Ari tai šis nams nelikās piemērots.

Ceturtajā stāvā - plaši atvērtas durvis uz virtuvi. Trīs vai četri bērni trokšņo, tie ir jau lieli bērni - no divpadsmit līdz sešpadsmit gadu, un otrā istabā atskan sievietes balss:

- Žerār, ja tu neliksi māsu mierā...

Tā bija reizē spalga un nogurusi balss, kādā mēdz runāt sievietes, kas visu mūžu cīnās ar sīkām ķibelēm. Tā bija upura sieva. Atvērās durvis, un Megrē nonāca aci pret aci ar viņu un rajona policijas komisāru, kuram paspieda roku.

Sieviete paskatījās un nopūtās, it kā teiktu: “Vēl viens!”

- Šis ir komisārs Megrē, - rajona policists paskaidroja, - viņš vadīs izmeklēšanu...

- Vai tad man atkal jāstāsta viss no gala?

Tā bija reizē ēdamistaba un viesistaba, vienā stūrī - šujmašīna, otrā - radioaparāts. Pa atvērto logu skanēja ielas trokšņi. Arī virtuves durvis bija vaļā, no turienes nāca bērnu klaigas, bet sieviete durvis aizvēra, un balsis noklusa, it kā būtu izslēgts radio.

- Kaut kas tāds var atgadīties tikai man... -viņa nopūtās. - Apsēdieties, kungi...

- Pastāstiet, cik vienkārši vien iespējams, kas noticis.

- Ko tad lai es pastāstu, ja neko neesmu redzējusi? Tas bija gandrīz tā, it kā nekas nebūtu noticis... Viņš pārnāca pusseptiņos, kā katru dienu... Viņš vienmēr pārnāca laikā... Man pat vajadzēja steidzināt bērnus, jo viņam gribējās sēsties pie galda, līdzko pārradās...

Viņa runāja par vīru, kura palielinātā fotogrāfija karājās pie sienas blakus viņas pašas portretam. Un viņa izskatījās tik noraizējusies ne tāpēc, ka bija piedzīvojusi tādu traģisku notikumu. Jau portretā viņa likās nomākta un padevīga, kā cilvēks, kurš savos plecos nes visu pasaules smagumu.

Turpretī vīrietis, kuram fotogrāfijā bija ūsas un cietināta apkaklīte, likās pats rāmuma iemiesojums; viņš bija tik neizteiksmīgs, tik parasts, ka viņu varētu satikt simt reižu, tomēr nekad neievērojot.

- Viņš atgriezās pusseptiņos un novilka svārkus, kurus pakāra skapī, jo jāatzīst, ka pret savām lietām vienmēr izturējās ar lielu rūpību... Mēs paēdām vakariņas... Abus jaunākos izsūtīju ārā rotaļāties... Fransīna, kura strādā, atgriezās astoņos, un viņai es vakariņas atstāju uz galda stūra...

Viņa to visu droši vien jau bija stāstījusi komisāram, bet varēja manīt, ka to pašu viņa atkārtos tādā pašā žēlabainā balsī tik reižu, cik vien .vajadzīgs, skatīdamās bažīgi, kā cilvēks, kurš baidās kaut ko aizmirst.

Viņai bija četrdesmit pieci gadi, un varēja nešaubīties, ka viņa bijusi glīta; bet nu jau tik daudzus gadus viņa no rīta līdz vakaram kāvās ar mājas rūpēm!...

- Moriss iekārtojās savā stūrī pie loga... Redziet, jūs esat tieši apsēdies viņa krēslā... Viņš lasīja kādu grāmatu, laiku pa laikam pieceldamies un pagrozīdams radio pogas...

Tajā pašā stundā daudzos Dāmu ielas namos noteikti bija krietns simts vīriešu, kas darīja to pašu - vīriešu, kuri visu dienu strādājuši kantorī vai veikalā un pie atvērta loga atslābinājās, lasīdami kādu grāmatu vai vakara avīzi.

- Saprotiet, viņš nekad nekur negāja. Nekad negāja viens. Reizi nedēļā mēs visi kopā gājām uz kino... Pa svētdienām...

Laiku pa laikam viņa zaudēja domas pavedienu, ieklausīdamās klusinātajos trokšņos virtuvē, jo bija nobažījusies un prātoja, vai bērni nesāks kauties un vai kaut kas nepiedegs uz plīts.

- Cik tālu es tiku? Ak jā... Fransīna, kurai ir septiņpadsmit gadu, izgāja un atgriezās pusvienpadsmitos... Citi jau bija gultā... Es vārīju šodienas zupu, lai tā būtu gatava, jo šodien man vajadzēja iet pie šuvējas... Ak Dievs! Es viņu pat nebrīdināju, ka neaiziešu... Viņa droši vien gaida.

Tā bija vēl viena traģēdija.

- Mēs aizgājām gulēt... Tas ir, mēs iegājām guļamistabā, un es apgūlos... Logs bija atvērts... Karstuma dēļ žalūzijas palika neaizvērtas... Pretējā ielas pusē nav neviena, kas uz mums skatītos... Tur ir viesnīca... Cilvēki, kad pārnāk, uzreiz liekas gulēt.. .Reti kad viņi stāv pie loga...

Likā prātoja, vai priekšnieks negrasās aizmigt, tik smagnējs un rāms viņš bija. Bet laiku pa laikam varēja redzēt gar pīpes kātu izplūstam dūmus.

- Ko lai es, jūsuprāt, saku? Kaut kas tāds varēja notikt vienīgi ar mani... Viņš runāja... Es vairs neatceros, ko viņš teica, locīdams bikses, kuras tikko bija novilcis. Viņš stāvēja kreklā... Tad apsēdās uz gultas malas... Novilka zeķes un masēja kājas, kas viņam bija ļoti jutīgas... Ārā dzirdēju troksni... Kā... nu, tādu kā auto gāzu eksploziju... pat ne tā... Tas bija tikai pšik - jā, pšik... Apmēram tā, kā skan krāns, kad tajā sastājies gaiss... Es nesapratu, kāpēc Moriss vairs nerunā, kāpēc ir aprāvies teikuma vidū. Jāatzīstas, es jau laidos miegā, jo biju pavadījusi grūtu dienu... Brīdi valdīja klusums, tad viņš čukstus, pavisam jocīgā balsī noteica:

- Sūdi...

Man par to bija jābrīnās, jo viņš reti kad runāja rupjības... Tas nebija viņa garā... Es jautāju:

- Kas tev uznācis?

Un tikai tad es atvēru acis, ko pirms tam jau biju aizvērusi, un ieraudzīju, ka viņš sagrīļojas un gāžas uz priekšu.

- Moris! - es saucu.

Saprotiet, viņš bija cilvēks, kas ne reizi mūžā netika ģībis... Varbūt viņš nebija sevišķi veselīgs, bet nekad neslimoja...

Es piecēlos. Es vēl ar viņu runāju... Viņa seja bija uz paklājiņa pie gultas... Mēģināju viņu pacelt un tad ieraudzīju uz krekla asinis...

Es pasaucu Fransīnu, kas ir vecākā no bērniem. Un vai zināt, ko Fransīna man sacīja, ieraudzījusi tēvu? “Ko tu esi izdarījus, māt?”

Tad viņa nogāja lejā piezvanīt... Laikam jau uzmodināja ogļu tirgotāju...

- Kur ir Fransīna? - Megrē jautāja.

- Savā istabā... Viņa ģērbjas... Jo visu nakti mums pat prātā neienāca apģērbties... Jūs redzat, kāda es izskatos... Atnāca doktors, tad policisti, tad kungs...

- Vai jūs varētu mūs atstāt?

Sākumā viņa nesaprata:

- Ko atstāt?

Tad sieviete pazuda virtuvē, kur viņu varēja dzirdēt vienmuļā balsī rājamies ar bērniem.

- Ja viņa runātu vēl stundas ceturksni, es sajuktu prātā... - Megrē nopūtās, pieiedams pie loga ieelpot svaigu gaisu.

Patiesību sakot, viņš nevarētu pateikt, kāpēc tā. No sievietes, kura droši vien bija krietna sieviete, plūda kaut kas tik nomācošs, ka spēja padarīt drūmu un nespodru pat sauli, kas spīdēja pa logu. Dzīvei viņas tuvumā vajadzēja būt tik nospiedošai, tik nederīgai un vienmuļai, ka radās jautājums, vai iela tiešām bija turpat tuvumā, vai tajā dzīvība kūsāt kūsā, vai tur mirdz gaisma un žilbina krāsas, plūsmo skaņas un smaržas.

- Nabaga cilvēks...

Nevis tāpēc, ka viņš bija miris, bet tāpēc, ka bija dzīvojis!

- Jā, kā gan viņu sauca?

-Tramblē... Moriss Tramblē... Četrdesmit astoņi gadi. Viņa sieva man teica, ka viņš bijis kasieris kādā Santjēras ielas pozamentu uzņēmumā... Pagaidiet, es pierakstīju adresi: Kuvrērs un Belšass, pozamentu darbnīca.

Un pie visa vēl - pozamenti!

- Saprotiet, sākumā man likās, ka nonāvētāja bijusi viņa... Mani izrāva no pirmā miega... Nekārtība, kas te valdīja, bērni, kuri runāja visi reizē, un viņa, kas nemitīgi klaigāja, lai tie apklust... Pēc tam viņa man simtreiz atkārtoja vienu un to pašu - gandrīz tāpat, kā jūs jau

241

Simcnons 9

I

dzirdējāt, un es viņu sākumā noturēju par jukušu vai pusjukušu... Sevišķi tad, kad mans brigadieris sāka viņu atkārtoti pratināt...

- Es jums nejautāju to visu, - viņš sacīja. - Es jums jautāju, kāpēc jūs viņu nogalinājāt!

Un viņa atbildēja:

- Bet kāpēc un ar ko es viņu būtu nogalinājusi?

Kāpnēs bija sanākuši kaimiņi... Bet rajona ārsts, kas drīz iesniegs ziņojumu, apgalvoja, ka lode šauta no tālienes, no kāda pretējā nama loga... Tad es aizsūtīju savus ļaudis uz Ekscelsiora viesnīcu...

Un joprojām Megrē prātā palika teikums: “Nabagus nenogalina..

Jo vairāk vēl nabaga vīru, kurš bez biksēm sēž uz laulības gultas malas un masē kāju pēdas...

- Vai jūs tur pretī kaut ko atklājāt?

Megrē apskatīja viesnīcas logus, tā vairāk izskatījās pēc mēbelētu istabu nama. Melna marmora imitācijas plāksne vēstīja: “Izīrē istabas uz mēnesi, nedēļu un dienu; karsts un auksts ūdens.”

Arī šis bija trūcīgs miteklis. Bet kā māja, kā ]

dzīvoklis tas pēc trūcīguma pakāpes nesaderējās ar drāmu, kas tajā bija notikusi. Tā bija pieklājīga nabadzība, kārtīga un godīga viduvējība.

- Es iesāku nodarboties ar ceturto stāvu, kur policisti cilvēkus atrada gultā. Tur pamatīgi pretojās, varat ticēt. Saimnieks niknojās un solījās sūdzēties. Tad man ienāca prātā uzkāpt piektajā stāvā. Un tur es atradu tukšu istabu tieši pretī šā dzīvokļa logiem; tā bija kāda Žila Dartuāna ista-. ba, viņš to noīrējis pirms nedēļas. Es iztaujāju naktssargu. Viņš atcerējās, ka viens cilvēks mazliet pirms pusnakts zvanījis, lai atver durvis, bet viņš neatceras, kurš tas bijis...

Beidzot Megrē apņēmīgi atvēra durvis uz guļamistabu, kur joprojām gulēja nogalinātā līķis -pa pusei uz paklājiņa, pa pusei uz grīdas, gultas kājgalī.

- Šķiet, lode trāpījusi sirdī un nāve iestājusies acumirklī... Man likās pareizāk sagaidīt tiesu ārstu, kas izņems lodi no sirds... Jādomā, viņš ieradīsies kuru katru mirkli kopā ar miertiesas kungiem...

- Ap vienpadsmitiem, - Megrē izklaidīgi teica.

Pulkstenis rādīja ceturksni pāri desmitiem. Mājsaimnieces joprojām iepirkās pie tirgotāju ratiņiem, un siltajā gaisā jauki smaržoja pēc augļiem un dārzeņiem.

Nabagus nenogalina...

- Vai kabatas pārbaudījāt?

Tas noteikti bija izdarīts, jo drēbes bija samestas uz galda, kaut gan sieva bija apgalvojusi, ka Tramblē tās kārtīgi nolicis, pirms gājis gulēt.

-Te ir viss... Maks... Cigaretes... Atslēgas... Portfelis, kurā bija kādi simt franki un bērnu fotogrāfijas...

- Kaimiņi?

- Mani ļaudis ir iztaujājuši visus mājas iemītniekus... Tramblē te dzīvo gadus divdesmit... Viņi dabūjuši divas istabas vairāk, kad ģimene pieaugusi... Par viņiem neko sliktu nevar sacīt... Kārtīga dzīve... Nekā neparedzēta... Katru gadu divu nedēļu atvaļinājums Kantālā, kur Tramblē dzimuši... Ciemiņi nav nākuši, tikai reizēm Tramblē kundzes māsa, dzimusi Lapuāna un arī no Kantālas... Vīrs noteiktā stundā izgājis no mājas, devies uz kantori, nokāpis metro Viljēras stacijā... Viņš atgriezies pusvienos, tad pēc stundas gājis atpakaļ, lai vakarā pārrastos pusseptiņos...

- Tas ir idiotisms.

Megrē to pateica it kā neviļus. Jo tas tiešām bija idiotisms. Tādi noziegumi nemēdz būt.

Ir neskaitāmi iemesli, kāpēc cilvēkus nogalina, bet arī tie ir savā veidā sagrupējami. Ja cilvēks trīsdesmit gadus nostrādājis policijā, viņš uzreiz saprot, ar kāda veida noziegumu viņam ir darīšana.

Var nogalināt vecu sievieti, kādu augļotāju, lai atņemtu viņai naudu vai ietaupījumus, kuri noslēpti matracī. Var nogalināt greizsirdības dēļ...

- Vai ar politiku viņš nav nodarbojies?

Megrē iegāja blakusistabā, lai paskatītos, kādu grāmatu šis cilvēks iepriekšējā vakarā lasījis. Tas bija piedzīvojumu romāns ar spilgtu vāku.

Nekas nebija nozagts. Neko neviens nebija mēģinājis zagt. Bet tas nebija arī nejaušs noziegums. Gluži otrādi, tam bija rūpīgi jāsagatavojas, jo vajadzēja noīrēt istabu pretējā namā, dabūt karabīni - droši vien pneimatisko ieroci.

To nebija izdarījis kāds nejaušs cilvēks. Bet

Tramblē varētu nosaukt par visparastāko cilvēku pasaulē!

- Vai jūs miertiesu negaidīsiet?

- Es noteikti atgriezīšos, kad tie kungi būs vēl te. Esiet tik laipns un vēl palieciet, lai viņus informētu.

Blakustelpā atskanēja skaļš troksnis; varēja nojaust, ka Tramblē kundze, dzimusi Lapuāna, cīnās ar saviem bērniem.

- Jā, un cik viņai ir bērnu?

- Pieci... Trīs zēni un divas meitenes. Viens no dēliem ziemā slimojis ar plaušu karsoni un tagad ir laukos pie vecvecākiem... Viņam ir trīs-padsmitarpus gadu.

- Vai nāksi, Likā?

Megrē nebija nekādas vēlēšanās tūlīt atkal satikties ar Tramblē kundzi un klausīties, ka tas var atgadīties vienīgi viņai.

Viņš smagiem soļiem nokāpa pa trepēm, kur cilas pēc citām atvērās durvis, aiz kurām sačukstējās. Gribējās ieiet ogļu tirgotāja veikaliņā izdzert kādu glāzi baltvīna, bet tur bija pilns ziņkārīgo, kuri gaidīja miertiesas ierašanos, un viņš labprātāk devās uz Batiņolas ielu, kur par notikušo nekas nebija zināms.

- Ko tu dzersi?

- To pašu, ko jūs, priekšniek...

Megrē noslaucīja sviedrus un neviļus paskatījās spogulī.

- Ko tu par to domā?

- Ja man būtu tāda sieva...

Likā apklusa.

- Painteresējies par to tipu no Ekscelsiora viesnīcas....Tu tur neko lielu droši vien neatradīsi, jo, ja cilvēks rīkojies tā, kā rīkojies... Hei, taksī!

Lai jau policija maksā! Bija pārāk karsti, lai kāptu lejā metro vai gaidītu autobusu uz ielas stūra.

- Mēs satiksimies Dāmu ielā... Ja nē - pēcpusdienā Orfēvras krastmalā...

Pie joda, nabagus nenogalina! Vai arī - nogalina strīpām vien, rīko karu vai revolūciju. Un, ja gadās, ka nabagi nogalina cits citu, viņiem ir grūti to izdarīt ar pneimatisko karabīni brīdī, kad viņi kasa kājas.

Ja vēl Tramblē būtu kāds ārzemniecisks vārds, ja viņš muļķīgā kārtā nebūtu dzimis Kantālā! Varētu iedomāties, ka viņš pieder pie Dievs vien

zina kādas slepenas biedrības, kas dibināta viņa zemē!

Viņš gluži vienkārši neizskatījās pēc cilvēka, kuru var nogalināt, un tas bija viss! Un tas bija tik skaidrs, ka metās baisi. Dzīvoklis, sieva, bērni, vīrs kreklā un lode, kas taisa pšik...

Megrē mašīnā ar nolaistu jumtu pīpēja un raustīja plecus. Mirkli viņš iedomājās, ka Megrē kundze noteikti nopūtīsies: “Nabaga sieviete!...”

Jo sievietes vienmēr nožēlo sievas, ja nogalina vīru.

- Nē, es nezinu numuru. Santjē iela - Kuvrērs un Belšass... Tam vajadzētu būt kaut kam ievē-rojamam... Kāds 1800. gadā dibināts uzņēmums... un kaut kas...

Viņš niknojās. Viņš niknojās, jo neko nesaprata un nevarēja tādu stāvokli ciest. Santjē iela bija pārslogota. Šoferis apstājās, lai ievāktu ziņas, un mirklī, kad viņš uzrunāja garāmgājēju, Megrē uz fasādes izlasīja skaistiem zelta burtiem rakstītus vārdus: Kuvrērs un Belšass.

- Pagaidiet...

Viņš nezināja neko, bet karstums viņu darīja laisku. Sevišķi vēl, kad lielākā daļa kolēģu un

inspektoru bija atvaļinājumā. Sevišķi, kad viņš bija noskaņojies rāmai dienai kabinetā.

Otrajā stāvā pa kreisi. Drūmu istabu anfilāde, kas atgādināja sakristeju.

- Vai varu, lūdzu, sastapt Kuvrēra kungu?

- Vai personiski?

- Cik vien iespējams, personiski.

- Man ļoti žēl, bet Kuvrēra kungs ir miris pirms pieciem gadiem.

- Un Belšasa kungs?

- Belšasa kungs ir Normandijā. Ja jūs būtu ar mieru runāt ar Movra kungu...

- Kas viņš tāds?

>

- Pilnvarotais. Šobrīd viņš ir bankā, bet drīz pārnāks.

- Vai Tramblē kunga te nav?

To viņš teica uz labu laimi.

- Piedodiet, ko jūs teicāt?

- Tramblē kungs. Moriss Tramblē.

- Es tādu nepazīstu...

-Jūsu kasieris...

- Mūsu kasieri sauc Mažins, Gastons Mažins. Tajā dienā Megrē bija apsēdušas nodrāztas

patiesības: Tas gluži vienkārši nav iespējams!

- Vai gaidīsiet Movra kungu?

- Jā, gaidīšu.

Sājā līmes un zeltījumu smaka. Laimīgā kārtā gaidīt nevajadzēja pārāk ilgi. Movrs bija gadus sešdesmit vecs vīrietis, no galvas līdz kājām nevainojami ģērbies melnās drēbēs.

- Vai jūs gribējāt ar mani runāt?

- Komisārs Megrē no kriminālpolicijas.

Ja viņš domāja, ka Movra kungu pārsteigs, viņš vīlās.

- Kādā sakarā man tāds gods?

- Jādomā, pie jums strādā kasieris, ko sauc par Tramblē?

- Strādāja gan... Bet tas bija sen... Pagaidiet... Tas bija gadā, kad tika modernizēta Kam-brē filiāle... Septiņi gadi... Jā... Mazliet mazāk, jo viņš mūs atstāja pavasarī.

Un, sakārtojot lorneti, viņš sacīja:

- Tramblē kungs pie mums nestrādā jau septiņus gadus.

- Vai jūs viņu nekad pēc tam neesat redzējis?

- Personiski nē.

- Vai jums ir iemesls par viņu sūdzēties?

- Nepavisam ne. Es viņu pazinu ļoti labi, jo

/ viņš sāka strādāt šajā uzņēmumā tikai dažus gadus pēc manis... Viņš bija kārtīgs un precīzs darbinieks. Viņš aizgāja no mums pēc visiem noteikumiem, jādomā, ģimenes apstākļu dēļ... Jā, viņš sacīja, ka pārcelsies uz dzimto novadu, Overņu vai Kantālu, vairs neatceros...

- Vai viņa rēķinos nekad nebija nekādu nesaskaņu?

Movra kungs satrūkās, it kā tiktu personiski apvainots.

- Nē, komisāra kungs. Pie mums tādas lietas nenotiek.

- Vai jūs nekad neesat dzirdējis, ka Tramblē kungam būtu kādi netikumi, kādi slepeni sakari?

- Nē, komisāra kungs. Esmu pārliecināts, ka nekā tāda nebija.

Tā bija strupa atbilde. Ja jau Megrē nesaprata, ka viņš iet par tālu, lai arī strādā kriminālpolicijā...

Tomēr viņš turpināja:

- Tas ir dīvaini, jo septiņus gadus līdz vakardienai Tramblē kungs ik dienu atstāja dzīvokli, it kā dotos uz darbu pie jums, un katru mēnesi atdeva algu sievai...

- Piedodiet, bet tas nav iespējams!

Viņam lika saprast, ka aiz muguras ir durvis.

- Vārdu sakot, viņš bija paraugdarbinieks?

- Lielisks darbinieks.

- Un nekas vina uzvedībā...

/

- Nē, komisāra kungs, nekas. Jūs piedosiet, bet divi ievērojami klienti no provinces mani gaida un...

Uf! Te bija gandrīz tikpat smacējoši kā Dāmu ielas dzīvoklī. Bija patīkami atkal nonākt uz ielas, iekāpt taksometrā, ieraudzīt šoferi, kas pa to laiku tuvējā bistro bija paspējis iedzert baltvīnu ar višī ūdeni un tagad slaucīja lūpas.

- Uz kurieni tagad, Megrē kungs?

Jo visi šoferi viņu pazinu, un tagad ari tas bija patīkami.

- Uz Dāmu ielu, draudziņ...

Tātad septiņus gadus minētais Moriss Tram-blē bija gājis ārā no mājas noteiktā stundā, lai dotos uz darbu, un septiņus gadus viņš...

- Tu pieturēsi kaut kur pie kāda bistro, jāiedzer pie letes...

Pirms stāties pretī Tramblē kundzei un visiem tiem miertiesas kungiem, kuri tagad grūstījās Dāmu ielas dzīvoklī.

Nabagus...

Bet tagad vairs nebija zināms, vai viņš tiešām bija tāds nabags...

2. nodala Slepkava ar aknu kaiti un kanārijputniņu cienītājs

- Kas ar tevi notiek, Megrē? Tu taču neguli!

Laikam bija pustrīs naktī, un, par spīti diviem Rišāra Lenuāra bulvāra pusē plaši atvērtiem logiem, Megrē bija nosvīdis slapjš un visu laiku grozījās laulības gultā. Viņš gandrīz jau iemiga. Bet, līdzko sievas elpa blakus kļuva ritmiska, viņš gribot negribot sāka domāt, un, protams, par nabagu, kā viņš pats to sauca.

Tās bija neskaidras domas. Miglainas. Mazliet tās atgādināja murgus. Pastāvīgi viņš sāka ar vienu un to pašu izejas punktu. Dāmu iela. Pusdeviņi no rīta. Moriss Tramblē beidza ģērbties dzīvoklī, kur skumīgā Tramblē kundze - tagad komisārs zināja, ka viņas vārds ir Ziljeta, un šis vārds viņai piestāvēja tik slikti, cik vien iespējams, - vārdu sakot, dzīvoklī, kur Žiljeta ar rullīšiem matos skatījās uz vīru nelaimīga, klusinādama bērnus tādā veidā, ka radīja tikai vēl lielāku troksni.

Viņš nevarēja ciest troksni, komisāra kungs.

Kāpēc no visa stāstītā tieši šis sīkums Megrē pārsteidza visvairāk brīdī, kad viņš jau laidās pusmiegā? Kā cilvēks var neciest troksni un dzīvot Dāmu ielā - šaurā ielā, reizē vienkāršā un rosīgi tirdznieciskā, turklāt kopā ar pieciem bērniem, kuri nemitīgi ķīvējas, un ar Ziljetu, kura nespēj viņus nomierināt...

“Viņš ģērbās labi... Viņš skuvās katru otro dienu (Žiljetas liecība)... Viņš iedzēra kafiju ar pienu un apēda divus radziņus... Viņš nokāpa lejā un devās uz Batiņolas bulvāri, uz Viljēras metro staciju...”

Lielāko daļu pēcpusdienas Megrē pavadīja savā kabinetā, nodarbodamies ar kārtējām lietām. Pa to laiku vakara avīzes pēc policijas lūguma pirmajā lappusē publicēja dažādas Morisa Tramblē fotogrāfijas.

Bet brigadieris Likā devās uz Ekscelsiora viesnīcu ar veselu žūksni fotogrāfiju: ar visām, ko policijā varēja atrast un kurās varēja redzēt tos, kuri vairāk vai mazāk atbilstu tā saucamā Žila Dartuā-na, citiem vārdiem - slepkavas aprakstam.

Viesnīcas saimnieks, kāds overņietis, visus apskatīja, galvu purinādams.

- Es viņu daudz neesmu redzējis, bet viņš nebija šitāds tips...

Likā bija vajadzīga liela pacietība, lai saprastu, ko viņš grib sacīt: īrnieks ar karabīni nebija no profesionāļiem, tas nebija cilvēks, kas rada aizdomas.

- Saprotiet, kad viņš ieradās, lai noīrētu istabu uz nedēļu, man drīzāk likās, ka viņš ir naktssargs...

Diezgan neizteiksmīgs vīrietis, jau gados. Viņu redzēja jo mazāk tāpēc, ka savā istabā viņš ieradās tikai pārgulēt un no rīta ļoti agri gāja prom.

- Vai viņam bija bagāža?

- Mazs koferītis, kādi mēdz būt futbolistiem, kur viņi saliek sporta apģērbu.

Un ar ūsām.

Saimnieks teica, ka tās bijušas rudas. Nakts dežurants sacīja - sirmas. Tiesa, viņi tās neredzēja vienā gaismā.

- Viņš bija diezgan nevīžīgs. Nevis netīrs, bet tāds kā saburzījies. Es liku samaksāt par nedēļu uz priekšu. Viņš izvilka naudaszīmes no ļoti veca kabatas protfeļa, kur daudz naudas vis nebija...

Stāva apkopējas liecība:

- Man nekad nav gadījies viņu satikt, jo kopju viņa istabu tikai ap pusdienlaiku, pēc četrdesmit otrās un četrdesmit trešās, bet varu jums sacīt, ka tur oda pēc vecpuiša.

Likā šo istabu pārmeklēja ārkārtīgi rūpīgi, laukumu pēc laukuma. Uz spilvena viņš atrada divus matus un ūsas spalvu. Uz tualetes galda -gandrīz izlietotu ziepju gabaliņu, un uz galdiņa -vecu ķemmi, kurai trūka vairāku zaru.

Tas bija viss. Tas nebija nekāds bagātais guvums.

Un tomēr laboratorija izdarīja slēdzienu. Pēc speciālistu domām - viņi vairākas stundas darbojās ar matiem un ķemmi cilvēks bija četrdesmit sešus līdz četrdesmit astoņus gadus vecs. Viņš bija rudmatis, bet iesirms. Mati kļuvuši reti. Temperaments - flegmatisks un slimas aknas.

Viņš apģērbjas, paēd, uzliek galvā cepuri un iet prom... viņš dodas uz Batiņolas bulvāra metro staciju...

Protams, viņš nebrauc uz kantori Santjē ielā pie Kuvrēra un Belšasa kungiem, kur nav iegrie-

257

Simenons 9

zies septiņus gadus, bet Dievs vien zina uz kurieni.

Kāpēc Megrē nodomāja, ka laikā, kad Tram-blē strādāja Santjē ielā, metro viņam bija ļoti izdevīgs? Šamperēportas un Lilāportas līnija ir taisna. Tramblē vajadzēja tikai izkāpt Santjē ielā.

Un tad komisāram ienāca prātā, ka Fransīna, Tramblē meita, kuru viņš bija atstājis gandrīz neievērotu, apmēram gadu strādā kādā Reomīra ielas veikalā. Reomīra iela atrodas blakus Santjē ielai. Uz tās pašas metro līnijas.

- Vai tu neguli? - Megrē kundze jautāja.

- Varbūt tu vari man kaut ko pateikt, - viņš ieminējās. - Manuprāt, visi Prisinika veikali pieder vienai sabiedrībai un visos ir vieni noteikumi. Tu esi bijusi Republikas laukuma veikalā...

- Ko tu gribi secināt?

- Vai tu zini, kad tos veikalus atver?

- Deviņos...

- Vai esi pārliecināta?

Un, šķiet, tas viņam sagādāja tādu prieku, ka, pirms beidzot iemiga, sāka dungot.

- Vai māte neko neteica?

Megrē ceturksni pāri deviņiem bija savā kabinetā kopā ar Likā, kurš tikko bija ieradies un vēl nebija noņēmis salmu platmali.

- Es viņai paskaidroju, ka jums vajadzētu iegūt dažas ziņas un, tā kā jūs negribat urdīt viņas bēdas, jūs labāk aprunātos ar meitu.

- Un jaunkundze?

-> Mēs atbraucām ar autobusu, kā jūs likāt. Manuprāt, viņa ir mazliet nervoza. Viņa mēģināja noskaidrot, ko jūs gribat uzzināt.

- Lai vina nāk iekšā.

>

- Ir vēl kāds vecs kungs, kas grib ar jums runāt.

- Vēlāk... Lai viņš pagaida... Kas tas tāds ir?

- Kāds veikalnieks no Luvras krastmalas... Viņš grib jums sniegt ziņojumu...

Laiks bija tikpat karsts kā iepriekšējā dienā, un virs Sēnas, pa kuru slīdēja liellaivu virknes, turējās viegla migliņa, gluži kā mirdzoši tvaiki.

Fransīna ienāca, ģērbusies glītā, tumšzilā kostīmā, zem kura valkāja baltu kokvilnas krekl-blūzi. Viņa bija ļoti kārtīga un visumā ļoti glīta

meitene ar cirtainiem, gaišiem matiem, kam ļoti labi piestāvēja jocīga, sarkana cepurīte, un kuplām, augstām krūtīm. Bija skaidrs, ka viņai kopš vakardienas nebija pieticis laika nopirkt sēru drēbes.

- Apsēdieties, jaunkundz... Un, ja jums ir pārāk karsti, es jums labprāt atļauju novilkt žaketi.

Jo viņas virslūpa jau bija sviedriem noraso-, jusi.

- Jūsu māte vakar sacīja, ka strādājat par pārdevēja Prisinika veikalā Reomīra ielā... Ja pareizi atceros, tas ir tieši pirms Sevastopoles bulvāra pa kreisi, vai ne?

- Jā, komisāra kungs.

Viņas lūpa drebēja, un Megrē radās iespaids, ka viņa nespēj sadūšoties, lai kaut ko pateiktu.

- Tā kā veikalu atver deviņos un tā kā tas atrodas pāris soļu no Santjē ielas, kur jūsu tēvam vajadzēja ierasties katru rītu, jums, jādomā, dažreiz gadījās doties uz darbu reizē.

- Reizēm...

- Vai esat par to pārliecināta?

- Gadījās...

- Un vai jūs no viņa atvadījāties pie viņa darbavietas?

- Netālu no tās... Uz ielas stūra...

- Tā ka jums nebija nekādu aizdomu?

Viņš smēķēja pīpi, sīki pukšķinādams, labsirdīgi nolūkodamies jaunavīgajā sejā, kurā bija lasāms galīgs apjukums.

- Esmu pārliecināts, ka tāda jauna meitene kā jūs neatļautos melot policijai... Jūs saprotat, ka tas būtu ļoti nopietni, it sevišķi tagad, kad mēs darām visu iespējamo, lai atrastu jūsu tēva slepkavu.

- Jā, komisāra kungs.

Viņa izņēma no somiņas mutautu un izslaucīja acis, nošņaucās, un likās, ka tūlīt sāks pa īstam raudāt.

- Jums ir glīti auskari.

- Ak, komisāra kungs...

- Ir gan. Tie ir ļoti glīti. Vai neiebildīsiet? Man varētu rasties doma, ka jums jau ir pielūdzējs.

- Nē, komisāra kungs!

- Bet tie ir no zelta, un granāti - īsti.

- Nē, komisāra kungs... Māte arī tā domāja, bet...

-Bet?

- Es viņai teicu, ka nav.

> 7

- Vai tāpēc, ka auskarus nopirkāt pati?

- Jā, komisāra kungs.

- Vai tad jūs savu algu neatdodat vecākiem?

- Atdodu gan, komisāra kungs. Bet es varu paturēt to, ko man maksā par virsstundām.

- Vai jūs pati nopirkāt arī somiņu?

- Jā, komisāra kungs.

- Sakiet, meitiņ...

7 »

Viņa ieintriģēta pacēla galvu, un Megrē sāka smieties.

- Vai jūs esat beigusi?

- Ko, komisāra kungs?

- Mani muļķot.

-Es jums zvēru...

- Pagaidiet mirklīti... Hallo! Centrāle? Savienojiet mani ar Reomīra ielas Prisinika veikalu... Jā...

- Klausieties, komisāra kungs...

Viņš pamāja, lai viņa apklust, un meitene izplūda asarās.

- Hallo, vai Reomīra ielas Prisinika veikals? Vai es varētu runāt ar pārvaldnieku?... Vai esat

pats pie aparāta?... Te kriminālpolicija. Man būtu vajadzīga informācija... Sakarā ar vienu no jūsu pārdevējām, ar Fransīnu Tramblē jaunkundzi... Jā... Kā jūs teicāt? Pirms trim mēnešiem?... Pateicos... Varbūt šodien iegriezīšos...

Un meitenei viņš sacīja:

- Redziet nu, jaunkundzi

- Es jau būtu atzinusies...

- Kad?

- Es nevarēju sadūšoties...

- Kā tas notika?

- Vai mātei neteiksiet?... Es uzreiz nesacīju tikai viņas dēļ... Viņai atkal sāksies asaru lēkmes un žēlabas... Ja jūs pazītu mammu!... Es jau teicu, ka man reizēm iznāca braukt kopā ar tēvu... Sākumā viņš negribēja, ka strādāju, it sevišķi - tajā vietā... Saprotat? Bet mamma atbildēja, ka neesam bagāti, ka viņai pietiek mocīties, lai tiktu galā ar saimniecības izdevumiem, ka tā ir necerēta veiksme... Viņa pati mani aizveda pie pārvaldnieka... Reiz no rīta, apmēram pirms trim mēnešiem, kad biju atvadījusies no tēva uz Santjē ielas stūra, pamanīju, ka esmu izgājusi no mājas bez naudas... Māte man lika šo to nopirkt... Es skrēju tēvam pakaļ.... Un pamanīju, ka viņš neapstājas pie Kuvrēra un Bel-šasa, ka viņš turpina iet tālāk pa ielu...

Nospriedu, ka viņš domā nopirkt cigaretes vai ko citu... Man nebija laika... Aizgāju uz veikalu... Pēc tam man pagadījās brīvs bridis, un es gribēju aiziet uz tēva kantori...Tad man atbildēja, ka viņš jau sen tur nestrādā.

- Vai jūs par to runājāt tajā pašā vakarā?

- Nē... Nākamajā dienā es viņu izsekoju... Viņš gāja uz krastmalu, tad piepeši atskatījās un mani ieraudzīja. Viņš sacīja:

-Jo labāk!

- Kāpēc jo labāk?

- Tāpēc, ka viņam nepatika mans darbs veikalā. Tēvs man paskaidroja, ka jau sen gribējis, lai no turienes eju prom. Viņš teica, ka ir mainījis darbu, ka tagad viņam ir daudz labāks, kur nav visa diena jāpavada telpās. Toreiz viņš mani ieveda kādā veikalā un nopirka auskarus... “Ja māte prasa, kur tu tos esi dabūjusi, saki, ka tas ir atdarinājums.”

- Un pēc tam?

- Es vairs nestrādāju, bet mammai neteicu.

Tēvs man deva tik daudz naudas, cik pirms tam izmaksāja algā. Laiku pa laikam mēs norunājām satikšanos, un tad kopā gājām uz kino vai Botānisko dārzu.

- Vai jūs nezināt, ar ko tēvs visas dienas nodarbojās?

- Nē... Bet es ļoti labi sapratu, kāpēc viņš mammai neko neteica... Ja viņš būtu viņai devis vairāk naudas, nekas tik un tā nemainītos... Mājā mūžīgi ir valdījusi tāda nekārtība... To grūti izskaidrot cilvēkam, kas nav dzīvojis kopā ar mums... Mamma ir dūšīga, bet...

- Paldies, jaunkundz.

- Vai jūs mammai neteiksiet?

- Es vēl nezinu... Sakiet, vai kādreiz esat satikusi tēvu kopā ar kādu svešu cilvēku?

-Nē.

- Vai viņš jums nekad nav devis kādu adresi?

- Mēs vienmēr norunājām satikšanos Sēnas malā, netālu no Jaunā tilta vai Mākslu tilta...

- Pēdējais jautājums: kad jūs satikāties, vai viņš vienmēr bija ģērbies tāpat kā parasti, tas ir, drēbēs, ko uzvilka Dāmu ielā?

- Tikai vienreiz, pirms divām nedēļām, viņam

mugurā bija pelēks uzvalks, kādu es nebiju redzējusi un kāds viņam mājās nekad nav bijis mugurā.

- Pateicos. Protams, jūs par to nevienam neesat stāstījusi?

- Nevienam.

- Pat nevienam draugam pilnīgi slepeni?

- To es zvēru.

Megrē garastāvoklis uzlabojās, kaut gan tam nebija nekāda iemesla - jautājums nevis atrisinājās, bet kļuva vēl sarežģītāks. Varbūt viņš priecājās, ka naktī domātais izrādījies patiesība? Varbūt viņu arī pa īstam ieinteresēja šis nabaga Tramblē, kas gadiem ilgi bija slēpies un muļķojis savu. drūmo Žiljetu?

- Lai nāk iekšā tas kungs, Likā...

- Teodors Žisjoms, putnu pārdevējs, Luvras krastmala, Parīze. Sakarā ar fotogrāfiju...

- Vai jūs pazināt upuri?

- Domāju gan, komisāra kungs! Viņš bija viens no maniem labākajiem klientiem...

Un tā atklājās jauns fakts par Morisu Tramblē. Vismaz reizi nedēļā viņš labu laiku pavadīja veikalā, kur dziedāja Teodora Žisjoma putni. Viņam

ārkārtīgi patika kanārijputniņi. Viņš tos pirka bieži.

- Es viņam esmu pārdevis vismaz trīs lielus putnu būrus.

- Vai jūs tos aizgādājāt uz viņa dzīvokli?

- Viņš pats tos aizveda ar taksometru...

- Vai jūs nezināt viņa adresi?

- Nezinu pat viņa vārdu. Kādu dienu viņš tāpat vien sacīja, ka viņu sauc par Sarla kungu, un mēs ar sievu, tāpat kā pārdevēji, viņu vienmēr esam tā saukuši. Viņš bija īsts putnu pazinējs. Es bieži prātoju, kāpēc viņš ar saviem kanārijputniņiem nepiedalās konkursos, jo viņam piederēja tādi, kas noteikti dabūtu godalgas, pat pirmās godalgas.

- Vai, jūsuprāt, viņš bija bagāts?

- Nē, komisāra kungs... Tikai turīgs... Viņš nebija sīkstulīgs, bet naudu skaitīja.

- Vārdu sakot, krietns cilvēks?

- Lielisks cilvēks un tāds klients, kādu man nav daudz.

- Vai viņš nekad nav bijis pie jums kopā ar kādu citu cilvēku?

- Nekad.

- Paldies, Žisjoma kungs.

Bet Žisjoma kungs vēl negāja prom.

- Ir kaut kas tāds, kas nedod man mieru un mazliet uztrauc... Cik varu saprast no avīzēm, Dāmu ielas dzīvoklī putnu nav...

- Citiem vārdiem, jūs esat nobažījies, vai tie putni...

- Vai viņi nav kaut kur tādā vietā, kur neviens par viņiem nerūpējas, ja tagad Šarla kungs ir miris...

- Labi, Žisjoma kungs, es jums apsolu - ja vien mēs kanārijputniņus atradīsim, dosim jums ziņu, lai varat par tiem pienācīgi parūpēties, ja vēl būs iespējams.

- Es jums pateicos... Visvairāk bēdājas sieva.

- Nododiet viņi sveicienus, Žisjoma kungs.

Kad durvis aizvērās, Megrē jautāja:

- Ko tu par to domā, Likā? Vai tev ir ziņojumi?

- Nupat atnesa.

Pirmām kārtām - tiesu ārsta ziņojums. Pēc doktora Pola slēdziena iznāca, ka Moriss Tram-blē bija miris tīras neveiksmes dēļ.

Četrdesmit rindas tehnisku novērojumu, no kuriem komisārs nesaprata neko.

- Hallo! Vai doktors Pols? Vai jūs būtu tik laipns un paskaidrotu, ko esat uzrakstījis ziņojumā?

Īstenībā lodei nevajadzēja iekļūt Morisa Tramblē krūšukurvī, tai nebija visai daudz spēka, un, ja tā brīnumainā kārtā nebūtu trāpījusi jutīgā punktā starp divām ribām, tad nekādā gadījumā nebūtu sasniegusi sirdi, tas būtu tikai viegls ievainojums.

- Nelaimes putns, vairāk nekas! - doktors ar zīdaino bārdu secināja. - Bija vajadzīgs noteikts šāviena trajektorijas leņķis... Un lai viņš būtu tieši tādā stāvoklī...

- Vai, jūsuprāt, slepkava to visu ir zinājis un atbilstoši tēmējis?

- Manuprāt, slepkava ir muļķis... Muļķis, kas prot tīri labi notēmēt, ja jau ir cilvēkam trāpījis, bet viņš nebūtu spējis tēmēt tā, lai lode noteikti sasniegtu sirdi... Manuprāt, viņš maz ko saprot no šaujamieročiem.

Šo ziņojumu apstiprināja ieroču eksperts Gastēns-Renets. Pēc viņa domām, divpadsmit milimetru kalibra svina lode izšauta ar pneimatisko šauteni, kādas mēdz lietot gadatirgos.

Interesants sīkums: slepkava bija rūpīgi novīlējis lodes galu, lai tas būtu asāks.

Uz Megrē jautājumu eksperts atbildēja:

- Nē jel! Tā rīkojoties, viņš to nepavisam nepadarīja bīstamāku, gluži otrādi. Jo apaļīga lode nodara miesā lielākus postījumus nekā smaila. Cilvēks, kurš tā rīkojās, acīmredzot uzskatīja sevi par lielu gudrinieku, bet no ieročiem viņš nesaprot neko.

- Vārdu sakot, diletants?

- Amatieris, kas kaut kur, varbūt kādā kriminālromānā, ir lasījis kaut ko līdzīgu un to nepareizi sapratis.

Tāds bija stāvoklis izmeklēšanā nākamajā rītā vienpadsmitos pēc Morisa Tramblē nāves.

Dāmu ielā Žiljeta cīnījās ar ikdienas rūpēm, kas kļuva vēl lielākas ģimenes galvas nāves dēļ, turklāt vēl tā nebija parasta nāve, bet slepkavība. Lai mērs būtu pilns, viņu no rīta līdz vakaram lenca žurnālisti un kāpnēs slaistījās fotogrāfi.

- Ko tas komisārs no tevis gribēja?

- Neko, mamm.

- Tu nerunā taisnību... Nekad neviens man nesaka taisnību. Pat tavs tēvs man meloja, viņš meloja gadiem ilgi.

Žiljetai bira asaras: viņa šņukstēja, runādama un nododamās mājas darbiem, rājot bērnus, kurus nākamajai - bēru dienai vajadzēja no galvas līdz kājām ieģērbt melnās drānās.

Kaut kur divsimt kanārijputniņu gaidīja, kad viņiem dos ēst un dzert.

Un Megrē nopūzdamies sacīja Likā:

- Atliek vienīgi gaidīt.

Vajadzēja, lai savu paveic publicētās fotogrāfijas, lai cilvēki pazīst Morisu Tramblē vai Šarla kungu.

Septiņu gadu laikā taču viņam vajadzēja kaut kur parādīties! Ja viņš ārpus mājas uzvilka citas drēbes, ja viņš pirka putnus un lielus būrus, viņam kaut kur bija kāda pajumte, kāda istaba, dzīvoklis vai māja. Tai noteikti bija īpašnieks, vārtniece, apkopēja. Varbūt draugi? Varbūt pat mīļākā?

Tas viss likās diezgan neprātīgi, un tomēr Megrē nespēja šo lietu izmeklēt bez emocijām, kuras viņam negribējās atklāt.

Nabagus nenogalina.

Un viņš tiešām pieķērās šim cilvēkam, kurš sākumā likās tik blāvs un neinteresants, kuru viņš nekad nebija redzējis, kuru nekad nekādā sakarā nebija pazinis un kurš nomira tik muļķīgā nāvē - sēžot bez biksēm uz gultas malas blakus savai Žiljetai, un viņu ķēra lode, kas pēc visiem noteikumiem nemaz nevarētu viņu nonāvēt.

Gadatirgus šautene!... Ar tādām tēmē uz pīpēm vai uz mazu bumbiņu, kas lēkā ūdens strūklas galā.

Arī slepkava, domājams, nepārprotami bija nabaga vīrs, kurš pacietīgi vīlēja svina lodi pārliecībā, ka padara to slepkavībai noderīgāku, un kurš atstājis Ekscelsiora viesnīcas istabā tikai netīru ķemmi ar izlūzušiem zariem.

Slepkavam bija slimas aknas. Tas bija gandrīz vienīgais, ko par viņu varēja apgalvot.

Likā bija atkal devies medībās. Vajadzēja apstaigāt visus Parīzes ieroču pārdevējus. Pēc tam tos, kuriem tirgos pieder šautuves, jo vīrs varēja nopirkt šauteni no kāda šautuves īpašnieka. Inspektors Žanvjē iztaujāja veikalniekus Mežiseri un Luvras krastmalā, bistro saimniekus Jaunā tilta un Mākslu tilta rajonā, kur Tramblē mēdza norunāt tikšanos ar savu meitu un kur varbūt iegriezās iedzert kādu glāzīti.

Savukārt Toranss, resnais Toranss, nodarbojās ar taksometru šoferiem, jo ne jau katru dienu cilvēki pārvadā lielus putnu būrus.

Megrē vienkārši sēdēja Dofina kafejnīcas terasē zem dzelteni un sarkani svītrota sauljuma, un viņam priekšā bija kauss no mucas ielaista alus. Viņš svētlaimīgi smēķēja pīpi, gaidīdams, kad pienāks pusdienu laiks, un reizēm viņa piere uz mirkli saraucās.

Kaut kas viņu mocīja, bet viņš pats nevarēja saprast, kas īsti. Šorīt vai vakar viņam pateica kaut ko tādu, kas pārsteidza, kas noteikti bija svarīgs, bet nu viņš to bija aizmirsis.

Pavisam parasts teikums. Un tomēr viņš to nespēja atminēties. Viņam pat bija ienācis prātā, ka tajā, iespējams, meklējams noslēpuma atrisinājums.

Pag... Vai tas bija toreiz, kad viņš iztaujāja meiteni ar augstajām krūtīm un sarkano cepuri?... Viņš pūlējās atcerēties visu, ko viņa teica... Viņš no jauna iztēlojās tās aprakstīto ainu Santjē ielā, kad viņa bija steigusies pakaļ tēvam, kurš negāja uz kantori...

273

Simcnons 9

Auskari?... Nē... Viņš iedomājās tēvu un meitu, kuri slepus iet uz kino... Vārdu sakot, Fransīna bija Tramblē mīļākā meita. Viņš droši vien lepojās, kad kaut kur gāja kopā ar viņu, slepus pirka diezgan dārgas lietas...

Bet tas nebija galvenais... Vienkāršais teikums bija sacīts kādā citā sakarā...Pag... Viņš stāvēja saules starā, un tajā dejoja zeltīti putekļi, kā tie mēdz dejot ilgi pēc tam, kad saklātas gultas.

Tas bija Dāmu ielā... Durvis uz virtuvi -atvērtas... Runāja Žiljeta... Ko gan tādu viņa pateica, ka viņš piepeši gandrīz saprata notikušo?

- Žozef, cik esmu tev parādā?

- Četrus frankus, komisāra kungs.

Visu ceļu viņš pūlējās atcerēties vienkāršo teikumu. Viņš to meklēja, kad ēda, uzlicis elkoņus uz galda, ģērbies vienā kreklā, un Megrē kundze, redzēdama vīru tik dziļi domās iegrimušu, galu galā apklusa.

Tomēr viņa nespēja nenomurmināt, pasniedzot augļus:

- Un vai tev liekas izturami, ja vīrs, kurš...

Tiešām! Bet Megrē kundze nepazina Žiljetu. Viņa nezināja, kāds gars valda Dāmu ielas dzīvoklī.

Meklētais teikums jau gandrīz bija uz mēles. Taču Megrē kundze, pati nemaz nenojauzdama, viņam palīdzēja.

- Vai tev liekas izturami, ja vīrs...

Vēl pavisam maza piepūle. Vēl bija vajadzīga tikai pavisam niecīga piespiešanās, bet gaisma neatausa, un viņš nometa salveti uz galda, piebāza pīpi, ielēja glāzi kalvadosa un atspiedās ar elkoņiem pret palodzi, gaidīdams laiku, kad vajadzēs iet atpakaļ uz Orfēvras krastmalu.

3. nodala Makšķernieka pēdas

Tajā pašā vakarā sešos Megrē un Likā izkāpa no taksometra Stacijas krastmalā augšpus Aus-terlicas tilta kopā ar izspūrušu, klibu vīreli, kurš izskatījās pēc klaidoņa.

Tai brīdī Megrē piepeši atausa gaisma, acumirklī ienāca prātā teikums, ko viņš tik ilgi bija pūlējies atcerēties: “Viņš nevarēja ciest troksni...”

Nabaga Tramblē, kuru nogalināja, kad viņam mugurā bija tikai krekls, kad viņš, uz gultas malas sēdēdams, kasīja kājas, Tramblē, kurš dzīvoja Dāmu ielā un kuram bija pieci bērni -cits par citu skaļāki - un sieva, kas augām dienām vaimanāja, Tramblē nevarēja ciest troksni.

Ir cilvēki, kuri nevar ciest dažas smakas, citi baidās no aukstuma vai karstuma. Megrē atcerējās kādu šķiršanās prāvu, kurā vīrs pēc divdesmit sešu vai divdesmit septiņu gadu kopdzīves pieprasīja šķiršanos, apgalvodams: “Es nekad neesmu spējis pierast pie savas sievas smaržas.”

Tramblē nevarēja ciest troksni. Un Tramblē, kurš pagaidām nezināmu apstākļu dēļ bija varējis atstāt Kuvrēra un Belšasa kantori trokšņainajā Santjē ielā, bija patvēries šajā krastmalā, kas bija viena no tukšākajām Parīzē.

Tā bija plata krastmala, gar kuru vairākās rindās laiski šūpojās baržas. Tā bija krastmala, kurā vēl jautās province, gar to rindojās divstāvu mājas, starp tām - daži īres nami, bistro, kuros, šķiet, nekad neviens neiegāja, un pagalmi, kur neviens nebrīnītos, ja ieraudzītu kašņājamies vistas.

Tas bija Laserisa tēvs, skrandainais klibiķis, kurš bija to atklājis, Laserisa tēvs, kurš, kā pats svinīgi pavēstīja, dzīvoja zem tuvējā tilta un pirmais bija ieradies kriminālpolicijā.

Kamēr viņš gaidīja, atnāca vēl trīs - dažāda kalibra, bet visi tādi paši saulesbrāļi, kuri piederēja pie sugas, ko Parīzes ielās vairs neizdodas sastapt.

- Es esmu pirmais, komisār, vai ne?... Gaidu jau pusstundu... Citi vel nebija atnākuši... Tātad atlīdzība...

- Kāda atlīdzība?

Tas būtu pārāk netaisni. Vīrelis jau iepriekš jutās sašutis.

- Vienmēr taču ir atlīdzība, pat par noklīdušiem suņiem... Un, ja es jums pateikšu, kur dzīvoja cilvēks, kuru nogalināja...

- Gan jau kaut ko dabūsi, ja tavām ziņām būs kāda vērtība.

Un viņi strīdējās un kaulējās: simt franku, piecdesmit franku, pēdējā cena - divdesmit franku. Viņš veda. Tagad viņi stāvēja pie mazas divstāvu mājiņas ar nobalsinātām sienām un aizvērtiem slēģiem.

- Gandrīz katru rītu redzēju viņu makšķerējam - re, te, kur pietauvojies velkonis... Tā mēs iepazināmies... Sākumā mēs nebijām tuvu pazīstami, bet es viņam devu padomus... Un viņš, pateicoties man, reizēm ar kaņepju sēklām izmakšķerēja smukas raudas... Tikko nosita vienpadsmit, viņš saritināja auklas, sasēja kātus un gāja mājās... Tāpēc es zinu, kur viņš dzīvoja...

Megrē katram gadījumam piezvanīja, un dīvains, vecišķs zvārgulis notrinkšķēja mājas tukšumā. Likā izmēģināja atslēgu un galu galā durvis uzlauza.

- Es būšu tepat tuvumā, gadījumā, ja mani ievajadzēsies.

Namiņš, kurā oda pēc tukšuma un kurā tomēr bija dzirdams troksnis, atstāja dīvainu iespaidu. Brīdi bija jāieklausās, lai saprastu, ka troksnis ir lidojošu putnu spārnu švīkstoņa.

Divās pirmā stāva istabās bija lieli putnu būri, un pašas istabas likās gluži nereālas, jo tajās, atskaitot būrus, nebija gandrīz nevienas mēbeles.

Vārdi atbalsojās. Megrē un Likā staigāja pa māju, atvēra durvis, neviļus radot caurvēju, kurā piepūtās aizkari vienīgajā istabā, kur tie bija pie logiem.

Cik gadu nebija mainītas tapetes? Tās bija ieguvušas nenosakāmu krāsu, un uz tām savas pēdas bija atstājušas visas mēbeles, kas tur stāvējušas, ko tur bija nolikuši visi īrnieki, kuri cits citu savulaik nomainīja.

Likā brīnījās, ka komisārs vispirms apmainīja būros ūdeni un piepildīja silītes ar spoži dzelteniem graudiņiem.

- Vai saproti, vecīt? Te viņš vismaz varēja patverties no trokšņa.

Pie viena loga stāvēja vecmodīgs, pīts atzveltnis, bija galds, divi tris nesaskanīgi krēsli, plauktos -piedzīvojumu un vēsturiski romāni.

Augšstāvā - gulta, vara gulta ar skaistu, sarkanu atlasa dūnu segu, par kādu būtu laimīga katra sieviete, jo tā gaismā varavīkšņaini vizēja.

Virtuve. Šķīvji, cepeškrāsns. Un Megrē, to apostīdams, saoda stipru zivju smaku. Turklāt vairākas dienas neiznestajā atkritumu traukā vēl bija asakas un zvīņas. Kādā skabūzītī bija rūpīgi sakārtots viss makšķerēšanai nepieciešamais.

- Vai jums nešķiet, ka tā nu gan ir jocīga iedoma?

Tiešām, Tramblē bija sava laimes izpratne. Mierīgs namiņš, pa kuru nestaigā neviens, tikai viņš viens pats. Makšķerēšana Sēnas krastmalā. Viņam piederēja divi saliekamie krēsli, viens no tiem - uzlabots modelis, droši vien diezgan dārgs. Putni skaistos būros. Un grāmatas - daudz grāmatu spilgtos vākos, kuras viņš varēja baudīt svētā mierā.

Visdīvainākais bija kontrasts starp dažiem priekšmetiem un kopīgo iekārtojuma nabadzību. Starp citām lietām tur bija Anglijā ražota makšķere, kas droši vien maksāja vairākus tūkstošus franku. Kādā vienīgās kumodes atvilktnē viņi atrada zelta šķiltavas ar iniciāļiem MT un ļoti greznu cigarešu etviju.

- Vai jūs, priekšniek, te kaut ko saprotat?

Jā, Megrē likās, ka viņš saprot. Sevišķi tad, kad atrada pilnīgi nevajadzīgus priekšmetus, piemēram, lielisku elektrovilcieniņu.

- Redzi, viņš gadiem ilgi bija vēlējies iegūt šīs lietas...

- Vai domājat, ka viņš rotaļājās ar elektrisko vilcieniņu?

- Es neapgalvotu pretējo... Vai tev nekad nav gadījies maksāt par lietām, par kurām esi sapņojis bērnībā?

Vārdu sakot, Tramblē nāca uz šejieni katru rītu tā, kā citi gāja uz darbu. Viņš makšķerēja tepat pie mājas.

Viņš atgriezās pusdienās Dāmu ielā, reizēm varbūt pēc tam, kad bija apēdis paša samak-škerētās zivis.

>

Viņš apkopa putnus. Viņš lasīja. Viņš laikam lasīja stundām ilgi, sēdēdams pie loga pītajā atzveltnī.

Dažkārt viņš gāja uz kino, reizēm - kopā ar meitu. Un viņai Tramblē bija nopircis zelta auskarus.

- Kā jūs domājat, vai viņš bija saņēmis mantojumu vai arī nozadzis naudu, ko tādā veidā tērēja?

Megrē neatbildēja. Viņš joprojām staigāja pa māju, pie kuras Laserisa tēvs stāvēja sardzē.

- Tu atgriezīsies Orfēvras krastmalā. Aizsūtīsi cirkulārus visām Parīzes bankām, lai noskaidrotu, vai Tramblē tajās ir rēķins. Lai runā ar notāriem un advokātiem...

Tam viņš tomēr neticēja. Šis cilvēks bija pārāk piesardzīgs, vecmodīgi piesardzīgs kā zemnieks, lai noliktu naudu tur, kur to kāds varētu atrast.

- Vai jūs paliksiet šeit?

- Manuprāt, es te pavadīšu nakti... Paklausies... Atnes man sviestmaizes un dažas pudeles alus... Piezvani manai sievai un pasaki, ka droši vien mājās neiešu... Uzmani, lai avīzes par šo māju vēl neko neraksta.

- Vai nevēlaties, lai arī es nāku šurp vai atsūtu kādu inspektoru?

- Nav vērts.

Viņš nebija apbruņots. Ko tas dotu?

Un stundas, kas aizritēja, bija diezgan līdzīgas tām, kādas šajā mājā droši vien aizvadīja Tram-blē.

Megrē brīžiem pašķirstīja vairākas grāmatas no dīvainās bibliotēkas, un šīs grāmatas lielākoties bija lasītas vairākas reizes.

Viņš ilgi pētīja makšķeres, jo prātoja, vai tādam cilvēkam kā Tramblē tās nav ideāla slēptuve.

Divtūkstoš franku mēnesī septiņus gadus.

Tas bija kapitāls. Nemaz nerunājot par izdevumiem, kas Tramblē bija ārpus mājām. Kaut kur noteikti bija noslēpta nauda.

Astoņos, kad Megrē patlaban pētīja kādu būri, kurā būtu iespējams ierīkot slēptuvi, pie durvīm apstājās taksometrs.

Izkāpa Likā kopā ar meiču, kura izskatījās īgna.

- Tā kā man nebija iespējams jums piezvanīt, nezināju, ko darīt, - apjukušais brigadieris teica.

- Galu galā izdomāju, ka būs labāk, ja atvedīšu viņu piejums. Tā ir viņa mīļākā...

Sieviete bija liela auguma tumšmate bālu seju, skarbiem vaibstiem, kura aizdomīgi skatījās komisārā un strupi noprasīja:

- Ceru, ka mani neapsūdzēs viņa noslepkavošanā?

- Nāciet vien iekšā, - Megrē nomurmināja. -Jūs droši vien šo māju pazīstat labāk nekā es.

- Es?... Es šajā būdā neesmu bijusi ne reizi... Pirms piecām minūtēm es pat nezināju, ka tāda ir... Turklāt te ir nelaba smaka____

Viņai jutīgas bija nevis bungādiņas, bet nāsis. Un viņa sāka ar to, ka noslaucīja krēslu, uz kura viņu lūdza apsēsties.

4. nodaļa

Morisa Tramblē ceturtā dzīve

Olga Žanna Mārī Puasono, divdesmit deviņus gadus veca, dzimusi Senžorīlsirizērā, bez profesijas, dzīvo Bosežāras viesnīcā Lepika ielā, Parīzē (XVIII rajons).

Un lielā meiča ar mēnesnīcas seju steidzīgi piemetināja:

- Ņemiet vērā, komisāra kungs, ka es atnācu pati. Līdzko ieraudzīju avīzēs portretus, es uzreiz izlēmu, kaut arī man tāpēc var rasties nepatikšanas...

- Vai Tramblē jūs apmeklēja viesnīcā?

- Divreiz nedēļā...

- Saimnieks un kalpotāji viņu pamanīja?

- Nu, viņi to pazina labi... Tas taču turpinājās piecus gadus...

- Un viņi arī redzēja fotogrāfijas...

- Ko jūs ar to domājat?

Viņa iekoda lūpā, jo beidzot saprata...

- Tiesa, saimnieks jautāja, vai tā nav Šarla kunga fotogrāfija... Es tomēr tāpat būtu atnākusi.

- Par to es nešaubos. Tātad jūs viņu saucāt par Šarla kungu?

- Es viņu nejauši satiku pie kinoteātra Ro-šešuāra bulvāri... Tajā laikā strādāju par viesmīli Klišī laukuma restorānā par noteiktām cenām... Viņš man sekoja... Sacīja, ka laiku pa laikam brauc uz Parīzi.

-Divreiz nedēļā...

- Jā... Otro vai trešo reizi, kad viņu satiku, viņš mani aizveda uz viesnīcu un ienāca man

*

līdzi istabā. Tā tas sākās... Tas bija viņš, kurš pieprasīja, lai atstāju darbu...

Kādēļ Tramblē bija izraudzījies šo sievieti? Droši vien tālab, ka Žiljela bija maza, palsiem matiem un vāja, bet šī bija liela auguma apaļīga tumšmate. Galvenais - apaļīga. Varbūt viņš domāja, ka mēnesim līdzīgā apaļā seja liecina par rāmumu, pat par jūtīgumu?

- Drīz es sapratu, ka viņš ir mazliet ķerts.

- Ķerts?

*

- Katrā ziņā maniaks... Viņš stāstīja, ka grib aizvest mani uz laukiem... Tas bija viņa sapnis... Kad gājām pastaigāties, viņš mani veda uz kādu skvēru un lika sēdēt uz sola... Mēnešiem ilgi viņš stāstīja par tiem slavenajiem laukiem, kur gribēja pavadīt kopā ar mani vismaz divas dienas, un galu galā viņš to panāca... Ja runājam par jautrību, varu sacīt, ka jautrs viņš nebija...

- Vai viņš jūs uzturēja?

- Viņš man deva tik daudz, cik nepieciešams dzīvei... Man vajadzēja viņam iestāstīt, ka kleitas šuju pati... Viņam patiktu, ja es augām dienām, šūtu un lāpītu... Vai nav jocīgs! Es vairākas reizes mēģināju tikt no viņa vaļā un pateicu visu, ko domāju, bet viņš atgriezās ar dāvanām, rakstīja garas vēstules... Par ko jūs smaidāt?

-Neparko...

Nabaga Tramblē, kas, no Žilljetas bēgdams, bija kritis uz Olgu!

- Vārdu sakot, daļu laika jūs pavadījāt ķildodamies...

- Jā, daļu laika ķildojāmies...

- Un vai jums nekad neradās vēlēšanās viņu izsekot un uzzināt, kur viņš dzīvo?

- Viņš man sacīja, ka dzīvo Orleānas krastmalas apkaimē, un es noticēju... Turklāt man bija gluži vienalga...

- Jums, bez šaubām, bija vēl kāds draugs.

- Jā, man bija šādi tādi draugi, bet nekā nopietna.

- Un vai jūs viņiem teicāt?

- Vai tad es ar viņu lepojos? Viņš izskatījās pēc nabadzīgas draudzes ķestera.

- Vai jūs nekad viņu neesat redzējusi kāda cita cilvēka sabiedrībā?

- Nekad... Es jau teicu, ka viņa vienīgais prieks bija sēdēt kopā ar mani skvēros uz soliem... Un nu es palikšu bez neviena sū!... Jāatzīst, ka tā var notikt tikai ar mani!

Redz, kā! Gluži tāda pati dziesma kā Žiljetai!

- Kā jums liekas - vai man draud nepatikšanas?

- Nē. Vienīgi pārbaudīs jūsu liecību. Vai saprati, Likā?

Un liecība bija patiesa, ieskaitot scēnas, ko Olga savam pielūdzējam rīkoja katras tikšanās reizē, jo viņai bija neciešams raksturs.

Megrē pavadīja nakti un daļu nākamās dienas, sīki jo sīki izpētot māju Stacijas krastmalā, un neatrada neko.

Viņš ar nožēlu atstāja namiņu, kur savā ziņā bija dzīvojis ciešā tuvībā ar nabaga vīru, un inspektoriem, kuri atradās tuvumā, lika māju neuzkrītoši uzraudzīt.

- Ko nu tas dos, to dos, - viņš teica kriminālpolicijas direktoram. - Iespējams, tas turpināsies ilgi, bet galu galā rezultāti būs.

Tika pētīta Fransīnas dzīve, jo pastāvēja iespēja, ka viņai ir mīļākais. Turpināja novērot Olgas gailas. Bez ievērības neatstāja ari. Stacijas krastmalas klejoņus.

Bankas nedeva neko, notāri tāpat. Tika telegrafēts uz Kantālu, un šķita pilnīgi skaidrs, ka Tramblē nav saņēmis nekādu mantojumu.

Laiks joprojām bija karsts. Tramblē bija apglabāts. Viņa sieva un bērni gatavojās pārcelties uz provinci, jo viņiem nebija tik daudz iztikas līdzekļu, lai dzīvotu Parīzē.

Bija zināma Tramblē dzīve Dāmu ielā, viņa dzīve Stacijas krastmalā, viņa dzīve ar Olgu... Bija skaidrs, ka viņam paticis makšķerēt, patikuši kanārijputniņi un piedzīvojumu romāni...

To, ko varētu nosaukt par Tramblē ceturto dzīvi, atklāja kādas kafejnīcas viesmīlis. Kādu rītu viņš ieradās Orfēvras krastmalā un gribēja runāt ar Megrē.

- Atvainojos, ka neatnācu agrāk, bet sezonas laikā strādāju Sabldolonā... Ieraudzīju fotogrāfiju avīzēs, gandrīz jau gribēju jums rakstīt, tad man tas izgāja no prāta... Esmu gandrīz pārliecināts, ka tas ir tas cilvēks, kurš gadiem ilgi nāca spēlēt biljardu alus bārā, kur es strādāju -uz Senžermēnas bulvāra un Sēnas ielas stūra.

- Viņš taču nespēlēja biljardu viens, vai ne?

- Protams, ne. Viņam bija partneris - liela auguma ūsains rudmatis... Tas, kuru nogalināja, sauca viņu par Teodoru, un viņi viens otru uzrunāja ar tu. Viņi ieradās katru dienu vienā laikā -ap četriem un gāja prom dažas minūtes pirms sešiem... Teodors dzēra aperitīvus, bet otrais alkoholu nekad nelietoja.

Tā lielpilsētā cilvēki staigā savās gaitās, un viņu pēdas atrod gan te, gan tur. Tramblē pēdas atrada pie putnu pārdevēja Luvras krastmalā un Lepika ielas viesnīcā.

Un tagad atklājās, ka viņš gadiem ilgi apmeklējis mierīgu alus zāli Senžermēna bulvārī kopā ar liela auguma rudmatainu puisieti.

- Vai jūs sen neesat viņus redzējis?

- Es to vietu atstāju pirms vairāk nekā gada.

Nu Toranss, Žanvjē un Likā apstaigāja visas

kafejnīcas, visas Parīzes aluszāles, kur spēlē biljardu, un abu vīriešu pēdas atkal atrada netālu no Jaunā tilta, kur viņi bija vairākus mēnešus spēlējuši biljardu.

Taču par Teodoru nekas vairāk nebija zināms, kā vien tas, ka viņš. diezgan daudz dzēra un ik pēc malka ar delnas virspusi slaucīja ūsas.

- Diezgan trūcīgs cilvēks, ģērbies gandrīz nabadzīgi...

Vienmēr maksājaTramblē.

Policija mēnešiem ilgi meklēja Teodoru, taču viņš palika neatrodams, līdz kādu dienu Megrē nejauši ienāca prātā iegriezties pie Kuvrēra un Belšasa kungiem.

Viņu sagaidīja Movra kungs.

- Teodors? Jā, pie mums bija kalpotājs, kuru tā sauca, bet viņš te strādāja ļoti sen. Pagaidiet... Viņš uzņēmumu atstāja pirms vairāk nekā divpadsmit gadiem... Protams, viņš pazina Tramblē kungu... Šis Teodors - viņa uzvārdu es varētu atrast reģistros - bija kurjers, un mums viņu vajadzēja atlaist, jo viņš nemitīgi piedzērās un tad pieļāva neciešamu familiaritāti.

Tika atrasts viņa uzvārds. Balārs. Teodors Balārs. Bet Parīzes un priekšpilsētu viesnīcās Teodoru Balāru meklēja veltīgi.

Uzgāja neskaidras pēdas: pirms pieciem gadiem Teodors Balārs dažas nedēļas strādāja Monmartras gadatirgū pie karuseļa. Kādu vakaru dzērumā viņš salauza roku un pēc tam vairs netika redzēts.

Nebija nekādu šaubu, ka tas bija cilvēks no Ekscelsiora viesnīcas, cilvēks ar pneimatisko karabīni.

Kādas nejaušības dēļ viņš saticis kasieri no tā paša uzņēmuma, kur savulaik bijis kurjers? Katrā ziņā abi vīrieši mēdza satikties un spēlēt biljardu.

Vai Teodors bija atklājis sava drauga noslēpumu? Vai varbūt viņš bija nojautis, kur Stacijas krastmalas mājā noslēpta nauda? Vai arī viņi bija strīdējušies?

- Lai turpina uzraudzīt krastmalu...

Un turpināja. Kriminālpolicijā tas kļuva par ierastu sarunu tematu.

Un tomēr galu galā tas deva gaidīto rezultātu, jo kādu nakti garš un kalsns tēvainis ar rudām ūsām, kurš gāja šļūceniski kā ubags, iezagās mājā.

Resnais Toranss vinu saņēma ciet, un dēlietis » > ’ lūdzās, lai viņam nedara pāri.

Nožēlojamam upurim arī slepkava bija nožēlojams. Teodors bija galīgi novārdzis. Viņš droši vien, klaiņodams pa ielām un krastmalu, nebija ēdis vairākas dienas.

Viņš, bez šaubām, nojauta, ka namiņu uzrauga, ja jau bija gaidījis tik ilgi, pirms tajā ielavījās. Galu galā viņš ilgāk nebija spējis izturēt.

- Jo ļaunāk, - viņš nopūtās. - Labāk jau tā... Esmu pārāk izsalcis.

Divos no rīta Teodors vēl sēdēja Megrē kabinetā, viņam priekšā bija alus un sviestmaizes, un viņš atbildēja uz visiem jautājumiem, ko vien viņam uzdeva.

- Es zinu, ka esmu nelietis, bet jūs nezināt, ka Moriss bija lielais klusētājs... Viņš, piemēram, man neteica, ka viņam pieder māja krastmalā... Viņš neuzticējās... Viņš gan bija ar mieru spēlēt ar mani biljardu, bet citā laikā ievilkās savā ādā... Vai saprotat? Es reizēm kādu drusciņu no viņa aizņēmos, bet tad naudu vajadzēja izvilkt kā ar knīpstangām...

Iespējams, ka pārspīlēju. Kabatā man nebija ne graša. Biju parādā saimniecei par istabu. Tad viņš man paziņoja, ka šī ir pēdējā reize, ka viņam apnicis būt par slaucamu govi un ka biljards arī vairs nesagādā nekādu prieku...

Vārdu sakot, viņš mani padzina kā tādu sulaini... Un tad es viņu izsekoju, sapratu, kādu dzīvi viņš dzīvo, un nospriedu, ka mājā jābūt naudai...

- Un tomēr jūs iesākāt ar to, ka viņu nogalinājāt, - Megrē norūca, sūkdams pīpi.

- Es nenogalināju savtīgos nolūkos, drīzāk aiz dusmām... Citādi vispirms aizietu uz Stacijas krastmalu, jo es taču zināju, kad viņa tur nav.

Māju vēl neskaitāmas reizes pārmeklēja vis-pieredzējušākie speciālisti, un tikai vēlāk, kad tā jau bija pārdota un kad par lietu neviens vairs nedomāja, atrada naudu.

Tā nebija noslēpta nedz sienās, nedz zem grīdas dēļiem, bet vienkārši bija iebāzta otrā stāva tualetē, kuru nelietoja.

Tas bija diezgan liels vaskadrānā ievīstīts sainis, kurā atrada divus miljonus un vairākus simtus tūkstošu franku.

Kad Megrē izdzirda nosaucam šo summu, viņš brīdi rēķināja, saprata un iekāpa taksometrā, ar kuru aizbrauca līdz Floras paviljonam.

- Vai jums ir to cilvēku saraksts, kuri vinnējuši nacionālajā loterijā?

- Pilna saraksta mums nav, jo daži laimētāji vēlas saglabāt anonimitāti. Piemēram, pirms septiņiem gadiem...

Tas bija Tramblē - Tramblē, kurš vinnēja trīs miljonus un par to nevienam nebija bildis ne pušplēsta vārda. Tramblē nevarēja ciest troksni, un no tā laika atļāvās mazus prieciņus, pēc kuriem tā bija ilgojies.

Nabagus nenogalina.

Un tomēr viņš patiesībā bija nožēlojams nabags, kurš tika nošauts, kad kreklā vien sēdēja uz gultas malas un, pirms likās gulēt, kasīja kājas.

1946. gada 15. augustā

SATURS

Megrē ceļo Nabagus nenogalina

Žoržs Simenons MEGRĒCEĻO NABAGUS. NENOGALINA Romāni

Apgāda direktors Vladis Spāre

Galvenā redaktore Lienīte Medne Redaktors Jānis Vēveris Jaunākais redaktors Roberts Zieds Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuzc Datormākslinieks Jānis Jaunarājs Tehniskais redaktors Artūrs Kažc

Tehniski ekonomiskā grupa: Aleksandra Siņicina, Andris Purmalis

Apgāds “Artava", LV-1011, Rīgā, K. Barona ielā 12. Tel./fax - 286452. Licence Nr. 2-0356.

Iespiests a/s “Preses nams" tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambī 3.

Apgāds “Artava” šajā sērijā piedāvā:

Fransuā Nurisjē

DIĀNAS AUGUMS

Žoržs Simenons SILUETS LOGĀ PROVIDANSAS STRŪDZINIEKS

Eksbreijā TOREADOR, OLĒ!

Žoržs Simenons MIGLU OSTA FLĀMU NAMS

Žoržs Simenons MEGRĒ UN LĪĶIS BEZ GALVAS GARĀ ŠKEISTA

Žoržs Simenons MEGRĒ KUNDZES DRAUDZENE MEGRĒ ATZĪŠANĀS

Žoržs Simenons MEGRĒ UN SLEPKAVA STŪRGALVĪGAIS KLIENTS

Žoržs Simenons MEGRĒ ALOJAS MEGRĒ UN SESTDIENAS KLIENTS

Žoržs Simenons MEGRĒ UN NONĀVĒTĀ MEITENE MEGRĒ ZIEMSVĒTKI

Žoržs Simenons MANS DRAUGS MEGRĒ MEGRĒ UN CILVĒKS UZ SOLA

Agata Kristi

SLEPKAVĪBA MEZOPOTĀMIJĀ

Agata Kristi TRAĢĒDIJA TRĪS CĒLIENOS

Agata Kristi KAĶIS BALOŽU BARĀ

Agata Kristi SLEPKAVĪBA STAILZĀ

Agata Kristi MĒMAIS LIECINIEKS

Emanuēla Arsāna

EMANUĒLA BANGKOKĀ

Robērs Merls

NEDĒĻAS NOGALE ZIJDKOTĀ

Žoržs Simenons BŪVĒ KUNGA APBEDĪŠANA SEPTIŅI KUSTINI

> >

Content

Simenons Žoržs Megrē ceļo. Nabagus nenogalina

Megrē ceļo

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodala

4. nodaļa

5. nodala

6. nodaļa

7. nodala

8. nodaļa

Nabagus nenogalina

1. nodala

2. nodala Slepkava ar aknu kaiti un kanārijputniņu cienītājs

3. nodala Makšķernieka pēdas

4. nodaļa

SATURS

Apgāds “Artava” šajā sērijā piedāvā: