Simenons Žoržs

Megrē Ņujorkā. Megrē un spoks

Žoržs Simenons

Megrē Ņujorkā. Megrē un spoks

Romāni

Megre Ņujorkā

I. nodaļa

Kuģim vajadzēja sasniegt Karantīnu ap četriem no rīta, un lielākā daļa pasažieru gulēja. Daži pa miegam dzirdēja enkura žvadzēšanu, bet reti kādam pietika dūšas uzkāpt uz klāja, lai vērotu Ņujorkas ugunis, kaut ari visi bija solījušies to darīt.

Ceļojuma pēdējās stundas bija visgrūtākās. Vēl tagad -dažu jūras jūdžu attālumā no Brīvības statujas - kuģis šūpojās spēcīgos viļņos. Lija. Patiesību sakot - smīlāja, visas malas bija pilnas saltas miglas, kas ielīda visās spraugās, padarīja klājus tumšus un slidenus, nolakoja kuģa margas un metāla starpsienas.

Brīdī, kad mašīnas apstājās, Megrē bija uzvilcis uz pidžamas smago mēteli un grīļīgiem soļiem gāja pa zval-stīgo klāju; brīžiem viņam šķita, ka paceļas ļoti augstu pats sev pāri, un brīžiem - ka noslīd nezin kādā bedre zem savām kājām.

Smēķēdams pīpi, viņš skatījās uz ugunīm un uz citiem kuģiem, kuri gaidīja sanitārā dienesta un muitas ierašanos.

Žanu Morā viņš nebija manījis. Viņš gan bija pagājis garām tā kajītei, zem kuras durvīm varēja matīt gaismas svītru, gandrīz arī pieklauvējis pie tām. Bet kāpēc lai viņš to darītu? Pēc tam Megrē atgriezās kajītē noskūties. Viņš iedzēra - to viņš laikam atcerējās, kā mēdz atcerēties nenozīmīgus sīkumus, - no pudeles kakliņa konjaku, kuru Megrē kundze bija ielikusi viņa koferī.

Kas notika pēc tam? Piecdesmit sešu gadu vecumā tas komisāram bija pirmais jūras ceļojums, un viņš tiešām brīnījās, ka nejūt nekādu ziņkāri, ka paliek nejūtīgs pret neparasto.

Kuģis atdzīvojās. Varēja dzirdēt, kā stjuarti velk bagāžu pa gaiteņiem, kā pasažieri cits pēc cita zvana.

Saposies viņš atkal uzkāpa uz klāja, un miglai līdzīgais sīkais lietus vērtās pienains, un betona piramīdā, kāda viņa skatienam pavērās Menhetena, sāka bālēt ugunis.

- Vai nedusmojaties uz mani, komisār?

To jautāja jaunais Morā, kurš tikko bija pienācis pie Megrē un kura tuvošanos viņš nebija dzirdējis. Jauneklis bija bāls, bet tajā rītā uz klāja visi izskatījās saguruši, ar tumšiem lokiem ap acīm.

- Par ko tad lai es uz jums dusmotos?

- Jūs pats zināt... Es biju pārāk nervozs, pārāk saspringts... Nu, un kad tie cilvēki mani uzaicināja dzert kopā ar viņiem...

Visi pasažieri bija dzēruši pārāk daudz. Tas bija pēdējais vakars. Baru gatavojās tūlīt slēgt. Sevišķi amerikāņi vēlējās pēdējoreiz nobaudīt franču liķierus.

Bet Žanam Morā tik tikko bija deviņpadsmit gadu. Viņš bija pārdzīvojis garu liela sasprindzinājuma posmu, tāpēc piedzērās ātri un bija nepatīkams, jo te raudāja, te draudēja.

Galu galā Megrē ap diviem naktī nolika viņu gulēt. Viņam vajadzēja zēnu vilkšus aizvilkt uz tā kajīti, kur tas pretojās, ķērās Megrē krūtīs un nikni izsaucās:

- Tāpēc vien, ka esat slavenais komisārs Megrē, jums nav tiesību pret mani izturēties kā pret mazu bērnu... Ir tikai viens cilvēks, dzirdiet - viens vienīgs cilvēks pasaulē, kam tiesības man pavēlēt, un tas ir mans tēvs.

Tagad zēns bija nokaunējies, smagu sirdi un smagu kuņģi, un nu Megrē pienākums bija viņam atkal iedvest pašapziņu, un komisārs uzlika uz jaunekļa pleca savu smago roku.

- Ar mani tāpat ir atgadījies jau pirms jums, nabaga vecīt...

- Es biju ļauns un netaisns... Saprotiet, es visu laiku domāju par tēvu...

-Nu, protams...

- Esmu tik priecīgs, ka atkal viņu satikšu, uzzināšu, ka viņam nekas ļauns nav noticis...

Megrē biezajā miglā smēķēja pīpi, nolūkojās, kā pelēks kuģis, kuru viļņi cēla ļoti augstu un slidināja atkal lejā, izdarīja sarežģītus manevrus, lai pietauvotos. Virsnieki gluži kā virves dejotāji pārgāja pār laipu un nozuda kapteiņa apartamentos.

Tika atvērtas lūkas. Celtņi jau darbojās. Uz klāja saradās aizvien vairāk un vairāk pasažieru, un daži, par spīti pustumsai, neatlaidīgi fotografēja. Bija arī tādi, kas apmainījās ar adresēm, solījās satikties un sarakstīties. Vēl citi salonos aizpildīja muitas deklarācijas.

Muitas virsnieki aizgāja, pelēkais kuģis aizbrauca, pēc tam piestaja divi kuteriši ar imigrācijas dienesta ierēdņiem, policistiem un sanitārā dienesta pārstāvjiem. Tajā pašā laikā ēdamistabā tika klāti brokastu galdi.

Kurā brīdī Megrē pazaudēja Žanu Morā no redzesloka? Tieši to vēlāk viņam bija visgrūtāk atcerēties. Viņš aizgāja iedzert tasi kafijas, pēc tam izdalīja dzeramnaudas. Tik tikko pazīstami cilvēki viņam spieda roku. Pēc tam viņš pirmās klases salona stāvēja rindā, kur ārsts viņam taustīja delmus un lika parādīt mēli, kamēr citi ierēdņi pētīja viņa dokumentus.

Kādā brīdī uz klāja sākās grūstīšanās. Viņam paskaidroja, ka ieradušies žurnālisti, kas tūlīt kāps uz kuģa un fotografēs kādu Eiropas ministru un kinozvaigzni.

Megrē uzjautrināja muļķīgs sīkums. Viņš dzirdēja, kā žurnālists, kas kopā ar kuģa komisāru pētīja pasažieru sarakstus, sacīja (aptuveni, jo angļu valodu Megre prata tikai tik, cik bija mācījies koledžā, un tas bija sen):

- Re, te ir tāds pats uzvārds kā slavenajam kriminālpolicijas komisāram!

Kur tajā bridi bija Morā? Divu velkoņu vilkts, kuģis virzījās pretī Brīvības statujai, ko vēroja pret margām atbalstījušies pasažieri.

Pasažieru kuģim bez mitas brauca garām mazi, brūni kuģīši, kas bija cilvēku pilni kā metro vagoni: tādā veidā Džersejsitijas vai Hobokenas ļaudis brauca uz darbu.

- Vai jūs varētu nākt šurp, Megrē kungs?

Kuģis bija pietauvojies French Line pieturā, un pasažieri kāpa ārā cits aiz cita, nobažījušies, vai muitas hallē atradīs bagāžu.

Kur bija Zans Morā? Megrē viņu meklēja. Pēc tam viņam vajadzēja kāpt nost no kuģa, jo viņu sauca atkal. Megrē nosprieda, ka atradīs jaunekli lejā pie bagāžas, jo viņiem abiem bija viens uzvārda sākumburts.

Gaisā nemanīja neko traģisku, nekādu nervozitāti. Megrē jutās smags, mokošā ceļojuma nogurdināts, un viņam likās, ka savu māju Mengsirliārā ir atstājis gluži veltīgi.

Viņš tik skaidri apzinājās, ka nav savā vietā! Tādos brīžos viņš labprāt izlikās saīdzis, un, tā kā viņam riebās pūlis un formalitātes, tā kā viņš lāgā nesaprata, ko viņam angliski saka, garastāvoklis sabojājās aizvien vairāk un vairāk.

Bet kur bija Morā? Komisāram pieprasīja atslēgas, ko viņš kā vienmēr meklēja visās kabatās, līdz beidzot atrada tajā, kurā tām noteikti vajadzēja būt. Viņam nebija nekā, ko ierakstīt deklarācijā, tomēr vajadzēja izsaiņot visas mazās paciņas, ko Megrē kundze bija rūpīgi pārsējusi ar auklu, jo viņa nekad nebija piedzīvojusi muitas pārbaudi.

Kad tas bija galā, Megrē pamanīja kuģa komisāru.

- Vai jūs neesat redzējis jauno Morā?

- Uz kuģa viņa katrā ziņā vairs nav... Un šeit ari viņa nav... Vai vēlaties, lai ievācu informāciju?

Telpa atgādināja stacijas uzgaidāmo zāli, tikai tur valdīja lielāka rosība un nesēji laiku pa laikam iebelza ar koferiem pa kājām. Morā tika meklēts visās malās.

- Jādomā, ka viņš aizbraucis, Megrē kungs... Viņam taču kāds noteikti būs atbraucis pretī, vai ne?

Kā gan kāds varēja atbraukt pretī, ja nevienam nebija ziņots par viņa ierašanos?

Gribot negribot vajadzēja sekot nesējam, kas bija paņēmis Megrē bagāžu. Megrē nepazina sīkās sudraba monētas, ko bija iedevis bārmenis, un nezināja, cik liela dzeramnauda jāmaksā. Viņu grūšus iegrūda dzeltenā taksometrā.

- Senrežī viesnīca, - viņš četras vai piecas reizes atkārtoja, līdz šoferis saprata.

Tas bija idiotiski. Viņam nevajadzēja ļaut, lai puišelis viņu ietekmē. Jo galu galā tas bija tikai puišelis. Un, ja runā par d’Okelisa kungu, Megrē prātoja, vai tas ir vairāk ņemams par pilnu nekā jauneklītis.

Lija. Mašīna ripoja pa netīru rajonu, kur mājas bija tik neglītas, ka metās nelabi. Vai tad tāda bija Ņujorka?

Desmit dienas... Nē, tieši pirms deviņām dienām Megrē vēl sēdēja savā parastajā vietā Mengas kafejnīcā Baltais zirgs. Jā, arī toreiz lija. Megrē spēlēja beloti. Pulkstenis bija pieci pēcpusdienā.

Vai tad viņš nebija pensionēts ierēdnis? Vai viņš pilnam nebaudīja brīvību un savu māju, ko ar tādu mīlestību bija iekārtojis? Māju, pēc kādas viņš bija ilgojies visu mūžu, lauku māju, kas jauki smaržo pēc briestošiem augļiem, vīstoša siena, grīdas vaska un, protams, pēc kāda ragū, kas sutinās, un Dievs gan zina, vai Megrē kundze prot sutināt ragū!

Muļķi, laiku pa laikam vīpsnādami un viņu kaitinādami, jautāja; “Vai neilgojaties pēc vecajiem laikiem, Megrē?”

\

Pēc kā gan lai viņš ilgotos? Pēc plašajiem, saltajiem kriminālpolicijas gaiteņiem, pēc nebeidzamajām izmeklēšanām, pēc dienām un naktīm, kas aizrit, dzenot pēdas kādam nelietim?

Labi. Viņš bija laimīgs. Viņš pat nelasīja avīzēs kriminālhroniku vai noziegumu aprakstus. Un, kad viņu apciemoja Likā, kurš piecpadsmit gadus bija viņa mīļākais inspektors, tas labi zināja, ka ne ar vārdu nedrīkst pieminēt Orfēvras krastmalu.

Viņš spēlēja beloti. Un grasījās likt galdā dūzi. Tieši tajā brīdī viesmīlis sacīja, ka viņu aicina pie telefona, un viņš paturēja kārtis rokā.

- Vai tas esi tu, Megrē?

Sieva. Jo sieva nebija radusi saukt viņu nekā citādi kā vien uzvārdā.

- Te kāds atbraucis pie tevis no Parīzes.

Protams, viņš gaja majas. Namiņa priekšā stāvēja labi nospodrināts veclaicīgs automobilis ar šoferi pie stūres. Megrē atri ielūkojās mašīnā, un viņam šķita, ka tajā sēž vecs, pledā ietinies kungs.

Viņš iegāja mājā. Megrē kundze kā vienmēr tādos gadījumos gaidīja aiz durvīm.

Viņa čukstēja:

- Tas ir kāds jauns cilvēks... Es viņu ievedu salonā... Mašīnā ir vecs kungs, varbūt viņa tēvs... Es gribēju, lai viņš aicina to iekšā, bet viņš atbildēja, ka neesot vērts...

Un tik muļķīgā kārtā, kaut ari varēja mierigi spēlēt beloti, Megrē pieļāva, ka viņu aizsūta uz Ameriku!

Tā pati vecā dziesma, ar kuru iesāk visi, žņaudzīdami rokas un mulsi skatīdamies apkārt:

- Esmu lasījis par lielāko daļu lietu, ko esat izmeklējis... Es zinu, ka esat vienīgais cilvēks, kurš... un ka...

Un tā tālāk, un tā joprojām.

Visi cilvēki ir cieši pārliecināti, ka nelaime, kas atgadījusies viņiem, ir visneparastākā pasaulē.

- Esmu tikai jauns cilvēks... Jūs, protams, par mani zobosieties...

Visi tāpat bija pārliecināti, ka par viņiem zobosies, ka viņu gadījums ir tik vienreizīgs, ka neviens nespēs to saprast.

- Mani sauc Zans Morā... Esmu Tiesību fakultātes students. .. Mans tēvs ir Džons Morā...

Un kas par to? Zēns to paziņoja tā, it kā visai pasaulei vajadzētu pazīt Džonu Morā.

- Džons Morā no Ņujorkas.

Megrē turpināja smēķēt.

- Par viņu bieži raksta avīzēs... Viņš ir ļoti bagāts cilvēks, kuru Amerikā labi pazīst... Piedodiet, ka jums to saku... Bet, kā pats saprotat, tas ir nepieciešami...

Un viņš jau stāsta sarežģītu notikumu. Stāsta to Megrē, kurš žāvājas, kuru tas nepavisam neinteresē, kurš joprojām domā par savu beloti un automātiski ielej glāzi konjaka. Var dzirdēt, kā virtuvē rosās Megrē kundze. Kaķis glaužas komisāram gar kājām. Cauri aizkariem var redzēt veco kungu, kas, šķiet, auto sēdeklī snauduļo.

- Mums ar tēvu, ziniet, nav tādas attiecības, kādas mēdz būt starp tēviem un dēliem... Es esmu viņam vienīgais tuvais cilvēks... Viņam svarīgs esmu vienīgi es... Kaut arī viņš ir ļoti aizņemts, katru nedēļu raksta man pa garai vēstulei... Un ik gadu atvaļinājuma laikā mēs pavadām kopā divus vai trīs mēnešus - Itālijā, Grieķijā, Ēģiptē, Indijā... Es jums atnesu viņa pēdējās vēstules, lai jūs saprastu... Tikai nedomājiet, ka tās ir diktētas tāpēc vien, ka ir rakstītas ar rakstāmmašīnu... Manam tēvam ir paradums personiskās vēstules pašam rakstīt ar mazu portatīvu rakstāmmašīnu.

“Dārgais draugs...”

Tonis ir gandrīz tāds, kādā mēdz rakstīt mīļotajai sievietei. Tētiņš Amerikā interesējas par visu - par dēta veselību, par to, vai viņam ir labs miegs, par viņa izklaidēm, garastāvokli un gandrīz vai par sapņiem. Uz kurieni viņi brauks šogad?

Tās ir ļoti maigas, mātišķas un glāsmīgas vēstules.

- Es tikai gribēju, lai jūs saprotat, ka neesmu nervozs jauns cilvēks, kas spēj izdomāt nezin ko... Pēdējā pusgada laikā notiek kaut kas nopietns... Es nezinu, kas tas ir, bet esmu par to pārliecināts. Var just, ka tēvam ir bail, ka viņš vairs nav viņš pats, ka viņš nojauš briesmas.

Turklāt viņa dzīvesveids mainījies vienā mirklī. Pēdējos mēnešus viņš bez mitas ceļo, braukdams no Meksikas uz Kaliforniju, no Kalifornijas uz Kanādu tādā ātrumā, ka man tas atgādina murgu.

Varu gan iedomāties, ka jūs man neticat... Es pasvītroju tās vietas vēstulēs, kur viņš raksta par nākotni ar tādām kā neizteiktām šausmām.

Jūs redzat, ka daži teicieni bez mitas atkārtojas, un tādus viņš senāk nekad nelietoja:

Ja tev vajadzēs palikt vienam...

Ja tev pietrūks manis...

Kad tu paliksi viens...

Kad manis te vairs nebūs...

Šie vārdi parādās aizvien biežāk un biežāk gluži kā apsēstība, un es taču zinu, ka tēvam ir dzelzs veselība. Lai nomierinātos, es telegrafēju viņa ārstam. Man ir atbilde, kurā viņš par mani zobojas un apgalvo, ka tēvs, ja vien nenotiek nelaime, var nodzīvot vēl trīsdesmit gadu...

Vai jūs saprotat?

Tā saka viņi visi: “Vai jūs saprotat?”

- Es aizgāju pie sava notāra d’Okelisa kunga, ko jūs vismaz vārda pēc noteikti pazīstat... Viņš, kā pats saprotat, ir vecs vīrs ar lielu pieredzi... Es viņam parādīju pēdējās vēstules... Viņš bija gandrīz tikpat nobažījies kā es.

Un vakar pateica, ka tēvs viņam uzticējis neizskaidrojamas operācijas.

D’Okelisa kungs ir tēva korespondents Francijā, viņa uzticības persona... Viņam dotas pilnvaras izsniegt man tik daudz naudas, cik vien man vajadzētu... Un pēdējā laikā tēvs ir viņam uzdevis izsniegt dažādām personām ievērojamus dāvinājumus.

Varat ticēt, ka tas nenotiek tādēļ, lai atņemtu man mantojumu... Gluži pretēji... Jo ar privātiem, viņa parakstītiem, bet notāra neapstiprinātiem aktiem ir noteikts, ka šīs summas man vēlāk nodos no rokas rokā...

Bet kam tas vajadzīgs, ja es jau tāpat esmu mantinieks?

Acīmredzot viņš baidās, ka summu man nevarēs nodot parastā ceļā, vai ne?

Es atvedu d’Okelisa kungu uz šejieni. Viņš sēž mašīnā. Ja jūs vēlētos ar viņu runāt...

Kā gan veca notāra nopietnība lai neatstāj iespaidu? Un šis kungs runāja gandrīz tāpat kā jauneklis.

- Esmu pārliecināts, - viņš teica, apdomādams katru vārdu, - ka Zoahima Morā dzīvē ir noticis kaut kas nopietns.

- Kāpēc jūs viņu saucat par Žoahimu?

- Tas ir viņa īstais kristāmvārds. Savienotajās Valstīs viņš sāka saukties parastākā vārdā - par Džonu... Ari es esmu pārliecināts, ka viņam draud nopietnas briesmas. Kad Zans man uzticēja savu nodomu doties uz turieni, man nepietika drosmes viņu atrunāt, bet es ieteicu viņam uzaicināt līdzi kādu pieredzējušu cilvēku...

- Kāpēc ne jūs pašu?

- Pirmām kārtām - mana vecuma dēļ. Un vēl citu iemeslu dēļ, kurus jūs varbūt sapratīsiet vēlāk... Esmu pārliecināts, ka Ņujorkā ir vajadzīgs cilvēks ar pieredzi krimināllietās... Piebildīšu, ka man dots rīkojums izsniegt Žanam Morā tik daudz naudas, cik viņš man prasa, un šajos apstākļos es varu vienīgi atbalstīt viņa vēlēšanos...

Saruna notika pusbalsī un ilga divas stundas, un d’Oke-lisa kungs prata novērtēt Megrē veco konjaku. Laiku pa laikam Megrē dzirdēja sievu pienākam pie durvīm - nevis aiz ziņkārības, bet lai pārliecinātos, vai beidzot var klāt galdu.

Kas tas bija par pārsteigumu, kad Megrē, diezgan nokaunējies, ka ļāvis sevi pierunāt, vēlāk sacīja:

- Es braucu uz Ameriku.

- Ko tu teici?

Un tagad dzeltens taksometrs veda viņu pa ielām, kuras viņš nepazina, sīki smīlājošā lietū, kas ainavu vērta pavisam drūmu.

Kāpēc gan Žans Morā pazuda tieši tajā brīdī, kad viņi sasniedza Ņujorku? Vai tiešām iespējams, ka viņš būtu kādu saticis vai ka steigā satikt tēvu viņš tik bruņnieciski būtu pametis ceļabiedru?

Ielas kļuva greznākas. Mašīna apstājās pie avēni jas, par kuru Megrē vēl nezināja, ka tā ir slavenā Piektā avēnija, un Megrē pretī steidzās portjē.

Viņš atkal nezināja, cik jāmaksā šoferim ar svešo naudu. Pēc tam - Senreži viesnīcas halle, uzņemšanas zāle, kur beidzot viņš atrada kādu, kas runāja franciski.

- Es gribētu satikt Džonu Morā kungu.

- Esiet tik laipns un mirklīti uzgaidiet.

- Vai varat pasacīt, vai viņa dēls ir ieradies?

- Šorit neviens nav taujājis pēc Morā kunga...

- Vai viņš ir savā numurā?

Ledaini laipns kalpotājs, noņemdams klausuli, atbildēja:

- Es tūlit pajautāšu viņa sekretāram.

Pēc tam viņš runāja klausulē:

- Hallo! Makgila kungs? Te portjē... Te ir kāds cilvēks, kas vēlas satikt Morā kungu... Jūs sakāt? Es pajau-(ašu... Vai jūs, kungs, varētu man pateikt, kā jūs sauc?

- Megrē...

- Hallo... Megrē kungs...

Noliekot klausuli, kalpotājs pavēstīja:

- Makgila kungs man lūdza jums pasacīt, ka Morā kungs pieņem tikai pēc iepriekšējas norunas... Ja būsiet tik laipns un uzrakstīsiet un atstāsiet savu adresi, viņš noteikti jums atbildēs.

- Esiet tik laipns un pasakiet šim Makgila kungam, ka esmu speciāli ieradies no Francijas un ka man ir kas svarīgs viņam sakāms.

- Man ļoti žēl... Šie kungi man nepiedos, ja es viņus traucēšu vēlreiz... Bet, ja jūs būsiet tik laipns un tepat salonā uzrakstīsiet zīmīti, es likšu ziņnesim to aiznest.

Megrē bija pārskaities. Vēl vairāk pats uz sevi nekā uz šo Makgilu, kuru viņš nepazina, bet jau sāka ienīst.

Tāpat, kā jau iepriekš ienīda visu, kas bija ap viņu -zeltījumiem pārblīvēto halli, ziņnešus, kas viņu ironiski vēroja, daiļās dāmas, kuras nāca un gāja, pārlieku pašpārliecinātos vīriešus, kuri viņu grūstīja, neuzskatot par vajadzīgu atvainoties.

Cienītais kungs,

nupat esmu ieradies no Francijas svarīgā uzdevumā, ko man uzticējis jūsu dēls un d’Okelisa kungs. Tā kā man laiks ir tikpat dārgs kā jums, es būšu ļoti pateicīgs, ja pieņemsiet mani bez kavēšanās.

Ar sveicieniem

Megrē

Simcnons 11

17

Viņam jāva gaidīt labu stundas ceturksni, un aiz niknuma viņš smēķēja pīpi, kaut arī labi saprata, ka te nav tam piemērota vieta. Beidzot viņam pakaļ ieradās ziņnesis, kas ieveda Megrē liftā, veda pa gaiteni, pieklauvēja pie kādām durvīm un atstāja.

- Iekšā!

Kāpēc viņš bija iedomājies, ka Makgils ir vecāks kungs ar nīgru seju? Tas bija labi noaudzis, slaids, jauns cilvēks, ļoti elegants, viņš nāca pretī izstieptu roku.

- Piedodiet, cienītais kungs, bet Morā kungu tik neatlaidīgi lenc visvisādi lūdzēji, ka mēs esam spiesti radīt ap viņu nepārvaramu šķēršļu joslu. Jūs rakstījāt, ka esat ieradies no Francijas... Vai man jāsaprot, ka jūs esat... bijušais... nu...

- Bijušais komisārs Megrē, jā.

- Apsēdieties, ludzu. Vai smēķēsiet cigāru?

Uz kāda galdiņa bija vairakas kārbas cigāru. Telpa bija plaša - salons, ko milzīgs melnkoka rakstāmgalds pārvērta par darba telpu, kaut ari nespēja tam piešķirt īstu kabineta izskatu.

Megrē, noniecinādams Havannas cigārus, no jauna piebaza pīpi un nelaipni pētīja sarunas biedru.

- Jus rakstījāt, ka esat atvedis ziņas par Žana kungu?

- Ja atļausiet, es runāšu personiski ar Morā kungu, kad būsiet tik laipns un mani pie viņa ievedīsiet.

Makgils parādīja smaidā visus savus zobus, kas bija ļoti skaisti.

- Var skaidri redzēt, cienītais kungs, ka esat ieradies no Eiropas. Citādi jūs zinātu, ka Džons Morā ir viens no visvairāk aizņemtajiem cilvēkiem Ņujorkā, ka šobrīd nepavisam nezinu, kur viņš atrodas, un esmu pilnvarots

nsināt visas viņa lietas, tai skaitā ari personiskās... Tātad ļiis varat man bez bailēm uzticēties un pateikt...

- Es pagaidīšu, kad Morā kungs būs ar mieru mani

pieņemt.

- Bet pirms tam ir jāzina, par ko ir runa.

- Es jau teicu — par viņa dēlu...

- Vai man, ņemot vērā jūsu profesiju, jāpieņem, ka viņš pastrādājis kādu muļķību?

Megrē ne aci nepamirkšķināja, saltu skatienu viņš turpināja pētīt savu sarunas biedru.

- Piedodiet manu neatlaidību, komisāra kungs... Es pieņemu, ka, lai ari esat aizgājis pensijā, cik zinu pēc avīzēm, jūs joprojām dēvē šaja vārdā... Piedodiet, ka es jums atgādinu, ka mēs esam Savienotajās Valstīs, nevis Francijā un ka Džona Morā minūtes ir ļoti dārgas... Zans ir brīnišķīgs puisis, varbūt pārāk jutīgs, bet es nevaru iedomāties, ko viņš būtu varējis...

Megrē mierīgi piecēlās un paņēma cepuri, ko bija nolicis uz paklāja blakus krēslam.

- Es noīrēšu istabu šajā pašā viesnīcā. Kad Morā kungs bus nolēmis mani pieņemt...

- Viņš nebūs Ņujorkā ātrāk kā pēc pāris nedēļām.

- Vai jūs varat pasacīt, kur viņš šobrīd atrodas?

- To grūti pateikt. Viņš ceļo lidmašīnā, un aizvakar viņš bija Panamā... Varbūt šodien viņš nolaidīsies Rio vai Venecuēlā...

- Pateicos...

- Vai jums, komisāra kungs, Ņujorkā ir draugi?

- Neviena, ja neskaita dažus policijas priekšniekus, ar kuriem kopā kādreiz esmu strādājis.

- Vai drīkstu jūs uzaicināt pusdienās?

- Manuprāt, es drīzāk pusdienošu kopā ar kādu no viņiem...

- Bet ja nu es neatlaistos? Es ļoti nožēloju, ka darbs man liek tēlot tādu lomu, un man gribētos, lai jūs par mani nespriežat pārāk bargi... Esmu vecāks par Žanu, bet ne daudz, un jūtu pret viņu lielu draudzību. Jūs man par viņu pat nekā nepateicāt...

- Piedodiet... Vai es drīkstētu zināt, cik sen esat Morā kunga privātsekretārs?

- Apmēram pusgadu... Es gribu sacīt, ka pusgadu esmu kopa ar viņu, bet es viņu pazīstu jau sen, lai neteiktu, ka esmu viņu pazinis vienmēr.

Blakustelpā bija dzirdami soļi. Megrē pamanīja, ka Makgila seja maina krāsu. Sekretārs bažīgi klausījās soļu troksnī - tie tuvojās; viņš skatījās uz durvju tverekli, kas lēnām pagriezās, tad durvis atvērās.

- Ienāciet uz bridi, Džos...

Tā bija kalsna, nervoza seja, vēl gaišajos matos tomēr jau spīdēja daudz sirmu pavedienu. Viņš paskatījās uz Megrē un sarauca pieri. Sekretārs steidzīgi devās pie viņa, bet ienācējs jau bija mainījis nodomu un ienāca kabinetā, joprojām skatīdamies uz Megrē.

- Man liekas... - viņš iesāka kā cilvēks, kurš domā kādu pazīstam un meklē atmiņā vārdu.

- Komisārs Megrē no kriminālpolicijas... Pareizāk sakot - bijušais komisārs, jo nu jau gadu esmu pensijā.

Džons Morā bija augumā mazs, mazāks par vidēju, ļoti kalsns, bet, šķiet, apveltīts ar neparastu enerģiju.

- Vai jūs gribat runāt ar mani?

Viņš paskatījās uz Makgilu, negaidīdams atbildi.

- Ko tas nozīmē, Džos?

- Es nezinu, priekšniek... Komisārs...

- Ja jums nekas nav pretī, Morā kungs, man gribētos runāt ar jums zem četrām acīm. Runa ir par jūsu dēlu...

Bet cilvēkam, kas rakstīja tik maigas vēstules, sejā nenotrisēja ne vaibsts.

- Jūs varat runāt mana sekretāra klātbūtnē.

- Ļoti labi. Jūsu dēls ir Ņujorkā.

Un Megrē neizlaida abus vīriešus no acīm. Vai tiešām viņš kļūdijās? Viņam likās, ka Makgils saraujas, bet Morā palika nejutīgs, tikai novilka:

- Ak tā!

- Vai jūs par to nebrīnāties?

- Jādomā taču, ka jūs zināt - mans dēls ir pilnīgi brīvs.

- Vai jūs nepārsteidz vismaz tas, ka viņš joprojām nav pie jums ieradies?

- Tā kā es nezināju, kad viņš varētu ierasties...

- Viņš ieradās šorīt kopā ar mani...

- Tādā gadījumā jums vajadzētu zināt...

- Bet es nezinu neko. Izkāpšanas un formalitāšu drūzmā es viņu pazaudēju no redzesloka... Pēdējoreiz es viņu redzēju un ar viņu runāju, kad kuģis vēl bija noenkurojies Karantīnā.

- Acīmredzot viņš būs saticis draugus.

Un Džons Morā lēnām aizsmēķēja numurētu cigāru.

- Man žēl, komisār, bet es nesaprotu, kādā veidā mana dēla ierašanās...

-... ir saistāma ar manu vizīti?

- Apmēram to es gribēju sacīt. Šorīt esmu ļoti aizņemts. Ja atļausiet, atstāšu jūs kopā ar savu sekretāru, ar kuru varat izrunāties pilnīgi brīvi... Piedodiet, komisāra kungs!

Diezgan strupa atsveicināšanās. Viņš pagriezās un pazuda aiz durvīm, pa kurām nesen bija ienācis. Makgils mirkli vilcinājās, tad nomurmināja:

- Vai neiebilstat?

Un viņš pazuda priekšnieka kabinetā. Megrē palika

priekštelpā gluži viens un nejutās visai lepns. Viņš dzirdēja sačukstēšanos blakusistabā. Viņš jau grasījās noskaisties un iet prom, kad sekretārs, možs un smaidīgs, atkal parādījās.

- Redziet, cienījamais kungs, ka jūs velti man neuzticējāties.

- Man šķita, ka Morā kungs ir Venecuēlā vai Rio...

Sekretārs smējās.

- Vai Orfēvras krastmalā, kur jums vajadzēja uzņemties lielu atbildību, nav gadījies ar sīkiem meliem atkratīties no kāda apmeklētāja?

- Es jums tomēr pateicos, ka esat man atmaksājis ar to pašu!

- Nu, nedusmojieties... Cik pulkstenis? Pusdiv-padsmit... Ja jums nekas nav pretī, es piezvanīšu uz pieņemšanu un pieteikšu, lai rezerve istabu, citādi jums nebūs viegli to dabūt... Senreži ir viena no populārākajām viesnīcām Ņujorkā... Es pagaidīšu, līdz būsiet nomazgājies un pārģērbies, un, ja jums nekas nav pretī, vienos satiksimies barā, bet pēc tam kopā paēdīsim pusdienas.

Megrē gribējās atsacīties un iet prom tik nīgram, cik vien iespējams. Ja tajā pašā vakara varētu kāpt uz kuģa un doties uz Eiropu, viņš labprāt butu to darījis, nemaz nevēlēdamies tuvāk iepazīties ar šo pilsētu, kur viņu tik nelaipni uzņēma.

- Hallo... Te Makgils. Hallo... Jā. Esiet tik laipns un rezervējiet numuru Morā kunga draugam... Jā... Megrē kungam. Paldies.

Komisāram viņš jautaja:

- Vai jūs kaut cik runājat angliski?

- Tāpat kā visi, kas šo valodu mācījušies koledžā un paspējuši aizmirst.

- Tādā gadījumā jums sākumā būs zināmas grūtības... Vai šis ir jūsu pirmais Savienoto Valstu apmeklējums? Varat ticēt, ka palīdzēšu jums, cik vien būs manos spēkos.

Aiz durvīm kāds bija, bez šaubām - Džons Morā. Arī Makgils to zināja, bet šķita, ka tas viņu netraucē.

- Jums tikai jāseko ziņnesim... Uz drīzu redzēšanos, komisāra kungs. Un es nemaz nešaubos, ka līdz pusdienām parādīsies arī Zans Morā un varēs mums piebiedroties. Es pateikšu, lai jūsu bagāžu ienes numurā.

Vēlreiz lifts. Salons, istaba, vannasistaba, nesējs, kas gaida dzeramnaudu un uz ko Megrē skatās neizpratnē, jo reti kad savā mūžā viņš ir bijis tik apmulsis un gandrīz pazemots.

Un vēl pirms desmit dienām viņš mierīgi spēlēja beloti kopā ar Mengas mēru, doktoru un mēslojuma tirgotāju Baltā zirga siltajā un vienmēr patumšajā zālē!

2. nodaļa

Vai šis sarkanmatis nebija īsts labais ģēnijs? 49. ielā, pāris soļu no Brodvejas, tās ugunīm un trokšņa, viņš atvēra kādas durvis, kad bija nokāpis dažus pakāpienus uz leju, it kā ietu pagrabā. Durvju rūtīm priekšā bija sarkanrū-tots aizkariņš. Tādi paši demokrātiski rūtoti galdauti, kas atgādināja Monmartras un Parīzes priekšpilsētu krodziņus, bija arī uz galdiņiem, un krodziņā netrūka arī cinkotās letes, ierastas virtuves smaržas, un saimniece bija patukla

- īsta priekšpilsētas sieva, kas pienāca klāt un jautāja:

- Ko ēdīsiet, bērni? Protams, ir stēks, kā vienmēr, bet šodien man ir ari gailis vīna mērcē...

Tā visa radītājs, pareizāk sakot, kapteinis O’Braiens smaidīja ļoti mīlīgi, gandrīz bikli.

\

- Redziet nu, - viņš mazlietiņ ironiski teica Megrē, -Ņujorka nemaz nav tik talu, kā mēdz domāt.

Un drīz vien uz galda bija īsta marseļiešu zivju vira un šķīvjos kūpēja gailis vīna mērcē.

- Jūs taču neteiksiet, kaptein, ka amerikāņi ir paraduši...

- Ēst tā, kā mēs ēdam šovakar? Varbūt ikdienā nē. Varbūt visi nē. Bet mūsu, kam patīk senā virtuve, nemaz nav tik maz, un es jums atradīšu simt tādu restorānu kā šis... Jūs izkāpāt krastā šorīt no rīta... Pagājušas tikko divpadsmit stundas, un redziet - jūs esat tikpat ka mājās, vai ne? Tagad turpiniet savu stāstu.

- Kā jau es teicu, šis Makgils mani gaidīja Senreži bārā... Es uzreiz sapratu, ka viņš nolēmis mainīt izturēšanos pret mani.

Tikai sešos vakarā Megrē tika vaļā no Makgila, kas visu pēcpusdienu turējās pie viņa kā pielīmets, un vienīgi tad viņš varēja piezvanīt federālās policijas kapteinim O’Braienam, ar kuru pirms dažiem gadiem bija iepazinies Francijā sakarā ar kādas svarīgas starptautiskas lietas izmeklēšanu.

Nevarētu iedomāties sirsnīgāku un mierīgāku cilvēku par šo liela auguma sarkanmati, kas vēl četrdesmit sešu gadu vecumā aiz bikluma sarka. Viņš bija sarunājis satikšanos ar komisāru Senrcžī hallē. Līdzko Megrē ierunājās par Morā, kapteinis viņu aizveda uz mazu bāru Brodvejas tuvumā.

- Jums gan laikam negaršo nedz viskijs, nedz kokteiļi?

- Es atzīstos - ja varētu dabūt alu...

Tas bija parasts bārs. Daži vīri pie letes un daži iemīlējušies pie četriem vai pieciem galdiņiem krēslainos stūros. Vai nebija dīvaina doma ievest viņu tādā vietā, kur nebija nekā, ko darit?

Un vai vēl dīvaināk nebija redzēt, kā kapteinis O’Braiens sameklē kabatā monētu un nopietni ieslidina to mūzikas automāta spraugā, un fonogrāfs sāk klusītēm spēlēt kaut ko sērīgi sentimentālu?

Un sarkanmatis, uzjautrināts vērodams kolēģi, smaidīja.

- Vai jums nepatīk mūzika?

Megrē vēl nebija ticis vaļā no sliktās omas un nespēja to noslēpt.

- Nu, labi... Es jūs ilgāk nemocīšu... Jūs redzat, kā šī mašīna izplata mūziku. Es nupat iemetu spraugā piecu centu monētu, un tas man dod tiesības apmēram minūti kļausities kādu melodiju. Ņujorkas bāros, alus zālēs un restorānos ir vairāki simti tadu mašīnu... Desmitiem tūkstošu to ir citās Savienoto Valstu pilsētās un pat vistālākajos laukos... Un šajā mirklī, kad mēs te runājam, vismaz puse šo instrumentu, kas jums liekas barbariski, darbojas, citiem vārdiem, cilvēki met tajos piecu centu monētas, kas kopā veido tukstošus un tūkstošus centu, un no tā iznāk... Bet es neesmu sevišķi labs rēķinātājs.

Un vai zināt, kas šos niķeļus, kā mēs to saucam, saņem? Tas ir jūsu draugs Džons Morā, ko Savienotajās Valstīs labak pazīst kā Mazo Džonu, jo viņš ir maza auguma.

Un Mazais Džons tādus pašus instrumentus, uz kuriem viņam ir sava veida monopols, ir iekārtojis lielākajā daļā Dienvidamerikas republiku.

Vai tagad saprotat, ka Mazais Džons ir ievērojams vīrs?

Balsī joprojām skanēja tik tikko jaušama ironija, tā ka Megrē, kas vēl nebija pie tās pieradis, lāgā nevarēja saprast, vai sarunas biedrs ir vientiesis vai ari zobojas par viņu.

N

- Tagad mēs varam iet vakariņās, un jūs man izstāstīsiet, kas īsti ir noticis.

*

Nu viņi sēdēja pie galda, siltumā, kamēr ārā pūta tik brazmains vējš, ka gājēji saliecās uz priekšu, vīrieši skrēja pakaļ cepurēm un sievietēm vajadzēja turēt svārkus abām rokām. Vētra, droši vien tā pati, ko Megrē dabūja izbaudīt jūrā, bija sasniegusi Ņujorku un to purināja: laiku pa laikam nogāzās kāda izkārtne, kaut kādi priekšmeti krita lejā no dzīvojamo namu augšējiem stāviem, un šķita, ka dzeltenie taksometri tikko spēj izlauzties cauri vējam.

Tāds laiks sagriezās tūlīt pēc pusdienām, kad Makgils un Megrē izgāja no Senreži.

- Vai jūs pazīstat Morā sekretāru Makgilu? - Megrē jautāja O’Braienam.

- Ne sevišķi labi. Redziet, dārgo komisār, pie mums policija nav gluži tāda pati kā pie jums, Francija. Man žēl, jo pretējā gadījumā mums būtu daudz vieglāk strādāt. Mums ir ļoti saasinata personiskās brīvības izjūta, un, ja es atļautos ievākt ziņas - kaut arī pavisam paslepen — par kungu, kuram neko noteiktu nevaru pārmest, es nonāktu ļoti nepatīkamā situācijā.

Un es steidzos jums pateikt, ka Mazais Džons nepavisam nav gangsteris. Tas ir ievērojams un cienīts komersants, kas gadiem ilgi dzīvo greznā Senreži apartamentā -vienā no mūsu labākajām viesnīcām. Tatad mums nav iemesla nodarboties nedz ar viņu, nedz viņa sekretāru.

Kāpēc viņš tikko jaušami viltīgi pasmaidīja, it kā noraidot paša izteiktos vārdus? Megrē tas mazliet kaitināja. Viņš jutās ārzemnieks, un kā katrs ārzemnieks viegli pieņēma, ka viņu izzobo.

- Es neesmu kriminālromānu lasītājs un nedomāju ieraudzīt Ameriku, kas pilna gangsteru, - viņš mazliet īdzīgi atbildēja. - Bet, atgriežoties pie Makgila, kurš, par spīti uzvārdam, man šķiet dzimis francūzis... /

Un sarunas biedrs atkal neizturami rāmi iebilda:

- Ņujorkā ir grūti noteikt cilvēku īsto izcelsmi...

- Es teicu, ka pēc aperitīva viņš pūlējās izlikties tikpat sirsnīgs, cik atturīgs bija no rīta. Viņš man sacīja, ka joprojām nekas nav zināms par jauno Morā, ka jaunekļa tēvs pagaidām vēl nav nobažījies, jo domā, ka šajā lietā vainojama sieviete, izjautāja par pasažieriem...

Un nav šaubu, ka Zans Morā ceļojuma laikā šķita aizrāvies ar kādu pasažieri, jaunu čīlieti, kurai rīt vajadzētu doties uz Dienvidameriku kuģī Grace line.

Pie lielākās daļas galdiņu cilvēki sarunājās franciski, saimniece - familiāra un mazliet vulgāra - gāja no klienta pie klienta, lai sulīgā Tulūzas izloksnē apjautātos:

- Ka klājas, bērni? Kā jums garšo gailis vīna mērcē? Un pēc tam, ja vien vēlaties, varat dabūt mājās ceptu kūku...

Pusdienas bija pavisam citādas - lielajā Senrcži ēdamtelpā, kur Makgils daudzus sveicināja. Tajā pašā laikā viņš izrādīja vislielāko laipnību Megrē, nepārtraukti un daudz runādams. Ko vēl viņš sacīja? Ka Džons Mora ir ļoti aizņemts, pēc dabas savādnieks, cilvēks, kas baidās no jaunām sejām un nevienam pasaulē neuzticas.

Kā gan viņš no rīta varēja nejusties pārsteigts, ieraugot tādu cilvēku ka Megrē?

- Viņam nepatīk, ja interesējas par viņa darīšanām, vai saprotat? Un jo mazāk - par ģimenes lietām. Redziet, esmu pārliecināts, ka viņš dievina dēlu, un tomēr viņš man par to nekad nebilst ne vārda, kaut gan esmu viņa vistuvākais līdzstrādnieks.

Ko viņš gribēja pierādīt? To nebija grūti saprast. Viņš tiešām gribēja uzzināt, kāpēc Megrē braucis pāri Atlantijas okeānam kopā ar Žanu Morā.

Makgils turpināja:

- Man bija gara saruna ar priekšnieku. Viņš uzdeva ievākt ziņas par dēlu. Tūlīt man tepat būs tikšanās ar privātdetektīvu, ko esam jau nodarbinājuši sīkākās lietās, tas ir apbrīnojams cilvēks, kas pazīst Ņujorku gandrīz tikpat labi, kā jūs pazīstat Parīzi... Ja vēlaties, varat mums piebiedroties, un es tiešām brīnīšos, ja šovakar mēs zēnu vēl nebūsim atraduši.

To visu Megrē tagad stāstīja kapteinim O’Braienam, kurš klausījās, baudīdams vakariņas mazliet nomācoši lēnā garā.

- Tiešām, kad mēs atstājām ēdamtelpu, kāds cilvēks mūs gaidīja hallē.

- Vai zināt, kā viņu sauc?

- Viņu stādīja man priekšā, bet es atceros vienīgi kristām vardu... Bils... Jā, tas tiešām bija Bils... Es šodien redzēju tik daudz cilvēku, kurus Makgils sauca vārdā, ka atzīšos - jutos mazliet apjucis.

Kapteinis joprojām mazliet viltīgi smaidīja.

- Gan jau pieradīsiet... Tāds ir amerikāņu paradums. Kads tas Bils izskatījās?

- Diezgan garš un diezgan drukns... Gandrīz tikpat resns kā es... Ielauzts deguns un rēta uz zoda.

Droši vien O’Braiens šo cilvēku pazina, jo viņš mazliet samirkšķināja acis, tomēr neko neteica.

- Mēs paņēmām taksometru un aizbraucām uz French Line dokiem.

Tas bija pašā vētras trakumā. Vējš vēl nebija izgaiņājis lietu, kas šaustīja kā ar pātagām ik reizi, kad vajadzēja izkāpt no taksometra. Bils vadīja operāciju, dūšīgi gremodams košļājamo gumiju, platmali atbīdījis mazliet pakausī gluži kā vistradicionālākajās filmās. Tiešām - vai pa visu pēcpusdienu viņš kaut vienu vienīgu reizi bija noņēmis cepuri? Laikam jau nē. Galu galā - varbūt viņš bija plikgalvis!

Viņš runāja ar cilvēkiem, muitniekiem, stjuartiem vienādi familiāri, apsēžoties uz rakstāmgalda stūra, izrunādams dažus teikumus vienmuļi stieptā intonācijā. Un, ja arī Megrē nesaprata visu, ko viņš sacīja, viņš saprata pietiekami, lai redzētu, ka darbs tiek darīts labi un profesionāli.

Vispirms - muita... Žana Morā bagāža bija paņemta. Cikos? Tika šķirstītas kvītis... Mazliet pirms divpadsmitiem. Nē, to neaizsūtīja uz pilsētu kāda no sabiedrībām, kas nodarbojas ar tāda veida transportu un atrodas hallē... Tātad bagāžu aizveda vai nu ar taksometru, vai ar privātu mašīnu.

Cilvēkam, kas bagāžu paņēma, bija atslēgas... Vai tas bija pats Žans Morā... To nav iespējams noskaidrot. Tajā rītā muita bija pārbaudījusi vairakus simtus pasažieru, un vēl bija daži, kas ieradās pēc muitas izkontrolētās bagāžas.

Pēc tam - kuģa komisārs. Uzkāpjot uz tukšā kuģa, pārņēma dīvaina sajūta, jo vēl nesen Megrē to bija redzējis pilnu rosības. Nu te ritēja lielā tīrīšana un gatavošanās jaunam okeāna ceļojumam.

Nebija ne vismazāko šaubu - Morā bija nokāpis no kuģa un atstājis izkāpšanas dokumentus. Cikos? To neviens neatcerējās... Droši vien starp pirmajiem, kad bija vislielākā drūzmēšanās.

Stjuarts... Tas skaidri atcerējās, ka ap astoņiem no rīta, mazliet pirms sanitārās policijas ierašanās jaunais Morā bija iedevis dzeramnaudu... Un stjuarts tajā bridī nolicis rokas bagāžas koferi pie kajītes... Nē, jaunais cilvēks nepavisam nav izskatījies nervozs, tikai mazliet noguris...

Droši vien viņam sāpēja galva, jo viņš iedzēra tableti aspirīna. Tukšā tūbiņa bija palikusi vannas istabā.

Nesatricināmais Bils ar košļājamo gumiju mutē joprojām vadāja viņus pa visām malām. Piektajā avēnijā, French Line, viņš atbalstījās ar elkoņiem pret melnkoka rakstāmgaldu un rūpīgi izlasīja pasažieru sarakstus.

' Pēc tam no aptiekas viņš piezvanīja ostas policijai.

Megrē radās iespaids, ka Makgils sāk nervozēt. Viņš negribēja to izrādīt, bet, jo ilgāk turpinājās meklējumi, jo skaidrāk varēja manīt, ka viņš kļūst nepacietīgs.

Kaut kas neveicās, kaut kas nesakrita ar to, ko viņš bija paredzējis, jo laiku pa laikam viņi ar Bilu pārmija pa ātram mirklim.

Un tagad, kad komisārs visas šīs gaitas aprakstīja kapteinim O’Braienam, arī tas kļuva nopietnāks un brīžam sēdēja, dakšiņu pacēlis, aizmirsdams ēst.

- Pasažieru sarakstā viņi atrada jaunās čīlietes vārdu un noskaidroja, kādā viesnīcā viņa apmetusies, gaidīdama kuģi. Tā ir 66. ielas viesnīca... Mēs aizbraucām uz turieni. Bils izjautāja portjē, uzņemšanas kalpotājus, lifta apkalpotājus un neatrada nekādas Žana Morā pēdas. Tad Bils iedeva šoferim kāda bāra adresi Brodvejas tuvumā... Pa ceļam viņi ar Makgilu runāja tik ātri, ka es neko nesapratu... Es vienīgi paturēju prātā bāra nosaukumu -Donkey^1 Bur... Kāpēc jūs smaidat?

- Tāpat vien, - kapteinis lēnām atbildēja. - Vārdu sakot, pirmajā dienā Ņujorkā jūs esat veicis garu ceļu... Esat pat iepazinies ar Donkey Bar, kas nemaz nav tik slikti... Ko jūs par to domājat?

Megrē joprojām likās, ka par viņu draudzīgi zobojas, un tomēr tā bija zobošanās.

Gara, piesmēķēta telpa, bezgalgara bāra lete ar neizbēgamajiem augstajiem ķebļiem un daudzkrāsainām pudelēm, nēģeris bārmenis un ķīnietis bārmenis, mūzikas automāts, cigarešu automāts, košļājamās gumijas automāts un grauzdētu zemesriekstu automāts.

Visi šajā bārā šķita savā starpā pazīstami vai izlikās pazīstami. Visi cits citu sauca par Bobu, Diku, Tomu, Toniju, un divas trīs sievietes, kas tur bija, jutās tikpat nepiespiesti kā vīrieši.

- Liekas, - Megrē sacīja, - ka tur mēdz pulcēties zināms skaits žurnālistu un teātra ļaužu...

Un kapteinis smaidīdams apstiprināja:

-Gandrīz tā...

- Mūsu detektīvs gribēja satikt kādu pazīstamu reportieri, kas raksta par kuģu pienākšanu un kam vajadzēja no rīta būt uz kuģa. Mēs tiešām viņu atradām - līdz nāvei piedzērušos... Man apgalvoja, ka trīs vai četras stundas pēc pusdienām viņš tāds mēdzot būt...

- Vai zināt, kā viņu sauc?

- Aptuveni... Laikam Pārsons... Ja nemaldos, Džims Pārsons... Viņam bija linu gaiši mati un apsarkušas acis, nikotīna pēdas visapkārt lūpām...

Lai kā kapteinis O’Braiens apgalvoja, ka amerikāņu policijai nav tiesību nodarboties ar cilvēkiem, kuri nekā nav nodarījuši, diezgan dīvaini tomēr likās, ka, lai kādu vārdu Megrē nosauca, lai kādu indivīdu aprakstīja, šķita, sarkanmatis to ļoti labi pazīst.

Tāpēc komisārs nevarēja noturēties nepajautājis:

- Vai esat pārliecināts, ka jūsu policija tik ļoti atšķiras no mūsu policijas?

- Ļoti atšķiras! Un ko šis Džims stāstīja?

- Es sapratu tikai dažas frāzes. Lai cik piedzēries, viņš izskatījās ieinteresēts. Jāteic, ka detektīvs viņu bija iestūmis kaktā un runāja ar viņu nikni, degunu pret degunu, kā mēs mēdzam teikt žargonā, un turēja viņu, cieši piespiestu pie sienas. Reportieris solījās, pūlējās atminēties. Pēc tam viņš iestreipuļoja telefona kabīnē, un es pa stikloto logu redzēju, ka viņš uzgriež četrus dažādus numurus.

Pa to laiku Makgils man skaidroja:

“Saprotiet, no žurnālistiem, kas bija uz kuģa, mums ir izredzes kaut ko uzzināt. Tie ir cilvēki, kas pieraduši vērot. Viņi pazīst visus...”

Lai nu kā, Džims Pārsons izstreipuļoja no kabīnes un metās pie dubultviskija. Viņam uzdeva turpināt meklējumus... Ja viņš ir kādā bārā, tad šobrīd droši vien ir stīvs, jo es nekad mūžā neesmu nevienu redzējis tādā ātrumā rijam alkoholu...

- Gan jau redzēsiet vēl ne vienu vien... Vārdu sakot, ja es pareizi saprotu, Džoss Makgils šopēcpusdien ļoti vēlējās atrast sava priekšnieka dēlu.

- Turpretī no rīta viņš par to negribēja pat dzirdēt.

Par spīti visam, O’Braiens likās diezgan noraizējies.

- Ko jūs domājat darīt?

- Atzīstos, es būtu tīri priecīgs, ja man izdotos atrast zēnu.

- Un neliekas, ka jūs būtu vienīgais, kas to vēlas...

- Jums ir radusies kāda ideja, vai ne?

- Es atceros, dārgo komisār, kādu teicienu, ko es no jums Parīzē dzirdēju, kad reiz sarunājāmies Dofina kafejnīcā... Vai atceraties?

- Mūsu sarunas atceros, bet teicienu, ko jūs pieminat, ne...

- Es jums uzdevu gandrīz tādu pašu jautājumu, kādu jūs tikko uzdevāt man, un jūs, pīpi sūkdams, atbildējāt: “Man nekad nav ideju.” Nu, dārgo Megrē, ja jūs atļaujat sevi tā saukt, ar mani ir gluži tāpat, vismaz šobrīd, kas pierāda, ka visām pasaules policijām tomēr ir kaut kas kopigs. Es nezinu neko. Pareizāk sakot - gandrīz neko, ja neskaita to, ko par Mazā Džona un viņa līdzstrādnieku veikala lietām zina visi.

Es pat nezināju, ka viņam ir dēls.

Un pie visa tā es piederu pie federālās policijas, kuras uzdevums ir nodarboties tikai ar dažiem skaidri formulētiem noziegumiem. Citiem vārdiem, ja es iedomātos bāzt šajā lietā degunu, mani noteikti bargi sauktu pie kārtības.

Es pieņemu, ka jūs no manis negaidāt padomu.

Pīpi aizsmēķēdams, Megrē noburkšķēja:

- Nē.

- Jo, ja tas būtu padoms, es jums sacītu, ka mana sieva šobrīd ir Floridā, jo viņa lāgā nepanes Ņujorkas ziemu... Tātad es esmu viens, jo dēls savukārt ir savā universitātē un meita pirms diviem gadiem apprecējusies... Tas nozīmē, ka man ir brīvi diezgan daudzi vakari... Es tos nododu jūsu ricibā, lai mazliet iepazīstinātu ar Ņujorku, kā savulaik jūs mani iepazīstinājāt ar Parīzi.

Bet, kas attiecas uz pārējo... Redziet... Kā jūs vēl sacījāt? Pagaidiet... Nē, nesakiet priekšā... Jums bija daži izteicieni, ko es iemācījos un bieži atkārtoju kolēģiem. Ak, jā: “Liecieties mierā!”

Es labi zinu, ka jūs to nedarīsiet. Nu, ja jums ir vēlēšanās, jūs laiku pa laikam varat atnākt pie manis papļāpāt.

Es nevaru liegt tādam cilvēkam kā jūs uzdot man jautājumus, vai ne?

Un ir jautājumi, uz kuriem būtu grūti neatbildēt.

Redziet, es, piemēram, esmu pārliecināts, ka jums gribētos redzēt manu kabinetu... Es atceros jūsu kabinetu ar logiem Sēnas pusē. Pa manu logu paveras prozaiskāks

33

Simcnons 11

skats - uz melnu mūri un auto stāvvietu.

Atzīstiet, ka armaņaks ir lielisks un šis mazais bistro, kā jūs tos saucat, nav slikts.

Tāpat kā dažos Parīzes restorānos vajadzēja pateikties saimniecei un pat galvenajam pavāram, kuram viņa aizgāja pakaļ, apsolīties atgriezties, iedzert pēdējo glāzi un galu galā parakstīties diezgan notaukotā viesu grāmatā.

Pēc brīža abi vīrieši iekāpa taksometrā, un kapteinis pateica šoferim kādu adresi.

Aizmugures sēdeklī iekārtojušies, abi pīpēja pīpi, un diezgan ilgi valdīja klusums. Gluži nejauši viņi abi reizē atvēra muti un, viens pret otru pagriezušies, pasmaidīja par šo sakritību.

- Ko jūs gribējāt teikt?

-Un jūs?

- Droši vien to pašu, ko jūs.

- Es gribēju sacīt, - amerikānis iesāka, - ka Makgils, spriežot pēc tā, ko stāstījāt, nepavisam nevēlas, lai jūs satiktu viņa priekšnieku.

- Es tieši to pašu nupat domāju. Un tomēr, pretēji maniem paredzējumiem, Mazais Džons nelikās nobažījies par dēlu vairāk nekā sekretārs. Vai saprotat manu domu?

- Un tas bija Makgils, kas pēc tam visiem spēkiem pūlējās vai izlikās pūlamies, lai atrastu jauno cilvēku.

- Un kurš vai no ādas līda ārā, lai man pierādītu savu labo gribu... Viņš sacīja, ka rīt no rīta man zvanīs un pateiks, kas jauns.

- Vai viņš zina, ka šovakar tiekamies?

- Es viņam par to nekā neteicu.

- Viņš tāpat iedomājās. Nevis to, ka jūs tiksieties tieši ar mani, bet ar kādu no policijas. Ņemot vērā jūsu at-liecības ar amerikāņu policiju, 1as ir neizbēgami... Un tādā gadījumā...

- Tādā gadījumā?

- Nekas... Esam klāt.

Viņi iegāja lielā namā, un pēc dažiem mirkļiem lifts viņus izlaida gaiteni ar numurētām durvīm. O’Braiens vienas no tam atslēdza ar savu atslēgu un iededza gaismu.

- Apsēdieties... Kādu citu dienu es jums izrādīšu namu, bet šajā laikā jūs to neredzētu labākajā gaismā... Vai neiebildīsiet, ja dažas minūtes atstāšu jūs vienu?

Dažas minūtes izstiepās krietna stundas ceturkšņa garumā, un Megrē sevi pieķēra, ka visu šo laiku domā vienīgi par Mazo Džonu. Tas bija dīvaini: šo cilvēku viņš bija redzējis tikai īsu brīdi. Viņu saruna kopumā bija visai banāla. Un tomēr komisārs saprata, ka Morā atstājis uz viņu lielu iespaidu.

Viņš iztēlē atkal redzēja šo cilvēku - augumā sīku un vāju, ģērbušos gandrīz pārspīlēti korekti. Viņa sejā nebija nekā uzkrītoša. Kas tad Megrē tik ļoti bija pārsteidzis?

Tas viņam nedeva mieru. Viņš piepūlēja atmiņu, atcerējās katru sīkā, kalsnā un nervozā vīriņa kustību.

Un piepeši viņš atminējās Morā skatienu, it sevišķi pirmo skatienu, kad Morā vēl nezināja, ka tiek novērots, kad viņš tikko pavēra salona durvis.

Mazajam Džonam bija saltas acis!

Megrē būtu ļoti grūti paskaidrot, ko viņš ar šiem vārdiem domā, bet viņš pats sevi saprata. Četras vai piecas reizes mūžā viņš bija sastapis cilvēkus ar saltām acīm, acīm, kuras var raudzīties uz mums, nenodibinot itin nekādu cilvēcisku kontaktu; tajās nevarēja nojaust parasto, cilvēcisko vēlēšanos uzņemt sakarus ar sev līdzīgiem.

Komisārs tikko bija runājis par viņa dēlu, par zēnu, kuram viņš sūtīja tik maigas vēstules kā mīļotajai sievietei, un Mazais Džons viņu vēroja bez ziņkāres, bez jebkādām emocijām, it kā vērotu krēslu vai traipu uz sienas.

- Vai nedusmojaties, ka atstāju jūs tik ilgi vienu?

- Nē, man šķiet, ka nupat izdarīju atklājumu.

- Ak tā!

- Es atklāju, ka Mazajam Džonam ir saltas acis.

Megrē bija pārliecināts, ka amata brālis amerikānis

atkal smaidīs. Viņš jau gandrīz agresīvi gribēja aizsteigties priekšā šim smaidam. Bet kapteinis O’Braiens, gluži pretēji, raudzījās viņā nopietni.

- Tas ir nepatīkami, - viņš sacīja.

Un šie vārdi izskanēja tā, it kā viņiem būtu bijusi ilga saruna. Viņus abus nomāca kādas neskaidras bažas. O’Braiens pasniedza tabakas kārbu.

- Es labāk smēķēšu pats savu, ja jums nav iebildumu.

Viņi aizsmēķēja pīpes un atkal klusēja. Tikai abu pīpju

dūmi radīja šķietamu sirsnības atmosfēru.

- Manuprāt, pēc nemierīgā brauciena jūs droši vien jūtaties noguris un vēlaties likties gulēt?

- Vai pretējā gadījumā jūs man piedāvātu kādu citu laika pavadīšanas veidu?

- Dieva dēļ, tikai iegriezties kaut kur un iedzert night cup... Naktsmici, ja tulko burtiski... vārdu sakot - pēdējo viskiju.

Kāpēc viņš pūlējās vest Megrē uz savu kabinetu tādēļ vien, lai atstātu Megrē stundas ceturksni vienu?

- Vai jums neliekas, ka te ir diezgan vēss?

- Iesim, ja vēlaties.

- Es jūs aizvedīšu līdz jūsu viesnīcai... Nē, iekšā es neiešu... Ja kalpotāji mani redzēs ieejam pie jums, viņi sāks bažīties. Bet es zinu kādu mazu bāru...

Vēl viens mazs bārs ar mūzikas automātu stūrī un vientuļu vīriešu rindu pie letes - tie dzēra drūmā apņēmībā.

- Pirms liekaties gulēt, tomēr pamēģiniet iedzert viskiju... Jūs redzēsiet, ka tas nemaz nav tik slikts, kā iedomājaties... Un labums vēl tāds, ka tas rosina nieru darbibu... Starp citu...

Megrē saprata, ka O’Braiens beidzot sāks runāt par pēdējā naksnīgā gājiena nolūku.

- Iedomājieties, nupat gaiteņos es sastapu kādu darbabiedru... Un viņš, kā par brīnumu, ierunājās par Mazo Džonu...

Ņemiet vērā, ka oficiāli viņam ar to nav bijis nekādu darīšanu. Nedz šim kolēģim, nedz kādam citam no mums... Vai saprotat? Es varu apgalvot, ka personiskās brīvības respektēšana ir lieliska lieta... Kad būsiet to sapratis, jūs drīz sapratīsiet arī Ameriku un amerikāņus.

Redziet... Pie mums ierodas kāds cilvēks, kāds ārzemnieks, imigrants... Jūs, eiropieši, esat par mums sašutuši vai zobojaties, jo mēs viņam rakstiski uzdodam ļoti daudz jautājumu, piemēram, jautājam, vai viņš necieš no garīgām kaitēm, vai nav ieradies nolūkā nogalināt prezidentu.

Mēs pieprasām, lai viņš parakstās zem šīs deklarācijas, kas jums liekas galīgi smieklīga.

Bet pēc tam mēs viņam vairs nejautājam neko. Lai kļūtu par Savienoto Valstu iedzīvotāju, cilvēkam jāiztur ilgas un diezgan mokošas formalitātes, bet, ja nu tās reiz ir beigušās, cilvēks kļūst pilnīgi brīvs. Vai saprotat? Tik brīvs, ka, ja vien viņš neslepkavo, nezog vai neizvaro, mums vairs nav tiesību ar viņu nodarboties.

Ko es teicu?

Bija brīži, kad Megrē gribējās kapteini iepļaukāt - tik ļoti viņu kaitināja šķietamā vientiesība un humors, kura nianses komisārs nespēja uztvert.

- Ak, jā... Viens piemērs... Tas bija mans kolēģis, kurš, kamēr mazgājām rokas, pastāstīja man kādu notikumu... Pirms gadiem trīsdesmit divi cilvēki nokāpa no kuģa, kas ieradās no Eiropas, tāpat, kā šorīt jūs. Tolaik iebraucēju bija daudz vairāk nekā tagad, jo mums bija vajadzīgas darbarokas... Un cilvēki brauca gan kravas telpās, gan uz klāja... Viņi ieradās galvenokārt no Centrālās Eiropas un no Austrumeiropas... Daži bija tik netīri, tik ļoti parazītu apsēsti, ka mūsu imigrācijas dienesti bija spiesti viņus vispirms nomazgāt ar šļūteni... Varu derēt, ka jūs iedzersiet vēl vienu night cup?

Megrē bija pārāk ieinteresējies, lai viņam kaut prātā ienāktu atteikties; viņš tikai no jauna piebāza pīpi un mazliet pavirzījās sānis, jo kaimiņš pa kreisi iebakstīja ar elkoni ribās.

- Toreiz viņi bija visādi... Un viņu likteņi arī bija dažādi... Daži no šiem cilvēkiem tagad ir lieli Holivudas magnāti... Dažus var atrast cietumā, bet viņi ir arī valdības kabinetos Vašingtonā... Atzīstiet, ka mēs tiešām esam ļoti liela zeme, ja spējam asimilēt itin visus, kas vien pie mums iebrauc.

Vai vainīgs bija viskijs? Megrē sāka redzēt Džonu Morā nevis kā mazu, nervozu un enerģisku vīreli, bet kā amerikāņu asimilācijas simbolu, par ko kapteinis runaja rāmā un sirsnīgā balsī.

-Tātad mans biedrs pastāstīja...

Vai viņš izdzēra trīs vai četrus viskijus? Viņi jau bija dzēruši armaņaku un pirms armaņaka - divas pudeles božolē, un pirms božolē - zināmu skaitu aperitīvu.

J and J.

To viņš atcerējās vislabāk, kad beidzot dziļi iegrima gultā savos pārāk greznajos Senreži apartamentos.

Laikos, kad vēl valkāja stīvinātas apkaklītes atliektiem stūriem, stīvinātas aproces un lakotas kurpes, divi pavisam jauni franči, kuriem vaigus klāja tikai pūka, cerību pilni i/kapa krastā bez graša kabatā; vienam padusē bija vijole, otram - klarnete.

Kuram no diviem piederēja klarnete? Megrē vairs nespēja atcerēties. O’Braienam bija galva kā aunam, to viņam teica O’Braiens, kas bija viltīgs kā pērtiķis.

Tas ar vijoli acīmredzot bija Morā.

Abi bija dzimuši Bajonā vai tās apkārtnē. Un abiem bija apmēram divdesmit gadu.

Un viņi parakstīja deklarāciju par Savienoto Valstu prezidentu, kuru solījās nenoslepkavot.

Dīvains gan bija šis kapteinis O'Braiens, kas ieveda Megrē mazā bārā, lai to visu stāstītu tā, it kā tas uz viņu nemaz neattiektos, it kā tērzētu par lietām, kam nav nekāda sakara ar viņa arodu.

- Vienam vārds bija Zozefs, otram - Zoahims. Tā man stāstīja biedrs... Kā zināt, nevar pārāk ticēt visādiem stāstiem... Uz mums, kas strādājam federālajā policijā, tas neattiecas... Tas bija kafēšantānu laiks, Parīzē jūs tos saucat par krogu ballēm... Un tā, lai nopelnītu dienišķo maizi, abi puiši, kaut gan bija mācījušies konservatorijā un pārliecināti, ka ir lieli mūziķi, sacerēja komisku priekšnesumu un nosauca sevi par J and J - Zozefs un Zoahims. Un abi cerēja, ka dienās kļūs par virtuoziem vai komponistiem.

To visu man stāstīja draugs. Protams, tam nav nekādas nozīmes.... Bet es zinu, ka jūs interesējaties par Mazo Džonu... Manuprāt, viņš nebija tas, kurš spēlēja klarneti...

Bārmen, vēlreiz to pašu...

Vai kapteinis O’Braiens bija ieskurbis?

- J and J, - viņš atkārtoja. - Mans vārds ir Mihaēls... Ziniet, jūs varat mani saukt par Mihaēlu... Tas gan nenozīmē, ka saukšu jūs par Zilu, es zinu, ka jūs tā sauc, bet zinu arī, ka jums tas nepatīk...

Ko vēl viņš stāstīja tajā vakarā?

- Jūs, Megrē, nepazīstat Bronksu... Jums vajadzētu iepazīt Bronksu... Tā ir ārkārtīgi interesanta vieta... Skaista gan nē... Bet aizraujoša... Man nav bijis laika jūs uz turieni aizvest... Ziniet, mēs esam pārāk aizņemti... Faindleja, 169. iela... Gan redzēsiet... Tas ir interesants rajons... Šķiet, ka vēl tagad tieši pretī mājai ir drēbnieka darbnīca... Tās ir tikai pļāpas. Mana kolēģa pļāpas, un es vēl tagad nesaprotu, kāpēc viņš man to visu stāstīja, jo uz mums tas neattiecas... Jand J... Viņi kafejnīcā uzveda pa pusei komisku, pa pusei muzikālu priekšnesumu... Kafēšantānos, kā tolaik mēdza tos dēvēt... Un būtu interesanti zināt, kurš no abiem bija komiķis. Vai jums tā neliekas?

Megrē varbūt nebija pieradis pie viskija, bet vēl mazāk viņš bija pieradis pie tādas izturēšanās - it kā viņš būtu bērns, un viņš galīgi pārskaitās, kad ieraudzīja Senrežī liftā blakus nostājamies kalpotāju, kas pirms promiešanas pārlieku laipni centās noskaidrot, vai Megrē kaut kā netrūkst.

Tas bija vēl viens trieciens, ko bija sagatavojis O’Braiens ar auna galvu un drausmīgi ironisku smaidu.

3. nodaļa

Megrē gulēja pašā akas dziļumā, tās caurumā bija noliecies sarkanmatains milzis, kas smaidīja, smēķēdams milzīgu cigāru (kāpēc cigāru?), kad muļķīgs, ļauns zvans vispirms notrisuļoja pār viņa seju tā, kā pār pārlieku gluda ezera līmeni trīsuļodams aiztraucas rita vējš. Megrē ar visu augumu vispirms pagriezās uz vienu pusi, tad uz otru, aizraujot līdzi segas, tad beidzot roka pastiepās un satvēra karafi, pēc tam sataustīja telefonu, un rūcīga balss teica:

Hallo...

Sēdēdams gultā neērtā pozā, jo nebija paspējis sakārtot ļulvenu un bija spiests turēt nolāpīto telefonu, viņš sapra-i.i apkaunojošo patiesību: par spīti kapteiņa O’Braiena ik imredzot ironiskajiem apgalvojumiem, ka viskijam piemīt lieliskas diurētiskas īpašības, komisāram sāpēja Halva.

- Jā, Megrē... Kas runā? Kā?

Runātājs bija Makgils, un nepavisam nebija jauki, ka viņu pamodināja šis tips, pret kuru Megrē nejuta ne mazākas simpātijas. It sevišķi tāpēc, ka zvanītājs pēc Megrē balss bija sapratis, ka tas vēl ir gultā, un atļāvās sacīt:

- Varu derēt, ka vakar esat vēlu aizgājis gulēt. Ja vien... Vai pavadījāt patīkamu vakaru?

Megrē ar skatienu mekleja pulksteni, ko bija paradis lūrēt uz naktsgaldiņa, bet kuru nevarēja ieraudzīt. Galu galā viņš pamanīja elektrisku sienas pulksteni un iepleta acis, sapratis, ka ir vienpadsmit no rīta.

- Sakiet, lūdzu, komisāra kungs... Es jums zvanu priekšnieka uzdevumā... Viņš ļoti priecātos, ja šorīt jūs varētu pie viņa iegriezties... Kaut vai tūlīt, jā... Es gribu teikt - līdzko būsiet paspējis saposties. Uz drīzu redzēšanos... Jūs taču atceraties, kurā stāvā esam, vai ne? Astotais stāvs, pašā B gaiteņa galā... Uz drīzu redzēšanos.

Megrē visās malās meklēja zvana pogu kā Francijā, lai izsauktu namzini, sulaini, vienalga ko, bet nevarēja atrast neko un bridi jutās gluži pazudis smieklīgi plašajos apartamentos. Beidzot viņš iedomājās par telefonu, un viņam trīsreiz vajadzēja atkārtot aptuvenajā angļu valodā:

- Es gribētu, lai man atnes brokastis, jaunkundz... Brokastis, jā... Ko? Vai jūs nesaprotat? Kafiju...

Viņa kaut ko sacīja, bet Megrē nevarēja saprast.

- Es prasu brokastis!

Viņam likās, ka klausule tiek nolikta, bet telefonu pievienoja citai linijai, kur cita balss atsaucās:

- Room-service...

Tiešām, tas bija pavisam vienkārši, bet to vajadzēja zināt, un tajā mirklī Megrē bija nikns uz visu Ameriku, kam nav ienākusi prātā vienkāršā doma iekārtot zvanus viesnīcu istabās.

Galu galā viņš bija vannā, kad pie durvīm klauvēja, un viņš varēja kliegt: “Iekšā!”, cik skaļi gribēja, taču klaudzināšana nemitējās. Atlika gluži slapjam vilkt mugurā ri-tasvārku, pieiet pie durvīm un tās atvērt, jo viņš bija ieslēdzies. Ko no viņa gribēja namzinis? Labi, vajadzēja parakstīt kādu papīru. Bet ko vēl? Jo cilvēks gaidīja, un galu galā Megrē saprata, ka viņš grib saņemt dzeramnaudu. Un apģērbs bija nomests uz grīdas!

Viņš bija novests līdz pēdējai robežai, kad pēc pusstundas klauvēja pie Mazā Džona apartamenta durvīm. Mak-gils viņu sagaidīja joprojām tikpat elegants, tikpat nevainojami ģērbies, bet komisāram radās iespaids, ka viņš ari nav daudz gulējis.

- Nāciet iekšā... Mazliet piesēdiet... Es brīdināšu priekšnieku, ka esat atnācis.

Varēja manīt, ka viņš ir norūpējies. Viņš nepūlējās izlikties sevišķi laipns. Viņš neņēma Megrē vērā un izgāja no istabas, atstājot durvis plaši atvērtas.

Otrā istaba bija salons, kuram viņš izgāja cauri. Pēc tam ļoti liela istaba. Un Makgils joprojām gāja, līdz pieklauvēja pie pēdējām durvīm. Megrē nepaspēja visu lāgā apskatīt. Tomēr pēc grezno telpu virknes viņu pārsteidza nabadzības iespaids. Par to viņš domāja galvenokārt vēlāk, kad pūlējās visos sīkumos atcerēties brīdi redzēto. Viņš būtu varējis zvērēt, ka pēdējā telpa, kurā sekretārs iegāja, vairāk atgādina sulaiņa istabu nekā Senrežī aparta-incntu. Vai gan Mazais Džons nesēdēja pie nekrāsota koka l'iilda, un vai aiz tā nebija redzama dzelzs gulta?

Klusām tika pārmīti daži vārdi, un abi vīrieši viens aiz otra iznāca ārā. Mazais Džons joprojām bija nervozs, kustējās strauji, varētu pat sacīt - pilns apbrīnojamas enerģijas, kuru vajadzēja apvaldīt.

Arī viņš, ienākot kabinetā, nepūlējās izrādīt īpašu laipnību, un šoreiz viņam ne prātā nenāca apmeklētājam piedāvāt slavenos cigānis.

Viņš apsēdās aiz melnkoka rakstāmgalda vietā, kur tikko vēl bija sēdējis Makgils, un tas nevērīgi atslīga atzveltnī un pārlika kāju pār kāju.

- Es atvainojos, komisāra kungs, ka esmu jūs iztraucējis, bet man šķita, ka mums vajag izrunāties.

Beidzot viņš pacēla skatienu uz Megrē, un viņa acis nepauda neko - nedz simpātijas, nedz antipātijas, nedz nepacietību. Roka, kas bija smalka un vīrietim neparasti balta, rotaļājās ar papīmazi.

Viņam mugurā bija angļu piegriezuma tumšzils uzvalks, tumša kaklasaite un balts krekls. Apģērbs izcēla viņa smalkos, ļoti izteiksmīgos sejas pantus, un Megrē pamanīja, ka būtu ļoti grūti noteikt šī vīrieša vecumu.

- Man šķiet, ka jums nav nekādu jaunu ziņu par manu dēlu?

Viņš negaidīja atbildi un turpināja vienmuļā balsī, kādā mēdz runāt ar padotajiem:

- Kad vakar jūs pie manis ieradāties, man neienāca prātā uzdot jums dažus jautājumus. Ja es pareizi sapratu, jūs ieradāties no Francijas kopā ar Žanu un likāt manīt, ka mans dēls jūs lūdzis uzņemties šo braucienu...

Makgils smēķēja cigareti un rāmi noskatījās, kā dūmi kāpj pret griestiem. Mazais Džons joprojām rotaļājās ar papīmazi, raudzīdamies Megrē neredzošu skatienu.

- Es nedomāju, ka pēc tam, kad atstājāt kriminālpoliciju, esat atvēris privātu aģentūru. No otras puses, tā kā visiem ir zināms jūsu raksturs, man grūti noticēt, ka būtu viegli jūs pierunāt doties tādā piedzīvojumā. Es, komisāra kungs, pieņemu, ka jūs mani saprotat, vai ne? Mēs esam brīvi cilvēki brīvā zemē. Vakar jūs pie manis ienācāt, lai runātu par manu dēlu. Tajā pašā vakarā jūs uzņēmāt sakarus ar kādu federālās policijas ierēdni, lai iegūtu ziņas par mani...

Citiem vārdiem, abi vīrieši bija lietas kursā par Megrē gaitām un par sarunu ar O’Braienu. Vai viņi likuši komisāru izsekot?

- Atļaujiet uzdot jums pirmo jautājumu: kādā sakarā mans dēls jums lūdza palīdzību?

Tā kā Megrē neatbildēja, Makgils, šķiet, ironiski smaidīja, un Mazais Džons nervozi un skarbi turpināja:

- Atvaļināti komisāri nemēdz pavadīt jaunus cilvēkus ceļojumos un uzraudzīt viņus kā aukles. Es jums vēlreiz jautāju: ko mans dēls jums stāstīja, lai pierunātu jūs atstāt Franciju un doties ceļojumā kopā ar viņu?

Vai viņš tīšām neizlikās nicīgs un vai nemēģināja Megrē izvest no pacietības?

Bet notika gluži pretējais: jo ilgāk Mazais Džons runāja, jo smagnējāks un mierīgāks kļuva Megrē. Un gudrāks arī.

Tik gudrs - un viņa skatienā tas atspoguļojās pilnīgi skaidri, ka roka, kas rotaļājās ar papīrnazi, kļuva drudžaina. Makgils, pagriezis galvu pret komisāru, aizmirsa cigareti un gaidīja.

- Ja atļausiet, es uz jūsu jautājumu atbildēšu ar citu jautājumu: kur ir jūsu dēls?

- Es to nezinu, un šobrīd tas nav svarīgākais. Mans dēls var darīt visu, kas vien viņam tīk, vai saprotat?

- Tātad jūs zināt, kur viņš atrodas?

Šoreiz nodrebēja Makgils un strauji pagriezās pret Mazo Džonu; viņa skatiens bija bargs.

- Es atkārtoju, ka nezinu neko un ka tas uz jums neatliecas...

- Tādā gadījumā mums nav nekādas nozīmes turpināt sarunu.

-Vienu mirklīti...

Sīkais vīriņš strauji piecēlās un, joprojām turēdams rokā papīmazi, metās starp Megrē un durvīm.

- Jūs, komisār, šķiet, aizmirstat, ka zināmā mērā jūs te dzīvojat uz mana rēķina. Mans dēls nav pilngadīgs... Es nedomāju, ka par ceļojumu, ko uzņēmāties pēc viņa lūguma, esat maksājis no savas kabatas...

Kāpēc Makgils izskatījās tik noskaities uz savu priekšnieku? Nebija šaubu, ka sarunas pavērsiens viņam nepatīk. Turklāt viņš nekautrējās iejaukties.

- Manuprāt, tas nav galvenais jautājums, un jūs nevajadzīgi aizvainojat komisāru...

Abi vīrieši pārmija skatienus, ko Megrē papūlējās katram gadījumam atcerēties, jo uzreiz nespēja neko izanalizēt, taču apņēmās vēlāk saprast.

- Ir pilnīgi skaidrs, - Makgils turpināja, savukārt pieceldamies un staigādams pa telpu mierīgāk nekā Mazais Džons, - ir pilnīgi skaidrs, ka jūsu dēls kāda mums nezināma vai jums varbūt zināma iemesla dēļ...

Redz, kā! Viņš uzbruka savam priekšniekam ar tādiem slēptu draudu pilniem vārdiem?!

- ...uzskatīja par savu pienākumu meklēt palīdzību pie cilvēka, kas pazīstams ar savu asredzību noziegumu atklāšanā...

Megrē palika sēžam. Bija interesanti vērot abus šos tik atšķirīgos vīriešus.

Brižiem pat likās, ka spēle norisinās starp viņiem abiem, nevis starp Megrē un viņiem.

Jo Mazais Džons, sākumā tik skarbs, ļāva runāt par sevi trīsdesmit gadus jaunākajam sekretāram. Un nelikās, ka viņš to dara no laba prāta. Nebija šaubu - viņš jutās pazemots. Un ar nožēlu atkāpās.

- Ja mums zināms, ka jūsu dēls interesējas par vienu vienīgu cilvēku - savu tēvu, ja zināms, ka viņš atsteidzies uz Ņujorku, jūs nebrīdinot... Vismaz es tā pieņemu...

Tas, bez šaubām, bija dūriens.

- ...Ir pilnīgs pamats secināt, ka viņš uzzinājis par jums kaut ko satraucošu. Atliek vienīgi noskaidrot, kas viņu padarījis tik nemierīgu. Vai jums, komisāra kungs, neliekas, ka tā ir galvenā problēma? Formulēsim jautājumu, cik vien iespējams vienkārši... Jūs uztrauc kāda jauna cilvēka diezgan neizskaidrojama pazušana brīdī, kad viņš ieradās Ņujorkā. Nemēģinot noskaidrot kriminālus jautājumus, paļaujoties vienīgi uz savu veselo saprātu, es saku:

Līdzko uzzināsim, kurš licis Zanam Morā ierasties Ņujorkā, citiem vārdiem, kurš telegrafējis par nezin kādām briesmām, kas it kā draud viņa tēvam, jo citādi viņam nebūtu nekādas vajadzības ņemt līdzi policistu - esiet tik laipns un atvainojiet, ka lietoju šo vārdu, - lidzko tas būs noskaidrots, bez šaubām, nebūs nekādu grūtību uzzināt, kurš licis vimun pazust...

Šīs tirādes laikā Mazais Džons bija piegājis pie loga un raudzījās ārā, ar vienu roku atbīdījis aizkaru. Viņa auguma līnijas bija tikpat sausas kā sejas vaibsti. Un piepeši Megrē pamanīja, ka prāto: klarnete vai vijole? Kuru no diviem J šis cilvēks pārstāvēja tolaik komiskajos priekšnesumos?

Tad Megrē uz labu laimi sacīja:

- Man gribētos aprunāties ar Morā kungu zem četrām acīm.

Tas nodrebēja un pagriezās ar visu augumu. Viņa pirmais skatiens skāra sekretāru, kas izskatījās apbrīnojami vienaldzīgs.

- Manuprāt, es jums jau teicu, ka varat runāt Makgila kunga klātbūtnē...

- Tadā gadījumā esiet tik laipns un atvainojiet mani, jo man nekas nav sakāms.

Jo Makgilam ne prātā nenāca iet ārā. Viņš palika telpā drošs un pašapzinīgs kā cilvēks, kas zina, ka atrodas savā vietā.

Vai šoreiz mazais vīriņš zaudēs pašsavaldīšanos? Viņa saltajas acīs bija kaut kas tāds, kas atgādināja izmisumu, bet vēl kaut ko citu arī.

- Klausieties, Megrē kungs... Mums šī saruna jāizbeidz, un mēs to izdarīsim dažos vārdos. Vai nu jūs runājat, vai nerunājat - man tas vienalga, jo tas, ko jūs varētu man pateikt, mani nemaz tik sevišķi neinteresē. Puišelis, kas man nezināmu iemeslu dēļ satraucies, aizgājis pie jums, un jūs pa galvu pa kaklu esat meties dēkā, kur jums nekas nav darāms...

Šis puišelis ir mans dēls... Viņš ir nepilngadīgs. Ja viņš ir pazudis, tas attiecas vienīgi uz mani, un, ja es kādam uzdošu viņu meklēt, tā būs šīs zemes policija... Es pieņemu, ka runāju pietiekami skaidri?

Mēs neesam Francijā, un līdz turpmākajām pavēlēm nevienam nav nekādu tiesību izsekot mani manās gaitās. Tātad es nevienam neļaušu nodarboties ar mani un, ja būs vajadzīgs, darīšu visu nepieciešamo, lai mana pilnīgā brīvība tiktu respektēta.

Es nezinu, vai mans dēls jums ir atstājis pietiekamus naudas līdzekļus. Ja viņš par to nav padomājis, esiet tik laipns un pasakiet to, un mans sekretārs jums iedos čeku, kas segs jūsu ceļu uz Franciju.

Kāpēc viņš pameta uz Makgila pusi tādu skatienu, it kā gribētu pārliecināties, vai tas šo runu atzīst par labu?

- Es gaidu jūsu atbildi.

- Kādā sakarā?

- Čeka sakarā.

- Es jums pateicos.

- Ja atļausiet - teikšu vēl pēdējo vārdu... Jūs, bez šaubām, varat palikt šajā viesnīcā, cik ilgi vien vēlaties, jo es te esmu tāds pats klients kā visi citi. Tomēr gribu jums teikt, ka man būtu ārkārtīgi nepatīkami ik brīdi satikt jūs hallē, gaiteņos vai liftā... Palieciet sveiks, komisār...

Megrē, joprojām sēdēdams, lēnām iztukšoja pīpi pelnu traukā, kas stāvēja uz apaļa galdiņa viņam blakus. Pēc tam viņš piebāza jaunu aukstu pīpi, ko izvilka no kabatas, un aizsmēķēja to, skatīdamies uz abiem vīriešiem.

Beidzot viņš piecēlās un it kā izslēja augumu, izvērsa to un izskatījās lielāks un plecīgāks nekā parasti.

- Palieciet sveiki, - viņš sacīja tik negaidītā tonī, ka pa-pīmazis Mazā Džona pirkstos salūza.

Šķita, ka Mazais Džons grib runāt vēl, liegt viņam tā uzreiz aiziet, bet Megrē pagrieza viņam muguru, mierīgiem soļiem piegāja pie durvīm un devās prom pa gaiteni.

Tikai tad, atkal nonācis liftā, viņš juta, ka sāp galva un ka iepriekšējā dienā iedzertais viskijs rada nelabuma sajūtu kuņģī.

*

- Hallo... Kapteinis O’Braiens? Te Megrē.

Viņš smaidīja. Viņš smēķēja pīpi, sīki pukšķinādams un skatīdamies uz mazliet pabalējušām puķotām tapetēm, kas klāja viņa istabas sienas.

- Kā? Nē, es vairs neesmu Senreži... Kāpēc?... Iemesli ir vairāki, un viens no svarīgākajiem ir tas, ka es tur nejutos omulīgi. Vai jūs to saprotat? Protams, es atradu viesnīcu. Bervika. Vai jūs tādu zināt? Es nezinu ielas numuru. Man galīgi nav skaitļu atmiņas, un jūs ar savām numurēta-jam ielām esat gaužām apnicīgi. It kā nevarētu tās nosaukt par Viktora Igo ielu, Pigala ielu, par kaut kāda prezidenta ielu...

Hallo... Vai pazīstat Brodveju? Kaut kur uz tās ir kino, ko sauc par Kapitolu. Labi. Nu, tad tā ir pirmā vai otrā iela pa kreisi. Maza viesnīciņa, kas nepūlas izskatīties lepna un kur istabas, manuprāt, izīrē ne tikai uz nakti... Jūs sakāt? Ak Ņujorkā tas ir aizliegts? Jo ļaunāk!

Viņš bija labā omā, pat noskaņots uz jokiem, kaut arī nebija nekāda skaidri redzama iemesla, varbūt tikai tāpēc, ka viņš bija nonācis ierastā atmosfērā.

Pirmām kārtām viņam patika šis trokšņainais un pavul-gārais Brodvejas stūris, kas reizē atgādināja Monmartru un Parīzes lielos bulvārus. Viesnīcas kantoris izskatījās gandrīz nožēlojams, un te bija viens vienīgs lifts. Un vēl -klibs kalpotājs!

Pa logu varēja redzēt izkārtnes, kas te iedegās, te izdzisa.

- Hallo! O’Braien? Iedomājieties tikai, jūs man atkal esat vajadzīgs... Nebaidieties... Es pilnā mērā respektēju visas brīvās Amerikas brīvības... Kā jūs teicāt? Nē jel!... Varat man ticēt, ka es vispār nespēju būt ironisks... Iedomājieties, ka ari man iegribētos izmantot privātdetektīva pakalpojumus...

Kapteinis nevarēja saprast, vai Megrē joko, un, kaut ko nesaprotamu noburkšķējis, galu galā skaļi iesmējās.

- Nemaz nesmejieties... Es runāju pavisam nopietni... Manā rīcībā tiešām ir detektīvs... Es gribēju sacīt - kopš pusdienlaika tas man seko pa pēdām... Nē taču, dārgais

49

Simcnons 11 draugs, es nemaz netaisos apvainot oficiālo policiju... Kāpēc jūs šodien par visu tā smejaties?... Es runāju par Bilu... Jā, šis bokserim līdzīgais tips ar rētu uz zoda, kas vakar mūs ar Makgilu pavadīja mūsu meklējumos... Nu, un viņš joprojām ir tepat, atšķirība vienīgi tā, ka viņš iet man nopakaļ desmit metru attālumā kā seno laiku sulaiņi... Ja es izliektos ārā pa logu, noteikti viņu ieraudzītu pie viesnīcas ieejas... Nē, viņš nemaz neslēpjas... Viņš tikai man seko, un tas ir viss. Man pat rodas iespaids, ka viņš nejūtas īsti omulīgi un reizēm viņam uznāk vēlēšanās mani sveicināt...

Ko jūs teicāt? Kāpēc man vajadzīgs detektīvs? Smejie-ties, cik vien gribat... Es piekrītu, tas ir diezgan jocīgi... Bet tik un tā jūsu nolāpītajā zemē, kur cilvēki negrib saprast manu angļu valodu, kad es viņiem piecas vai sešas reizes atkārtoju vienu un to pašu teikumu un vēl plātos ar rokām, man tīri labi noderētu kāda cilvēka palīdzība dažu ziņu iegūšanai, kuras man būtu noderīgas...

Un galvenais - Dieva dēļ, lai jūsu cilvēks runātu franciski!... Vai jums tāds ir pie rokas? Jūs piezvanīsiet?... Jā, šovakar... Es turpinu uzbrukumu, par spīti jūsu viskijam... Tiesa gan, es iesvētīju savu jauno istabu Bcrvikā, pāris stundu nosnauzdamies...

Kādās aprindās es domāju meklēt? Manuprāt, jūs jau būsiet to nojautis... Nu, protams... Tā tas ir...

Es gaidu, kad man piezvanīsiet... Uz redzēšanos...

Viņš piegāja pie loga, atvēra to, un, ka jau bija paredzējis, minētais Bils gremoja košļājamo gumiju metrus divdesmit no viesnīcas, un nepavisam nelikās, ka tas viņu uzjautrinātu.

Istaba bija pietiekami banāla, ar vecām lietām un apšaubāmiem paklājiem, tāpēc varēja iedomāties sevi dzīvojam jebkuras pasaules pilsētas viesnīcas istabā.

Nepagāja ne desmit minūtes, kad iezvanījās telefons. Tas bija O’Braiens, kas sacīja, ka ir atradis viņam detektīvu, kādu Ronaldu Deksteru, un iesaka neļaut šim cilvēkam pārāk aizrauties ar dzeršanu.

- Vai tāpēc, ka ir arī slikts viskijs? - komisārs jautāja.

Un O’Braiens eņģeliskā mierā atbildēja:

- Tāpēc, ka viņš raud.

Un tas nebija tikai sprogainā, sarkanmatainā policista joks. Pat skaidrā prātā Deksters izskatījās tads, it kā viņa mūžu grauztu neizsakāmas bēdas.

Viņš ieradās viesnīcā septiņos vakara. Mcgrē viņu satika hallē bridi, kad detektīvs par viņu apjautājās kantori.

- Vai Ronalds Deksters?

-Tas esmu es...

Šķita, ka viņš saka: “Diemžēl!’’

- Vai mans draugs O’Braiens jums paskaidroja, kāpēc esat man vajadzīgs?

-Cst!

- Piedodiet?

- Lūdzu, neminiet uzvārdus... Esmu jūsu rīcībā... Uz kurieni mēs iesim?

- Vispirms - ārā no šejienes... Vai pazīstat to kungu, kas gremo košļājamo gumiju un izliekas ļoti interesējamies par garāmgājējiem? Tas ir Bils... Kāds Bils? Es nezinu... Zinu vienīgi viņa kristāmvārdu, bet zinu ari, ka viņš ir viens no jūsu kolēģiem, kam uzdots man sekot... Es jums to saku tāpēc, lai jūs par viņa gaitām neuztrauktos... Saprotiet, tam nav nekādas nozīmes... Viņš var mums sekot, cik vien viņam tik...

Varbūt Deksters saprata, varbūt nesaprata. Katrā ziņā viņš izskatījās liktenim padevīgs, it kā sacītu debesim: “Vai nu tas, vai kas cits!”

Deksteram varēja būt gadu piecdesmit, un viņa pelēkais apģērbs un stipri apdilušais mētelis neliecināja par materiālu labklājību.

Abi vīri gāja uz Brodvejas pusi - tā bija ne vairāk kā simt metru attālumā, un Bils mierīgā garā devās abiem pakaļ.

- Vai jūs pazīstat teātra vidi?

- Mazliet.

- Precīzāk - mūzikholu un kafēšantānu vidi?

Tad Megrē varēja novērtēt O’Braiena humora izjūtu un praktiskumu, jo viņa sarunas biedrs nopūzdamies atbildēja:

- Divdesmit gadu esmu bijis klauns.

- Protams - skumjais klauns? Ja vēlaties, ieiesim kādā bārā un iedzersim pa glāzītei.

- Es gribētu gan.

Pēc tam viņš atbruņojošā vientiesībā pajautāja:

- Es ceru, ka esat brīdināts?

- Par ko?

- Es slikti panesu dzeršanu. Nu, bet vienu pašu glāzīti taču galu galā var?

Viņi apsēdās stūrī, bet Bils, kas arī ienāca bārā, nostājās pie letes.

Megrē skaidroja:

- Ja es būtu Parīzē, bez pūlēm dabūtu vajadzīgās ziņas, jo mums pie Senmartēna vārtiem ir vairākas bodītes, kur viss palicis no seniem laikiem... Vienā pārdod populāras dziesmiņas, un vēl tagad var dabūt tādas, kuras uz visiem ielu stūriem dziedāja 1900. vai 1910. gadā... Citā ir kāds grima piederumu pārdevējs, tur var dabūt visu modeļu bārdas, ūsas, parūkas, kādas aktieri lietojuši kopš neatminamiem laikiem... Un vēl ir noplukuši kantori, kur neiedomājami impresāriji organizē turnejas pa mazām provinces pilsētiņām...

Kamēr Megrē runāja, Ronalds Deksters skumigi raudzījās savā glāzē.

- Vai jūs mani saprotat?

- Jā, cienītais kungs.

- Labi. Pie šo kantoru sienām nebūtu grūti atrast kafēšan-lanu priekšnesumu afišas, kas liecina par to, kas bijis modē pirms trīsdesmit vai četrdesmit gadiem... Un uzgaidāmajās telpās sēž desmit veci komedianti un vecas daiļavas...

Viņš aprāvās un teica:

- Piedodiet!

- Nekas...

- Es gribēju teikt, ka aktieri, aktrises un dziedātājas, kam šodien ir jau septiņdesmit gadu, vēl ierodas un lūdz, lai ar viņiem slēdz līgumu. Šiem cilvēkiem ir apbrīnojama atmiņa, sevišķi, ja runa ir par notikumiem, kas risinājušies viņu panākumu laikā. Vārdu sakot, Dekstera kungs...

- Mani visi sauc par Ronaldu.

- Vārdu sakot, man gribētos zināt, vai Ņujorkā pastāv kaut kas līdzīgs tam, par ko es jums nupat stāstīju.

Vecais klauns kādu laiku domāja, joprojām sērīgi vērdamies glāzē, kurai vēl aizvien nebija pieskāries. Beidzot viņš ļoti nopietni jautāja:

- Vai viņiem tiešām jābūt ļoti veciem?

- Ko jūs ar to domājat?

- Vai tiem jābūt tiešām ļoti veciem aktieriem? Jūs runājāt par tādiem, kam ir sešdesmit un vairāk gadu. Šeit tas ir liels vecums, jo, redziet, te mirst agrāk.

Viņa roka sniedzās pēc glāzes, atrāvās, atkal pastiepās, un beidzot viņš izdzēra alkoholu vienā rāvienā.

- Ir tādas vietas... Es jums parādīšu...

- Vajadzētu atgriezties tikai gadus trīsdesmit senā pagātnē. Tajā laikā divi franči, kas saucās J and J, uzstājās ar muzikālu priekšnesumu kafēšantānos.

- Jūs sakāt - trīsdesmit gadu? Manuprāt, tas ir iespējams. Un ko jūs gribat zināt?

- Visu, kas uz viņiem attiecas. Man patiktu iegūt arī fotogrāfiju. Aktieri labprāt fotografējas. Viņu attēli redzami uz afišām un programmās.

- Gribat nākt man līdzi?

- Šovakar vēl ne. Tūlīt ne.

- Tas jau ir labāk. Jo jūs, saprotiet, varat cilvēkus izbiedēt. Ziniet, viņi ir aizdomu pilni. Ja vēlaties, es rit aiziešu uz jūsu viesnīcu vai arī jums piezvanīšu. Vai tas ir ļoti steidzami? Es varu sākt jau šovakar. Bet tad vajadzētu...

Viņš vilcinājās un nodūra acis.

- Vajadzētu, lai jūs man iedodat naudu, par ko izmaksāt un šur tur iegriezties.

Megrē izvilka no kabatas portfeli.

- Nu, ar desmit dolāriem man pilnīgi pietiks. Ja jūs man iedosiet vairāk, es tos iztērēšu. Un, kad pabeigšu jūsu darbu, man nekas vairs nebūs palicis... Vai tagad es jums vairs neesmu vajadzīgs?

Komisārs papurināja galvu. Vienbrīd viņš gan iedomājās paēst vakariņas sava klauna sabiedrībā, bet šķita, ka tas ir neglābjami sadrūmis.

- Vai jūs netraucē tas, ka šis tips jums seko?

- Un ko tad jūs darītu, ja tas mani traucētu?

- Es domāju - ja jūs viņam piedāvātu mazliet vairāk nekā tie, kuriem viņš strādā...

- Viņš mani netraucē.

Un tā bija taisnība. Megrē drīzāk uzjautrinājās, jūtot veco bokseri sev aiz muguras.

Tajā vakarā komisārs ieturējās spoži apgaismotā Brod-vejas kafejnīcā, kur viņam pasniedza lieliskas desiņas, bet kaitināja tas, ka alus vietā varēja dabūt vienīgi kokakolu.

Pēc tam, ap deviņiem, viņš apturēja taksometru.

- Faindlejas un 169. ielas stūris.

Šoferis nopūtās, padevigi nolaida karodziņu, un Megrē viņa izturēšanos saprata tikai mazliet vēlāk, kad mašīna atstāja spoži apgaismotos kvartālus un ienira pavisam citā pasaulē.

Drīz vien viņš redzēja bezgalgarajās, taisnajās ielās staigājam tikai krāsainos. Viņi šķērsoja Hārlemu ar tās vienādajām mājām, tumšu ķieģeļu blokiem, kurus vēl neglītākus vērta ugunsgrēka gadījumiem paredzētās metāla kāpnes, kas izlocījās gar fasādēm.

Viņi pārbrauca pāri kādam tiltam, tad brauca gar noliktavām vai rūpnīcām - tumsā bija grūti saskatīt, kas tās īsti bija, - un tad sākās Bronksa ar tādām pašām tuksnesīgām ielām, ar dzeltenām, sarkanām vai violetām kvartāla kino ugunīm, ar lielu veikalu skatlogiem, kuros sastingušās pozās stāvēja vaska manekeni.

Viņi brauca vairāk nekā pusstundu, ielas kļuva aizvien tumšākas un tukšākas, līdz beidzot šoferis apturēja mašīnu, pagriezās atpakaļ un nicīgi izmeta:

- Faindleja.

169. iela bija turpat pa labi. Bet vajadzēja ilgi kaulēties, līdz šoferis bija ar mieru gaidīt. Turklāt viņš negribēja stāvēt pie krustojuma, bet, kad Megrē sāka iet pa trotuāru, lēnītiņām brauca viņam nopakaļ.

Un tikpat lēnām brauca otrs auto - Bila, izbijušā boksera un detektīva, taksometrs, un tā pasažieris nevīžoja kāpt ārā.

Melnajā ielā varēja redzēt iegaismojamies dažu veikaliņu logu gaišos četrstūrus, tāpat kā Parīzes un visu pasaules galvaspilsētu nabadzīgajos kvartālos.

Ko Megrē te domāja darīt? Neko īpašu. Vai tad viņš vispār zināja, ko grib darīt Ņujorkā? Un tomēr jau kādu laiku, pareizāk sakot, no brīža, kad atstāja Senrežī, viņš vairs nejutās tik svešs un pazudis. Bervika viņu jau bija samierinājusi ar Ameriku - varbūt tāpēc, ka tajā bija cilvēciska gaisotne, un tagad viņš iedomājās neskaitāmās dzīves, kuras bija iespiestas šo ķieģeļu kubu šūnās, neskaitāmās scēnas, kas risinājās aiz nolaistajiem aizkariem.

Mazais Džons ar savu iespaidīgumu nebija viņu nomācis, tas nebūtu īstais vārds, tomēr Mazais Džons bija un palika kaut kas mīklains, kaut kas mazliet neīsts.

Tāpat arī Makgils - un varbūt vēl lielākā mērā.

Un pat jaunais cilvēks - Zans Morā - ar savām bažām un vecā kunga d’Okelisa piekrišanu.

Un pazušana brīdī, kad kuģis beidzot pienāca Ņujorkas ostā...

Īstenībā tas viss nebija nekas svarīgs. Tādus vārdus Megrē būtu teicis, ja tajā brīdī viņam blakus būtu sarkanmatainais O’Braiens ar savu nenosakāmo smaidu sīku bakurētu izraibinātajā sejā.

Tā ejot kabatās sabāztām rokām un pīpi zobos, viņam ienāca prātā, ka nav saprotams, kāpēc tieši sarkanmatainajiem visbiežāk ir bakurētaina seja un kāpēc viņi vienmēr ir simpātiski cilvēki.

Megrē ostīja gaisu. Viņš tajā sajuta neskaidru mazuta un viduvējības dvaku. Diezin vai šajās alveolās tagad mīt citi J and J? Kā gan citādi! Jauni cilvēki, kas ieradušies pirms dažām nedēļām un sakostiem zobiem gaida Senrežī slavas stundu.

Viņš meklēja drēbnieka darbnīcu. Divi taksometri viņam sekoja kā procesija. Un viņš baudīja situācijas smieklīgumu.

Reiz - tajos laikos, kad vēl valkāja stīvas apkaklītes un cilindrveidīgas aproces un arī Megrē īpašumā bija mazgā-jainas, no gumijas vai gumijota auduma, - divi jauni cilvēki bija dzīvojuši šajā ielā pretī drēbnieka darbnīcai.

Un kādu citu jaunu cilvēku vairākas dienas mocīja bailes par tēva dzīvību.

Un šis jaunais cilvēks bija pazudis dažas minūtes pēc tam, kad Megrē bija ar viņu sarunājies uz kuģa klāja.

Komisārs meklēja drēbnieka darbnīcu. Viņš skatījās māju logos, kuriem bieži pāri stiepās pretīgās dzelzs kāpnes, kas izbeidzās starp pirmo un otro stāvu.

Klarnete un vijole...

Kāpēc viņš kā puikas gados piespieda degunu pie loga boditei, kur pārdeva visu - dārzeņus, maizi, miltus un konfektes? Tieši tai blakus bija otra, neapgaismota, bet tai nebija slēģu, un pa logu, pateicoties laternas gaismai, varēja redzēt gludināmo presi un uzvalkus, kas karājās uz ple-ciņiem.

Arturo Džiikomi.

Abi taksometri viņam joprojām sekoja dažu metru attālumā, un nedz šoferi, nedz neaptēstais Bils nenojauta ciešo kontaktu, ko šis cilvēks smagajā mētelī un pīpi zobos, pagriežoties pret namu ielas pretējā pusē, ieguva ar diviem divdesmit gadus veciem frančiem, kuri savulaik bija nokāpuši no kuģa, un vienam padusē bija vijole, bet otram - klarnete.

4. nodaļa

Tajā rītā vajadzēja ļoti maz, lai kāds cilvēks paliktu dzīvs vai ietu bojā, lai pretīgs noziegums tiktu vai netiktu pastrādāts, un šis mazumiņš bija atkarīgs no dažām minūtēm Megrē laika.

Nelaimīgā kārtā viņš to nezināja. Trīsdesmit kriminālpolicijā nostrādātajos gados viņam bija izveidojies paradums, ja vien izmeklēšana nelika pavadīt nakti ārpus mājas, celties ap septiņiem no rīta un kājām noiet diezgan garo ceļu no Rišāra Lenuāra bulvāra, kur viņš dzīvoja, lidz Orfēvras krastmalai.

Par spīti rosīgajai darbībai, viņš pēc dabas vienmēr ir bijis klaiņotājs. Un, ticis pensijā, viņš savā Mengsirliāras mājā bieži cēlās vēl agrāk, un vasarā austošā saule viņu jau atrada dārzā.

Uz kuģa viņš ari parasti bija viens no pirmajiem, kas staigāja pa klāju, kamēr matroži to berza un mazgāja, un spodrināja borta margu misiņa daļas.

Bet pirmajā rīta Ņujorkā viņš piecēlās vienpadsmitos, jo bija pārāk daudz dzēris kopā ar kapteini O’Braienu.

Otrā rītā savā Bervikas istabā Megrē sāka mosties agrā stundā, jo tāds bija viņa paradums. Taču tieši tāpēc, ka bija pārāk agrs, ka viņš juta - ielas vēl ir tukšas un slēģi aizdarīti, viņš nolēma kādu bridi pagulēt.

Un Megrē gulēja ciešā miegā. Pamostoties viņš ieraudzīja, ka ir jau pāri desmitiem. Kāpēc viņš jutās gluži kā tie cilvēki, kuri visu nedēļu ir strādājuši un kuriem svētdienās lielākā laime ir labi ilgi vāļāties pa gultu?

Jādomā, ka arī detektīvs bokseris bija ilgi gulējis. Vai pa to laiku viņu kāds aizstāja? Viņš uzvilka rītasvārku un piegāja pie loga izsmēķēt pirmo pīpi, un pabrīnījās, neredzēdams uz ielas Bilu.

Tiesa, arī detektīvam bokserim ir jāguļ. Vai kāds pa to laiku viņu aizstāj? Vai viņi ir divi un viens otru nomaina, sekojot Megrē?

Viņš rūpīgi noskuvās un vēl kādu laiku pavadīja, sakārtodams lietas.

Un šīs tik parastā veidā izšķiestās minūtes izrādījās tieši tās, no kurām bija atkariga cilvēka dzīvība.

Bridi, kad Megrē izgāja uz ielas, vēl bija laiks, ja vien viņš pasteigtos. Neatlika ne mazāko šaubu - Bila nebija, un komisārs nemanīja nevienu, kas varētu būt izsekotājs. Garām brauca tukšs taksometrs. Megrē neviļus pacēla roku. Šoferis viņu neredzēja, un Megrē nevis meklēja citu taksometru, bet gan nolēma iet kājām.

Tā viņš atklāja Piekto avēniju un tās greznos veikalus, pie kuru skatlogiem apstājās. Viņš ilgi apskatīja pīpes, nolēma vienu nopirkt, kaut gan parasti tās viņam dāvināja Megrē kundze - katros svētkos un katrā dzimšanas dienā.

Un vēl kāds smieklīgs un muļķīgs sīkums. Pīpe maksāja ļoti dārgi. Izejot no veikala, Megrē atcerējās, cik iepriekšējā dienā bija maksājis par taksometru, un nolēma šorīt tadu summu ietaupīt.

Tāpēc viņš nokāpa metro un zaudēja krietni daudz laika, pirms atrada Fainlejas ielas stūri.

Debesis bija pelēkas, spīdīgas un cietas. Vējš joprojām pūta, bet tā vairs nebija vētra. Megrē pagriezās gar 169. ielas stūri un uzreiz saprata, ka notikusi nelaime.

Apmēram divsimt metru attālumā no viņa pie kādām durvīm stāvēja cilvēku pūlitis, un, kaut ari viņš apkārtni pazina slikti, kaut ari bija to redzējis tikai naktī, viņš bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka cilvēki stāv pie itāliešu drēbnieka durvīm.

Un vispār ielā viss vai gandrīz viss bija itālisks. Bērniem, kurus redzēja rotaļājamies uz māju sliekšņiem, bija melni mati, pārlieku gudras sejas un garas, iedegušas kājas, kādas mēdz būt bemiem Neapolē vai Florencē.

Lielākoties uz veikalu izkārtnēm bija rakstīti itāliešu vārdi, un skatlogi pilni cieti žāvētu desu, cepumu un sālījumu, kas nākuši no Vidusjūras krastiem.

Megrē sāka iet ātrāk. Divdesmit vai trīsdesmit cilvēki veidoja pūli pie drēbnieka sliekšņa, un kārtībnieks sargāja durvis, neļaujot nevienam iet iekšā, un vairāk vai mazāk netīru bērnu bariņi klaiņoja apkārt.

Tas lika domāt par nelaimes gadījumu, par drūmu notikumu, kas piepeši atgadās ielā un padara nopietnākas gājēju sejas.

- Kas noticis? - viņš jautāja resnam vīram ar katliņ-cepuri galvā, kurš stāvēja pēdējās rindās un reizēm pastiepās pirkstgalos.

Kaut ari Megrē runāja angliski, vīrs viņu tikai ziņkāri nopētīja, tad novērsās, paraustīdams plecus.

Viņš dzirdēja gan angliski, gan italiski teiktas frāzes.

- ... Tieši brīdī, kad viņš gāja pāri ielai...

- ... Katru ritu vienā un tajā pašā laikā gadu gadiem viņš gāja pastaigāties... Es te dzīvoju piecpadsmit gadu, un es viņu vienmēr esmu redzējis...

- ...Viņa krēsls vēl joprojām irturpat...

Pa veikala logu varēja redzēt gludināmo presi, uz kuras bija nolikts uzvalks, un tuvāk logam - pazemu krēslu ar salmu pinuma sēdekli, kur mēdza sēdēt vecais Andželino.

Nu Megrē sāka saprast notikušo. Pacietīgi un izveicīgi, kā mēdz rīkoties drukni cilvēki, viņš pamazām vien iespiedās pūļa vidū un centās saistīt savā starpā teikumu druskas, ko spēja uztvert.

Pirms piecdesmit vai vairāk gadiem Andželino Džako-mi bija ieradies no Neapoles un iekārtojies šajā veikaliņā -ilgi pirms tam, kad izgudroja tvaika preses. Viņš bija gandrīz vai ielas, kvartāla sencis, un municipālo vēlēšanu laikā nebija tāda kandidāta, kas neierastos pie viņa vizītē.

Tagad darbnīcu bija pārņēmis viņa dēls Arturo, un šim dēlam bija jau gandrīz sešdesmit gadu, viņš pats bija septiņu vai astoņu bērnu tēvs, un lielākā daļa no tiem jau bija apprecējušies.

Ziemā vecais Andželino vadīja dienas, sēdēdams uz krēsla ar salmu pinuma sēdekli pie veikala loga, par kura daļu bija kļuvis, un no rīta līdz vakaram smēķēja itāliešu cigārus no melnas tabakas, kas izplatīja rūgtu smaržu.

Un pavasarī, tāpat kā cilvēki vēro bezdelīgu atgriešanos, visi no viena ielas gala līdz otram redzēja, kā vecais Andželino noliek savu krēslu uz ietves blakus durvīm.

Tagad viņš bija miris vai mirstošs, to Megrē vēl skaidri nezināja. Ļaudis visapkārt stāstīja visu ko, bet drīz viņš izdzirda raksturīgo ātrās palīdzības mašīnas sirēnu, un automobilis ar sarkanu krustu apstājās pie durvīm. Pūlis sakustējās un lēnām padeva ceļu diviem cilvēkiem baltos uzsvārčos, kuri iegāja veikaliņā un pēc brīža iznāca ārā ar nestuvēm, kurās varēja redzēt tikai ar palagu apsegtu augumu.

Pēc tam aiz viņiem durvis aizvērās. Kāds cilvēks bez apkaklītes - droši vien Džakomi dēls, kas tikai bija uzvilcis svārkus virs darba apģērba, iekāpa mašīnā blakus šoferim, un mašīna aizbrauca.

- Vai viņš ir miris? - ļaudis jautāja kārtībniekam, kas joprojām palika savā vietā.

Tas neko nezināja. Viņam bija vienalga. Viņa pienākumos neietilpa tādi sīkumi.

Veikaliņā raudāja sieviete, kuras sirmie mati krita pār seju, un reizēm viņa ievaimanājās tā, ka varēja dzirdēt uz ielas.

Pamazām cilvēki sāka izklīst. Mājasmātes meklēja rokā bērnus, lai turpinātu iepirkšanos apkārtējos veikalos.

Grupa kļuva aizvien mazāka, tomēr palika pietiekami daudz cilvēku, kas stāvēja priekšā durvīm.

Tagad tas bija frizieris ar ķemmi aiz auss, kas ar stipru dženovieša akcentu stāstīja:

- Es visu redzēju tikpat skaidri, kā tagad redzu jūs, jo bija tukšs laiks un es tieši stāvēju pie frizētavas durvīm.

Tiešām, dažas mājas tālāk varēja redzēt cilindru ar zilām un sarkanām joslām, kas liecināja, ka tur ir frizētava.

- Gandrīz katru ritu viņš apstājās pie manis, lai drusku papļāpātu. Es trešdienās un sestdienās skuvu viņam bārdu... Es vienmēr esmu viņu skuvis... Nevis mans palīgs, bet es pats... Un vienmēr esmu viņu pazinis tādu, kāds viņš bija vēl šorīt. Taču viņam laikam gan bija astoņdesmit divi gadi... Pagaidiet... Nē... Astoņdesmit trīs... Kad pirms četriem gadiem apprecējās Marija, viņa pēdējā mazmeita, es atceros, viņš man teica...

Un frizieris ņēmās rēķināt, lai noteiktu, cik īsti gadu bija vecajam Andželino, ko nupat tik rupji aizrāva prom no ielas, kura viņš bija nodzīvojis gandrīz visu mūžu.

- Bija kaut kas tāds, ko viņš nebūtu ar mieru atzīt ne par kādiem pasaules labumiem: viņš tikpat kā neko vairs neredzēja. Viņš vienmēr valkāja brilles, biezas brilles sudraba ietvarā... Viņš nemitīgi tās spodrināja lielā, sarkanā mutautā un atkal lika uz acīm. Bet īstenībā tās neko lielu vairs nedeva... Un tieši acu un nevis kāju dēļ - tās viņam joprojām bija kā divdesmit gadu vecumā - viņš sāka staigāt ar nūju... *

Katru ritu tieši pusdesmitos...

Loģiski spriežot, Megrē tajā laikā vajadzēja būt darbnīcā. Iepriekšējā dienā viņš bija apņēmies to darīt. Viņš gribēja satikt un izjautāt veco Andželino.

Kas būtu noticis, ja Megrē būtu atnācis laikā, ja viņš nebūtu no jauna iemidzis, ja nebūtu stāvējis pie loga, ja taksometrs, kuru viņš sauca, būtu apstājies, ja viņš Piektajā avēnijā nebūtu pircis pīpi?

- Viņam ap kaklu apsēja biezu, adītu vilnas šalli, sarkanu šalli... Nupat es redzēju puiku, dārzeņu pārdevējas delu, kas atnesa šalli... Nekad viņš nevalkāja mēteli, lai arī bija ziema... Viņš gāja sīkiem, vienmērīgiem soļiem, turoties cieši gar namu sienām, un es zināju, ka ar nūju viņš iztausta ceļu...

Tagad ap frizieri stāvēja tikai pieci seši cilvēki, un, tā kā Megrē izskatijās visnopietnākais, visvairāk ieinteresētais, galu galā frizieris vērsās tieši pie viņa.

- Pie katra vai gandrīz katra veikaliņa viņš pacēla roku un sveicināja, jo pazina visus. Ielas stūrī viņš uz brīdi ap-stajās, pirms devās tai pāri, jo viņa pastaigas garums vienmēr bija tieši trīs kvartāli...

Šorīt viņš darīja tāpat kā citus rītus... Es viņu redzēju... Es apgalvoju, ka redzēju viņa pirmos soļus uz braucamās daļas... Kāpēc es tajā brīdī aizgriezos prom? Es nezinu... Varbūt mans palīgs salonā, kura durvis bija palikušas vaļā, kaut ko teica? Būs jāpajautā, mani tas interesē...

Es skaidri dzirdēju, ka tuvojas auto... Tas notika apmēram simt metru no manas frizētavas... Pēc tam jocīgs troksnis... Plakšķīgs troksnis... To grūti aprakstīt... Katrā ziņā tāds, ka uzreiz kļuva skaidrs - noticis nelaimes gadījums. Es paskatījos atpakaļ un ieraudzīju auto, kas pilnā ātrumā turpināja ceļu... Tas jau brauca man garām... Un tajā pašā brīdī es ieraudzīju ķermeni uz ielas.

Ja es nedomātu par divām lietām reizē, būtu rūpīgāk apskatījis abus vīrus, kas sēdēja mašīnas priekšējos sēdekļos. Tas bija liels, pelēks auto... Tumši pelēks... Man gandrīz gribētos teikt - melns, un tomēr liekas, ka tas bija pelēks. Vai arī noputējis...

Cilvēki jau skrēja turp... Es vispirms atnācu uz šejieni brīdināt Arturo... Viņš patlaban gludināja bikses. Veco Andželino atnesa šurp, viņam pa muti tecēja asiņu strūkliņa un viena roka ļengani karājās, žaketes plecs bija saplosīts... Pirmajā brīdī neko nevarēja ieraudzīt, bet es uzreiz sapratu, ka viņš ir miris...

«

Saruna notika kapteiņa O’Braiena kabinetā. Tas, garo kāju dēļ atgāzis krēslu atpakaļ, ļoti īsiem vilcieniem smēķēja pīpi, glāstīdams ar lūpām tās kātu, un pievērtām acīm vēroja Megrē, kurš runāja.

- Es pieņemu, - komisārs nobeigumā teica, - ka jūs neapgalvosiet, ka individuālā brīvība jums liedz nodarboties ar tādiem neliešiem?

Jo Megrē, kaut gan vairāk nekā trīsdesmit gadu bija nostrādājis policijā un redzējis visu, kas liecina par cilvēku zemiskumu, nežēlību un gļēvumu, par dažu rīcību jutās sašutis gluži kā pirmajā dienā.

Sakritība ar rītā iecerēto vecā Džakomi apmeklējumu, fakts, ka tas, ja vien nebūtu nokavēts, būtu izglābis drēbniekam dzīvību, pat nopirktā pīpe, kuru viņš tagad vairījās smēķēt, vērta garastāvokli vēl drūmāku.

- Diemžēl tas attiecas nevis uz federālo policiju, bet -līdz jaunam rīkojumam - uz Ņujorkas policiju.

- Viņi veco vīru nonāvēja pretīgā, zemiskā veidā... -bijušais komisārs rūca.

Un O’Braiens domīgi nomurmināja:

- Mani pārsteidz ne tik daudz veids, kādā viņi to nogalinājuši, bet tas, ka viņi to izdarījuši tieši īstajā laikā...

Megrē par to jau bija domājis, un šajā notikumā būtu grūti saskatīt nejaušību.

Gadu gadiem neviens nebija licies ne zinis par veco Andželino, kas būtu varējis vadīt savas dienas, sēdēdams krēslā garāmgājēju acu priekšā un katru rītu kā liels, lādzīgs suns apiet savu mazo, ierasto pastaigas loku.

Iepriekšējā vakarā, gandrīz jau naktī, Megrē uz brīdi bija apstājies pie vecā drēbnieka darbnīcas. Nevienam to neteikdams, viņš nolēma atgriezties no rīta un lāga vīru iztaujāt.

- Vajadzēja rīkoties nekavējoties, - viņš norūca, neapzinātā īgnumā lūkodamies O’Braienā.

- Nav vajadzīgs ilgs laiks, lai sarīkotu tāda veida nelaimes gadījumu, ja iepriekš zināmi visi vajadzīgie sīkumi... Es negribu teikt, ka ir aģentūras, kuras dara tādus darbus, bet gandrīz... Vārdu sakot, pietiek zināt, ar ko runāt, kam uzticēties, pietiek samaksāt... Vai saprotat?Tie ir ļaudis, ko dēvē par algotiem slepkavām... Bet tādi algoti slepkavas tomēr nevarēja zināt, ka vecais Andželino katru ritu šķērso 169. ielu - vienmēr vienā laikā un vienā vietā...

Kāds acīmredzot viņiem to pateica, visdrīzāk tas, kurš uzdeva darbu.

Un tas ir cilvēks, kurš to zināja jau sen.

Viņi nopietni saskatījās, jo abi no notikušā izdarīja vienus un tos pašus secinājumus.

Bija cilvēks, kurš nezin cik ilgi zināja, ka Andželino ir kaut kas sakāms un ka šis fakts apdraud viņa mieru.

Megrē neviļus atcerējās Mazā Džona nervozo, gandrīz trauslo siluetu, viņa gaišās un saltās acis, kurās neatspoguļojās nekādas cilvēciskas jūtas.

Vai tieši viņš nebija cilvēks, kas, ne aci nepamirkšķinot, spēja uzdot algotajiem slepkavām darbu, kuru tie šorīt pastrādāja?

Mazais Džons bija dzīvojis 169. ielā tieši pretī drēbnieka darbnīcai!

Vēl vairāk - ja varēja ticēt dēlam rakstītajām vēstulēm (un to tonis bija mulsinoši vaļsirdīgs), tieši Mazais Džons jutās apdraudēts, tieši viņš baidijās par savu dzīvību!

Un tas bija viņa dēls, kurš pazuda, pirms izkāpa Amerikas krastā!

65

Simcnons 11

- Viņi nogalina, - Megrē teica, it kā rezumējot savas domas.

Un tā gandrīz bija. Viņš tikko bija atcerējies Žanu Morā un tagad, kad zināja, ka darīšana ir ar cilvēkiem, kuri spēj nogalināt, viņu zināmā mērā mocīja sirdsapziņas pārmetumi.

Vai viņam nevajadzēja modrāk sargāt jauno cilvēku, kurš bija lūdzis palīdzību? Vai viņš nebija vainīgs tāpēc vien, ka, par spīti d’Okelisa kunga ieskatiem, neņēma gluži nopietni viņa uztraukumu?

- Vārdu sakot, - sarkanmatis no federālās policijas savukārt secināja, - mums ir darīšana ar cilvēkiem, kuri aizstāvas vai, pareizāk sakot, uzbrūk, lai aizstāvētos. Es prātoju, dārgo Megrē, ko jūs turpmāk varētu darīt... Ņujorkas policijai nepavisam nepatiks, ka jūs jaucaties tās iesāktajā izmeklēšanā. Un kā jūs to pamatotu? Tas ir Amerikas teritorijā pastrādāts noziegums... Andželino jau sen ir Amerikas pilsonis... Bez šaubām, arī slepkavas. Morā ir naturalizējies... Makgils - par to esmu ievācis ziņas - dzimis Ņujorkā. Un gan jau redzēsiet, ka šie divi netiks lietā iejaukti... Kas attiecas uz jauno Morā -neviens nav iesniedzis sudzību, un neliekas, ka tēvs vēlētos to darīt.

Viņš nopūzdamies piecēlās.

- Tas ir viss, ko varu jums pateikt.

- Vai zināt, ka mans buldogs šorīt neieradās postenī?

Kapteinis saprata, ka runa ir par Bilu.

- Jūs man to vēl nebijāt teicis, bet es varētu derēt... Katrā ziņā bija nepieciešams, lai kāds laikā no vakarvakara līdz šim rītam tiktu informēts par jūsu vizīti 169. ielā.

- Lai turpmāk es tur varētu atgriezties, nevienam neradot draudus.

- Vai zināt, ka jūsu vietā es būtu ļoti uzmanīgs, šķērsojot ielas? Pie joda, vakaros es katrā ziņā izvairītos no klusam vietām... Vienmēr jau cilvēki nav tieši jāsabrauc... Braucot garām mašīnā, uz tiem var notēmēt un izšaut.

- Man likās, ka gangsteri pastāv tikai romānos un filmās. Vai tad jūs man tā neteicāt?

- Es nerunāju par gangsteriem. Es jums dodu padomu. Jā, un ko jūs izdarījāt ar manu raudošo klaunu?

- Es viņam uzdevu darbu, un viņš, jādomā, šodien man piezvanīs vai atnāks pie manis uz Berviku.

- Ja vien arī viņam neatgadīsies kas ļauns.

- Vai tiešām jums tas liekas iespējams?

- Es nezinu neko. Man nav tiesību kaut kur iejaukties. Man ļoti gribētos jums ieteikt to pašu, bet acīmredzot jūs mani tik un tā neklausītu.

-Jā...

- Lai jums veicas. Piezvaniet, ja gadās kādi jaunumi. Iespējams, ka es nejauši satieku kolēģi no Ņujorkas policijas, kam uzdota šīs lietas izmeklēšana. Es vēl nezinu, kuram tā uzdota. Iespējams, ka sarunā viņš man pastāsta kādu sīkumu, kas var jūs interesēt. Es jūs neaicinu pusdienās, jo man tūlit jāēd lenčs kopā ar diviem maniem priekšniekiem.

Šī saruna vairs gandrīz nemaz neatgādināja viņu pirmo tikšanos, kad valdīja laba oma un viegls humors.

Viņiem abiem bija smaga sirds. Bronksas iela ar itāliešu bodītēm, ar bērnu bariņiem, ar priekšpilsētas dzīvi, kur vecs vīrs sīkiem solīšiem dodas rīta pastaigā un kāds auto tam mežonīgi drāžas virsū...

Megrē gandrīz iegriezās kafejnīcā kaut ko iekost, tad iedomājās ieiet bārā, jo viņš nebija tālu no Senreži. Viņš ne uz ko necerēja, ja nu vienīgi - ieraudzīt Makgilu, kuram, šķiet, bija paradums tur dzert aperitīvu.

Un Megrē tiešām tur ieraudzīja Makgilu ļoti skaistas sievietes sabiedrībā. Viņš pamanīja komisāru un mazliet paslējās savā krēslā, lai sveicinātu.

Pēc tam viņš acīmredzot stāstīja par Megrē dāmai, jo tā ziņkārīgi pētīja komisāru, nepārtraucot smēķēt cigareti, kura bija notriepta ar lūpu krāsu.

Vai nu Makgils nezināja neko, vai arī bija apveltīts ar neparastu aukstasinību, jo izskatījās ļoti pašapzinigs. Tā kā Megrē joprojām viens pats sēdēja pie bara letes un dzēra kokteili, Makgils piepeši iedomājās piecelties, iepriekš atvainojies draudzenei, un izstieptu roku tuvojās komisāram.

- Cik labi, ka jūs satieku, jo pēc vakar notikušā man gribas ar jums aprunāties.

Megrē izlikās, ka neredz pastiepto roku, un sekretārs to galu galā iebāza kabatā.

- Mazais Džons izturējās pret jums rupji un arī ļoti neveikli. Un es jums gribēju sacīt tieši to: viņa ir vairak neveiklības, nekā ļaunuma. Jau sen viņš pieradis, ka itin visi viņam klausa. Viņu sanikno katrs šķērslis, katrs iebildums. Un, beidzot, viņa jūtas pret dēlu ir visai neparastas. Tās, ja vēlaties, ir viņa dzīves intīmā, slepenā daļa, ko viņš sirdīgi sargā no visiem. Tieši tāpēc viņš sadusmojās, redzot, ka jūs ar šo lietu nodarbojaties pretēji viņa gribai.

Varu jums neoficiāli pateikt, ka kopš jūsu ierašanās viņš griež otrādi visu pasauli, lai atrastu Žanu Morā. Viņš to atradīs, jo viņam līdzekļu netrūkst.

Bez šaubām, Francijā, kur jūs viņam varētu zināmā mērā palīdzēt, viņš pieņemtu jūsu sadarbību. Bet te, pilsētā, kuru jūs nepazīstat...

Megrē palika nekustīgs, šķietami tikpat nejūtīgs kā siena.

- Vārdu sakot, es jūs lūdzu...

- ...pieņemt mūsu atvainošanos, - viņš izmeta.

- ...un viņa atvainošanos arī.

- Vai viņš jums uzdeva to man pateikt?

- Patiesību sakot...

- ...jums, gan vienam, gan otram, viena vai atšķirīgu iemeslu dēļ gribētos mani drīzāk redzēt kur citur.

- Ja jūs to uztverat tā...

Un Megrē, pagriežoties pret bāra leti, no kuras paņēma glāzi, ērcīgi atcirta:

- Es to uztveru, kā pašam labāk patīk.

Kad komisārs no jauna pameta skatienu zalē, viņš redzēja Makgilu sēžam blakus gaišmatainajai amerikānietei, kas uzdeva jautājumus, uz kuriem viņam acīmredzot nepavisam negribējās atbildēt.

Makgils izskatījās drūms, un promejot komisārs juta, ka viņam seko skatiens, kurā jautās bailes un dusmas.

Jo labāk!

*

Rervikā Megrē gaidīja telegramma, kas bija atsūtīta no Scnreži. Arī Ronalds Deksters viņu pacietīgi gaidīja, sēdēdams uz dīvāniņa. Telegrammā bija rakstīts:

Ar telegrammu esmu saņēmis labas ziņas. Zans Morā pēc atgriešanas izskaidros stāvokli. Izmeklēšanai vairs nav iemesla. Ceru uz jūsu atgriešanos ar nākamo kuģi. Sirsnigi sveicieni. Fransuā d’Okeliss.

Megrē salocīja mazo, dzelteno papīrīti un nopūzdamies ielika to kabatas portfeli. Pēc tam viņš pievērsās skumjajam klaunam.

- Vai esat ēdis? - viņš jautāja.

- Varu sacīt, ka nupat apēdu hot dog. Bet, ja vēlaties, lai edu kopā ar jums...

Kopīgi ieturētā maltīte ļāva komisāram atklāt vēl kādu negaidītu dīvainā detektīva spēju. Deksters, kas bija tik vājš, ka visšaurākais apģērbs karājās uz viņa auguma kā uz pakaramā, spēja apēst neticami daudz.

Tikko viņš apsēdās pie kafejnīcas letes, acis viņam iespīdējās kā cilvēkam, kas vairākas dienas nav neko ēdis, un, parādījis uz sviestmaizēm ar sieru un šķiņķi, viņš jautāja;

- Vai drīkstu?

Viņš lūdza atļauju apēst nevis vienu sviestmaizi, bet visu kaudzi un, ēzdams rikas citu pēc citas, skatījās apkārt aizdomu pilns, it kā baidītos, ka viņam kāds liegs pabeigt maltīti.

Viņš ēda, neko nepiedzerdams. Milzīgi kumosi cits pēc cita pazuda viņa brīnumaini ietilpīgajā mutē, nesagādājot nekādas neērtības.

Tomēr, par spīti visam, viņam izdevās pasacīt:

- Es kaut ko atradu...

Ar brīvo roku viņš gramstījās pa mēteļa kabatu - viņam nebija pieticis laika noģērbties - un nolika uz letes salocītu papīru. Kamēr komisārs to atlocīja, viņš jautāja:

- Vai neiebildīsiet, ja pasūtīšu kaut ko siltu? Ziniet, te nemaksā dārgi...

Papīrs bija kaut kas līdzīgs prospektam, kādus savulaik aktieri pārdeva zālē, kad viņu priekšnesums bija beidzies.

Palūgt aktieru fotogrāfijas.

Un Megrē, kas tajos laikos ļoti bieži gāja uz Mazo Kazino pie Senmartēna vārtiem, vēl dzirdēja skanam ausīs parasto teicienu:

- Man tas maksā desmit santīmu.

Tā nebija pat atklātne, kādu atļāvās iespiest slavenu priekšnesumu dalībnieki, bet parasts pabiezs, tagad jau pa-balējis, dzeltens papīrs.

J and J, slavenajiem muzikālajiem improvizētajiem, ir bijis tas gods spēlēt visiem Eiropas valdniekiem un Persi-jas šaham.

- Es jūs lūgtu pārāk to nenotraipīt, - klauns sacīja, ķerdamies pie ceptām olām ar speķi. - Man to nevis atdeva, bet tikai aizdeva.

Cik ērmoti likās, ka šādu papīru, ko neviens pat nepa-pūlētos pacelt no ielas, kāds ir aizdevis...

- Tas ir viens mans draugs..; Vārdu sakot, cilvēks, ko esmu ilgu laiku pazinis; viņš cirkā bija uniformists. Tā, ziniet, ir daudz grūtāka loma, nekā parasti domā. Viņš to tēloja vairāk nekā četrdesmit gadu un tagad vairs neatstāj savu atzveltni; viņš ir ļoti vecs, es pagājušonakt viņu apciemoju, jo viņš vairs gandrīz nemaz neguļ.

Klauns joprojām runāja pilnu muti un šķielēja uz desiņām, ko tikko bija pasūtījis cits klients viņa tuvumā. Bez šaubam, viņš apēstu ari tās un piedevām milzīgo, ar blāvu krēmu apziesto tortes gabalu, no kā Megrē metās nelabi.

- Mans draugs nepazina Jand Jpersoniski... Saprotiet, viņam bija darīšana tikai ar cirku. Bet viņa īpašumā ir unikāla afišu, programmu un avīžu rakstu kolekcija, kas saistīta ar cirku un mūzikholu. Viņš var jums pastāstīt, ka tāds un tāds akrobāts, kam pašlaik trīsdesmit gadu, ir dēls tādam un tādam gaisa vingrotājam, kurš apprecējis tāda un tāda spēkavīra mazmeitu, un ka šis spēkavīrs gājis bojā Londonas Palladium 1905. gadā.

Megrē izklaidigi klausījās un apskatīja dzelteno krītpa-pīra gabalu ar fotogrāfiju. Vai vispār to varēja saukt par fotogrāfiju? Tā bija fotoreprodukcija ar tik rupju rastru, tik slikta, ka sejas gandrīz nevarēja pazīt.

Divi vīrieši - abi jauni un abi vāji. Lielākā atšķirība bija tā, ka viens no tiem bija noaudzējis ļoti garus matus. Tas bija vijolnieks, un Megrē bija pārliecināts, ka tieši tas ir kļuvis par Mazo Džonu.

Otram mati bija plānāki, jau tik jaunam iezīmējās plik-galvība, uz deguna - brilles, un, acis izbolījis, viņš pūta klarnetē.

- Protams, protams, pasūtiet desiņas, - Megrē sacīja Ronaldam Deksteram, pirms tas bija paspējis ierunāties.

- Jūs droši vien domājat, ka visu mūžu esmu cietis izsalkumu, vai ne?

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka ta ir taisnība... Man vienmēr ir gribējies ēst. Pat tad, kad pelnīju naudu, jo man nekad tās nebija tik daudz, lai es varētu ēst, cik gribas. Jums vajadzēs man šo papīru atdot, jo es draugam apsolīju aiznest to atpakaļ.

- Es tūlīt likšu to pārfotografēt.

- Ak tā! Man visā drīzumā būs vēl citas ziņas, bet tūlīt vēl ne. Pat šo prospektu draugs bija ar mieru tūlīt sameklēt tikai tāpēc, ka es neatlaidos. Viņš visu laiku sēž atzveltnī uz riteņiem un viens pats ripinās pa papīriem piekrauto dzīvokli. Viņš man apgalvoja, ka pazīst cilvēkus, kuri varētu mums kaut ko pastāstīt, bet viņš negribeja sacīt, kuri tie ir... Jo īstenībā vairs neatceras, esmu par to pārliecināts. Viņam vajadzēja rakņāties visā tajā jūklī...

Telefona viņam nav. Tā kā viņš nekur nevar aiziet, tas sagādā zināmas grūtības.

“Neuztraucieties... Pie manis atnaks ciemos, atnāks ciemos,” viņš atkārtoja. “Vēl ir pietiekami daudz mākslinieku, kas atceras veco Zcrmēnu un kas labprāt nāk uz manu mitekli patērzēt...

Starp citiem man ir sena draudzene, kas savulaik bija virves dejotāja, visspožākā no visiem velnišķīgā numurā, un kas galu galā kļuva par kāršu licēju. Viņa nak katru trešdienu.

Ienāciet laiku pa laikam. Līdzko man kaut kas priekš jums būs, es pateikšu. Bet jūs man pasacīsiet taisnību.

Runa ir par kādu grāmatu, ko sacer par kafēšantāniem, vai ne? Par cirka ļaudīm tāda jau sarakstīta. Pie manis nāca un gāja, mani taujāja un pratināja, nesa prom manus dokumentus, un, kad grāmata iznāca, mans vārds tajā nemaz nebija pieminēts...”

Megrē saprata, kas par cilvēku ir vecais cirka mākslinieks, un zināja, ka nav nekādas nozīmes viņu steidzināt.

- Jūs iesiet uz turieni katru dienu, - viņš sacīja.

- Man ir vēl citas vietas, ko apmeklēt. Redzēsiet, ka dabūšu visas ziņas, kādas meklējat. Tikai man jums jāpalūdz vēl mazliet naudas. Vakar jūs man iedevāt desmit dolārus, un es tos ierakstīju rēķinā. Redziet! Bet kā citādi, es gribu, lai jūs pats redzat...

Un viņš izvilka no kabatas nosmulētu piezīmju grāmatiņu, kurā ar zīmuli bija ierakstīts:

J and J lielas izmeklēšanai saņemti desmit dolāri.

- Man labāk patiktu, ja šodien jūs man iedotu tikai piecus, jo es tik un tā izdošu visu, un tad tas ies pārāk ātri. Tad es vairs neiedrošināšos jums vēl ko prasīt un bez naudas neka nevarēšu jums palīdzēt. Vai es prasu par daudz? Vai dosiet četrus?

Megrē iedeva piecus dolārus un nezin kāpēc brīdī, kad tos pasniedza, pārlaida klaunam vērīgu skatienu.

Paēdis šis cilvēks mētelī un koši zaļu lenti kaklasaites vietā neizskatījās priecīgāks, taču viņa skatiens pauda bezgalīgu pateicību, bezgalīgu padevību, kurā jautās kaut kas bažīgs un drebošs. Viņš izskatījās pēc suņa, kas beidzot atradis saimnieku un meklē laipnības zīmes tā sejā.

Megrē iedomājās, vai viņam ir tiesības...

Tas bija tikai mirkli, ātri gaistošas jūtas. Un vai tad viņš veco klaunu neizmantoja novadā, kur viss bija pilnīgi mierīgi?

“Bet ja nu viņu nogalina...”

Un viņš atcerējās Senrežī kabinetu, paplrnazi, kas salūza Mazā Džona nervozajos pirkstos, pēc tam bārā Makgilu, kurš sarunājās par viņu ar savu amerikānieti.

Nekad viņš nebija iesācis izmeklēšanu tik neskaidros un gandrīz vai smieklīgos apstākļos. Patiesību sakot, neviens viņam nebija uzdevis nekādu izmeklēšanu. Jau sākot ar veco d’Okelisa kungu, kas viņu tā mudināja Mengsirliāras mājā, bet tagad pieklājīgi aicināja Megrē atpakaļ uz Franciju un lūdza nejaukties svešās darīšanās. Un beidzot ar O’Braienu.

- Rīt atnākšu pie jums tajā pašā laikā, - Ronalds Dek-sters sacīja, paņemdams cepuri. - Neaizmirstiet, ka prospekts man jāaiznes atpakaļ.

Megrē palika gluži viens uz ietves avēnijā, kuru viņš nepazina, un labu bridi klaiņoja, rokas kabatās sabāzis un pīpi zobos, pirms ieraudzīja pazīstama Brodvejas kino ugunis, pēc kurām varēja noteikt ceļu.

Piepeši viņam bez kāda īpaša iemesla iegribējās aizrakstīt Megrē kundzei, un viņš atgriezās viesnīcā.

5. nodaļa

Starp trešo un ceturto stāvu Megrē iedomājās, nepievēršot tam īpašu uzmanību, ka viņam nepatiktu, ja kāds, piemēram, kapteinis O’Braiens, redzētu viņu šīrīta gaitās.

Pat cilvēki, kuri kopā ar viņu bija strādājuši gadiem ilgi, kā brigadieris Likā, komisāru reizēm nesaprata, ja viņš bija tādā noskaņā.

Un vai tad viņš pats skaidri saprata, ko meklē? Piemēram, brīdī, kad viņš bez kāda iemesla apstājās uz trepju pakāpiena starp diviem stāviem, vērdamies savā priekšā nogurušu, neizteiksmīgu skatienu, viņš droši vien izskatījās pēc kunga, kas sirdskaites dēļ ir spiests apstāties vienalga kurā vietā un kas pūlas izlikties vienaldzīgs, lai garāmgājējos neradītu līdzjūtību.

Ja sprieda pēc daudzajiem bērniem, jaunākiem par septiņiem gadiem, kas bija redzami kāpnēs, trepju laukumiņos, virtuvēs un istabās, māja, kad beidzās stundas skolā, droši vien no viņiem čumēja un mudžēja. Turklāt visos stūros mētājās rotaļlietas - salauzti koka divriteņi, vecas ziepju kastes, kurām nemākuligi bija pierikoti riteņi, visvisādas mantas, kam pieaugušo acīs nebija nekādas jēgas, bet kas to darinātājiem likās īsti dārgumi.

Namā nebija vārtnieka, kādi ir franču mājās, un tas apgrūtināja komisāra darbu. Pirmā slāva gaitenī viņš ieraudzīja tikai brūni nokrāsotas vēstuļu kastes ar numuriem, pie dažām bija piesprausta nodzeltējusi vizītkarte vai pielikta metāla plāksnīte ar nemākulīgi iegravētu vārdu.

Pulkstenis rādīja desmit no rīta, un, bez šaubām, šajā laikā kazarmai līdzīgais nams dzīvoja visparastāko dzīvi. No divām vai trim durvīm vienas stāvēja vaļā. Pa tām varēja redzēt vēl nesasukājušās sievietes apkopjam mājas soli, mazgājam bērniem muti, purinām pa logu apšaubāmus paklājiņus.

- Piedodiet, kundze...

Komisārā raudzījās ar aizdomām. Par ko viņu varēja noturēt - liela auguma vīrieti biezā mētelī un platmalē, ko viņš aizvien noņēma, ja runāja ar sievietēm, lai kādas viņas būtu? Droši vien par kādu, kas piedāvā dzīvības apdrošinājumu vai jauna modeļa elektrisko putekļu sūcēju...

Turklāt viņam bija dīvains akcents, bet tas te nevienu nepārsteidza, jo, šķiet, te mita ne vien tikko iebraukuši itālieši, bet arī poļi un čehi.

- Vai jūs nezināt, vai šajā namā vēl mitinās īrnieki, kas te dzīvojuši jau pirms trīsdesmit gadiem?

Sievietes rauca uzacis, jo tieši tādu jautājumu bija vismazāk gaidījušas. Parīzē, piemēram, Monmartrā vai ari rajonā, kur viņš dzīvoja, - starp Republikas laukumu un Bastilijas laukumu, varbūt nebija nevienas kaut cik ievērojamas mājas, kur viņš uzreiz neatrastu kādu vecu sievieti vai vecu viru, kādu pāri, kas mājā apmeties pirms trīsdesmit vai četrdesmit gadiem.

Te viņam atbildēja:

- Mēs te ieradāmies tikai pirms pusgada...

Gads, divi gadi. Maksimums bija četri gadi.

Neviļus, pats nemanīdams, ka to dara, viņš labu brīdi

palika stāvam pie atvērtām durvim, noraudzīdamies nabadzīgā virtuvē, kur stāvēja arī gulta, vai arī istabā, kur mita četri vai pieci cilvēki.

Reti kāds pazina cita stāva iemītniekus. Tris bemi, no kuriem vecakajam zēnam varēja būt gadi astoņi - viņš droši vien slimoja ar cūciņu, jo ap galvu bija apsieta bieza komprese, - sāka komisaram sekot. Pēc tam vecākais zēns sadūšojās un sāka iet Megrē pa priekšu.

- Kungs vēlas zināt, vai jūs te dzīvojāt pirms trīsdesmit gadiem.

Tomēr bija arī daži veci cilvēki, kas sēdēja atzveltnī pie loga, bieži vien blakus būrim ar kanārijputniņu, vecvecāki, kuri bija ataicināti no Eiropas, kad jaunie atraduši darbu. Un starp tiem daži neprata ne vārda angliski.

- Es gribētu zināt...

Plašie kāpņu laukumiņi savā ziņā bija neitrāla teritorija, kur sakrāva visu, kas nebija vajadzīgs istabās; trešā stāva laukumiņā kalsna sieviete ar dzelteniem matiem mazgāja veļu.

Šeit, viena no šiem krātiņiem, J and J bija apmetušies, kad ieradās Ņujorkā, te Mazais Džons, kas tagad dzīvoja greznos Senrežī apartamentos, pavadīja mēnešus, varbūt gadus.

Būtu grūti sablīvēt vēl vairāk cilvēku tik mazā telpā, un tomēr te nemanīja ne mazāko savstarpējo tuvību, te vairak nekā jelkur citur bija jūtama neizdziedināma vientulība.

To pierādīja piena pudeles. Ceturtajā stāvā Megrē apstājās pie durvīm, pie kurām uz kājslauķa bija sarindotas astoņas neskartas piena pudeles.

Viņš gandrīz gribēja uzdot jautājumus bērnam, kas bija kļuvis par viņa labprātīgo ceļvedi, bet tieši tajā brīdī no blakus istabas iznāca gadus piecdesmit vecs vīrietis.

- Vai jūs zināt, kas te dzīvo?

Vīrietis neatbildēdams paraustīja plecus, it kā teiktu, ka tas uz viņu neattiecas.

- Vai jūs nezināt, vai dzīvoklī kāds ir?

- Kā lai es to zinātu?

- Vai tur dzīvo vīrietis vai sieviete?

- Laikam vīrietis.

- Vecs?

- Tas atkarīgs no tā, ko jūs uzskatāt par vecu. Varbūt manos gados... Es nezinu. Viņš tc apmetās tikai pirms mēneša.

Nevienam nebija nekādas daļas par viņa tautību, par to, no kurienes viņš atbraucis, un kaimiņš, nepavisam nebrīnīdamies par piena pudelēm, norūpejies novērsās no dīvainā apmeklētāja, kas uzdeva tik muļķīgus jautājumus, un aizgāja savās gaitās.

Vai istabas iemītnieks bija devies ceļojumā, aizmirstot brīdināt piena pārdevēju? Tas bija iespējams. Bet cilvēki, kas dzīvo tādā kazarmā, ir nabadzīgi ļaudis, kuri apzinās katra centa vērtību. Varbūt viņš bija aiz šīm durvīm? Dzīvs vai miris, slims vai mirstošs - viņš tur varēja tāds palikt ilgi, un nevienam neienāktu prātā uztraukties, kas ar viņu notiek.

Vai kāds būtu atrāvies no savām darīšanām, ja viņš būtu saucis palīgā?

Kaut kur mazs zēns mācījās spēlēt vijoli. Bija gandrīz mokoši visu laiku klausīties vienu un to pašu nemitīgi atkārtoto frāzi, iedomāties neveikli turēto lociņu, kas no instrumenta spēja izvilināt tikai nožēlojamu čīkstoņu.

Pēdējais stāvs.

- Piedodiet, kundze, vai jūs šajā mājā nepazīstat kādu, kas...

Viņam stāstīja par vecu sievieti, kuru neviens nepazina, bet par kuru runāja, ka viņa ilgi nodzīvojusi šajā namā un nomirusi pirms diviem mēnešiem, kāpjot pa trepēm ar pārtikas tīkliņu rokā. Bet varbūt arī nebija pagājuši trīsdesmit gadi, kopš viņa te dzīvoja?

Galu galā kļuva apgrūtinoši, ka izpalīdzīgais zēns visu laiku iet pa priekšu un bez mitas pētoši lūkojas Megrē, it kā gribētu izprast, kādu noslēpumainu apstākļu dēļ šis svešinieks nonācis viņa pasaulē.

Nu Megrē varēja kāpt lejā. Viņš apstājās, lai no jauna aizsmēķētu pīpi, un joprojām pūlējās iejusties nama gaisotnē; viņš iedomājās jaunu, trauslu, gaišmatainu puisi kāpjam pa šīm trepēm ar vijoles kasti rokā, un otru ar jau paplāniem matiem spēlējam pie loga klarneti un skatāmies ārā.

- Hello!

Komisārs acumirklī sadrūma. Viņa sejas izteiksme laikam bija diezgan dīvaina, jo cilvēks, kas kāpa viņam pretī pa kāpnēm un bija neviens cits kā kapteinis O’Braiens, ne tikai pasmaidīja sarkanmataina cilvēka maigo un niansēto smaidu, bet nespēja skaļi neiesmieties.

Megrē samulsa un tādas kā kautrības dēļ diezgan neveikli norūca:

- Man likās, ka jūs ar šo lietu nenodarbojaties.

- Kurš tad ir teicis, ka es ar to nodarbojos?

- Jūs taču nesacīsiet, ka esat nācis apciemot radus?

- Pirmām kārtām, tas nebūtu nekas neiespējams, jo mums visiem ir visādi radi.

Kapteinis bija labā garastāvoklī. Vai viņš saprata, ko Megrē šajā namā meklēja? Katrā ziņā O’Braienam bija skaidrs, ka viņa franču kolēģis tajā rītā izjūt kaut ko tādu, kas nevarēja kapteini neaizkustināt, un viņa skatiens pauda sirsnīgāku draudzību nekā parasti.

- Es negribu jūsu priekšā izlikties viltīgāks nekā esmu. Es meklēju tieši jūs. Vai nāksiet man līdzi?

Megrē jau bija nokāpis stāvu zemāk, kad attapās un pakāpās mazliet atpakaļ, lai iedotu sudraba naudiņu zēnam, kurš to apskatīja, pat nedomādams pateikties.

- Vai jūs sākat saprast Ņujorku? Varu derēt, ka šorīt jūs par to uzzinājāt vairāk, nekā butu uzzinājis, veselu mēnesi dzīvodams Senreži vai Valdorfii.

Viņi abi neviļus apstājās uz sliekšņa un abi skatījās uz darbnīcu ielas pretējā pusē un uz drēbnieku - vecā Andže-lino dēlu, kas strādāja pie preses, jo trūcīgiem ļaudīm nav laika ilgi nodoties sēram.

Mašīna ar policijas emblēmu stāvēja dažu soļu atstatumā.

- Biju iegriezies jūsu viesnīcā. Kad man pateica, ka esat izgājis agri no rīta, nodomāju, ka droši vien atradīšu jūs šeit. Man tikai neienāca prātā, ka vajadzēs kāpt līdz piektajam stāvam.

Šajos vārdos jautās maza drusciņa ironijas, mājiens uz jūtīgumu vai varbūt pat sentimentalitāti, ko viņš nupat bija atklājis savā franču kolēģī.

- Ja jums būtu vārtnieces kā pie mums, man nevajadzētu kāpt tik augstu.

- Vai tiešām domājat, ka nebūtu to darījis jebkurā gadījuma?

Viņi iekāpa mašīnā.

- Uz kurieni mēs brauksim?

- Kurp vien vēlaties. Tagad tam nav lielas nozīmes. Es jūs gluži vienkārši izlaidīšu kvartālā tuvāk centram, kurš tik ļoti nemaitās jums garastāvokli.

Viņš aizsmēķēja pīpi. Pie stūres sēdēja šoferis.

- Man jums atklājams nepatīkams jaunums, dārgo komisār.

Kāpēc tādā gadījumā viņa balsī skanēja kluss gandarījums?

- Zans Morā ir atradies.

Megrē pagriezās pret kapteini sarauktam uzacīm un cieši paraudzījās viņā.

- Jūs taču nesacīsiet, ka tie ir jūsu vīri, kuri...

- Nu, neesiet jel skaudīgs!

- Runa nav par skaudību, bet...

-Bet?

- Tas nesaskanētu ar visu pārējo, - viņš paklusām piebilda, it kā runātu pats ar sevi. - Nē, tas tiešām nesaskanētu.

- Ak tā?

- Vai jūs par to brīnāties?

- Nē. Pasakiet, ko jūs domājat?

- Es nedomāju. Bet, ja Zans Morā ir atkal parādījies, ja viņš ir dzīvs...

O’Braiens piekritoši palocīja galvu.

- Varu derēt, ka viņš gluži vienkārši ir iekārtojies pie sava teva un Makgila Senreži viesnīcā.

- Bravo, Megrē! Tieši tā arī ir noticis. Par spīti individuālajai brīvībai, par kuru es ar jums runāju, varbūt mazlietiņ pārspīlējot, lai jūs paķircinātu, mums ir savi siki līdzekļi ziņu vākšanai, sevišķi tādās viesnīcās kā Senrežī. Nu, un šorīt Mazā Džona apartaments pieprasīja vienas brokastis vairāk. Tur bija iekārtojies Zans Morā - lielajā guļamistabā pirms tēva istabas.

- Vai viņš netika iztaujāts?

- Jūs aizmirstat, ka mums nav nekāda iemesla viņu iztaujāt. Neviens federālais likums nepavēl pasažieriem, kuri izkāpj krastā, acumirklī mesties tēva apkampienos, un tēvs nav iesniedzis nevienu sūdzību, nedz arī ziņojis policijai par dēla pazušanu.

- Es vēlētos uzdot jautājumu.

-Ja vien tas ir pietiekami diskrēts.

- Kāpēc Mazais Džons, kas maksā par greznu četru vai piecu istabu apartamentu Senrežī viesnīcā, pats mīt istabā, kas atgādina mūsu kalpoņu istabas, un strādā pie nekrāsota koka galda, turpreti viņa sekretārs sēž pie grezna melnkoka rakstāmgalda?

- Vai jūs tiešām par to brīnāties?

- Mazliet.

- Redziet, te nevienu tas nepārsteidz, tāpat kā tas, ka dažs miljardiera dēls stūrgalvīgi paliek Bronksā, kur nupat bijām, un katru rītu brauc uz savu kantori ar metro, kaut gan varētu iegādāties tik daudz greznu automobiļu, cik vien vēlētos.

Tas, ko jūs man pateicāt par Mazo Džonu, nav nekāds noslēpums. Tā ir daļa no viņa leģendas, un tā ir visai izdevīga, populāras avīzes labprāt par to raksta.

Cilvēks, kas kļuvis bagāts un varens un Senrežī iekārtojis istabu tādu, kādā mitinājies savu gaitu sākumā, un dzīvo tajā pavisam vienkārši, nonicinot pārējo telpu greznību.

Bet, vai Mazais Džons tiešam tā vēlas, vai tikai rūpējas par reklāmu - tas ir cits jautājums.

Simenons 11

81

Megrē pats jutās pārsteigts par savu atbildi, ko deva nevilcinoties:

- Viņš tiešām tā vēlas.

-Aktā!

Pēc tam abi labu bridi klusēja.

- Varbūt jūs gribētu kaut ko zināt par Makgila izcelsmi, kaut gan šo cilvēku, šķiet, visai nemīlat? To man pastāstīja - lūdzu to neaizmirst - gluži nejauši, tās nav policijas rīcībā esošas ziņas.

Šī nepārtrauktā divkosība, kaut arī tai pamatā bija uzjautrināšanas, Megrē dzina izmisumā.

- Es klausos.

- Viņš dzimis pirms divdesmit astoņiem gadiem Ņujorkā, droši vien Bronksā, tēvs un māte - nezināmi. Vairākus mēnešus - es nezinu, cik tieši, - viņš bijis patversmē Ņujorkas nomalē.

No turienes viņu paņēmis kāds kungs, kurš apgalvojis, ka vēlas par bērnu rūpēties, un devis finansiālās un morālās garantijas, kādas tādos gadījumos tiek prasītas.

- Mazais Džons...

- Kurš toreiz vēl nesaucās par Mazo Džonu un tikko bija atvēris necilu lietotu mūzikas automātu uzņēmumu. Bērnu uzticēja kādai Makgila kundzei, skotietei, apbedīšanas iestādes ierēdņa atraitnei. Šī dāma kopā ar bērnu atstāja Savienotās Valstis un apmetās uz dzīvi Kanādā -Senžeromā.

Jaunais cilvēks - Makgils - studēja Monreālā, tāpēc ari vienādi labi prot angļu un franču valodu. Pēc tam apmēram divdesmit gadu vecumā viņš pazuda no redzesloka un tikai nesen - pirms pusgada - parādījās, kļūstot par Mazā Džona sekretāru. Tas ir viss, ko zinu, un es nevaru galvot par šo pļāpu patiesīgumu.

Un ko jūs domājat darit tālāk?

O’Braiena smaids bija sevišķi izplūdis un samocīts, viņa seja - neparasti neizteiksmīga.

- Vai jūs apmeklēsiet savu klientu? Jo, galu galā, tas bija jaunais Morā, kurš jūs aicināja darbā un kurš...

- Es nezinu.

Megrē bija pārskaities. Jo īstenībā viņu tagad interesēja nevis Zans Morā un tā bailes, bet gan tēvs - Mazais Džons un 169. ielas māja, un kāda kafēšantāna programma, un, beidzot, vecs itālietis, vārdā Andželino Džakomi, kuru sabrauca kā suni, kad viņš šķērsoja ielu.

Protams, viņš dosies uz Senrežī, jo citādi rīkoties nemaz nevarēja. Viņam, bez šaubām, atkal sacīs, ka viņš nav vajadzīgs, viņam piedāvās čeku un biļeti uz Franciju.

Visprātīgākais tiešām būtu braukt mājās, tāpat kā viņš te bija ieradies, un atlikušo mūžu neuzticēties nevienam jaunam cilvēkam un nevienam Okelisam pasaulē.

- Kur lai es jūs izlaižu?

- Pie Senrežī.

- Kā vēlaties. Vai šovakar es jūs satikšu? Manuprāt, ap vakariņu laiku būšu brīvs. Ja nebūsiet aizņemts, piezvaniet man, un es aizbraukšu jums pakaļ uz viesnīcu vai kur citur. Šodien man ir viegla diena, jo manā rīcībā nodots administrācijas auto. Es gudroju - vai mēs iedzersim uz jūsu aizbraukšanu?

Un viņa skatiens sacīja nē. Viņš tik lieliski bija sapratis Megrē! Bet viņš nemaz nespēja nejokot, jo vairījās no katras jūtu izpausmes.

- Labu veiksmi!

Tagad priekšā bija visnepatīkamākais brīdis, īstas mokas. Megrē jau iepriekš varētu pateikt gandrīz visu, kas turpmāk notiks. Viņu negaidīja neviens pārsteigums, nekas interesants, bet viņš juta, ka no tā izvairīties nav tiesību.

Viņš piegāja pie uzņemšanas kalpotāja kā pirmajā dienā, kad tikko bija iebraucis.

- Esiet tik laipns un piesakiet mani Zanam Morā kungam.

Uzņemšanas kalpotājs jau bija lietas kursā, jo bez kavēšanās paņēma klausuli.

- Makgila kungs? Te kāds jautā pēc Zana Morā kunga. Jā, man tā liekas. Pagaidiet, es pārliecināšos. Pasakiet, lūdzu, ko lai es piesaku?

Un, kad komisārs pateica savu vārdu, viņš turpināja:

- Tieši tā. Skaidrs. Es lūgšu, lai viņš brauc augšā.

Tātad Makgils uzreiz bija sapratis, ka jautātājs ir Megrē.

Viņu atkal pavadīja kalpotājs. Komisārs pazina stāvu,

gaiteni un apartamentu.

- Iekšā!

Un smaidīgs Makgils, kurš, šķiet, nejuta ne mazāko dusmu, Makgils, kura stāja liecināja, ka viņš atbrīvojies no smagas nastas, nāca pretī un sniedza roku, it kā nemaz neatcerēdamies, ka vakar Megrē to bija atraidījis.

Tā kā Megrē joprojām nespieda jaunajam cilvēkam roku, tas bez kāda īgnuma izsaucās:

- Vai jūs, dārgo komisār, joprojām dusmojaties?

Redz, kā! Citām dienām viņš teica komisāra kungs, un

familiaritātes pieskaņai tonī varbūt bija sava nozīme.

- Jūs redzat, ka mums ar priekšnieku bija taisnība un ka jūs maldījāties. Tiešām, man pirmām kārtām jūs jāapsveic par policijas modrību. Jo jūs tik ātri uzzinājāt par pazudušā dēla atgriešanos.

Viņš gāja atvērt durvis uz iekštelpām. Zans Morā bija blakusistabā kopā ar tēvu. Viņš pirmais ieraudzīja komisāru un nosarka.

- Jūsu draugs Megrē, - Makgils pieteica, - vēlētos ar jums runāt. Vai neiebilstat, priekšniek?

Arī Mazais Džons ienāca kabinetā, bet tikai strupi pamāja komisāram ar galvu. Jaunais cilvēks pienāca pie Megrē un apmulsis un nelaimīgs spieda viņam roku. Novērsies viņš murmināja:

- Es lūdzu piedošanu.

Makgils joprojām bija rāms un atraisīts, turpretī Mazais Džons likās noraizējies un noguris. Šķiet, nakti viņš nebija gulējis. Pirmoreiz viņa skatiens bija izvairīgs, un, lai justos drošāk, viņam vajadzēja aizsmēķēt resnu, tieši viņam izgatavotu cigāru ar paša numuru.

Viņa roka, uzraujot sērkociņu, mazliet drebēja. Acīmredzot ari viņš vēlējās, lai neizbēgamā komēdija drīzāk beigtos.

- Par ko jūs lūdzat piedošanu? - Megrē vaicāja, jo labi zināja, ka tāds jautājums tiek gaidīts.

- Par to, ka tik nepiedodamā kārtā jūs pametu. Redziet, starp žurnālistiem, kas uzkāpa uz kuģa, es ieraudzīju puisi, ar kuru biju iepazinies iepriekšējā gadā. Viņam kabatā atradās viskija pudele, un viņš apgalvoja, ka grib katrā ziņā nosvinēt manu ierašanos.

Megrē nejautāja, kur uz kuģa scēna norisinājusies, jo zināja, ka tas ir tīras iztēles auglis un ka jaunajam cilvēkam šo stāstu ieteicis Mazais Džons vai Makgils.

Droši vien pēdējais, jo sekretārs izlikās pārlieku bezrūpīgs, pārlieku vienaldzīgs, kamēr audzēknis atbildēja stundu, - gluži kā skolotājs, kas nevēlas teikt priekšā, kad atbild mīļākais skolnieks.

-Taksometrā kopā ar viņu bija draudzenes.

Cik ticams gan likās tāds žurnālists, kas desmitos no rīta dodas uz darbu, ņemot līdzi taksometrā sievietes! Acīmredzot neviens īpaši nepūlējās padarīt stāstu ticamu. Komisāram pameta pirmo izskaidrojumu, kāds ienāca prātā, neprātojot, vai viņš tam noticēs vai ne. Kam tas vajadzīgs? Vai lad tagad Megrē nebija ārpus notikumu orbītas?

Divainā kārtā Zans Morā likās daudz mazāk noguris nekā viņa tēvs. Dēls izskatījās pēc jauna cilvēka, kas pavadījis mierīgu nakti, un viņa seja vairāk pauda neērtības sajūtu nekā bažas.

- Man vajadzēja jūs brīdināt. Es jūs meklēju uz klāja.

-Nē!

Kāpēc Megrē tā teica?

- Tiesa, es jūs nemeklēju. Uz kuģa visu laiku pārāk pūlējos izlikties nopietns. Jūsu sabiedrībā es neiedrošinājos dzert, to atļāvos vienīgi pēdējā vakara. Vai atceraties? Es jums pat neatvainojos.

Makgils, kurš pūlējās izlikties, ka saruna viņu tikpat kā neinteresē, staigāja pa kabinetu un pat atļāvās parastu telefonsarunu.

- Vai vēlaties kokteili, komisār?

- Pateicos. Nē.

- Kā jums tik.

Zans Morā pabeidza stāstu:

- Es nezinu, kas notika pēc tam. Tā bija pirmā reize, kad piedzēros pa īstam. Mēs klejojām pa visvisādām vietām, sadzērām ar visvisādiem cilvēkiem, kurus es tagad vairs nepazītu.

- Vai Donkey Bur? - Megrē jautāja, pamezdams ironisku skatienu uz Makgilu.

- Es nezinu... Iespējams... Bija izbraukums zaļumos pie mana drauga paziņām...

- Vai laukos?

Šoreiz jaunais cilvēks uzmeta ašu mirkli tēva sekretāram, bet, tā kā tas bija pagriezis muguru, viņam vajadzēja atbildēt pašam, un viņš teica:

- Jā... Laukos... Mēs uz turieni aizbraucām ar auto.

- Un jūs atgriezāties tikai vakar vakarā?

-Jā...

- Vai jūs atveda?

- Jā... Nē... Es gribu teikt, ka mani ar mašīnu atveda līdz pilsētai.

- Bet ne līdz viesnīcai?

Vēl viens skatiens uz Makgila pusi.

- Nē... Līdz viesnīcai ne... Es negribēju, jo biju pārāk nokaunējies.

- Acīmredzot es jums vairs neesmu vajadzīgs?

Šoreiz Žans skatījās uz tēvu, it kā lūgtu palīdzību, un

bija dīvaini redzēt, kā Mazais Džons, neparasti enerģiskais cilvēks, palika ārpus sarunas, it kā tā uz viņu neattiektos. Un tomēr runa bija par viņa dēlu, kuram viņš sūtīja tik maigas vēstules, ka tās varēja noturēt par mīlestības vēstulēm.

- Man bija gara saruna ar tēvu...

- Un ar Makgila kungu?

Viņš neatbildēja ne jā, ne nē. Viņš gandrīz noliedza, tad aprāvās un turpināja:

- Man ļoti kauns, ka savu bērnišķīgo baiļu dēļ atvedu jūs tik tālu. Es zinu, cik nobažījies bijāt... Nezinu, vai jūs man jelkad piedosiet, ka esmu jūs atstājis neziņā par savu likteni.

Jo ilgāk viņš runaja, jo vairāk, šķiet, brīnījās par tēva izturēšanos, kuram viņš ar skatienu lūdza palīdzību.

Un atkal tas bija Makgils, kurš uzņēmās notikumu vadību.

- Vai jums, priekšniek, neliekas, ka būtu laiks nokārtot ar komisāru atbilstošus jautājumus?

Tad Mazais Džons pagriezās, ar mazo pirkstiņu nokratīja cigāra pelnus un piegāja pie melnkoka rakstāmgalda.

- Manuprāt, nekas liels tur nav kārtojams. Es atvainojos, komisāra kungs, ka neesmu jūs uzņēmis ar pienācīgu sirsnību. Pateicos, ka ar mana dēla lietām esat nodarbojies tik iejūtīgi. Es vienīgi lūdzu jūs pieņemt čeku, ko mans sekretārs jums tūlīt nodos un kas ir tikai neliela kompensā-cija par nepatikšanām, ko mēs ar dēlu esam jums sagādājuši.

Viņš bridi vilcinājās, acīmredzot prātodams, vai sniegt komisāram roku, bet galu galā tikai diezgan strupi paklanījās un devās uz guļamistabas durvju pusi, dodot dēlam zīmi, lai tas seko.

- Uz redzēšanos, komisāra kungs... - jaunais cilvēks sacīja, ātri paspiezdams Megrē roku.

Un vaļsirdībā, kas šķita neviltota, viņš piemetināja:

- Ziniet, man vairs nav bail...

Viņš smaidīja. Tas bija vēl pabāls smaids, kā cilvēkam, kurš tikko sāk atveseļoties. Pēc tam viņš sekoja tēvam blakusistabā.

Čeks jau bija sagatavots un stāvēja uz rakstāmgalda. Makgils neapsēzdamies to noplēsa un pasniedza Megrē, varbūt gaidīdams, ka tas atsacīsies.

Bet Megrē mierīgi izlasīja uzrakstīto ciparu - divi tūkstoši dolāru. Pēc tam viņš papīrīti rūpīgi salocīja un ielika kabatas portfelī, sacīdams:

- Es jums pateicos.

Tas bija viss. Darbs bija pabeigts. Viņš gāja prom. Viņš nesveicināja Makgilu, kas Megrē pavadīja lidz durvīm, lai tās aizslēgtu.

Par spīti aizspriedumam pret kokteiļiem un muļķīgi grezniem iestādījumiem, Megrē iegriezās bārā un vienu pēc otra izdzēra divus menhetenus.

Pēc tam viņš kājām devās uz savu viesnīcu un pa ceļam laiku pa laikam purināja galvu un kustināja lūpas ka cilvēks, kas iegrimis garā iekšējā sarunā.

Vai gan klauns nebija viņam apsolījis, ka Bcrvikā ieradīsies tādā pašā laikā kā iepriekšējā dienā?

Viņš tur tiešām sēdēja uz dīvāniņa, un sejā bija lasāms tāds sarūgtinājums, ka nepalika nekādu šaubu - viņš ir

dzēris.

- Es zinu, ka jūs mani uzskatīsiet par gļēvuli, - Dek-sters pieceldamies iesāka. - Un, ziniet, ta ir taisnība, es tiešām esmu gļēvulis. Zināju, kas notiks, un tomēr nespēju atturēties.

- Vai pusdienas esat ēdis?

- Vēl ne... Bet man negribas ēst. Nē, lai cik neticami tas liktos, man negribas ēst, jo esmu pārāk nokaunejies. Es butu rīkojies pareizāk, ja nebūtu jums tādā izskatā rādījies. Un tomēr es izdzēru tikai divas mazas glāzītes. Džinu... Un, ievērojiet, es izvēlējos džinu, jo tas ir visvājākais alkohols. Citādi es būtu dzēris viskiju. Biju ļoti noguris un sacīju sev: “Ronald, ja tu iedzersi džinu, vienu pašu mazu glāzīti...”

Bet es izdzēru trīs... Vai es sacīju, ka trīs?... Es vairs nezinu... Es esmu pretīgs, un es dzēru par jūsu naudu.

Dzeniet mani prom.

Nē, labāk nedzeniet vis - man kaut kas priekš jums ir... Pagaidiet... Man nāk prātā kaut kas svarīgs... Ja mēs vismaz būtu svaigā gaisā... Vai negribat iziet ārā?

Viņš pašņaukājās, tad izšņauca degunu.

- Es tomēr apēstu kaut ko - par spīti visam... Bet vispirms es jums pateikšu... Vienu mirkli... Jā... Vakar vakarā atkal satiku draugu... Zermenu... Vai atceraties Žermēnu? Nabaga Zermēns... Iedomājieties cilvēku, kas dzīvojis rosīgi, kas kopā ar cirkiem apceļojis visu pasauli un tagad ir spiests visu laiku sēdēt krēslā ar riteņiem.

Vai nav taisnība - labāk lai viņš butu miris. Ko es te runāju? Tikai neiedomājieties, ka vēlos viņa nāvi. Bet, ja kaut kam tādam būtu jānotiek ar mani, man labāk patiktu būt mirušam. Jā, tieši to es gribēju sacīt.

Nu, ziniet, man bija taisnība, kad apgalvoju, ka Žer-mēns manā labā darīs visu iespējamo... Viņš ir no tiem, kas otra labā atdos vispēdējo...

Viņš tāds nemaz neizskatās... Viņš īgņojas... Viņu uzskata par vecu egoistu. Un tomēr viņš stundām ilgi šķirstīja mapes, lidz atrada J and Jpēdas. Ziniet, man ir vēl viens papīrs.

Deksters kļuva bals, tad zaļš, viņš izmisīgi rakņājās pa kabatām, un šķita, ka tūlīt sāks skaļi raudāt.

- Es būtu pelnījis...

Tomēr nē. Viņš neko nebija pelnijis, jo beidzot zem ka-batdrānas atrada dokumentu.

- Tas nav sevišķi tīrs. Bet gan jau jūs pats sapratīsiet.

Šoreiz tā bija turnejas programma, kas iespiesta pirms

trīsdesmit gadiem koncertceļojumam pa Amerikas dienvidu štatiem. Lieliem burtiem bija nodrukāts virves dejotājas vārds, un viņas portrets bija redzams uz vāka; pēc tam citi vārdi - ekvilibristu pāris, klauns Robsons, gaišreģe Lisila un beidzot pašā apakša muzikanti improvizētāji J and J.

- Labi rūpīgi izlasiet vārdus. Robsons gājis bojā dzelzceļa katastrofā pirms desmit vai piecpadsmit gadiem

- es lāgā neatceros... Man to teica Zermēns. Vai atceraties, es jums vakar sacīju, ka Zennēnam ir sena draudzene, kura viņu apciemo katru trešdienu? Vai jums tas neliekas aizkustinoši? Un ziniet, starp viņiem nekad nekas nav bijis, nekas tāds!

Deksteru no jauna pārņēma aizkustinājums.

- Es viņu nekad neesmu redzējis. Šķiet, viņa tolaik bijusi ļoti vāja un ļoti bāla, tik vāja un bāla, ka iedēvēta par Eņģeli. Nu, bet tagad viņa ir tik resna kā... Mēs iesim paēst, vai ne?... Es nezinu, vai vainīgs džins, bet man kuņģī metas krampji... Ir riebīgi prasīt jums vēl naudu... Ko es jums teicu?... Eņģelis, Lisila... Zermēna senā draudzene... Šodien ir trešdiena... Viņa noteikti būs pie Žermēna ap pieciem... Viņa aiznesīs mazu tortīti kā ik reizi... Es zvēru, ka tai nepieskaršos, ja mēs uz turieni aiziesim... Jo vecā sieviete, kuru dēvē par Eņģeli un kura katru nedēļu aiznes Zermēnam kūku...

- Vai jūs brīdinājāt draugu, ka mēs ieradīsimies?

- Es viņam sacīju, ka iespējams... Es puspiecos varētu atnākt jums pakaļ... Tas ir diezgan tālu, sevišķi, ja brauc ar metro, jo līnija nav tieša.

- Nāciet!

Megrē piepeši nolēma nelaist savu neapšaubāmi pārlieku drūmo klaunu vaļā, un, iepriekš pabarojis, viņš to aizveda atpakaļ uz viesnīcu un nolika gulēt uz zaļa plīša dīvāna.

Pēc tam viņš, tāpat kā iepriekšējā dienā, uzrakstīja garu vēstuli Megrē kundzei.

6. nodaļa

Megrē kāpa pakaļ savam klaunam pa trepēm, kuru pakāpieni čīkstēja, un, tā kā Deksters - Dievs vien zina, kādēļ - uzskatīja par nepieciešamu iet uz pirkstgaliem, komisārs neviļus darīja tāpat.

Tomēr skumjais virs bija izgulējis džina skurbuli, un, ja arī acis vēl bija aiztūkušas un mēle mazliet pinās, viņš vairs nerunāja tik žēlīgā balsī, tonis bija kļuvis noteiktāks.

Viņš pateica taksometra šoferim adresi Griničvilidžā, un Megrē pašā Ņujorkas vidū dažu minūšu attālumā no debesskrāpjiem atklāja pilsētā ietvertu gandriz provinciālu mazpilsētiņu, kur nami nebija augstāki kā Bordo vai

Dižonā, kur bija mazas bodites un mierīgas ielas, pa kurām varēja rāmi pastaigāties, un iemītnieki, šķiet, nepavisam nedomāja par briesmonīgo lielpilsētu sev apkārt.

- Te tas ir, - Deksters pavēstīja.

Tad Megrē pamanīja viņa balsī tādas kā bailes un cieši ielūkojās nodriskātā mētelī ģērbtā pavadoņa sejā.

- Vai esat pārliecināts, ka pieteicāt manu vizīti?

- Es sacīju, ka jūs varbūt atnāksiet.

- Un ko jūs teicāt - kas es tāds esmu?

Tā jau varēja domāt. Klauns samulsa.

- Es grasījos jums tūlīt to pateikt... Nezināju, kā īsti rīkoties, jo Žermēns, saprotiet, ir kļuvis diezgan nesabiedrisks. Turklāt, kad pirmoreiz pie viņa aizgāju, biju izdzēris vienu vai divas glāzītes... Es vairs lāgā neatceros, ko viņitm sastāstīju, - ka jūs esat ļoti bagāts cilvēks, ka meklējat dēlu, kuru nekad neesat redzējis... Nevajag uz mani dusmoties... Darīju, cik labi spēju... Galu galā es viņu aizkustināju, un tieši tāpēc - par to esmu pārliecināts

- viņš steidzās meklēt papīrus.

Tas bija muļķīgi. Komisārs iztēlojās, ko klauns, izdzēris vairākas glāzītes, varēja sagudrot.

Un tagad Deksters, jo tuvāk nāca vecā uniformista mājoklim, jo stomigāks kļuva. Vai viņš varbūt bija melojis visiem, pat Megrē? Tomēr nē, jo viņam bija fotogrāfija un programma.

Zem durvīm varēja manīt gaismas svītru. Klusi murminošas balsis. Deksters nošļupstēja:

- Klauvējiet... Zvana nav.

Megrē pieklauvēja. Iestājās klusums. Kāds ieklepojās. Varēja dzirdēt, kā noliek tasi uz apakštases.

- Ienāciet!

Un viņam radās iespaids, ka, pārkāpjot pāri cauram

kājslauķim, viņš ir veicis milzīgu ceļojumu laikā un telpā. Viņi vairs nebija Ņujorkā, pāris soļu no debesskrāpjiem, kuri šajā laikā raidīja debesīs spožu gaismu. Vai viņi vispār vēl bija elektrības laikmetā?

Apgaismojums telpā bija tāds, ka šķita pilnīgi droši -to dod petrolejas lampas: tadu iespaidu radīja liels, plisēts sarkana zīda abažūrs, kas bija uzlikts galda lampai.

Istabas vidū bija tikai viens gaismas loks, un šajā lokā

- virietis krēslā ar riteņiem, vecs vīrs, kurš droši vien bijis ļoti resns un joprojām bija ražens miesās, piepildot visu atzveltni, bet tik sakrities, it kā būtu vienā mirklī zaudējis apjomu. Daži sirmi, ļoti gari mati plivinājās ap kailo pakausi, un viņš palieca galvu uz priekšu, lai pāri briļļu stikliem apskatītu ienācējus.

- Atvainojos, ka esmu jūs iztraucējis, - sacīja Megrē, aiz kura muguras slēpās klauns.

Telpā bija vēl kāda persona, tikpat tukla kā Zermēns, ar mēļu seju, neticami blondiem matiem, un viņas mazā, slikti nokrāsotā mute smaidīja.

Vai Megrē nebija nonācis kādā vaska figūru muzeja stūrī? Ne, jo šie cilvēki kustējās, jo divās uz apaļa galdiņa noliktas tasēs blakus sagrieztai tortei kūpēja tēja.

- Ronalds Deksters man teica, ka šovakar es te varbūt iegūšu ziņas, ko meklēju.

Sienas nevarēja redzēt, jo tās no vienas vietas klāja afišas un fotogrāfijas. Goda zizlis, kura kāts joprojām bija apvīts ar krāsainām lentēm, stāvēja labi redzamā vietā.

- Vai jūs varētu kungiem pasniegt krēslus, Lisila?

Balss bija palikusi tāda pati, kādā viņš savulaik izsauca

klaunus un augustiņus, pārāk šaurajā un visādiem krāmiem piekrautajā telpā tā skanēja dīvaini dārdoši, un nabaga Lisilai tiešām nebija viegli atbrīvot divus melnus krēslus ar sarkana samta sēdekļiem.

- Šis jaunais cilvēks, kas mani savulaik pazina... - vecais vīrs sacīja.

Vai tāds iesākums nebija īsta poēma? Pirmām kārtām -Deksters vecā cirka mākslinieka acīs pārvērtās par jaunekli. Galu galā, viņš bija tas, kurš mani savulaik pazina, nevis tas, kuru viņš savulaik pazinis.

- Šis jaunais cilvēks man pastāstīja, kādā mokošā situācijā esat nonācis. Ja jūsu dēls būtu piederējis pie cirka pasaules kaut vai dažas nedēļas, es varu zvērēt - jums tikai vajadzētu ienākt un pajautāt: “Žertnēn, tas bija tādā un tādā gadā... Viņš piedalījās tādā un tādā numurā... Viņš bija tāds vai tāds...”

Un Zermēnam nebūtu nekādas vajadzības rakņāties arhīvos.

Viņš pamāja uz papīru kaudzēm, kas klāja gan mēbeles, gan grīdu un bija pat sakrautas gultā, jo Lisilai vajadzēja tās tur nolikt, lai atbrīvotu divus krēslus.

- Zermēnam viss ir te.

Viņš ar rādītājpirkstu piesita pie galvas.

- Bet, ja runa ir par kafēšantāniein, es jums saku: “Tā ir mana senā draudzene Lisila, kurai jums vajag prasīt padomu... Viņa ir te. Viņa jūs uzklausīs. Tikai esiet tik laipns un runājiet ar viņu.”

Megrē bija ļāvis pīpei izdzist, un tomēr tā viņam bija nepieciešama, lai atgūtu realitātes izjūtu. Viņš turēja to roka un droši vien izskatījās diezgan muļķīgs, jo tuklā dāma, kuras stnaidu naivi nokrāsotās lūpas vērta līdzīgu lelles smaidam, sacīja:

- Smēķējiet vien... Arī Robsons smēķēja pīpi. Un dažus gadus pēc viņa nāves es pati to smēķēju... Varbūt jūs nesapratīsiet, bet tā tomēr bija drusciņa no viņa.

- Jums bija ļoti interesants numurs, - komisārs aiz pieklājības nomurmināja.

- Viens no labākajiem, to es neslēpšu. To jums teiks katrs. Robsons bija vienreizējs... Galvenais - stāja, un jūs pat iedomāties nevarat, cik tajā specialitātē liela nozīme ir stājai. Viņš valkāja tērpu pēc franču modes, ar īsām biksēm un melnām zīda zeķēm. Viņa lieli bija izcili skaisti. Pagaidiet!

Viņa parakņājās nevis parastā rokassomiņā, bet apaļīgā teātra somiņā ar sudraba slēdzi un izvilka no tās fotogrāfiju - parastu reklāmas uzņēmumu, kurā vīrs bija redzams tieši tādā tērpā, kadā viņa to tikko aprakstīja, ar melnu pusmasku uz sejas, iestīvinātām ūsām, sasprindzinātu kaju, vicinādams neredzamu skatītāju acu priekšā burvju zizli.

- Un tada tajā laikā biju es.

Sieviete nenosakāmā vecumā, tieva, skumīga, caurspīdīga, kas sēdēja iespējami samākslotā pozā, salikusi sakrustotas plaukstas zem zoda, un neizteiksmīgu skatienu vērās tālumā.

- Varu apgalvot, ka esam apceļojuši visu pasauli. Dažās zemēs Robsons virs parastā tērpa valkāja sarkanu zīda apmetni, un sarkanu prožektoru gaismā viņš burvju zārka numurā izskatījās tiešām sātanisks...

Telpā bija smacīgi. Radās neparvarama vēlēšanās ieelpot kaut drusciņu gaisa, bet pie logiem karājās biezi izbalējuša sarkana samta aizkari - tikpat smagi kā teātra priekškars. Kas zina, Megrē nodomaja, varbūt tie izgriezti no kāda veca skatuves priekškara.

- Žermēns man teica, ka jūs meklējot dēlu vai brāli.

- Brāli, - Megrē steidzās pateikt, piepeši attapdams, ka neviens no J and J nekādi nevarētu būt viņa dēls.

- Tā jau man likās... Es nebiju pareizi sapratusi. Tāpēc domāju, ka ieraudzīšu vecāku vīru. Kurš no viņiem bija jūsu brālis? Vijole vai klarnete?

- Es nezinu, kundze.

- Kā jūs varat nezināt?

- Brālis pazuda, kad bija vēl pavisam mazs bērns. Tikai pavisam nesen mēs nejauši uzgājām viņa pēdas.

Tas bija smieklīgi. Tas bija pretīgi. Un tomēr bija pilnīgi neiespējami pateikt skaidru patiesību šiem diviem cilvēkiem, kuri pārtika no visa mākslīgā. Tāda rīcība attiecībā uz viņiem bija gandrīz vai kristīgas cilvēkmīlestības izpausme, turklāt tas muļķis Deksters, kurš taču zināja, ka tā ir tikai pasaciņa, šķiet, jutās tik aizkustināts, ka jau grasījās šņukstēt.

- Paejiet tuvāk gaismai, lai es redzu jūsu seju.

- Es gan nedomāju, ka mums ar brāli būtu kāda sevišķa līdzība.

- Ko gan jūs varat zināt, ja jau viņš bija gluži mazs, kad viņu nolaupīja.

Nolaupīja! Beidzot! Tagad atlika tādā garā turpināt.

- Manuprāt, tas drīzāk varētu būt Zoahims... Nē, pagaidiet... Pierei ir kaut kāda līdzība arZozefu... Bet vai es vispār nejaucu vārdus? Ziniet, es vienmēr kļūdījos... Viens bija ar gariem, gaišiem matiem kā meitenei, gandrīz tikpat blondiem kā man...

- Tas laikam bija Zoahims, - Megrē teica.

- Ļaujiet padomāt... Kā jūs varat zināt? Otrs bija mazliet plecīgāks un valkāja brilles... Jocīgi gan! Mēs nodzīvojām kopā gandrīz gadu, un ir lietas, ko es galīgi neatceros, un ir atkal tādas, kuras redzu tā, it kā tās būtu notikušas vakar... Mēs visi bijām parakstījuši ligumu par viesizrāžu turneju pa dienvidu štatiem - pa Misisipi, Luiziānu, Teksasu... Tas bija ļoti grūts ceļojums, jo tur cilvēki vēl bija gandrīz mežoņi... Bija tādi, kas uz izrādi ieradās jāšus... Reiz viņi mūsu priekšnesuma laikā nogalināja nēģeri, un es vairs neatceros, kāpēc tā notika.

Galvenais - es mēģinu atcerēties, ar kuru no viņiem bija kopā Džesija.

Vai tā bija Džesija, vai Besija? Laikam gan Besija... Nē, Džesija! Es skaidri zinu, ka tā bija Džesija, jo pamanīju, ka no viņu vārdiem iznāk trīs J: Joseph, Joahim un Jessie...

Kaut jel Megrē būtu varējis mierīgi uzdot jautājumus un saņemt skaidras atbildes! Bet vajadzēja ļaut viņai runāt, sekot vecās sievietes sarežģītajiem domu vijumiem - un jadomā, ka šī sieviete nekad nav bijusi sevišķi prātīga.

- Nabaga mazā Džesija... Viņa bija aizkustinoša... Es viņu ņēmu savā aizgadibā, jo viņa bija diezgan dīvainā situācijā.

Kada gan varēja būt dīvainā situācija? Gan jau ar laiku tā atklāsies.

- Viņa bija smalka un trausla... Es ari tolaik biju tieva un trausla kā puķe. Toreiz mani sauca par Eņģeli, vai zināt?

- Es zinu.

- Tā mani iedēvēja Robsons. Viņš mani sauca nevis par savu eņģeli, tas būtu banāli, bet vienkārši par Eņģeli. Es nezinu, vai spējat uztvert niansi... Besija... Nē, Džesija bija pavisam jauna... Es pat nezinu, vai viņai bija astoņpadsmit gadu. Un varēja just, ka viņa bijusi ļoti nelaimīga. Es nekad neesmu zinājusi, kur viņi meiteni atrada... Es saku viņi, jo neatceros, vai tas bija Zozefs, vai Zoahims. Ta kā viņi visi trīs nekad nešķīrās, tāds jautajums varēja rasties.

- Kāda loma viņai bija jūsu izrādēs?

- Nekāda. Viņa nebija māksliniece. Katrā ziņa viņa bija bārene, jo es nekad neredzēju viņu kādam rakstām. Viņi droši vien mazo pievāca pie viņas mātes nāves gultas.

- Un viņa sekoja trupai?

97

Simenons 11

- Viņa brauca mums līdzi visur. Tas bija ļoti nogurdinoši. Impresārijs bija rupjš tēviņš. Vai jūs, Žermēn, viņu pazināt?

- Viņa brālis vēl tagad ir Ņujorkā. Pagājušajā nedēļā man par to stāstīja. Viņš pārdod programmas pie Medi-sona.

- Viņš pret mums izturējās kā pret suņiem... Vienīgi Robsons spēja runāt viņam pretī... Manuprāt, ja viņam atļautu, viņš mums dotu īstu suņu barību, lai ietaupītu naudu... Mēs mitinājāmies blakšainos graustos... Galu galā viņš mūs pameta piecdesmit jūdžu no Ņūorleānas un paņēma līdzi kasi, un arī toreiz Robsons...

Laimīgā kārtā viņa piepeši iedomājās mazliet paskrubināt kūku. Tas deva atelpas brīdi, bet drīz viņa turpināja, slaucīdama muti mežģīņu kabatdrāniņā.

- J and } - piedodiet, ka saucu viņus tā, kaut arī viens no abiem ir jūsu brālis, un es varētu derēt, ka tas ir Žozefs,

- J and J nebija tādi mākslinieki kā mēs, kam bija patstāvīgi numuri, viņus pierakstīja programmas beigās... Tas nav nekāds negods... Nedusmojieties, ja esmu jūs aizvainojusi...

- Nē jel, nē!

- Viņi pelnīja ļoti maz, tikpat kā neko, bet par ceļu tika maksāts, tāpat par uzturu, ja to var saukt par uzturu... Bet bija vēl arī Džesija... Viņiem vajadzēja maksāt par dzelzceļa biļeti Džesijai... Un maltītes... Ne vienmēr tās bija maltītes... Ziniet, es atceros... Varu derēt, ka esmu kontaktā ar Robsonu.

Un viņas varenās krūtis cilājās, sīkie, tuklie pirkstiņi kustējās.

- Piedodiet, kungs. Ceru, ka jūs ticat aizkapa dzīvei? Ja tā nebūtu, jūs tik dedzīgi nemeklētu savu brāli, kas varbūt ir miris. Es jūtu, ka Robsons tūlīt uzņems ar mani sakarus... Es to zinu, esmu pārliecināta. Ļaujiet man klausīties, un viņš man pateiks visu, kas jums jāzina.

Uz klaunu šie vārdi atstāja tik dziļu iespaidu, ka viņš iekunkstējās. Bet varbūt vainīga bija torte, no kuras viņam pat nedomaja kādu gabaliņu piedāvāt?

Megrē stīvi vērās grīdā un prātoja, cik ilgi viņš to vēl spēs izturēt.

- Jā, Robson... Es klausos... Zermēn, vai jūs nevarētu pieklusināt gaismu?

Laikam jau abi bija pieraduši pie tādiem spiritisma seansiem, jo Žermēns, neatstājot krēslu ar riteņiem, pastiepa roku un, parāvis kādu ķēdīti, nodzēsa vienu no spuldzēm, kas atradās zem abažūra.

- Es viņus redzu, jā... Pie lielas upes... Un visās malās

- kokvilnas plantācijas... Palīdzi man vēl, dārgo Robson... Palīdzi, kā senāk palīdzēji... Liels galds... Mēs visi sēžam ap to, un tu - goda vietā... J and J. Pagaidi... Viņa ir starp abiem. Mūs apkalpo resna nēģeriete...

Klauns iekunkstējās no jauna, bet viņa turpināja vienmuļā balsī, kādā droši vien savulaik runāja gaišreģes lomā:

- Džesija ir ļoti bāla... Mēs esam atbraukuši ar vilcienu... Mes braucām ilgi... Vilciens apstājās lauku vidū... Visi ir pārguruši... Impresārijs aizgāja izlīmēt afišas... Un J and J katrs nogriež pa gabalam no savas gaļas devas un atdod to Džesijai.

Viņai, bez šaubām, bija vieglāk stāstīt savā mistiski teatralajā veidā. Megrē gribējās jautāt: “Vai jūs, lūdzu, varētu minēt faktus? Un runājiet kā cilvēks!”

Bet, ja Lisila sāktu runāt kā visi cilvēki, ja Žermēns skatītos pagātnē skaidru skatienu, vai viņiem abiem pietiktu spēka dzīvot?

- ... Un visur, kur es viņus redzu, ir viens un tas pats...

Viņi abi ir viņai blakus, un viņi dalās maltītē... Jo viņiem nav tik daudz naudas, lai samaksātu par īstu maltīti.

- Vai jūs teicāt, ka turneja turpinājās veselu gadu?

Viņa izlikās, ka pūlas atgriezties īstenībā, ar mokām

atvēra acis un nomurmināja:

- Vai es kaut ko sacīju?... Es atvainojos... Biju kopā ar Robsonu.

- Es jums jautāju, cik ilga bija turneja.

- Vairāk nekā gadu... Mēs braucām uz trim vai četriem mēnešiem... Bet tā jau notiek vienmēr... Pa ceļam viss kas atgadās... Un vēl naudas jautajums... Nekad nepietiek naudas, lai atgrieztos... Nu, un tad turpina braukāt no pilsētas uz pilsētu, reizēm pat pa ciemiem.

- Vai jūs nezināt, kurš no abiem bija iemīlējies Džesi-

jā?

- Nezinu. Varbūt Zoahims? Tas ir jūsu brālis, vai ne?... Esmu pārliecināta, ka jūsu sejā ir līdzība ar Žoa-himu... Man viņš patika labāk nekā otrais, un viņš brīnišķīgi spēlēja vijoli... Ne jau savā numurā, jo tad viņš tikai improvizēja. Bet ja mēs kādu dienu vai divas nejauši pavadījām vienā viesnīcā...

Megrē iztēlojās Lisilu kādā Teksasas vai Luiziānas no dēļiem celtā viesnīcā lāpām vīra melnās zīda zeķes. Un Džesiju, kura maltīšu reizēs pieticīgi skrubināja no abu draugu ēdiena.

- Vai jūs nekad neesat zinājusi, kas ar viņiem notika vēlāk?

- Kā jau es jums teicu, trupa izira Ņūorleānā, jo impresārijs mūs pameta ar tukšu kabatu. Mēs ar Robsonu tūlīt noslēdzām citu līgumu, jo mūsu numurs bija pazīstams... Es nezinu, kā citi nopelnīja vilciena biļetei nepieciešamo naudu.

- Vai jūs tūlīt atgriezāties Ņujorkā?

- Laikam gan... Es lāgā neatceros... Bet zinu, ka reiz es vienu no abiem J redzēju kāda impresārija kantori Brodvejā... Tas laikam nebija sevišķi ilgi pēc tam. Tā man liekas tāpēc, ka toreiz biju uzvilkusi vienu no kleitām, ko valkāju turnejas laikā... Kurš no abiem tas bija? Es brīnījos, ka viņš ir viens pats... Viņi vienmēr turējās abi kopā...

Gluži bez kāda brīdinājuma, nevienam negaidot, Megrē piepeši piecēlās. Viņam likās, ka nespēj vairs ne piecas minūtes izturēt šajā smacīgajā atmosfērā.

- Piedodiet, ka pie jums tā ielauzos... - viņš sacīja vecajam Zermēnam.

- Ja būtu runa par cirku, nevis par kafēšantānu... - viņš atkārtoja kā veca skaņuplate.

Un viņa teica:

- Es jums atstāšu savu adresi. Es vēl sniedzu privātas konsultācijas... Man ir savi klienti - ļoti cienījami cilvēki, kuri man uzticas... Un jums es varu teikt taisnību: Rob-sons man joprojām palīdz... Es visiem to nemaz nesaku, jo ir cilvēki, kuri baidās no gariem.

Viņa pasniedza Megrē vizītkarti, ko viņš iebāza kabatā. Klauns pēdējoreiz paskatījās uz torti un paņēma cepuri.

- Es jums vēlreiz pateicos.

Uf! Nekad viņš nebija tik ātri kāpis lejā pa trepem, un, beidzot ticis uz ielas, ieelpoja ar pilnu krūti: nu viņam šķita, ka atkal nostājas uz cilvēku zemes, laternas piepeši šķita lidzīgas draugiem, ko satiek pēc ilgas prombūtnes. Te bija apgaismoti veikaliņi, gājēji, kāds zēns, kas klun-kuroja pa ietves malu.

Tiesa, blakus bija ari klauns, kas gaudulīgi sacīja:

- Es darīju, ko vien spēju...

Protams, vēl pieci dolāri!

Vēlreiz viņi divatā ēda vakariņas kādā franču restorānā. Atgriezies Bervikā, Megrē atrada O’Braiena telefono-grammu, kurā kapteinis lūdza, lai Megrē, kad atgriezīsies, viņam piezvana.

- Kā jau cerēju, man ir brīvs vakars, - viņš mazliet vēlāk sacīja. - Ja jūs savukārt esat brīvs, mēs varam kopā paēst vakariņas un patērzēt.

Viņi bija kopā pavadījuši jau vairāk nekā stundas ceturksni un neko viens otram vēl nebija pateikuši; kapteinis, pasūtīdams ēdienus, tikai reizēm veltīja Megrē ironiskus un gandarījuma pilnus smaidus.

- Vai jūs esat pamanījis, - viņš beidzot nomurmināja, nogriezdams brīnumsulīga šatobriāna gabalu, - ka jums atkal seko?

Komisārs sarauca uzacis nevis tāpēc, ka tas viņu uzreiz padarītu nemierīgu, bet tālab, ka jutās aizskarts - kā viņš pats nebija to pamanījis?

- Es to ievēroju uzreiz, kad aizbraucu jums pakaļ uz Bcrviku... Šoreiz tas nav Bils, tas ir indivīds, kas vakar sabrauca Andželino... Varu derēt uz ko vien gribat, ka viņš stāv pie durvīm.

- Ārā ejot, mēs to redzēsim.

- Es nezinu, cikos viņš stājies sardzē... Vai šodien pec pusdienas esat atstājis viesnīcu?

Šoreiz Megrē pavērās kapteini bažīgu skatienu, mirkli padomāja un galu galā uzsita ar dūri pa galdu, izsaukdamies: “Deviņi pērkoni!”, tā ka sarkanmatis pasmaidīja vēl sirsnīgāk.

- Vai jūsu gaitas bija ļoti kompromitējošas?

- Jūsu izsekotājs, protams, ir tumšmatis, jo viņš ir sicī-lictis... Viņš valkā ļoti gaišu platmali, vai ne?

- Pareizi.

- Tādā gadījumā viņš bija viesnīcas hallē, kad es ap pieciem kopā ar savu klaunu iznācu no istabas... Mēs vēl sadūrāmies, jo vienlaicīgi gājām ārā pa durvīm.

-Tātad viņš jums seko kopš pieciem...

- Un tādā gadījumā...

Vai šoreiz notiks tāpat, kā notika ar veco Andželino?

- Vai jūs, oficiālās policijas darbinieki, - viņš īgni jautāja, - neko nespējat darīt, lai pasargātu cilvēkus?

- Tas varbūt ir atkarīgs no tā, kas viņiem draud.

- Vai veco drēbnieku jūs būtu sargājuši?

- Ja mēs zinātu to, ko es zinu tagad, - jā.

- Nu, ir vēl divi sargājami cilvēki, un es ceru, ka jūs izdarīsiet visu nepieciešamo, pirms pabeigsiet šo šatobriānu. Jādomā, ka te ir telefons.

Viņš iedeva Žermēna adresi, pēc tam izvilka no kabatas gaišreģes vizītkarti.

- Vai neiebildīsiet?

Redz, kā! Nesatricināmais kapteinis vairs neironizēja, vairs nerunāja par slaveno individuālo brīvību!

Viņš ļoti ilgi palika pie telefona, un Megrē šo laiku izmantoja, lai paskatītos, kas notiek uz ielas. Uz pretējās ietves viņš ieraudzīja pazīstamo gaišpelēko platmali, ko bija pamanījis jau savas viesnīcas vestibilā, un apsēdies viņš vienu pēc otras izdzēra divas lielas glāzes vīna.

O’Braiens drīz atgriezās un aiz pieklājības - vai varbūt aiz viltības? - neuzdeva nevienu pašu jautājumu un mierīgi atsāka vakariņot.

- Vārdu sakot, - Megrē norūca, ēzdams bez kādas patikas, - ja manis te nebūtu, vecais Andželino, protams, vēl būtu dzīvs.

Viņš gaidīja noliegumu vai cerēja uz to, bet O’Braiens tikai izmeta:

- Tā droši vien ir.

- Tādā gadījumā, ja notiks citi nelaimes gadījumi...

- Jūs būsiet vainīgs, vai ne? Vai jūs tā domājat? Un es tā domāju kopš pirmās dienas. Atcerieties vakariņas, ko mēs edām kopa jūsu atbraukšanas dienā.

- Vai tas nozīmē, ka šie cilvēki jāatstāj mierā?

-Tagad ir pārvēlu...

- Ko jūs gribat teikt?

- Tagad ir par vēlu, jo tagad arī mēs ar viņiem nodarbojamies, jo šā vai tā, pat ja jūs vairs nedarīsiet neko, ja jūs rīt kāpsiet kuģī un brauksiet uz Scrbūru vai Havru, viņi joprojām jutīsies vajati.

- Mazais Džons?

- Es nezinu.

- Makgils?

- Ari tas man nav zināms. Es uzreiz piebildīšu, ka ar šo lietu nenodarbojos. Rit vai parīt, kad pienāks istais brīdis, kad mans kolēģis izteiks vēlēšanos, jo uz mani tas neatliecas un izmeklēšanu vada viņš, es jūs ar viņu iepazīstināšu. Viņš ir krietns cilvēks.

- Līdzīgs jums?

- Gluži pretējs. Tāpēc jau es teicu, ka viņš ir krietns speciālists... Nupat viņam zvanīju... Viņam gribētos, lai es tūlīt dodu sīkākas ziņas par abām personām, kuram vajadzīga apsardze.

- Tas ir galigi traks stāsts!

- Kā jūs teicāt?

- Es teicu - tas ir stāsts par trakajiem! Jo runa ir ja ne par gluži trakiem cilvēkiem, tad vismaz par diviem nabaga maniakiem, kuri riskē ar dzīvību, tāpēc ka man ir šo to pastāstījuši... Un turklāt, pats pret savu gribu, tā dumjā, raudulīgā klauna dēļ es mēģināju viņus iežēlināt...

O’Braiens iepleta acis, ieraudzījis tik nervozu Megrē,

kas vārdus kā skaldīl skaldīja un ēda gandrīz vai nikni.

- Jūs, protams, sacīsiet, ka tas, ko esmu uzzinājis, nav nekas ievērojams un ka spēle nav bijusi likmes vērta. Bet mums varbūt ir atšķirīgi spriedumi par policijas metodēm.

Sarunas biedra saldenais smaids viņu dzina izmisumā.

- Jūs uzjautrināja arī mana šīrīta vizīte 169. ielā, vai ne? Un jūs droši vien skaļi smietos, redzot, kā es ošņājos pa visiem kaktiem un veru vaļā visas durvis, turklāt man pa priekšu iet mazs puika.

Un tomēr es, tikai pirms dažām dienām ieradies Amerikā, apgalvoju, ka zinu par Mazo Džonu un otru J vairāk nekā jūs.

Tas, bez šaubām, atkarīgs no temperamenta. Jums vajadzīgi fakti, vai ne, neapšaubāmi fakti, bet man...

Viņš spēji aprāvās, jo redzeja, ka kapteinis tūlīt sāks skaļi smieties, kaut gan visiem spēkiem valdījās, un viņš uzskatīja par labāku pasmieties ari pats.

- Es atvainojos... Nupat piedzīvoju vismuļķīgākos brīžus sava mūžā... Klausieties.

Un viņš pastāstīja, ko pieredzējis pie vecā Zermena, attēloja Lisilu un viņas transu vai šķietamo transu un beidzot secināja:

- Vai tagad saprotat, kāpēc baidos viņu dēļ? Andželino kaut ko zināja, un tie ļaudis nevilcinādamies viņu novāca. Vai Andželino zināja vairāk nekā citi? Tas ir iespējams. Bet es pavadīju pie vecā uniformista veselu stundu. Un tur bija arī Lisila.

- Tā tiešām ir. Un tomēr es nedomāju, ka briesmas būtu tikpat lielas.

- Jo jūs, tāpat kā es, domājat, ka šie ļaudis nojauš briesmas tieši 169. ielā?

Kapteinis piekrītoši palocīja galvu.

- Steidzami vajadzētu uzzināt, vai šī Džesija arī ir dzīvojusi namā pretī drēbnieka darbnicai. Vai iespējams policijas arhīvos atrast pēdas kādai drāmai vai nelaimes gadījumam, kas tajā mājā norisinājies pirms trīsdesmit gadiem?

- Tas ir grūtāk nekā pie jums... It sevišķi, ja drāma nav bijusi tāda, ko var nosaukt par oficiālu drāmu, ja nav bijusi izmeklēšana... Francijā, cik atceros, komisariātā atrodamas pēdas visiem nama iemītniekiem, kas tur kādu laiku dzīvojuši, un, ja viņi miruši, atzīme par to.

- Jo arī jums liekas...

- Man nekas neliekas. Es atkārtoju, ka šī izmeklēšana nav uzticēta man... Es strādāju pie pavisam citas lietas, kas prasīs vēl nedēļas, ja ne mēnešus... Tūlit, kad būsim iedzēruši konjaku, piezvanīšu kolēģim. Es zinu, ka šodien pievakare viņš devās uz imigrācijas pārvaldi... Vismaz tur ir reģistrētas visas personas, kas iebraukušas Savienotajās Valstīs... Pagaidiet... Es to pierakstīju uz kādas papīra strēmeles.

Kapteiņa kustības joprojām bija nevērīgas, it kā viņš gribētu vērst mazāk nozīmīgu to, ko darīja. Varbūt tas vairāk liecināja par kautrību attieksme pret Megrē nekā par ierēdņa piesardzību?

- Te ir ziņas par Morā ierašanos Savienotajās Valstīs... Zoahims Zans Marija Morā, dzimis Bajonā, 22 gadus vecs, vijolnieks... Kuģa nosaukums - tagad tāda jau sen vairs nav: Aquitaine... Kas atiecas uz otru J. runa var būt vienīgi par Zozefu Ernestu Dominiku Domalu, 24 gadus vecu, dzimušu tāpat Bajonā... Viņš reģistrēts nevis kā klametists, bet kā komponists... Es ceru, jūs jūtat atšķirību?

Man te ir vēl citi dati, varbūt pavisam mazsvarīgi, bet, šķiet, man vajadzētu tos nodot jūsu rīcībā... Divarpus gadus pēc ierašanās Žoahims Morā, kas par savu dzīvesvietu uzdod jums pazīstamo 169. ielas namu, no Amerikas aizbraucis uz Eiropu, kur palicis nepilnus desmit mēnešus.

Pēc šī laikposma var atrast viņa ierašanās pēdas - viņš iebraucis ar angļu kuģi Mooltan.

Nedomāju, ka mans kolēģis pūlēsies šajā sakarā telegrafēt uz Franciju. Bet, ja es jūs pietiekami pazīstu...

Mcgrē par to iedomājās, līdzko kolēģis pieminēja Ba-jonu. Viņš jau prātā sacerēja telegrammu šīs pilsētas policijai:

Lūdzu steidzami atsūtīt visas ziņas par Zoahimu Žanu Mariju Mora un par Žozefu Ernestu Dominiku Domalu, kas no Francijas izceļojuši...

Amerikānis iedomājās pasūtit divus vecus armaņakus degustācijas glāzēs. Viņš pirmais ari aizsmēķēja pīpi.

- Par ko jūs domājat? - viņš jautāja, jo Megrē sēdēja smagnējs un domīgs, turēdams pie deguna armaņaka glāzi.

- Par Džesiju.

- Un ko jūs sev jautājat?

Viņi gandrīz vai spēlēja spēli, viens ar pastāvigo, bet it kā pieklusināto smaidu, otrs - māksloti nīgru seju.

- Es jautāju - kam viņa ir māte?

Uz mirkli sarkanmatainā kapteiņa smaids izdzisa, un viņš, iedzēris malku, nomurmināja:

- Tas būtu atkarīgs no miršanas akta, vai ne?

Viņi sapratās. Nedz vienam, nedz otram negribējās domu precizēt.

Tomēr Mcgrē nespeja nenorūkt, izlikdamies saidzis, kaut arī tāds vairs nebija:

-Ja vien to atrastu!... Jūsu nolāpītā individuālā brīvība liedz turēt kārtībā dzīvo un mirušo sarakstus!

- To pašu, viesmīl, - O’Braiens sacīja, rādot uz tukšajām glāzēm.

Un viņš piemetināja:

- Jūsu nelaimīgais sicīlietis tur uz ielas droši vien vai beidzas nost aiz slāpēm.

7. nodaļa

Bija vēls, droši vien jau ap desmitiem. Megrē rokas-pulkstenis bija apstājies, un Bervikns viesnīcas laipnība pret klientiem nebija tik liela, lai ierīkotu elektriskos pulksteņus istabu sienās ka Senreži. Un kāpēc gan vajadzētu zināt pareizu laiku? Torīt Megrē nekur nesteidzās. Patiesību sakot, viņam nebija nekā noteikta, ko darīt. Pirmo reizi kopš ierašanās Ņujorkā viņu pamostoties sagaidīja īsti pavasarīga saule: daži stari iesniedzās istabā un vannas istabā.

Tieši saules dēļ viņš bija piekāris spogulīti pie loga roktura un, tajā skatīdamies, skuvās gluži ka Parīzē, savā Rišāra Lenuara bulvārī, kur no rītiem skujoties vienmēr uz vaiga rotājās kāds saules stars. Vai nav maldīgi domāt, ka lielpilsētas tik ļoti atšķiras cita no citas, pat ja runa ir par Ņujorku, kuru literatūrā mēdz attēlot kā drausmonīgu cilvēku malšanas mašīnu?

Te, Ņujorkā, bija Megrē un bija loga rokturis pareizā augstuma, lai varētu skūties, un slīps saules stars, kura dēļ vajadzēja piemiegt acis, un pretējā namā - kantorī vai darbnīcā - divas jaunas meičas baltos uzsvārčos, kuras smējās par viņu.

Jo tajā rītā viņš varēja noskūties tikai divos paņēmienos

- viņu pārtrauca telefona zvani. Pirmoreiz balss šķita tāla, tā atgādinaja kaut ko nesen piedzīvotu, bet nelikās īsti pazīstama.

- Hallo... Vai komisārs Megrē?

-Jā.

- Vai tiešām komisārs Megrē?

-Jā taču!

- Vai pie telefona komisārs Megrē?

-Jājel, nolāpīts!

Tad jau tāpat gaudulīgā balss ieguva traģisku skanējumu:

- Te Ronalds Deksters.

- Jā. Nu, un kas tad ir?

- Man ļoti neērti jūs traucēt, bet man ir pilnigi nepieciešams ar jums parunāt.

- Vai ir kādas jaunas ziņas?

- Es no sirds lūdzu jūs dot man iespēju ar jums parunāt, cik vien iespējams, drīz.

- Vai esat talu no šejienes?

- Ne sevišķi.

- Vai tas ir steidzami?

- Ļoti steidzami.

- Tādā gadījuma brauciet tūlīt uz viesnīcu un nāciet pie manis.

- Es pateicos.

Sākumā Megrē smaidīja. Tad apdomājies viņš saprata, ka klauna tonī bija kaut kas tāds, kas radīja bažas.

Tikko viņš atsaka ieziepēt vaigus, istabā atkal iezvanījās telefons.

- Hallo.

- Vai komisārs Megrē?

Šoreiz tā bija skaidra balss, gandrīz par daudz skaidra, ar izteiktu amerikaņu akcentu.

- Esmu pie telefona.

-Te leitnants Leviss.

- Es klausos.

- Mans kolēģis O’Braiens sacīja, ka manās intereses ir

iespējami drīz uzņemt ar jums sakams. Vai varu jūs satikt jau šorīt?

- Piedodiet, leitnant, ka uzdodu jums tādu jautājumu, bet man apstājies pulkstenis. Cik tas rāda?

- Pusvienpadsmit.

- Es labprāt aizietu uz jūsu kabinetu. Nelaimīgā kārtā pirms brītiņa norunāju satikšanos savā istabā. Ir gan iespējams un pat ticams, ka runa būs par kaut ko tādu, kas jūs var interesēt. Vai jums būtu ļoti apgrūtinoši ierasties pie manis Bcrvikas viesnīcā?

- Būšu tur pēc divdesmit minūtēm.

- Vai ir kas jauns?

Megrē bija pārliecināts, ka leitnants jautājumu vēl dzirdēja, bet izlikās, ka to nedzird, un nolika klausuli.

Tātad būs divi! Atlika vienīgi pabeigt skūšanos un apģērbties. Viņš tikko bija piezvanījis un pasūtījis brokastis, kad pie durvīm klauvēja.

Tas bija Deksters. Deksters, uz kuru Megrē, kaut arī bija šo viru jau pietiekami labi iepazinis, skatījās galīgi apstulbis.

Nekad mūžā viņš nebija redzējis tik bālu cilvēku, tas visvairāk atgādināja mēnessērdzīgo, kas dienas laikā palaists Ņujorkas ielās.

Klauns nebija piedzēries. Un viņš arī neizskatījās raudulīgs kā skurbuma brīžos. Gluži preteji, šķita, ka viņš ļoti labi valda par sevi, tikai neparastā veidā.

Stāvēdams durvju ailā, viņš nepārprotami atgādināja aktieri, kādus rāda kinokomēdijās: cilvēku, kas tikko dabūjis belzienu pa galvu un pirms sabrukšanas labu brīdi vēl turas kājās, veroties tukšumā.

- Komisāra kungs, - Deksters iesāka, un runāšana viņam īsti nevedās.

- Nāciet iekšā un aizveriet durvis!

- Komisāra kungs...

Tad Megrē saprata, ka Deksters gan nav piedzēries, toties ir neiedomājami paģirains. Viņš tikai brīnumainā kārtā turējās kājās. Acimredzot katra kustība izraisīja galvā viļņošanos, un seja sāpēs saviebās, rokas neviļus meklēja atbalstu pie galda.

- Apsēdieties!

Klauns noliedzoši papurināja galvu. Ja viņš apsēstos, viņš gan laikam uzreiz iekristu miroņa miegā.

- Komisāra kungs, es esmu nelietis.

Runājot viņš ar drebošu roku rakņājās pa svārku kabatām, tad nolika uz galda salocītas naudaszīmes - amerikāņu bankas naudaszīmes, ko komisārs izbrīnījies uzlukoja.

- Tur ir piecsimt dolāru.

- Es nesaprotu.

- Tur ir piecas simt dolāru naudaszīmes. Tās ir jaunas. Tās nav viltotas, varat nebaidīties. Tā ir pirmā reize manā mūžā, kad man reizē pieder piecsimt dolāru. Vai saprotat? Piecsimt dolāru vienā reizē manā kabatā.

Ienāca namzinis ar brokastu paplāti - ar kafiju, olām un bekonu, ar ievārījumiem, un mūžam badīgais Deksters, kas vienmēr gribēja ēst, tāpat kā viņam vienmēr bija vajadzīgi pieci dolāri reizē, jutās nelabi, sajutis olu un bekona smaržu un ieraudzījis ēdienu. Viņš novērsās, it kā baidītos, ka uznāks vēmiens.

- Vai negribat kaut ko iedzert?

- Ūdeni.

Un viņš citu pēc citas izdzēra divas, trīs, četras glāzes, pat elpu neatvilkdams.

- Piedodiet. Es tūlīt iešu gulēt. Bet man vispirms vajadzēja atnākt pie jums.

Bālā piere bija sviedriem norasojusi, un, kaut arī viņš turējās pie galda, garais, kārnais augums šūpojās.

- Jums jāpasaka kapteinim O’Braienam, kurš vienmēr mani uzskatījis par godīgu cilvēku un kurš mani jums ieteica, ka esmu nelietis.

Viņš pastūma naudaszīmes uz Megrē pusi.

- Ņemiet tās. Dariet ar tām, ko gribat. Tās man nepieder. Šonakt... šonakt...

Šķita, ka viņš sakopo visus spēkus, lai tiktu pāri visbriesmīgākajam šķērslim.

- ...šonakt es jūs pārdevu par piecsimt frankiem.

Zvanīja telefons.

- Hallo! Kā? Vai esat lejā? Brauciet augšā, leitnant! Es neesmu viens, bet tam nav nekādas nozinies.

Klauns, rūgti smaidīdams, jautāja:

- Vai policija?

- Jums nav nekāda iemesla baidīties. Jūs varat runāt leitnanta Levisa klātbūtnē. Viņš ir O’Braiena draugs.

- Ar mani izdarīs, ko vien gribēs. Man vienalga. Tikai es velētos, lai tas notiek ātri.

Viņš grīļojās vienā gabala.

- Nāciet iekšā, leitnant. Priecājos, ka varu ar jums iepazīties. Vai pazīstat Deksteru? Tas nekas, O’Braiens viņu pazīst. Manuprat, viņš pastāstīs kaut ko ļoti interesantu. Vai jus varētu apsēsties tajā atzveltni, kamēr viņš runās un es paēdīšu brokastis?

Istaba šķita gandrīz priecīga, jo taja iespīdēja saule, kuras staros dejoja sīksiki, zeltaini puteklīši.

Tomēr Megrē nebija pārliecināts, vai rīkojies pareizi, lūgdams leitnantu piedalīties sarunā. O'Braiens nebija melojis, iepriekšēja dienā teikdams, ka šis cilvēks no viņa atšķiras tik ļoti, cik vien iespējams.

- Priecājos ar jums iepazīties, komisār.

Taču viņš to sacīja bez smaida. Varēja just, ka viņš dara uzdotu darbu; viņš apsēdās atzveltnī, parlikdams kaju

pār kāju, aizsmēķēja cigareti un, kaut gan Deksters vēl nebija ne muti atvēris, izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu un zīmuli.

Leitnants bija vidēja auguma vīrietis, diezgan kalsns, ar intelektuāļa seju - viņš ar savu garo degunu un biezstiklu brillēm atgādināja, piemēram, profesoru.

- Jūs varat pierakstit manu ziņojumu, ja tas nepieciešams, - Deksters sacīja, it kā jau uzskatītu sevi par notiesātu uz nāvi.

Un leitnants ne aci nepamirkšķināja, viņš vēroja klaunu saltu skatienu, turēdams zīmuli gatavībā.

- Pulkstenis varbūt bija vienpadsmit. Es vairs neatceros. Varbūt ap pusnakti. Tas notika netālu no Sitijhollas. Bet es nebiju piedzēries. Zvēru, ka nebiju piedzēries, un jūs varat man ticēt.

Divi vīrieši nostājās pie letes man blakus, un es uzreiz sapratu, ka ta nav nejaušība, ka viņi mani meklējuši.

- Vai jūs viņus pazināt? - leitnants jautāja.

Deksters paskatījās uz policistu, tad uz Megrē, it kā

jautādams, ar ko viņam jārunā.

- Viņi mani meklēja. To var nojaust. Man jau likās, ka viņi ir no bandas.

- No kadas bandas?

- Esmu ļoti noguris, - Deksters ar grūtībām izrunāja. -Ja mani visu laiku pārtrauks...

Un Megrē, olas ēzdams, nevarēja apspiest smaidu.

- Viņi man piedāvāja iedzert, un es zināju, ka viņi to dara tādēļ, lai no manis uzzinātu visu. Redzat, es pat nemēģinu melot vai meklēt attaisnojumus. Es jau zināju -ja dzeršu, būšu pagalam, un tomēr es pieņēmu piecus vai sešus viskijus, lāgā neatceros, cik tieši.

Viņi mani sauca par Ronaldu, kaut ari es viņiem nebiju savu vārdu teicis.

113

Simcnons 11

Viņi mani aizveda uz citu bāru. Pēc tam vēl uz citu, bet šoreiz ar mašīnu. Un tajā bārā mēs visi trīs uzkāpām augšstāva biljarda zālē, kur nebija neviena cilvēka.

Es prātoju, vai viņi negrasās mani nogalināt.

“Apsēdies, Ronald..."resnākais no viņiem sacīja, kad bija aizslēdzis durvis. “Tu esi nožēlojams tips, vai ne? Tu visu mūžu esi bijis nožēlojams tips. Un, ja tu nekad neko prātīgu neesi darījis, tad tikai tāpēc, ka tev pietrūcis kapitāla kaut ko uzsākt. ”

Jūs, komisāra kungs, zināt, kāds kļūstu, kad iedzeru. Es jau pats jūs brīdināju. Man nekad nedrīkst ļaut dzert.

Es atcerējos, kads biju bērnībā. Atcerējos sevi visos mūža gados, kā vienmēr skrēju pakaļ dažiem dolāriem, un tad es sāku raudāt.

Ko gan no šīs runas varēja pierakstīt leitnants Leviss? Jo laiku pa laikam viņš ierakstīja kādu vārdu piezīmju grāmatiņā un izskatījās tik nopietns, it kā pratinatu visbīstamāko kriminālnoziedznieku.

- Tad resnākais izvilka no kabatas naudaszīmes, skaistas, jaunas naudaszīmes, simtdolāru zīmes. Tur bija galdiņš ar viskija pudeli un sodu. Es nezinu, kas to visu atnesa, jo es neatceros, ka būtu redzējis ienākam viesmīli.

“Dzer, muļķi, ” man sacīja.

Un es dzēru. Tad viņš salocīja naudaszīmes, pirms tam tās manu acu priekšā saskaitot, un iebāza manu svārku ārējā kabatā.

“Tu taču redzi, ka mēs pret tevi izturamies labi. Mēs būtu varējuši tevi gluži vienkārši iebiedēt, jo tu esi zaķpastala. Bet tādiem nožēlojamiem tipiem kā tev mēs labāk samaksājam. Vai saproti?

Un tagad klāj vaļā! Tu mums izstāstīsi visu, ko zini. Visu, vai dzirdi?”

Klauns blāvām acīm vērās komisārā un sacīja:

- Es pateicu visu.

- Ko tu pateici?

- Visu patiesību.

- Kādu patiesību?

- Ka jūs zināt visu.

Komisārs vēl nesaprata, ko īsti Deksters runā, un, uzacis saraucis, domīgs aizsmēķēja pīpi. Viņš prātoja, vai īstenībā viņam vajadzētu smieties vai ari ņemt par pilnu klaunu, kuru mocīja visbriesmīgākās paģiras, kādas komisārs savā mūžā bija redzējis.

- Ko tad es zinu?

- Pirmām kārtam - patiesību par J and J.

- Bet kādu patiesību, pie visiem jodiem!

Nabaga vīrs apstulbis vērās Megrē, it kā nesaprastu, kāpēc komisārs sācis spēlēt ar viņu paslēpes.

- Ka Žozefs, tas, kurš spēlēja klarneti, bijis Džesijas vīrs vai mīļākais. Jūs to ļoti labi zināt.

- Vai tiešām?

- Un ka viņiem bijis bērns.

- Piedodiet?

- Džoss Makgils. Ieverojiet priekšvārdu - Džoss. Un sakrīt arī laiki. Es pats redzēju, kā jus rēķinājāt. Morā, Mazais Džons, ari bija iemīlējies, un viņš bija greizsirdīgs. Viņš nogalināja Žozefu. Varbūt pēc tam viņš nonavēja ari Džesiju. Ja vien viņa nenomira aiz bēdām.

Tagad komisārs vērās savā klaunā, gluži apstulbis. Un visvairāk viņš brīnījās par to, ka Leviss drudžaini pierakstīja Dekstera vārdus.

- Kad Mazais Džons vēlāk tika pie naudas, viņu sāka mocīt sirdsapziņa un viņš atcerējās bērnu, tomēr nekad negāja viņu apraudzīt. Gluži pretēji, viņš to aizsūtīja uz Kanādu kopā ar kādu Makgila kundzi. Un puika, kuram

bija dots vecās skotietes vārds, nemaz nezinaja, kurš sūta uztura naudu.

- Turpini, - Megrē nopūtās, pirmo reizi uzrunādams Deksteru ar tu.

- Jūs to zināt labāk nekā es. Es izstāstiju visu. Vai saprotat, man vajadzēja pienācīgi nopelnīt piecsimt dolāru. Jo manī tomēr vēl bija saglabājušās zināmas goda jūtas.

Mazais Džons savukārt apprecējās. Katrā ziņā viņam bija bērns, kuru viņš lika audzināt Eiropā.

Makgila kundze ir mirusi. Vai arī Džoss no viņas aizbēdzis. To es nezinu. Varbūt jūs zināt, bet man jūs to neesat teicis. Tikai pagājušajā nakti es runāju tā, it kā jūs par to butu pilnīgi pārliecināts.

Viņi man deva un deva viskiju lielām glāzēm.

Man tik ļoti bija kauns pašam par sevi, ticat vai neticat, bet tad man likās - labāk iet līdz galam.

169. ielā bija itāliešu drēbnieks, kas visu zināja, kas varbūt bija piedalījies noziegumā.

Un, galu galā, Džoss Makgils viņu satika, es nezinu, kā tas notika, droši vien nejauši. Un tā viņš uzzināja patiesību par Mazo Džonu.

Nu Megre svētlaimīgi pīpēja savu pīpi kā cilvēks, kuram bēms stāsta brīnišķīgu pasaku.

- Turpini.

- Makgils bija sapinies ar sliktiem cilvēkiem, tādiem, ar kādiem man bija darīšana pagājušajā naktī. Un viņi nolēma visi kopa šantažēt Mazo Džonu.

Un Mazajam Džonam bija bail.

Uzzinājuši, ka viņa dēls tūlīt ieradīsies no Eiropas, viņi gribēja turēt tēvu vēl stingrāk rokās un nolaupīja Žanu Morā, līdzko kuģis piestāja krastā.

Es viņiem nevarēju pateikt, kā Žans Morā nonaca Senrežī. Varbūt Mazais Džons bija samaksājis lielu naudu? Varbūt viņš nemaz nebija tāds muļķis un zināja, kur jaunais cilvēks noslēpts?

Es viņiem apgalvoju, ka jūs zināt visu.

- Un ka viņus tūlit apcietinās? - Megrē jautāja.

- Es vairs neatceros. Laikam gan ne. Un ari to, ka jums ir zināms, ka vainīgie ir viņi.

- Kādi viņi?

- Tie, kas man iedeva piecsimt dolāru.

- Un ko viņi tādu būtu izdarījuši?

- Viņi ir nogalinājuši veco Andželino, uzbraucot tam virsū ar mašinu. Jo Makgils bija uzzinājis, ka jūs tūlit visu atklāsiet. Tā nu ir. Tagad varat mani apcietinat.

Megrē novērsās, lai slēptu smaidu, bet leitnants Leviss joprojām bija nopietns kā pāvests.

- Un ko viņi atbildēja?

- Viņi lika man kāpt mašīnā. Es domāju, ka viņi vedīs mani nogalināt kadā klusā vietā. Tad viņi varētu paņemt atpakaļ savus piecsimt dolārus. Bet viņi mani gluži vienkārši izlaida pie Sitijhollas un teica...

- Ko viņi teica?

- “Ej gulēt, vecais muļķi!” Ko jūs tagad ar mani darīsiet?

- Teikšu jums to pašu.

-Ko?

- Es jums teikšu, lai ejat gulēt. Tas ir viss.

- Man gan laikam vairs nav jānāk pie jums?

-Gluži pretēji.

- Vai es jums vēl varu būt noderīgs?

- Var gadīties.

-Jo tādā gadījumā...

Viņš pašķielēja uz piecsimt dolāriem un nopūtās:

- Neesmu paturējis ne centa. Es nevarētu samaksāt pat par metro biļeti līdz mājām. Šodien es jums neprasu

piecus dolārus kā parasti, tikai vienu. Jo tagad esmu nelietis...

*

- Ko jūs par to domājat, leitnant?

O’Braiena kolēģis nevis sāka skaļi smieties, kā gribējās smieties Megrē, bet nopietni pārlasīja savas piezīmes un teica:

-Tas nebija Makgils, kas lika nolaupīt Žanu Morā.

- Nu, protams!

- Vai jūs to zināt?

- Es nojaušu.

- Mēs par to esam pārliecināti.

Likās, viņš to īpaši uzsver, lai pierādītu atšķirību starp amerikāņu pārliecību un parastu franču nojautu.

- Jauno Morā aizveda persona, kas viņam iedeva tēva vēstuli.

- Es zinu.

- Bet mēs zinām arī to, kur jaunais cilvēks tika aizvests. Uz kādu Konektikutas kotedžu, kas pieder Morā, bet kur viņš vairākus gadus ne reizi nav rādījies.

- Tas ir pilnīgi iespējams.

- Tas ir skaidrs. Mums ir pierādījumi.

- Un tas bija viņa tēvs, kas lika jauno cilvēku aizvest uz Senreži.

- Kā jūs zināt?

- Es nojaušu.

- Mēs nenojaušam. Tā pati persona pēc divām dienam aizbrauca pakaļ jaunajam Morā.

- Tas nozīmē, - Megrē teica, sūkdams pīpi, - ka bija iemesls divas dienas paturēt jauno cilvēku ārpus darbības loka.

Leitnants vērās viņā komiskā izbrīnā.

- Varētu atrast kādu sakritību, - komisārs turpināja. -Jaunais cilvēks atkal parādījās tikai pēc vecā Andželino nāves.

- Un ko jūs no tā secināt?

- Neko. Jūsu kolēģis O’Braiens jums pateiks, ka es nekad nesecinu. Viņš ar zināmu šķelmību pat piemetinās, ka es nekad nedomāju. Vai jūs domājat?

Megrē nosprieda, ka varbūt ir gājis par tālu, bet Leviss, bridi padomājis, atbildēja:

- Reizēm. Kad ir savākts pietiekams daudzums elementu.

- Tad vairs nav nekādas vajadzības domāt.

- Kā jūs spriežat par Ronalda Dekstera stāstu? Tas ir tīrs Dekstera izdomājums, vai ne?

- Es neko nedomāju; mani tas ļoti uzjautrināja.

- Bet taisnība, ka datumi sakrīt.

- Par to esmu pārliecināts. Tie sakrīt arī ar Morā aizbraukšanu uz Eiropu.

- Ko jūs gribat sacīt?

- Ka Džoss Makgils ir piedzimis mēnesi pirms Mazā Džona atgriešanās no Bajonas. Un ka, no otras puses, bērns piedzima astoņarpus mēnešus pēc viņa aizbraukšanas.

- Kas no tā izriet?

- Izriet tas, ka bērna tēvs varēja būt gan viens, gan otrs. Ka redzat - varam izvēlēties. Tas ir ļoti praktiski.

Megrē nespēja mainīt izturēšanos. Scēna ar paģiraino klaunu bija viņu ļoti uzjautrinājusi, un leitnanta pārliecīgā nopietnība tikai uzturēja labo omu.

- Es devu rīkojumu sameklēt visus miršanas aktus, kam varētu būt sakars ar Zozefu Domalu un Džesiju.

Megre nežēlīgi sacīja:

- Ja vien viņi ir miruši.

- Kur citur viņi būtu palikuši?

T

- Kur ir vairāki simti īrnieku, kas tajā pašā laikā dzīvoja 169. ielas namā?

- Ja Zozefs Domals būtu dzīvs...

- Kas tad būtu?

- Viņš droši vien nebūtu aizmirsis savu dēlu.

- Ja vien tas tiešām ir viņa dēls.

- Tad viņu atrastu kopā ar Mazo Džonu.

- Kāpēc? Vai diviem jauniem cilvēkiem, kas darba gaitu sākumā uzstājušies kopīgā mūzikhola priekšnesumā, tāpēc jābūt saistītiem uz mūžu?

- Un Džesija?

- Saprotiet, es neapgalvoju, ka viņa nav mirusi vai ka Domals nav miris. Bet tikpat labi var gadīties, ka viņš atdevis dveseli Dievam pagājušajā gadā Parīzē vai Karpen-trā un viņa dzīvo vecu sieviešu patversme. Tikpat iespējams pretējais.

- Es, komisār, pieņemu, ka jūs jokojat?

- Tikpat kā nē.

- Paklausieties, kā spriežu es.

- Vai tad jus spriežat?

- Esmu lauzījis galvu visu nakti. Sākumā, pirms divdesmit astoņiem gadiem, mums ir trīs personas.

-Trīs/.’

-Kā?

- Es teicu - tns J... Tā mēs viņus saucam.

- Kādi jūs?

- Gaišreģe un vecais cirka vīrs.

- Starp citu, es liku viņus uzmanīt, kā vēlējaties. Līdz šim nekas ļauns nav noticis.

- Un noteikti nekas arī nenotiks, ja jau tagad klauns ir visu izstāstījis, kā viņš pats apgalvo. Mums ir trīs J...

Žoahims, Žozefs un Džesija. Pirms divdesmit astoņiem gadiem, kā jūs jau teicāt, bija trīs personas un vēl bija ceturtā, kas saucās Andželino Džakomi.

- Pareizi.

Viņš atkal sāka pierakstīt.

- Un šodien...

- Šodien, - amerikānis steidzās iejaukties, - mums

atkal ir trīs personas.

- Bet tās jau ir citas. Vispirms - Žoahims, kas gadu gaitā ir kļuvis par Mazo Džonu, Makgils un vēl viens jauns cilvēks, kurš, šķiet, neapšaubami ir Morā dēls. Ceturtā persona, Andželino, vēl bija dzīva pirms divām dienam, bet viņu novāca - droši vien, lai padarītu uzdevumu

vienkāršāku.

- Lai padarītu uzdevumu vienkāršāku?

- Piedodiet... Tris personas bija pirms divdesmit astoņiem gadiem, un tris personas ir tagad. Vārdu sakot, divas, kuru jaunajā komandā pietrūktu, ir aizstātas.

- Un šķiet, ka Morā dzīvo vienās bailēs no sava tā saucamā sekretāra Makgila.

- Vai jums tā liekas?

- Kapteinis O’Braiens teica, ka jums arī radies tāds iespaids.

- Es viņam sacīju, ka Makgils jūtas ļoti pašpārliecināts un bieži vien runā priekšnieka vietā.

- Tas ir tas pats.

-Tā gluži nav.

- Šorīt, kad nācu pie jums, es domāju, ka jūs man pilnīgi atklāti pateiksiet, ko par šo lietu domājat. Kapteinis man uzticēja...

- Vai viņš runāja vēl par kādiem maniem iespaidiem?

- Nē, par saviem. Viņš man izteica pārliecību, ka jums ir kāda ideja un ka pilnīgi iespējams - tā ir īstā. Es tātad

I

cerēju, ka, salīdzinot jūsu domas ar manām domām...

- Mēs nonāksim pie atrisinājuma? Nu, jūs jau dzirdējāt, ko stāstīja mans personiskais klauns.

- Vai jūs tiešām domājat pilnīgi tā, kā viņš stāstīja?

- Nepavisam nē.

- Vai, jūsuprāt, viņš maldās?

- Viņš sacerējis skaistu romānu, kas ir gandrīz mīlestības romāns... Šobrīd Mazais Džons un Makgils, un varbūt vēl dažs labs nezina, kur dēties.

- Man ir pierādījums.

- Vai varat man to pateikt?

- Šorīt Makgils lika rezervēt pirmās klases kajīti uz kuģa, kas četros dodas uz Franciju. Uz Žana Mora vārda.

■ Vai jums neliekas, ka tas ir diezgan dabiski? Šis jaunais cilvēks, kam ir īstais studiju laiks, piepeši atstājis Parīzi un universitāti, lai trauktos uz Ņujorku, kur, pēc viņa tēva domām, jauneklim nekas nav darāms. Un viņu aizsūta atpakaļ.

- Tas ir tikai pieņēmums.

- Redziet, dārgo leitnant, es lieliski saprotu jūsu vilšanos. Jums vienmēr - un pilnīgi nepamatoti - ir stāstīts, ka esmu gudrs cilvēks, kas savā darba mūžā atklājis zināmu skaitu krimināllietu. Mans draugs O’Braiens, kam patīk ironija, droši vien ir vēl maķenīt pārspīlējis. Jo, pirmām kārtām, es neesmu gudrs.

Likās dīvaini, ka policists izskatās aizkaitināts, it kā par viņu zobotos, kaut gan Megrē reti kad bija tik vaļsirdīgs kā tobrīd.

- Otrkārt, es nekad nemēģinu izveidot kādu spriedumu par lietu, pirms tā ir beigusies. Vai jūs esat precējies?

- Protams.

Levisu dīvainais jautājums samulsināja.

- Un droši vien jau vairākus gadus. Un es esmu pārliecināts, ka jums liekas - jūsu sieva dažkārt jūs nesaprot.

- Tiešām, tā gadās...

- Un jūsu sieva savukārt to pašu domā par jums. Taču jūs dzīvojat kopā, pavadāt vakarus kopā, guļat vienā gultā, radāt bērnus... Pirms divām nedēļām es ne reizi nebiju dzirdējis pieminam Žanu Morā vai Mazo Džonu. Pirms četrām dienām es nemaz nezināju, ka pasaulē dzīvo tāds Makgils, un tikai vakar pie kāda veca, nespēcīga kunga man pastāstīja par kādu Džesiju.

Un jūs gribat, lai man par viņiem visiem ir skaidrs un noteikts spriedums?

Es esmu lielā neskaidrībā, leitnant, lielā neskaidrībā. Bez šaubām, daudzās lietās skaidrības nav nevienam no mums. Tikai jūs cīnāties pret straumi, jūs gribat iet noteikta virzienā, turpretī es ļauju, lai straume mani nes, reizēm pieķeroties pa ceļam pie kāda zara.

Es gaidu telegrammas no Francijas. O’Braiens droši vien par to jums minēja. Un vēl es, tāpat kā jūs, gaidu, kādus rezultātus dos jūsu cilvēku meklējumi - vai viņi atradīs miršanas aktus, laulības apliecības un tamlīdzīgi.

Bet pagaidām es nezinu neko.

Jā, un cikos atiet kuģis uz Franciju?

- Vai gribat ar to braukt prom?

- Nekādā gadījumā, kaut arī tas būtu prātīgākais, ko varu darīt. Laiks ir jauks. Šī man ir pirmā saulainā diena Ņujorkā. Pastaigas labad aiziešu uz kuģa piestātni un noskatīšos, kā Žans Morā aizbrauc; es labprāt paspiestu roku jauneklim, ar kuru kopā veicu brīnišķīgu ceļojumu.

Viņš piecēlās, sameklēja platmali un mēteli, bet policists vīlies aizvēra piezīmju grāmatiņu, kuru iebāza kabatā.

- Ja nu mēs iedzertu kādu aperitīvu? - komisārs piedāvāja.

- Neapvainojieties par atraidījumu, bet es nekad nedzeru alkoholu.

Megrē acīs pazibēja maza liesmiņa. Viņš gandrīz jau pateica: “Es būtu varējis derēt, ka tā ir,” bet laikā aprāvās.

Viņi kopā izgāja no viesnīcas.

- Redz, kā, mans sicilietis vairs nestāv postenī. Viņi droši vien ir pārliecināti, ka tagad, kad Deksters paņēmis ēsmu, vairs nav nozīmes uzraudzīt manas gaitas.

- Man, komisār, ir mašīna. Vai jūs kaut kur aizvest?

- Nē, paldies...

Viņam gribējās pastaigāt kājām. Viņš mierīgā garā aizgāja līdz Brodvejai, tad turpinaja ceļu pa kādu ielu, kur cerēja atrast Donkey Bur. Sākumā viņš kļūdījās, bet beidzot pazina fasādi un iegaja tobrīd gandrīz tukšajā zālē.

Tomēr letes galā, sūkdams dubultviskiju, sēdēja žurnālists ar dzeltenajiem zobiem, ar kuru Makgils un detektīvs bokseris runāja pirmajā dienā.

Žurnālists pacēla galvu, pazina Megrē, savilka neglītu grimasi un galu galā sveicinaja ar galvas mājienu.

- Alu... - pasūtīja komisārs, jo gaiss jau smaržoja pēc pavasara, un tas radīja slāpes.

Viņš baudīja alu ka mierīgs cilvēks, kuram priekšā ir ilgas klejojumu stundas.

8. nodaļa

Pirms gada Orfevras krastmalā par tādiem Megrē brīžiem mēdza teikt:

- Skaidrs - priekšnieks transā.

Inspektors Toranss, kas nemēdza izcelties ar goddevību, kaut arī komisāru gluži vai dievināja, sacīja vienkāršāk:

- Re, priekšnieks vannā.

Brīži, kad Megrē nonāca transā vai vannā, katrā ziņā bija tie, ko līdzstrādnieki pamanīja ar lielu atvieglojumu. Viņi galu galā bija iemanījušies noteikt to tuvošanos pēc sīkām iepriekšējām pazīmēm, paredzot mirkli, kad krīze iestāsies.

Diezin, ko tāds cilvēks kā Leviss domātu par veidu, kā viņa franču kolēģis pavadīja turpmākās stundas? Viņš neglābjami paliktu neizpratnē un, iespējams, nolūkotos uz Megrē ar zināmu līdzjūtību. Vai pat kapteinis O’Braiens, zem kura smagnējām manierēm slēpās tik smalka ironija, spētu to pa īstam saprast?

Tas noritēja diezgan dīvainā veidā, un Megrē nekad nebija iedomājies šo stāvokli analizēt, bet viņš to pazina tāpēc vien, ka par to bija dzirdējis daudz ko stāstām kolēģus no kriminālpolicijas.

Viņš dienām un reizēm pat nedēļām ilgi bez panākumiem noņēmās ar kadu lietu, darīja, kas bija darāms, neko vairak, deva rīkojumus, ievāca visādu informāciju, it kā par izmeklēšanu nemaz sevišķi neinteresētos, un reizēm -it kā tā viņam būtu pilnīgi vienaldzīga.

Tas nozīmēja, ka problēma viņam joprojām palika gluži teorētiska. Tāds un tāds cilvēks nonāvēts tādos un tādos apstākļos. Aizdomās turamie ir tādi un tādi.

Šie cilvēki viņu īstenībā neinteresēja. Pagaidām vēl neinteresēja.

Un piepeši kāda brīdī, kad to gaidīja vismazāk, kad šķita, komisārs zaudējis dūšu, jo lieta ir pārāk sarežģīta, notika pavērsiens.

Kas apgalvoja, ka tādos brīžos viņš izskatās smagnējāks? Vai tas nebija kāds vecs kriminālpolicijas direktors, kurš gadiem ilgi bija redzējis Megrē strādājam? Tā bija tikai asprātība, bet diezgan precīzi izteica patiesību.

Megrē piepeši izskatījās druknāks un smagāks. Viņš citādi turēja zobos pīpi, smēķēja to īsiem, retiem vilcieniem, skatījās apkart gandriz muļķīgi, jo īstenībā viņu gandrīz pilnīgi bija pārņēmusi tikai iekšēja rosība.

Tas kopumā nozīmēja, ka traģēdijas personas tikko pārstājušas būt viņam kaut kas nenosakāms, bandinieki vai marionetes, tās kļuvušas par cilvēkiem.

Un Megrē iejutās šo cilvēku ādā. Viņš visiem spēkiem pūlējās iejusties viņu ādā.

Ja jau kāds viņam līdzīgs bija to domājis, pārdzīvojis, izcietis, vai tad arī viņš nespēja to izdomāt, pārdzīvot un izciest?

Tāds un tāds indivīds noteiktos apstākļos bija rīkojies, un galvenais, ko vajadzēja, - atrast pašam sevī spēku iejusties tieši tadā indivīdā tādos apstakļos, lai arī reakcijas būtu tādas pašas.

Tomēr tas nenotika apzinati. Megrē ne vienmer pats zināja, ko dara. Piemeram, viņam likās, ka paliek Megrē un tikai Megrē, kad viens pats ēda pusdienas pie letes.

Bet, ja viņš būtu paskatījies spoguli uz savu seju, viņš pārsteigts tajā būtu ieraudzījis Mazajam Džonam raksturīgu izteiksmi. Arī tādu, kāda senākajam vijolniekam bija Scnrežī apartamentā, kad viņš, nākdams no savas trūcīgi mēbelētās istabas, kas bija iekārtota gluži kā patvērums, pirmoreiz pa durvju spraugu ieraudzīja komisāru.

Vai tās bija bailes? Vai padošanās liktenim?

Tas pats Mazais Džons grūtos brīžos piegāja pie loga, ar nervozu roku atbīdīja aizkarus un skatījās ārā, kamēr Makgils gluži automātiski parvaldīja situāciju.

Nepietika nospriest, vai Mazais Džons ir tāds vai citāds.

Vajadzēja to just. Vajadzēja kļūt par Mazo Džonu. Un tāpēc komisāram, kamēr viņš staigāja pa ielām un apturēja

taksometru, lai brauktu uz ostu, ārpasaule neeksistēja.

Bija senais Mazais Džons, kas savulaik ieradās no Francijas ar Aquitaine, pasitis vijoles kasti padusē, kopā ar klametistu Žozefu.

... Mazais Džons, kurš nožēlojamajā koncertceļojumā pa dienvidu štatiem dalījās maltītē ar vāju un slimīgu meiču, ar kādu Džesiju, kura pārtika no divu biedru maltīšu daļas.

Viņš tik tikko pamanīja divus policijas vīrus uz piestātnes perona. Bez šaubām, tos katram gadījumam bija atsūtījis leitnants Leviss, un Leviss savu darbu darīja kārtīgi; nebija labi uz viņu dusmoties.

Tikai stundas ceturksni pirms kuģa atiešanas pie muitas ēkām apstājās garš limuzīns un Makgils izkāpa no tā pirmais, viņam sekoja Zans Morā, ģērbies gaišā tvida uzvalkā, ko droši vien bija iegādājies Ņujorkā, beidzot -Mazais Džons, kas, šķiet, reizi par visām reizēm savam apģērbam bija izraudzījies tumšzilo un melno krāsu.

Megrē neslēpās. Visiem trim vīriešiem vajadzēja iet viņam garām. Reakcija bija atšķirīga. Makgils, kurš gaja pirmais un nesa Žana vieglo ceļasomu, sarauca uzacis, pēc tam - varbūt dižodamies - savilka mazliet nicīgu seju.

Žans Morā brīdi vilcinājās, paskatījās uz tēvu, paspēra dažus soļus uz komisāra pusi un paspieda viņam roku.

- Jūs neatgriežaties Francijā... Es vēlreiz lūdzu piedošanu... Jums vajadzēja kāpt uz šī paša kuģa... Ziniet, nekā nav... Esmu uzvedies kā pēdējais muļķis.

- Nu, protams.

- Paldies, komisār.

Bet Mazais Džons turpināja ceļu, pagaidīja mazliet tālāk dēlu, tad pavisam vienkārši pasveicināja Megrē.

Megrē viņu bija redzējis tikai viesnīcas apartamentā. Komisārs mazliet pabrīnījās, ka ārā tas izskatās vēl mazāks, nekā viņam bija licies. Un arī vecāks, vairāk dzīves apzīmogots. Vai šīs zīmes bija radušās nesen? Šķita, ka šajā cilvēkā, kura apbrīnojamā enerģija tomēr bija nojaušama, kaut kas ir it kā aizmiglojies.

Tam visam nebija nozīmes. Tās nebija pat skaidras domas. Pēdējie pasažieri uzkāpa uz kuģa. Draugi un tuvinieki palika uz perona augšup pavērstām sejām. Daži angļi pēc savas zemes paražas ineta uz klāja margam serpen-tīnus un nopietni turēja to galus.

Komisārs pamanīja Žanu Morā uz pirmās klases kajīšu klāja. Viņš skatījās uz jaunekli no apakšas uz augšu, un mirkli viņam likās, ka tas ir nevis dēls, bet tevs, ka viņš noskatās nevis šīsdienas aizbraukšanu, bet to, kad Žoa-hims Morā atgriezās Francijā, kur palika gandrīz desmit mēnešus.

Žoahims Morā gan neceļoja pirmajā klasē, viņš ceļoja trešajā. Vai ostā viņš ieradās viens? Vai ari viņu nepavadīja divi cilvēki?

Megrē automātiski meklēja ar skatienu šos divus cilvēkus, viņš iedomājās klarnetistu un Džesiju augšup pavērstu seju noskatāmies uz kuģa kustīgo sienu, kas atrāvās no krasta.

Pēc tam... Pēc tam viņi abi gāja prom... Vai Žozefs saņēma Džesijas roku? Vai tā bija Džesija, kas neviļus pieķērās Žozcfa elkonim? Vai viņa raudāja? Vai viņš sacīja: “Žoahims drīz atgriezīsies”?

Katra ziņa tagad viņi Ņujorkā bija vairs tikai divi, bet Žoahims, stāvēdams uz klāja, noskatījās, kā Amerika vakara miglā sarūk aizvien mazāka.

Ari šoreiz abi palicēji - Mazais Džons un Makgils -,viens otram blakus gāja vienmērīgā gaita uz auto, kas viņus gaidīja. Makgils atvēra durvis un pakāpās sānis.

Nevajag gribēt pārāk ātri sasniegt mērķi, kā vēlējās leitnants Leviss. Nevajag skriet pakaļ patiesībām, ko vajag atklāt, jāiejūtas vienkāršā un tīrā patiesībā.

Un tāpēc Megrē, rokas kabatās sabāzis, devās uz rajonu, kuru nepazina. Tas nekas. Domās viņš sekoja Džesi-jai un Zozefam metro. Vai tolaik metro jau bija? Laikam bija gan. Viņi droši vien tūlīt atgriezās 169. ielas namā. Un vai tur viņi uz kāpnēm izšķīrās? Vai Žozefs nemierināja biedreni?

Kāpēc Megrē piepeši pārsteidza kaut kas nesen piedzīvots? Kad tas notika, viņš to tikpat kā neievēroja.

Pusdienlaikā viņš ilgi sūca alu Donkey Bar. Viņš pasūtīja vēl vienu glāzi, jo alus tiešām bija labs. Brīdī, kad Megrē jau gāja prom, žurnālists ar bojātajiem zobiem -Pārsons - pacēla galvu un izmeta:

- Labdieniņ, Megreta kungs.

Viņš to pateica franciski, ar stipru akcentu un teica Megreta kungs. Viņam bija netīkama, pārāk spalga, it kā griezīga balss, ar vulgārām vai varbūt ļaunām intonācijām.

Bez šaubām, tas bija sarūgtināts un dumpīgs cilvēks. Megrē viņā paskatījās mazliet pārsteigts. Viņš norūca labdienu un gāja ārā, par starpgadījumu vairs nedomādams.

Piepeši viņš atcerējās, ka pirmajā reizē; kad viņš iegāja Donkey Bar kopā ar Makgilu un detektīvu, kas gremoja košļājamo gumiju, viņa vārds netika izrunāts. Pārsons nebija ari teicis, ka prot franču valodu.

Droši vien tam nebija nekādas nozīmes. Megrē par to ilgāk neprātoja. Un tomēr šis sīkums iegūla zemapziņā, kas darbojās ar visu pārējo.

Nonācis Taimskvērā, viņš neviļus paskatījās uz Taim-skvēra debesskrāpi, kas aizsedza apvārsni. Viņam iešāvās prātā, ka šajā celtnē Mazais Džons ir iekārtojis savu kantori.

Viņš iegāja iekšā, nedomādams ko sevišķu meklēt. Bet

129

Simcnons 11 tagadējo Mazo Džonu viņš bija redzējis tikai privātā apartamentā. Kāpēc neiemest aci oficiālajā vidē?

Viņš sameklēja uz tablo uzrakstu Automatic Record Co, un ātrgaitas lifts viņu uzveda četrdesmit otrajā stāvā.

Tur nekā interesanta nebija. Mūzikas automāti - sapņu kastes, kas atrodamas lielākajā daļā bāru un restorānu, - te tie visi bija. Un te katrā ziņā nonāca simtiem miljonu piecu centu monētu, ko izņēma no automātiem un kas pārvērtās par rēķinu bankā, rīcībā un pārskatos lielās reģistru grāmatās. Uz stiklotām durvīm bija rakstīts:

Ģenerāldirektors Džons Moru.

Bija vēl citas stiklotas un numurētas durvis ar visu galvenā štāba locekļu vārdiem un, beidzot, milzīga telpa ar metāla galdiem, ar zilganām spuldzēm, kur strādāja savs simts kalpotāju.

Viņam jautāja, ko viņš vēlas, un viņš, iepriekš izkratījis pīpi pret papēdi, mierīgi atbildēja:

- Neko.

Viņš tikai gribēja iegūt priekšstatu. Vai tiešām leitnants Leviss nespēja to saprast?

Megrē atkal gāja pa ielu, apstājās pie kāda bāra, vilcinājās, paraustīja plecus. Kāpēc ne? Viņam šādos brīžos no tā nekāds ļaunums neradās, viņš taču neraudāja kā Ronalds Deksters. Stāvēdams viens pats letes gala, viņš izdzēra divas glāzes alkohola, samaksāja un izgāja, kā bija ienācis.

Zozefs un Džesija nu bija vieni, vieni desmit mēnešus 169. ielas namā pretī drēbnieka darbnīcai.

Kas viņam uznāca, kāpēc viņš piepeši tik skaļā balsī, ka garāmgājējs paskatījās atpakaļ, pateica:

-Nē...

Viņš domāja par veco Andželino, par vecā Andželino pretīgo nāvi un sacīja nē tāpēc, ka bija pārliecināts, pats lāgā nezinādams, kāpēc, ka tas nenotika tā, kā iedomājās Leviss.

Tur kaut kas nesaskanēja. Viņš atkal atcerējās Mazo Džonu un Makgilu tuvojamies melnajam limuzīnam, kas viņus gaidīja, un pie sevis atkārtoja:

- Nē.

Tas neizbēgami bija daudz vienkāršāk. Notikumi var atļauties būt sarežģīti vai tādi izlikties. Cilvēki turpretī vienmēr mēdz būt vienkāršāki, nekā iztēlojas.

Pat Mazais Džons... Pat Makgils...

Tikai, lai šo vienkāršību saprastu, vajadzēja nonākt pie pašiem pamatiem un neapmierināties ar šķietamības pētīšanu.

Viņš pasauca taksometru.

Komisārs aizmirsa, ka atrodas Ņujorkā, un sāka ar apjukušo šoferi runāt franciski. Viņš atvainojās un pateica gaišreģes adresi.

Megrē bija jāuzdod viņai jautājums - viens pats jautājums. Ari viņa dzīvoja Griničvilidžā, un komisārs jutās diezgan pārsteigts, ieraugot glītu namu, īsti pilsonisku piecstāvu ēku ar tīrām kāpnēm, uz kurām bija paklājs, un kājslauķiem pie durvīm.

Lisilas kundze,

gaišreģe.

Tikai pēc iepriekšējas norunas.

Viņš nospieda zvana pogu, un tas aiz durvīm slāpēti notrinkšķēja, kā mēdz skanēt durvju zvans vecu cilvēku mājokļos. Pēc tam viņš dzirdēja mīkstus soļus, brīdi valdīja klusums, tad tikko sadzirdams troksnis, kā uzmanīgi atvelkot aizbīdni.

Durvis pavērās šaurā spraugā, pa to uz viņu raudzījās acs. Neviļus smaidīdams, Megrē sacīja:

-Tas esmu es!

- Ak, piedodiet! Es jūs nepazinu. Tā kā šajā laikā man nebija norunāta neviena vizīte, es nevarēju saprast, kas gan tas varētu būt par ciemiņu... Nāciet iekšā... Piedodiet, ka atvēru durvis pati, bet kalpone patlaban iepērkas.

Droši vien kalpones nemaz nebija, bet tam arī nebija nekādas nozīmes.

Telpā valdīja pustumsa, nebija iedegta neviena spuldze. Pretī angļu krāsnij stāvēja atzveltnis, varēja redzēt kvēlojošas ogles.

Gaisotne bija silta un mīlīga, mazliet saldena. Lisilas kundze gāja no slēdža pie slēdža, un cita pēc citas iedegās lampas, kurām visām bija sārti vai zili abažūri.

- Apsēdieties... Vai jums ir kādi jaunumi par brāli?

Megrē gandrīz bija aizmirsis stāstu par brāli, ko klauns

bija sacerējis, lai aizkustinātu Zermēnu un viņa veco ' draudzeni. Izbrīnījies viņš skatījās apkārt, jo gaidīto nieku un krāmu vietā ieraudzīja mazu salonu Luija XVI stilā, kas atgādināja daudzus līdzīgus salonus Pasī vai Otejā.

Vienīgi vecās sievietes pārliecīgie un nemākulīgi uztrieptie krāšļi piešķīra istabai kaut ko divdomigu. Seja zem krēma un pūdera kārtas bija bāla kā mēness, un lūpas bija nokrāsotas asinssarkanas, skropstas - garas un zilas kā lellei.

- Es daudz esmu domājusi par jums un saviem vecajiem biedriem J and J.

- Tieši viņu sakarā es gribētu jums kaut ko pajautāt.

- Ziniet... Esmu gandrīz pārliecināta... Jūs droši vien atceraties, ka jautājāt, kurš no abiem bija iemīlējies. Tagad, kad esmu par viņiem domājusi un daudz ko atcerējusies, man liekas, ka iemīlējušies bija abi.

Tas Megrē neko nenozīmēja.

- Es, kundze, gribētu zināt... Pagaidiet... Es gribētu, lai jūs saprotat manu domu... Reti gadās, ka divi jauni cilvēki vienos gados, auguši gandrīz vienādā vidē, būtu vienādi dzīvotspējīgi... Parasti viens ir spēcīgāks par otru... Teiksim, viens mēdz būt galvenais... Pagaidiet...

Tādos gadījumos otrajam ir iespējama atšķirīga pozīcija, kas atkarīga no rakstura. Daži pieņem drauga virskundzību, reizēm pat to meklē... Citi turpretī katrā izdevīgā gadījumā saceļas.

Kā redzat, mans jautājums ir diezgan kutelīgs. Nesteidzieties ar atbildi... Jūs gandrīz gadu nodzīvojāt kopā ar viņiem... Kurš no viņiem jums atstājis dzīvākas atmiņas?

- Vijolnieks, - viņa nekavēdamās atbildēja.

- Tātad Zoahims... Gaišmatis ar gariem matiem un ļoti kalsnu seju?

- Jā... Un tomēr viņš nebija vienmēr patīkams.

- Paskaidrojiet, lūdzu, tuvāk!

- Es neko vairāk nevarēšu paskaidrot... Tas ir tikai iespaids. Nu, redziet... J and J bija tikai pēdējais programmas numurs, vai ne? Mēs ar Robsonu bijām solisti... Šādos gadījumos pastāv zināma hierarhija... Piemēram, attiecībā uz koferiem... Nu, vijolnieks man nekad nepiedāvājās nest koferi.

- Bet otrais?

- Viņš to darīja vairākkārt... Viņš bija pieklājīgāks, labāk audzināts.

- Žozefs?

- Jā, tas ar klarneti. Un tomēr... Augstais Dievs! Cik grūti to izskaidrot! Zoahims bija garastāvokļa cilvēks, tā var sacīt. Daždien viņš bija valdzinošs, brīnumaini laipns, bet nākamajā dienā nerunāja ne vārda. Manuprāt, viņš bija par daudz patmīlīgs, viņu situācija nomāca. Žozefs turpretī

to pieņēma smaidīdams. Bet tagad es nerunāju patiesību. Jo viņš reti kad smaidīja.

- Vai viņš bija skumīgs cilvēks?

- Arī nē! Viņš visu darīja kārtīgi, kā pienākas, pēc labākās sirdsapziņas, un tas āri bija viss. Ja viņam palūgtu palīdzēt mašīnistiem vai apsēsties sufliera būdā, viņš to darītu, bet Zoahimam uzreiz būtu spuras gaisā. To es gribēju pateikt. Un tomēr man labāk patika Žoahims, pat, kad viņš kļuva skarbs.

- Es jums pateicos.

- Vai jūs neiedzersiet tasi tējas? Vai negribat, lai pamēģinu jums palīdzēt?

Viņa šos vārdus izrunāja ar dīvainu kautrību, ko Megrē sākumā nesaprata.

- Es varētu pamēģināt kaut ko ieraudzīt.

Tikai tad komisārs atcerējās, ka ieradies pie gaišreģes, un aiz labsirdības, lai viņai nevajadzētu vilties, gandrīz jau piekrita. Bet nē! Viņam nebija dūšas noskatīties māžošanos, no jauna klausīties tikko sadzirdamā balsī izdvestus vārdus un jautājumus, ko viņa uzdod nelaiķim Robsonam.

- Es atnākšu citreiz, kundze... Nedusmojieties, šodien man nav laika.

- Es jūs saprotu.

- Bet nē...

Ko lai dara! Viņš palika pie sava. Viņam bija ļoti nepatīkami atstāt sliktu iespaidu, bet neko citu nevarēja iesākt.

- Es ceru, ka jūs atradīsiet savu brāli.

Raugi! Uz ielas pie nama stāvēja cilvēks, ko viņš ienākot nebija pamanījis un kas tagad viņu vēroja. Acīmredzot kāds no Levisa detektīviem. Vai viņa klātbūtne tiešām bija vajadzīga?

Megrē atkal aizbrauca uz Brodveju. Tā viņam bija tik-' pat kā osta, un viņš jau sāka tajā rajonā orientēties. Un bez vilcināšanās viņš iegāja Donkey Bar.

Vispirms viņam vajadzēja piezvanīt. Bet galvenais -nezin kāpēc ļoti gribējās atkal ieraudzīt žurnālistu ar čērkstošo balsi, un viņš zināja, ka šajā laikā tas būs piedzēries.

- Labdien, Megreta kungs.

Pārsons nebija viens. Ap viņu bija trīs vai četri tipi, kurus viņš acīmredzot jau labu laiku smīdināja.

- Vai iedzersiet ar mums viskiju? - viņš franciski turpināja. - Tiesa gan, Francijā jūs necienāt viskiju. Varbūt konjaku, atvaļinātais kriminālpolicijas komisāra kungs?

Viņš gribēja būt komisks. Viņam likās, ka ir visa bāra uzmanības centrā, kaut gan īstenībā reti kāds pievērsa viņam uzmanību.

- Francija ir skaista zeme, vai ne?

Megrē brīdi vilcinājās, atlika zvanīšanu un nostājās pie bāra letes blakus Pārsonam.

- Vai jūs to pazīstat?

- Esmu tur nodzīvojis divus gadus.

- Vai Parīzē?

- Jā, jautrajā Parīzē... Un Lillē, un Marseļā, un Nicā. Zilajā Krastā, vai ne?

To visu viņš izrunāja nīgrā balsī, it kā ikvienam vārdam butu slēpta, viņam vien zināma jēga.

Ja Deksters bija skumjais žūpa, Pārsons turpretī bija ļauns, agresīvs žūpa.

Viņš apzinājās, ka ir kārns un neglīts, zināja, ka viņu nicina vai neieredz, un viņš niknojās uz visu cilvēci, kas tobrīd iemiesojās rāmajā Megrē, kurš nolūkojās uz žurnālistu mierīgu skatienu, kā negaisa laikā mēdz vērot satrakojušos mušu.

- Varu derēt, kad atgriezīsieties savā skaistajā Francijā,

jūs par Ameriku un amerikāņiem runāsiet visu ļaunāko, kas vien iespējams... Tādi ir visi franči... Un jūs stāstīsiet, ka Ņujorka ir gangsteru pilna... Ha! Ha! Tikai jūs aizmirsīsiet pateikt, ka lielākā daļa no tiem ieradušies no Eiropas...

Un, ļauni smiedamies, viņš bakstīja ar pirkstu Megrē krūtīs.

- Un jūs arī nepiebildīsiet, ka Parīzē ir tikpat daudz gangsteru kā te... Tikai jūsu gangsteri ir pilsoniski... , Viņiem ir sievas un bērni... Un reizēm viņiem ir pat ordeņi... Ha! Ha! Es izmaksāju, Bob! Vienu brendiju Megreta kungam, kuram negaršo viskijs.

Bet vai jūs vispār tajā Eiropā atgriezīsieties?

Viņš viltīgi paraudzījās savos biedros, lepodamies, ka pateicis to komisāram tieši sejā.

- Nu? Vai tiešām esat tik pārliecināts, ka atgriezīsieties? Pieņemsim, ka šejienes gangsteri to nevēlēsies. Nu? Vai jūs ticat, ka lādzīgais O’Braiena kungs vai godājamais Levisa kungs jums varēs palīdzēt?

- Vai jūs neaizgājāt uz kuģi, ar kuru aizbrauca Žans Morā? - komisārs rāmi pajautāja.

- Tur jau tāpat bija pietiekami daudz cilvēku arī bez manis, vai ne? Uz jūsu veselību, Megreta kungs! Uz Parīzes policijas veselību!

Un pēdējie vārdi viņam likās tik jocīgi, ka viņš smējās locīdamies.

- Katrā ziņā, ja atkal kāpsiet uz kuģa, es apsolu tur ierasties un palūgt jums interviju... Slavenais komisārs Megrets paziņo mūsu spožajam līdzstrādniekam Pārso-nam, ka viņš ir ļoti apmierināts ar saviem kontaktiem ar federālo policiju un...

Divi no vīriešiem, kas piederēja pie žurnālista sabiedrības, aizgāja, ne vārda neteikdami, un dīvainā kārtā Pār-sons, redzēdams viņus aizejam, neizskatījās nedz pārsteigts, nedz ari bilda viņiem kaut ko nopakaļus.

Tajā brīdi Megrē nožēloja, ka viņam nav neviena, kas varētu šiem cilvēkiem sekot.

- Vēl vienu glāzi, Megreta kungs... Redziet, vajag izmantot iespēju, kamēr te atrodaties, un dzert... Apskatiet labi šo leti... Tūkstošiem cilvēku gar to berzējuši elkoņus, tāpat kā patlaban to darām mēs... Ir bijuši tādi, kas noraidījuši pēdējo viskija glāzi, sacīdami: “Rīt...” Un nākamajā dienā viņi te vairs nav bijuši un nav varējuši dzert.

Rezultāts - zaudēts labs viskijs... Ha! Ha! Kad biju Francijā, es vienmēr piespraudu pie mēteļa zīmīti ar viesnīcas adresi... Tad cilvēki zināja, uz kurieni mani vest... Vai jums tāda zīmīte nav piesprausta pie mēteļa?

Megrē gluži vienkārši bija apnicis to visu klausīties.

- Uz redzēšanos, - viņš izmeta.

- Vai ardievu! - žurnālists atsaucās.

Megrē nevis piezvanīja no bāra kabīnes, bet aizgāja kājām uz viesnīcu. Viņam bija pienākusi telegramma, bet viņš to neatvēra, pirms bija iegājis istabā. Un arī tad viņš it kā koķetedams nolika aploksni uz galda un vispirms uzgrieza telefona numuru.

- Hallo... Vai leitnants Leviss? Te Megrē... Vai esat atradis kādas ziņas par laulības apliecību? Jā... Kādā datumā? Vienu mirklīti... Uz Džona Morā un Džesijas Dēvējas vārda? Jā... Kā?... Es lāgā nesaprotu...

Pirmām kārtām, viņš pa telefonu angļu valodu saprata daudz sliktāk, nekā sarunājoties aci pret aci. Turklāt leitnants Leviss viņam skaidroja kaut ko diezgan sarežģītu.

- Labi... Jūs sakāt, ka apliecība saņemta Sitijhollā... Ņujorkas mērijā?... Labi. Četras dienas pirms Mazā Džona aizbraukšanas uz Eiropu... Un tad? Kā? Vai tad tas nepierāda, ka viņi apprecējušies?

To viņš nespēja saprast.

-Jā... Tātad iespējams paņemt laulību licenci un neapprecēties?... Un kā tādā gadījumā var uzzināt, vai viņi apprecējušies? Ak tā? Vai to jums var pateikt vienīgi Mazais Džons?... Vai liecinieki, vai arī cilvēks, kura rīcībā šī licence ir patlaban? Tas, bez šaubām, ir vienkāršāk, nekā pie mums. Jā... Manuprāt, tas nav svarīgi... Vai viņi bija precējušies, vai nē... Kā?... Varu apgalvot, ka man nekādu jaunu ziņu nav. Es gluži vienkārši pastaigājos... Viņš man laipni pateica uz redzēšanos... un izteica nožēlu, ka es nebraucu atpakaļ kopā ar viņu...

Manuprāt, ja jau tagad jums ir Džesijas uzvārds, jūs varēsiet... Jā... Jūsu cilvēki jau strādā? Es slikti dzirdu... Nav atrasta miršanas apliecība? Tas neko vēl nenozīmē, vai ne?... Cilvēki ne vienmēr nomirst savā gultā...

Nē jel, dārgo leitnant, es nerunāju sev pretī... Es jums šorit teicu, ka cilvēki, kurus nevar atrast, vēl varbūt nemaz nav miruši... Es nekad neesmu apgalvojis, ka Džesija ir dzīva...

Vienu mirklīti... Vai jūs varētu nenolikt klausuli? Nupat saņēmu telegrammu no Francijas, atbildi uz manu lūgumu sniegt ziņas. Es to vēl neesmu atvēris. Nē jel! Galvenais - man gribējās vispirms sazvanīt jūs.

Viņš nolika klausuli un atvēra telegrammas aploksni. Telegramma bija gara, un viņš nolasīja tikai svarīgāko:

- Žoahims Zans Marija Murā, dzimis Bajonā... Pilsētas ievērojamākā dzelzslictu tirgotāja dēls. Agri zaudējis māti. Mācījies licejā. Mācījies mūziku. Bordo konservatorija. Deviņpadsmit gadu vecumā - pirmā godalga par vi-joļspēli. Pēc dažām nedēļām devies uz Parīzi.

...Bajonā atgriezies tikai pēc vairākiem gadiem sakarā ar tēva nāvi, kura vienīgais mantinieks bijis. Viņš acīmredzot ieguvis divus vai tris simtus tūkstošu franku.

...Radi, kas vēl dzīvo Bajonā un tās apkaimē, apgalvo, ka viņš Amerikā kļuvis bagāts, bet nekad nav atbildējis uz viņu vēstulēm...

Vai jūs joprojām klausāties, leitnant? Piedodiet, ka aizņemu jūsu laiku... Te nav nekā ievērojama, kas attiecas uz Morā. Vai atļausiet turpināt?

Zozefs Ernests Dominiks Domals, dzimis Bajonā... Pasta kalpotāja un skolotājas dēls. Māte kļuvusi atraitne, kad viņam bijuši piecpadsmit gadi. Mācības licejā, pēc tam Bordo konservatorijā. Devies uz Parīzi, kur acīmredzot saticis Morā. Diezgan ilgi dzīvojis Amerikā. Patlaban orķestra vadītājs kūrortpilsētās. Pēdējo sezonu pavadījis Laburbulā, kur licis uzcelt villu un kur droši vien atrodas tagad. Precējies ar Annu Mariju Penetu no Sabldolonas, ir trīs bērni...

Hallo! Vai jūs klausāties, leitnant?... Varu teikt, ka vienu no mirušajiem esmu atradis... Jā, es zinu, tie nav jūsu mirušie. Runa ir par Žozefu, jā, klametistu. Nu, tātad Žozefs Domals ir Francijā, precējies, ģimenes tēvs, villas īpašnieks un orķestra vadītājs... Vai jūs turpināt izmeklēšanu?... Kā? Bet nē jel, es jums saku, ka nepavisam nedzenu jokus... Es zinu, jā... Bez šaubām, ir vecais Andželino. Vai jūs tiešām gribat...

Leviss sāka runāt tik dedzīgi, ka Megrē pietrūka vajadzīgās koncentrēšanās spējas, lai saprastu angļu valodā stāstīto. Viņš tikai vienaldzīgi pa laikam norūca:

- Jā... Jā... Kā vēlaties... Ko es darīšu? Tas atkarīgs no tā, cik pulkstenis ir Francijā... Jūs sakāt? Pusnakts? Tas ir mazliet par vēlu. Tātad, ja no šejienes zvanītu vienos naktī, tur būtu septiņi rītā. Acīmredzot tajā laikā cilvēki, kuriem pieder villa Laburbulā, ceļas augšā.

Pagaidām gluži vienkārši aiziešu uz kino. Jādomā, ka tepat kaut kur Brodvejā izrāda kādu kinokomēdiju. Man

jāatzistas, ka es spēju skatīties vienīgi komēdijas.

Ar labvakaru, leitnant! Pasveiciniet O’Braienu!

Viņš nomazgāja rokas, atsvaidzināja seju un iztīrīja zobus. Vienu pēc otras uzcēla kājas uz krēsla, lai ar netīru mutautu noslaucītu no kurpēm putekļus, par ko Megrē kundze būtu ļoti dusmojusies.

Pēc tam viņš priecīgu prātu, pīpi zobos, izgāja uz ielas un rūpīgi izvēlējās mazu, labu restorānu.

Tās bija gandrīz vai dzīres, ko viņš sarīkoja pats sev. Viņš pasūtīja ēdienus, kas viņam garšoja, vecu burgundieti un armaņaku, nevarēja vien izvēlēties, ko smēķēt - cigāru vai pīpi, beidzot palika pie pīpes un galu galā atkal nonāca Brodvejas kustīgajās ugunīs.

Laimīgā kārtā neviens viņu nepazina, jo viņa prestižs amerikāņu acīs noteikti būtu mazinājies. Uzkumpušu muguru, kabatās sabāztām rokām viņš izskatījās pēc ne sevišķi gudra pilsoņa, kas reizēm apstājās pie skatlogiem un noskatījās pakaļ glītai sievietei, uzkavējās pie kino afišām.

Kaut kur demonstrēja Luurelu un Hārdiju, un Megrē apmierināts piegāja pie kases, lai samaksātu naudu, tad tumsā sekoja vietu ierādītājai.

Pēc stundas ceturkšņa viņš smējās pilnā kaklā, tā ka blakussēdētāji viens otram iebakstīja sānos ar elkoni.

Tomēr viņš piedzīvoja mazu vilšanos. Pie viņa pienāca vietu ierādītāja un pieklājīgi palūdza nodzēst pīpi, ko viņš ar nožēlu iebāza kabatā.

9. nodaļa

Ap pusdivpadsmitiem izgājis no kino, Megrē bija mierīgs, mazliet smagnējs, bez nervozitātes, bez sasprindzinājuma, un šīs izjūtas viņam tik ļoti atgādināja citas izmeklēšanas, ka vienu brīdi viņu pārņēma tā pati mierīgā spēka apziņa, kurā jautās mazs sasprindzinājums kaklā -vārdu sakot, lampu drudzis, tādēļ viņš brīdi aizmirsa, ka ir Brodvejā, nevis Itāliešu bulvārī, un gudroja, kurā ielā iegriezties, lai nonāktu Orfēvras krastmalā.

Vispirms viņš izdzēra glāzi alus pie letes - nevis tāpēc, ka slāptu, bet tāpēc, ka viņš vienmēr dzēra alu, kad sāka grūtu nopratināšanu vai nopratināšanas.

Viņš atcerējās alus kausus, ko Dofina kafejnīcas viesmīlis Žozefs viņam nesa uz kabinetu kriminālpolicijā, -viņam un bieži vien ari kādam bālam vīram, kas sēdēja komisāram pretī, gaidīdams jautājumus gandrīz drošā pārliecībā, ka kabinetu atstās, saslēgts rokudzelžos.

Kāpēc tajā vakarā viņš atcerējās visgrūtāko un visgarāko nopratināšanu, kas kriminālpolicijas annālēs bija kļuvusi gandrīz klasiska, - Mestorino nopratināšanu, kura turpinājās vismaz divdesmit sešas stundas?

Beigās kabinets bija piesmēķēts zils, gaiss neelpojams, visās malās - pelni, tukšas glāzes, sviestmaižu paliekas, un abi vīri bija noņēmuši kaklasaites un novilkuši svārkus; abu sejas bija vienādi izmocītas, tā ka nezinātājs tikko varētu pateikt, kurš no viņiem ir slepkava.

Mazliet pirms pusnakts Megrē iegāja telefona kabīnē, uzgrieza Senreži numuru un palūdza Mazā Džona apartamentu.

Viņš pazina balsi - pie telefona bija Makgils.

- Hallo... Te Megrē... Es gribētu runāt ar Morā kungu.

Vai viņa balsī bija kaut kas tāds, kas lika saprast, ka

nav īstais brīdis izlocīties? Sekretārs pavisam vienkārši un bez aplinkiem atbildēja, ka Mazais Džons ir viesībās Va/-dorfā un ka droši vien neatgriezīsies agrāk kā divos naktī.

- Vai jūs varētu viņam piezvanīt vai, vēl labāk, aizbraukt pie viņa? — Megrē vaicāja.

- Es te neesmu viens. Pie manis ir draudzene un...

- Tad sūtiet viņu prom un dariet, ko es jums teicu. Dzirdiet, tas ir pilnīgi nepieciešami, ir pilnīgi obligāti nepieciešami, lai Mazais Džons un jūs būtu manā istabā Bervikā ne vēlāk kā bez desmit minūtēm vienos. Es atkārtoju - visvēlākais. Nē, nav iespējams norunāt satikšanos nekur citur. Ja Mazais Džons vilcinās, pasakiet, ka es gribu, lai viņš ir klāt, kad sarunāšos ar cilvēku, kuru viņš savulaik pazinis. Nē, man ļoti žēl, bet šobrīd es nevaru teikt neko vairāk. Tātad bez desmit minūtēm vienos.

Viņš bija pieprasījis sarunu ar Laburbulu vienos naktī, un vēl viņam bija laiks. Tikpat mierīgiem soļiem, pīpi zobos, viņš devās uz Donkey Bur, kur pie letes stāvēja daudz cilvēku, bet kur, sev par lielu vilšanos, viņš neredzēja Pār-sonu.

Tomēr Megrē izdzēra glāzi alus un tikai tad pamanīja, ka aiz lielās zāles ir vēl tāds kā mazs salons. Viņš devās turp. Stūri — iemīlējušies. Otrā stūrī uz melna ādas dīvāna puszviļus gulēja žurnālists ieplestām kājām, tukšu skatienu, apgāztu glāzi sev priekšā.

Tomēr komisāru viņš pazina, bet nepapūlējās pakustēties.

- Vai jūs vēl spējat saprast, ko jums saku, Pārson? -komisārs skarbi noprasīja, nostājies viņa priekšā, un balsī skanēja tikpat daudz nožēlas, cik nicinājuma.

Pārsons, tikko kustinādams lūpas, kaut ko neskaidri nošļupstēja.

- Šopēcpusdicn jūs sacījāt, ka jums būšot ar mani sensacionāla intervija, vai ne? Nu, ja jums pietiek dūšas man sekot, manuprāt, jūs dabūsiet savai avīzei visskaistāko materiālu, kādu jebkad esat sameklējis.

- Uz kurieni jūs gribat mani vest?

Viņš runāja ar grūtībām. Stīvā mēle lāgā nespēja izveidot balsienus, tomēr varēja manīt, ka par spīti dzērumam viņā patvērusies saprāta dzirksts, varbūt pat pilnīga spriešanas spēja. Viņa skatienā jautās aizdomas un varbūt arī bailes. Bet patmīlība bija stiprāka par bailēm.

- Vai trešā pakāpe? - viņš jautāja, nicīgi atkāris lūpu; tas bija mājiens uz amerikāņu policijas bargajām nopratināšanas metodēm.

- Es jūs pat nepratināšu. Tas vairs nav vajadzīgs.

Pārsons pūlējās piecelties un, kad tas izdevās, divreiz

atkrita atpakaļ uz dīvāniņa.

- Vienu mirklīti, - Megrē iejaucās. - Vai šobrīd bārā ir jūsu draugi? Es runāju par tiem, par kuriem jūs patlaban domājat. Jautāju jūsu paša labā. Ja viņi ir te, būs labāk, ja iziešu ārā pirmais un pagaidīšu jūs taksometrā simt metru no šejienes pa kreisi.

Žurnālists pūlējās saprast, bet viņam neizdevās; visvairāk viņu nodarbināja pūliņi izskatīties pietiekami brašam. Viņš pameta skatienu zālē, ar plecu atbalstījies pret durvju stenderi, lai nenokristu.

- Ejiet... Es jums sekošu.

Un Megrē nepūlējās noskaidrot, kuri no bāra klientiem ir bandas locekļi. Tas uz viņu neattiecās. Tā bija leitnanta Levisa darīšana.

Ārā viņš pasauca taksometru, lika tam apstāties ietves malā norunātajā vietā un apsēdās aizmugurējā sēdeklī. Pēc piecām minūtēm durvis atvēra Pārsons, kas gandriz nestreipuļoja bet, lai nenogāztos, bija spiests stīvi skatīties savā priekšā.

Viņš vēlreiz ironizēja:

- Vai brauciens uz laukiem?

Šoreiz tas bija mājiens uz mazu izbraukumu, kādā dažkārt algotie slepkavas veda upuri, pirms no tā klusā vietā atbrīvojās.

- Uz Bcrviku, - Megrē sacīja šoferim.

Tas bija pāris soļu attālumā. Komisārs balstīja žurnālistu pie elkoņa līdz liftam, un tā nogurušajās acīs joprojām lepnums jaucās ar bailēm.

- Vai leitnants Leviss ir tur?

- Nedz viņš, nedz kāds cits no policijas.

Istabā komisārs iededza visas lampas. Pēc tam, apsēdinājis Pārsonu stūri, viņš piezvanīja un pasūtīja pudeli viskija, glāzes, sodu un arī četras pudeles alus. Pirms Megrē nolika klausuli, viņš vēl piemetināja:

- Jūs uznesīsiet arī dažas šķiņķa maizes.

Ēst viņam negribējās, bet tā bija parasts Orfēvras krastmalā, tas bija sava veida rituāls.

Pārsons atkal bija saļimis tāpat kā Donkey Bur un laiku pa laikam aizvēra acis, brīžiem iegrimdams snaudā, no kuras viņu izrāva vismazākais troksnītis.

Pusviens. Bez ceturkšņa viens. Uz kamīna bija saliktas pudeles, glāzes un sviestmaižu paplāte.

- Vai es drīkstu dzert?

- Protams. Nekustieties. Es jums pasniegšu.

Pārsons jau bija tik piedzēries, ka vairs nebija svarīgi, vai dzērums būs drusku lielāks, vai mazāks. Megrē viņam ielēja viskiju ar sodu, ko žurnālists pieņēma, nespēdams apslēpt izbrīnu.

- Jūs esat jocīgs tips. Es ne velna nevaru saprast, ko jūs grasāties ar mani darīt.

- Neko.

Iezvanījās telefons. Lejā bija Mazais Džons un Makgils.

- Lūdziet, lai kungi nāk augšā.

Un viņš sagaidīja abus pie durvīm. Viņš redzēja tos nākam no koridora gala. Mazais Džons - frakā, kalsnāks un nervozāks nekā jelkad, viņa sekretārs - smokingā, nenoteiktu smaidu uz lūpām.

- Lūdzu, nāciet iekšā! Piedodiet, ka jūs iztraucēju, bet esmu pārliecināts, ka jūsu klātbūtne ir pilnīgi nepieciešama - iemeslus jūs tūlīt sapratīsiet. Apsēdieties, kungi! Es iesaku novilkt mēteļus, jo tas turpināsies diezgan ilgi.

- Vai es, komisār, drīkstu jautāt...

- Nē, Morā kungs. Vēl ne.

Un no Megrē izstaroja tāds mierīgs spēks, ka abi vīrieši neiebilda. Viņš sēdēja pie galda, uz kura bija nolicis telefonu un rokaspulksteni.

- Es jūs lūdzu vēl dažas minūtes paciesties. Protams, jūs varat smēķēt. Es vienīgi atvainojos, ka man nav cigāru, ko juins piedāvāt.

Viņa balsī nebija ne mazākās ironijas, un, jo vairāk tuvojās noliktā stunda, jo vairāk satraukums aizžņaudza rīkli, un viņš smēķēja aizvien biežākiem vilcieniem.

Par spīti iedegtajām lampām istaba bija patumšs kā visās trešās šķiras viesnīcās. Aiz sienas varēja dzirdēt kādu pāri liekamies gulēt.

Beidzot zvanīja telefons.

- Hallo... Ja... Megrē... Jā, es pieprasīju Laburbulu... Kā?... Es nenolikšu klausuli.

Un, klausuli pie auss turēdams, viņš sacīja Morā:

- Man žēl, ka amerikāņu aparātiem nav.papildklausules kā pie mums, jo man gribētos, lai jūs dzirdat visu sarunu. Es apsolu jums vārds vārdā atkārtot interesantākos teikumus. Hallo! Jā... Kā jūs teicāt? Vai neatbild? Atkārtojiet, jaunkundz. Varbūt villā visi vēl guļ?

Bez kāda iemesla viņu aizkustināja telefonistes balss no Laburbulas, un jaunkundze savukārt bija ļoti uztraukusies, ka zvana no Ņujorkas.

Tur bija septiņi no rīta. Vai spīdēja saule? Megrē atcerējās pasta ēku pretī ūdensdziedniecības iestādei strauta malā.

Simcnons 11

145

- Hallo? Ar ko es, lūdzu, runāju? Hallo, kundze! Piedodiet, ka esmu jūs uzmodinājis. Vai bijāt jau piecēlusies? Vai jūs būtu tik laipna un paaicinātu pie telefona savu vīru? Man ļoti žēl, bet es zvanu no Ņujorkas un man ir grūti piezvanīt vēlreiz pēc pusstundas... Pamodiniet viņu... Jā.

Gluži kā koķetēdams, viņš izvairījās skatīties uz trim vīriešiem, kas bija uzaicināti uz viesnīcas istabu, lai noklausītos dīvaino pratināšanu.

- Hallo! Vai Zozefs Domala kungs?

Mazais Džons nespēja nepārlikt kāju pār kāju, kaut arī citādi savas jūtas neizrādīja.

- Te Megrē... Jā, Megrē no kriminālpolicijas, kā jūs sakāt. Es tūlīt piemetināšu, ka esmu atstājis Orfēvras krastmalu un ka zvanu jums kā privātpersona. Kā? Pagaidiet! Vispirms pasakiet, kur jūsu mājā stāv telefons. Jūsu darbistabā? Otrajā stāvā?...Vai jūsu balsi var dzirdēt apakšstāvā vai citās guļamistabās? Kā tad. Aizveriet durvis! Un, ja vēl neesat to izdarījis, uzvelciet rītasvārku!

Komisārs būtu varējis derēt, ka orķestra vadītāja kabinets iekārtots renesanses stilā ar vecām, smagām, labi ievaskotām mēbelēm un ka sienas rotā fotogrāfijas, kurās redzami orķestri, kurus Žozefs Domals diriģējis dažādos mazos Francijas kazino.

- Hallo! Pagaidiet, es vēl gribu pateikt dažus vārdus jaunkundzei, kas pievienojusies līnijai un mūs klausās.... Jūs, jaunkundz, būtu ļoti laipna, ja atvienotos no līnijas un gādātu, lai mūs nepārtrauc... Hallo... Ļoti labi... Vai esat pie aparāta, Domala kungs?

Vai Domalam bija bārda vai vismaz ūsas? Gandrīz droši - ūsas. Un brilles ar bieziem stikliem.Vai viņš paspēja uzlikt brilles, izkāpjot no gultas?

- Es jums uzdošu jautājumu, kas jums liksies tikpat muļķīgs, cik nesmalkjūtīgs, un es iesaku jums labi apdomāties, pirms atbildat. Zinu, ka esat saprātīgs cilvēks un apzināties savu ģimenes tēva atbildību. Kā? Jūs esat godīgs cilvēks?

Viņš pagriezās uz Mazā Džona pusi un atkārtoja bez kādas ironijas:

- Viņš saka, ka ir godīgs cilvēks.

Un Megrē turpināja:

- Es par to nešaubos, Domala kungs. Tā kā runa ir par ļoti nopietnām lietām, es ceru, ka jūs man atbildēsiet pilnīgi vaļsirdīgi. Kad jūs pēdējoreiz bijāt piedzēries?... Jā, jūs dzirdējāt pareizi... Es teicu - piedzēries. Pa īstam piedzēries, vai saprotat? Pietiekami piedzēries, lai zaudētu kontroli pār sevi.

Klusums. Un Megrē domāja par kādreizējo Žozefu, to, kuru iztēlojās, klausoties gaišreģē, kas dalījās atmiņās. Jādomā, ka viņš ir ieguvis apbalvojumus? Vai sieva nestāvēja uz kāpņu laukumiņa un neklausījās?

- Jums vajadzētu paskatīties, vai kāds nestāv aiz durvīm. Ko jūs teicāt? Jā, es pagaidīšu.

Viņš dzirdēja soļu troksni, atveramu un aizveramu durvju klaudzoņu.

- Ak tā! Pagājušā gada jūlijā? Kā? Jūs kaut ko tādu nebijāt piedzīvojis ne trīs reizes savā mūžā? Es jūs apsveicu.

Istabā kamīna pusē atskanēja troksnis. Pārsons bija piecēlies un nedrošu roku lēja sev glāzē viskiju, pudeles kakliņš sitās pret glāzes malu.

- Vai jūs varētu par to pastāstīt sīkāk? Tātad tas bija jūlijā Laburbulā. Jā, kazino, es jau varu iedomāties... Protams, nejauši... Pagaidiet! Es jums palīdzēšu. Jūs bijāt kāda amerikāņa sabiedrībā, vai ne? Kāda Pārsona sabiedrībā... Ak jūs viņa vārdu neatceraties? Tas nav sevišķi svarīgi. Vājš, nevīžīgs puisis, noplukušiem matiem un dzelteniem zobiem. Jā... Starp citu, viņš man ir te, blakus. Kā?

Nomierinieties, es jūs lūdzu! Varu galvot, ka neradīšu jums itin nekādas nepatikšanas.

Viņš bija bārā... Nē. Piedodiet, ka atkārtoju jūsu atbildes, bet man tuvumā ir dažas personas, kuras šis stāsts interesē... Nē, nav runa par amerikāņu policiju. Jūs varat nebažīties par savu ģimeni un savu stāvokli sabiedrībā.

Megrē balsī ieskanējās nicinājums, un viņš uzmeta gandrīz sazvērniecisku skatienu Mazajam Džonam, kas sēdēja, pieri pret roku atbalstījis, bet Makgils nervozi rotaļājās ar zelta cigarešu etviju.

- Vai jūs nezināt, kā tas gadījās? Neviens nezina, kā tādas lietas gadās. Jā, cilvēks iedzer glāzīti, tad vēl vienu. Jūs gadiem ilgi nebijāt dzēris viskiju? Protams. Un jums bija patīkami runāt par Ņujorku... Hallo, pasakiet, vai pie jums spīd saule?

Tas likās smieklīgi, bet viņam jau pašā sarunas sakumā gribējās uzdot tādu jautājumu. Viņam vajadzēja redzēt cilvēku tā vidē, tā gaisotnē.

- Jā. Es saprotu. Francijā pavasaris ir agrāks neka te. Jūs daudz stāstījāt par Ņujorku un pirmajiem soļiem savā karjerā, vai ne? J and J... Tas nav svarīgi, kā esmu to uzzinājis.

Un jūs viņam jautajāt, vai viņš pazīst kādu Mazo Džonu... Jūs bijāt ļoti ieskurbis... Jā, protams, es saprotu, ka jūs spieda dzert. Žūpām nepatīk dzert vientulībā.

Jūs viņam sacījāt, ka Mazais Džons... Jā, Domala kungs... Es jūs lūdzu... Kā? Jūs sakāt, ka nesaprotat, kā es varētu jūs piespiest atbildēt? Pieņemsim, piemēram, ka rīt vai parīt pie jums ieradīsies mobilās brigādes komisārs ar visiem nopratināšanai vajadzīgajiem dokumentiem?

Saņemieties mazliet, es jūs lūdzu. Jūs esat nodarījis lielu ļaunumu, iespējams, pats neapzinādamies. Un tomēr jūs to esat izdarījis.

Saniknots viņš pacēla balsi un deva Makgilam zīmi, lai ielej viņam alu.

- Nestāstiet, ka neatceraties! Nelaimīgā kārtā Pārsons atcerējās visu, ko jūs viņam stāstījāt. Džesiju... Ko? 169. ielas namu... Šajā sakarā man jums jāpasaka slikta ziņa. Andželino ir miris. Viņš ir nogalināts, un galu galā jūs esat atbildīgs par viņa nāvi.

Esiet tik laipns un nečinkstiet!

Kā tad, apsēdieties, ja jums kājas ļimst. Man laika pietiek. Telefona dienests ir brīdināts, mūs neviens nepārtrauks. Vēlāk padomāsim, kurš maksās par sarunu. Esiet mierīgs, jūs tas nebūsiet.

Kā? Kā tad, stāstiet visu, ko vēlaties, es klausīšos. Vienīgi paturiet prātā, ka esmu uzzinājis daudz ko un melot nav nozīmes.

Jūs esat nožēlojams tips, Domala kungs.

Godīgs cilvēks, es zinu, jūs jau teicāt...

Trīs vīrieši klusi sēdēja patumšajā istabā. Pārsons no jauna bija sabrucis atzveltni un zvilnēja tur pievērtām acīm un pavērtu muti, bet Mazais Džons joprojām balstīja pieri pret balto, smalko roku, un Makgils sev ielēja glāzi viskija. Vīdēja divu stīvināto kreklu krūtežu un aproču baltums pret melno frakas un smokinga audumu, un istabā skanēja viena vienīga balss - te nicīga, te dusmās dreboša.

- Runājiet... Jūs viņu mīlējāt, tas ir skaidrs... Bez cerībām! Bet, protams!... Es jums saku - es saprotu un, ja vēlaties, es jums pat ticu... Jūsu labākais draugs... Atdot dzīvību viņa labā.

Cik nicīgi viņš izmeta šos vārdus!

- To saka visi gļēvie, un tas viņiem neliedz dumpoties. Es zinu. Zinu. Jūs nesacēlāties. Jūs tikai izmantojāt iespēju, vai ne?... Nē, tā nav viņa... Es jūs lūdzu - neaptraipiet vēl viņas piemiņu. Viņa bija gluži maza meitene, un jūs bijāt vīrietis.

Jā... Morā tēvs - uz nāves gultas. Jūs abi atgriezāties 169. ielā. Ļoti nelaimīga - to es varu gan iedomāties. Ka viņš neatgriezīsies?... Kas viņai to teica?... Nemūžam! Tas bijāt jūs, kas viņai to iestāstīja. Pietiek apskatīt jūsu tālaika fotogrāfiju. Protams, man tā ir. Ak jums vairs nav? Nu, es jums vienu eksemplāru aizsūtīšu.

Nabadzība? Viņš neatstāja naudu? Kā gan viņš jums to varēja atstāt, ja pašam naudas nebija vairāk nekā jums?

Protams. Jūs nevarējāt viens pats uzstāties ar kopīgo priekšnesumu. Bet jūs varējāt spēlēt klarneti kafejnīcās, kinoteātros, vajadzības gadījumā - uz ielas. Jūs to darījāt? Es jūs apsveicu.

Žēl, ka jūs nodarbojāties ar vēl kaut ko. Es domāju - ar mīlestību.

Bet jūs lieliski zinājāt, ka nekādas citas mīlestības nav, ka ir tikai Džesijas un jūsu drauga mīlestība.

Un pēc tam? Neizplūstiet, Domala kungs! Tagad jūs sacerat sliktu literatūru.

Gandrīz desmit mēnešus, es zinu... Tā nebija viņa vaina, ja tēvs, par kuru rakstīja kā par cilvēku uz nāves gultas, tik drīz nešķīrās no šīs pasaules. Un arī to nevar viņam pārmest, ka pēc tam nebija tik viegli nokārtot lietas.

Un pa to laiku jūs viņu aizstājāt.

Un, kad piedzima bērns, jūs tā nobijāties - jo Džons ziņoja par drīzu ierašanos, - ka nodevāt bērnu patversmē.

Ko jūs zvērat? Kā? Gribat paskatīties, vai kāds nestāv aiz durvīm? Esiet tik laipns.

Un izdzeriet pie reizes glāzi ūdens, man šķiet, jums tas vajadzīgs.

Megrē pirmoreiz mūžā pratināja tādā veidā - no piectūkstoš kilometru attāluma, neko nezinot par savu sarunas biedru.

Piere bija sviedriem norasojusi. Viņš jau bija iztukšojis divas pudeles alus.

- Hallo! Tas nebijāt jūs, es zinu... Izbeidziet visu laiku skandināt, ka tā nebija jūsu vaina. Jūs bijāt ieņēmis viņa vietu, un viņš atgriezās. Un jūs nevis pateicāt patiesību, nevis paturējāt sievieti, kuru, kā apgalvojat, mīlējāt, bet gļēvi un nelietīgi atdevāt viņam.

Bet, protams, Zozef.

Jūs bijāt sīks nelietis. Neģēlīgs zaglēns un zaķpastala.

Un jūs neiedrošinājāties pateikt, ka ir piedzimis bērns. Ko jūs teicāt?

Viņš nebūtu ticējis, ka tas ir viņa bērns? Pagaidiet, es atkārtošu jūsu vārdus.

Džonu nebūtu ticējis, ka tas ir viņa bērns...

Tātad jūs pats gan zinājāt, ka tas nav jūsu dēls... Ko? Citādi jūs to nebūtu nodevis patversmē? Un to jūs man tik mierīgi pasakāt? Es aizliedzu jums likt nost klausuli, vai dzirdat? Citādi es likšu jūs apcietināt jau šodien. Labi!

Iespējams, ka esat kļuvis par godīgu cilvēku vai vismaz tādu, kas izskatās pēc godīga cilvēka, bet tajā laikā jūs bijāt īsts sīks pretcklis. Un jūs visi trīs turpinājāt dzīvot blakus istabās. Džons atkal ieņēma savu vietu, ko jūs bijāt izmantojis viņa prombūtnē.

Runājiet skaļāk. Es gribu dzirdēt katru vārdu. Džons vairs nebija tāds kā agrāk? Paskaidrojiet tuvāk! Viņš bija bažīgs un aizdomu pilns? Atzīstiet, ka viņam bija iemesls tādam kļūt. Un Džesija gribēja atzīties? Pie joda! Viņai tas būtu izdevīgāk, vai ne?

Nu, protams, jūs jau nu nevarējāt to paredzēt. Jūs aizliedzāt viņai runāt.

Un Džons nevarēja saprast, kas īsti ap viņu notiek. Ko?

Viņa raudāja vienā baltā gabalā? Man patīk tāds teiciens. Viņa raudāja vienā baltā gabalā.

Kā viņš uzzināja?

Mazais Džons sakustējās, it kā gribētu kaut ko teikt, bet komisārs pamāja, lai viņš klusē.

- Lai runā viņš! Nē, to es nesaku jums. Tūlit jūs uzzināsiet... Viņš atrada vecmātes rēķinu?... Tiešām, visu jau nevar atcerēties... Vai viņš neticēja, ka tas ir viņa bērns?

Iedomājieties sevi viņa vietā... It sevišķi - patversmē...

Kur jūs bijāt šīs scēnas laikā?... Bet, protams, jo jūs visu dzirdējāt. Aiz durvīm, kas savienoja abas istabas. Un cik ilgi... Cik ilgi?... Trīs nedēļas... Trīs nedēļas pēc viņa atgriešanās jūs gulējāt istabā blakus tai, kur Džons un Džesija; Džesija, kura jums bija piederējusi vairākus mēnešus...

Beidziet labi ātri... Esmu pārliecināts, ka šobrīd neizskatāties visai jauki, Domala kungs... Un labi vien ir, ka nopratinu jūs pa telefonu, jo diezin vai es spētu novaldīties un neiegāztu jums pa ģīmi.

Klusu! Pietiks, ja atbildēsiet uz maniem jautājumiem. Jūs bijāt aiz durvīm.

Jā... Jā... Jā... Turpiniet!

Megrē skatījās uz galdsegu savā priekšā, un tagad viņš vairījās atkārtot vārdus, ko dzirdēja. Viņš tā bija sakodis zobus, ka pīpes kāts starp tiem salūza.

- Un pēc tam? Runājiet ātrāk, velns jūs rāvis!... Kā?... Un jūs agrāk neiejaucāties? Spējīgs uz visu, protams! Iedomājieties sevi viņa vietā! Vai labāk nē, jo to jūs nespētu... Kāpnēs... Andželino nesa uzvalku... Visu redzēja... Jā,

Nē taču. Jūs atkal melojat. Jūs nemēģinājāt ieiet istabā: jūs gribējāt aizšmaukt. Bet, tā kā durvis bija vaļā... Tā tas bija. Viņš jūs redzēja.

Es varu gan iedomāties, ka bija par vēlu!

Šoreiz es jums ticu bez ierunām. Esmu pārliecināts, ka to jūs Pārsonam nestāstījāt. Jo tādā gadījumā jūs varētu apsūdzēt par līdzdalību, vai ne? Un ņemiet vērā, ka vēl tagad jūs var apsūdzēt... Nē, noilguma nav, jūs maldāties... Es ļoti labi varu iedomāties pīto lādi. Un pārējo... Paldies. Man nekas vairāk nav jāzina. Kā jau sākumā jums teicu, te ir Pārsons. Viņš ir piedzēries, protams, kā jau parasti.

Te ir arī Mazais Džons. Vai negribat ar viņu parunāt? Es, protams, nevaru jūs piespiest.

Un vai negribat runāt arī ar Makgilu, kuru tik mīļi aizsūtījāt uz patversmi?... Protams, arī viņš ir te, manā istabā.

Tas ir viss. Jūs droši vien saožat Domala kundzes uzvārītās kafijas smaržu. Jūs varēsiet nolikt klausuli, dziļi uzelpot un kāpt lejā, paēst brokastis ģimenes lokā.

Esmu pārliecināts, ka zinu, kā jūs šo sarunu izskaidrosiet. Kāds amerikāņu impresārijs ir dzirdējis par jūsu diriģenta talantu un...

Palieciet sveiks, Žozef Domai! Ceru, ka es jūs, neģēli, nekad nesatikšu.

Megrē nolika klausuli un bridi palika sēžam, it kā būtu pilnīgi zaudējis enerģiju.

Neviens cits arī nekustējās. Viņš smagi piecēlās, pievāca salauztās pīpes galviņu un nolika to uz galda. Nejaušības dēļ tā bija pīpe, ko viņš nopirka, kad otro dienu bija Ņujorkā. Viņš paņēma no mēteļa kabatas citu pīpi, piebāza to, aizsmēķēja un ielēja sev vairs nevis alu, bet tīru viskiju.

- Tā nu tas ir, - viņš beidzot nopūtās.

Mazais Džons joprojām sēdēja nekustēdamies, un Megrē piepildīja viņa glāzi un nolika pa tvērienam.

Tikai tad, kad Morā to bija izdzēris un mazliet attapies, komisārs ierunājās parastajā balsī, kas tagad izklausījās pavisam dīvaina:

- Varbūt būs labāk, ja vispirms tiksim galā ar to tur, -viņš teica, rādīdams uz Pārsonu, kurš, atzveltnī saļimis, slaucīja pieri.

Ari tas bija gļēvs un nožēlojams cilvēks, bet no sliktākās pasugas - no agresīvajiem. Vai gan Megrē tad par labāku neuzskatīja Domala prātīgo un pilsonisko gļēvumu?

Žurnālista rīcību nebija grūti iztēloties. Donkey Bar vai kur citur viņš pazina gangsterus, kas spēja izmantot informāciju, ko nejauši bija ieguvis Eiropas ceļojumā.

- Cik jūs saņēmāt? - Megrē bez īpašas intereses jautāja.

- Kāda jums tur daļa? Jūs tikai priecāsieties, uzzinot, ka esmu piešmaukts.

- Dažus simtus dolāru?

-Tik tikko.

Tad komisārs izvilka no kabatas čeku - čeku par diviem tūkstošiem dolāru, ko Makgils viņam iedeva Mazā Džona uzdevumā. Viņš paņēma no galda spalvu un uzrakstīja uz tā Pārsona vārdu.

- Ar to jums pietiks, lai pazustu, kamēr vēl laiks. Man jūs bijāt vajadzīgs gadījumam, ja Domals atsacītos runāt vai es būtu kļūdījies. Redziet, jums nevajadzēja man stāstīt par savu ceļojumu uz Franciju. Galu galā es tik un tā atklātu - bet tas varbūt notiktu daudz vēlāk, jo es zināju, ka pazīstat Makgilu un ka, no otras puses, jums ir sakari ar cilvēkiem, kuri nogalināja Andželino. Kā redzat, es jums neprasu, kā viņus sauc.

- Džoss viņus pazīst tikpat labi kā es.

- Tā ir taisnība. Tas uz mani neattiecas. Es nezinu, kāpēc gribu jūs paglābt - varbūt aiz līdzcietības, lai jums nebūtu jāierodas zvērināto tiesā.

- Pirms tam es iešautu sev lodi deniņos!

- Kāpēc?

- Vienas personas dēļ.

Varbūt tas ļoti atgādināja lētu romānu, bet Megrē būtu varējis derēt, ka viņš domā par savu māti.

- Man neliekas, ka būtu prātīgi jums iet tagad ārā no viesnīcas. Jūsu draugi droši vien domā, ka esat visu izstāstījis, un jūsu vidē to augstu nevērtē. Es piezvanīšu, lai jums dod istabu blakus manai.

- Man nav bail.

- Man labāk patiktu, ja šonakt jums nekas neatgadītos.

Pārsons paraustīja plecus, iedzēra viskiju no pudeles un

sacīja:

- Neraizējieties par mani!

Viņš paņēma čeku un streipuļodams gāja uz durvīm.

- Paliec sveiks, Džos! - viņš uzsauca.

Un, pēdējoreiz pūloties būt ironisks, sacīja:

- Bye, bye, Megrette!

Vai tā bija priekšnojauta? Komisārs jau gribēja aicināt viņu atpakaļ, piespiest pārnakšņot viesnīcā, vajadzības gadījumā - ieslēgt kādā istabā. Viņš to nedarīja. Tomēr viņš arī nespēja nepieiet pie loga un nepavērt aizkaru, kā pats nemēdza darīt - tas bija Mazā Džona žests.

Pēc dažām minūtēm atskanēja vairāki dobji šāvieni -tā, bez šaubām, bija automātiskā pistole.

Un, atgriežoties pie abiem vīriešiem, Megrē nopūtās:

- Manuprāt, nav vērts kāpt lejā. Viņš saņēma savu algu.

10. nodala

Vēl stundu viņi pavadīja istabā, kas pamazām piepildījās ar pīpju un cigarešu dūmiem gluži kā kabinets Or-fēvras krastmalā.

- Es atvainojos, - Mazais Džons vispirms sacīja, - par veidu, kādā mēs ar dēlu mēģinājām jūs atbīdīt malā.

Viņš tāpat bija noguris, bet viņā varēja nojaust arī lielu atslābumu, bezgalīgu, gandrīz fizisku atvieglojumu.

Pirmo reizi Megrē viņu redzēja tādu: bez sasprindzinājuma, bez vēlēšanās noslēgties, bez mokošām pūlēm savaldīties.

- Nu jau pusgadu es turos viņiem pretī, pareizāk sakot, atkāpjos tikai pa sprīdim. Viņi ir četri, divi no viņiem -sicīlieši.

- Šī lietas daļa uz mani neattiecas, - Megrē sacīja.

- Es zinu. Vakar, kad ieradāties pie mums viesnīcā, es jau gandrīz saku ar jums runāt, bet Džoss neļāva.

Viņa seja atkal saspringa, acis kļuva necilvēciskākas nekā jebkad, bet tagad Megrē zināja, kādas pārcilvēciskas ciešanas darīja skatienu tik drausmīgi saltu.

- Vai varat iedomāties, - viņš klusām sacīja, - kā ir, ja cilvēkam ir dēls, kura māti viņš nonāvējis un kuru viņš joprojām mīl?

Makgils smalkjūtīgi bija apsēdies stūra atzveltnī, kur vēl nesen zvilnēja Pārsons, - iespējami tālu no abiem vīriešiem.

- Es jums nestāstīšu par to, kas notika toreiz. Es nemeklēju attaisnojumus. Es tos nemaz nevēlos. Vai saprotat? Es neesmu Žozefs Domals. Man vajadzēja nonāvēt Zozefu. Un tomēr jums tas jāzina.

- Es zinu.

- Es mīlēju, es joprojām mīlu tā, kā laikam gan neviens cilvēks vēl nav mīlējis. Pilnīgi visam sabrūkot, es... Nē, nav vērts.

Un Megrē nopietni atkārtoja:

- Tiešām nav vērts.

- Manuprāt, esmu samaksājis dārgāk, nekā cilvēku tiesa man liktu maksāt. Nupat jūs neļāvāt Domalam stāstīt līdz galam. Es ceru, komisār, ka jūs man ticat?

Megrē divreiz apstiprinoši palocīja galvu.

- Es gribēju izgaist reizē ar viņu. Tad nolēmu pieteikties policijā. Viņš man to aizliedza, jo baidījās, ka tiks iejaukts netīrā lietā.

- Es saprotu.

- Viņš bija tas, kurš atnesa no savas istabas klūgu lādi. Viņš teica, ka mums vajadzētu iemest viņu upē. Es nespēju. Ir kaut kas tāds, ko jūs jau esat nojautis. Ieradās Andželino. Viņš redzēja. Viņš zināja. Viņš varēja iet un mani uzrādīt. Zozefs gribēja, lai mēs tūlīt dodamies prom. Jā, bet divas dienas...

- Jā. Divas dienas jūs viņu turējāt savā istaba.

- Un Andželino neko neteica. Un Zozefs vai sajuka prātā aiz niknuma. Un es biju tādā stāvoklī, ka spēju paciest viņu savā tuvumā, ka iedevu viņam pēdējo naudu, lai viņš izdara nepieciešamo.

Viņš nopirka vecu kravas mašīnu. Mēs izlikāmies, ka pārvācamies uz citu dzīvokli, un iekrāvām tajā visu, kas mums piederēja.

Mēs aizbraucām uz laukiem piecdesmit kilometru no Ņujorkas, un tas biju es, kas mežā pie upes...

- Klusē, tēvs, - Makgila balss lūdza.

- Tas ir viss. Es saku - esmu maksājis, maksājis visos veidos. Pat ar šaubām. Un tās bija visbriesmīgākās. Jo

mēnešiem ilgi es turpināju šaubīties, prātot, ka bērns varbūt nav mans, ka Džesija varbūt ir melojusi...

Es uzticēju bērnu krietnai sievietei, kuru pazinu, un negribēju zēnu redzēt... Pat vēlāk es nedomāju, ka man ir tiesības viņu redzēt... Cilvēkam nav tiesību skatīties uz...

Vai gan es to visu varēju stāstīt Žanam, kas jūs atveda uz Ņujorku?

Arī viņš ir mans dēls.

Bet viņš nav Džesijas dēls.

Es atzīstos, komisār, un Džoss to labi zina, ka pēc dažiem gadiem cerēju kļūt par tādu pašu cilvēku kā visi, nevis par kaut ko līdzīgu automātam.

Es apprecējos. Bez mīlestības... Kā iedzer zāles... Un nespēju dzīvot ar viņa māti... Viņa vēl ir dzīva... Viņa bija tā, kura pieprasīja šķiršanos... Viņa dzīvo kaut kur Dienvidamerikā, kur nodibinājusi jaunu ģimeni.

Jūs zināt, ka Džoss pazuda, kad bija sasniedzis apmēram divdesmit gadu vecumu... Monreālā viņš bija nodibinājis sakarus ar gandrīz tādu pašu vidi, kādā jūs satikāt Pārsonu...

Vecā Makgila kundze nomira... Es biju pazaudējis Džosa pēdas un nezināju, ka viņš dzīvo dažu simtu metru attālumā no manis, Brodvejā, starp cilvēkiem, kurus jūs pazīstat.

Mans otrais dēls, Zans, atzinās, ka ir rādījis jums vēstules, ko viņam rakstīju, un tās jūs droši vien pārsteidza...

Tās, saprotiet, bija tādas tāpēc, ka rakstīdams es domāju par savu otru dēlu, par Džesijas dēlu...

Es pūlējos mīlēt Žanu... Es to darīju tādā kā niknumā... Es gribēju viņam atdot mīlestību, ko sirds dziļumos loloju pret citu...

Un kādu dienu apmēram pirms pusgada pie manis ieradās šis zēns.

Kāds maigums jautās vārdā zēns un rokas kustībā, rādot uz Džosu Makgilu!

- Viņš no Pārsona un tā draugiem tikko bija uzzinājis patiesību. Es atceros pirmos vārdus, ko viņš izrunāja, līdzko palikām divatā:

Cienītais kungs, jūs esat mans tēvs.

Un Makgils lūdzoši iesaucās:

- Klusē, tēvs!

- Es klusēju. Es runāju tikai par vissvarīgāko. Kopš tā laika mēs dzīvojam kopā, strādājam kopā, lai izglābtu, ko iespējams izglābt, un tas ir izskaidrojums darījumiem ar kapitālu, par kuriem jums minēja d’Okelisa kungs. Jo es jutu, ka agrāk vai vēlāk notiks katastrofa. Mūsu ienaidnieki, bijušie Džosa draugi, nekautrējās, un tas bija viens no viņiem - Bils, kurš notēloja veselu lugu, lai jūs piemānītu.

Jūs domājāt, ka Bils izpilda mūsu uzdevumu, bet īstenībā viņš bija tas, kurš deva pavēles... Mēs veltīgi pūlējāmies panākt, lai jūs braucat prom.

Andželino viņi nogalināja jūsu dēļ, jo nojauta, ka esat uz pareizajām pēdām, un negribēja izlaist šo lietu no rokām...

Man pieder trīs miljoni dolāru, Megrē kungs... Pusgadā esmu atdevis gandrīz pusmiljonu, bet viņi grib visu.

Izskaidrojiet to oficiālajai policijai!

Kāpēc tieši tajā brīdī Megrē iedomājās par bēdīgo klaunu? Tas bija* Deksters, kurš vairāk nekā Morā ieguva simbola nozīmi - dīvainā kārtā viņš un vēl Pārsons, ko nogalināja uz ielas, kad viņš gandrīz vai godīgi bija nopelnījis divus tūkstošus dolāru.

Ronalds Deksters komisāra uztverē iemiesoja neveiksmi un visas nelaimes, kas var uzgulties cilvēka pleciem. Deksters, kurš arī bija nopelnījis mazu bagātību - piecsimt dolāru, iegūdams to par nodevību, un bija to nolicis uz šī

paša galda, kur tagad alus pudeles un viskija glāzes stāvēja blakus sviestmaizēm, kurām neviens nepieskārās.

- Vai jūs varbūt brauksiet uz ārzemēm? - Megrē diezgan neticīgi jautāja.

- Nē, komisār... Tā rīkojās Žozefs, bet es tāds neesmu... Es cīnījos viens pats gandrīz trīsdesmit gadu... Cīnījos pret savu ļaunāko ienaidnieku: pats pret sevi un savām ciešanām... Simtām reižu man gribējās visam atmest ar roku, vai saprotat?... Es tiešām no visas sirds vēlējos nokārtot rēķinus.

, - Ko tas būtu devis?

Un Mazais Džons pateica vārdus, kuri tagad, kad viņš ļāva nerviem atslābt, tiešām izteica viņa visdziļākās izjūtas:

- Es varētu atpūsties...

*

-Hallo... Vai leitnants Leviss?

Palicis viens viesnīcas istabā, Megrē piecos no rīta piezvanīja policistam uz tā dzīvokli.

- Vai jums ir kādi jaunumi? - tas jautāja. - Šonakt pastrādāts noziegums netālu no jūsu viesnīcas, un es gudroju...

- Pārsons?

- Vai esat lietas kursā?

- Ziniet, tam ir tik maza nozīme!

- Ko jūs teicāt?

- Ka tam nav nozīmes. Viņš tik un tā pēc pāris gadiem būtu nomiris ar aknu cirozi, un tad viņam butu jāpārcieš daudz lielākas mokas.

- Es nesaprotu...

- Tas nekas. Es jums, leitnant, zvanu tāpēc, ka laikam gan rīt no rīta kāds angļu kuģis dodas uz Eiropu un es esmu nolēmis kāpt uz tā.

- Vai zināt, ka mēs neesam atraduši aktu par jaunās sievietes nāvi?

- Jūs to neatradīsiet.

- Ko jūs teicāt?

- Neko... Vārdu sakot, tā kā šonakt pastrādāts vēl viens noziegums, kopā jau ir divi. Andželino un Pārsons. Mēs Francijā to saucam par rēķinu kārtošanu profesionāļu vidē.

- Kādā vidē?

- Starp cilvēkiem, kurus neinteresē citu cilvēku dzīvības.

- Es lāgā nesaprotu.

- Tas nekas. Es gribēju no jums atvadīties, leitnant, jo atgriežos savā mājā Mengsirliārā, kur vienmēr priecāšos jūs uzņemt, ja apciemosiet mūsu veco zemi.

- Vai atsakāties?

-Jā.

- Vai esat zaudējis dūšu?

-Nē.

- Es negribēju jūs aizvainot.

- Protams.

- Bet mēs viņus dabūsim rokā.

- Es par to esmu pārliecināts.

Tā tiešām bija taisnība, jo pēc trim dienām jūrā Megrē pa radio uzzināja, ka četri bīstami gangsteri, starp tiem divi sicīlieši, tiek turēti aizdomās par Andželino un Pārsona nogalināšanu, bet advokāts noliedz acīm redzamo.

Kuģa aizbraukšanas brīdī ostmalā bija vairāki cilvēki, kuri izlikās, ka cits citu nepazīst, bet visi skatījās uz Megrē pusi.

Mazais Džons zilā uzvalkā un tumšā mētelī.

16i

Simenons 11

Makgils, kas nervozi smēķēja cigareti ar zeltītu iemuti.

Drūma persona, kas mēģināja palikt nemanīta un pret kuru stjuarti izturējās nicīgi, - Ronalds Deksters.

Bija vēl kāds sprogains sarkanmatis, kas līdz pēdējam brīdim palika uz kuģa un pret ko policija izturējās ļoti godbijīgi.

Tas bija kapteinis O’Braiens, kurš kuģa bārā pie dzēriena glāzes jautāja:

- Vārdu sakot, jūs šo lietu pametat?

Viņam bija pavisam nevainīga seja, un Megrē pūlējās atbildēt tikpat nevainīgā tonī:

- Jums, kaptein, taisnība - es pametu šo lietu.

- Brīdī, kad...

- Brīdī, kad varētu piespiest runāt cilvēkus, kuriem nekas interesants nav sakāms, bet Luāras ielejā ir īstais laiks izstādīt meloņu dēstus... Ziniet, es esmu kļuvis par dārznieku.

- Esat apmierināts?

-Nē.

- Vilies?

- Ari nē.

- Neveiksme?

- Es nezinu.

Tajā brīdī viss vēl bija atkarīgs vienīgi no sicīliešiem. Ja jau viņi bija apcietināti, visu izšķirs tas, vai viņi aizstāvēdamies runās vai nerunās.

Viņi sprieda, ka prātīgāk un varbūt ari izdevīgāk ir nerunāt.

Un Megrē kundze pēc desmit dienām jautāja:

- Ko tu galu galā tur Amerikā darīji?

- Galīgi neko.

- Tu pat neatvedi pīpi, kaut gan es rakstīju...

Viņš savukārt tēloja Žozefu un gļēvi atbildēja:

- Zini, Amerikā tās pārāk dārgi maksā... Un nav izturīgas...

- Vismaz man tu varēji kaut ko atvest, teiksim, par piemiņu...

Tāpēc viņš atļāvās aizsūtīt Mazajam Džonam telegrammu:

Lūdzu atsūtīt skaņu plašu atskaņotāju.

Tas kopā ar dažām vara un dažām niķeļa monētām bija viss, ko Megrē paglabāja no sava Ņujorkas ceļojuma.

1946. gada 7. martā

Megre un spoks

.

1. nodaļa Inspektora Loņona dīvainās naktis un Solanžas kaites

Tajā nakti pulkstenis jau bija pāri vieniem, kad Megrē kabinetā nodzisa gaisma. Komisārs, kam aiz noguruma bija iekaisušas acis, atvēra inspektoru istabas durvis - tur dežurēt palika jaunais Lapuāns un Bonfiss.

- Ar labu nakti, bērni, - viņš norūca.

Platajā gaitenī apkopējas slaucīja grīdu, un viņš prom-iedams tām pamāja. Kā vienmēr šajā laikā, telpās valdīja caurvējš, un kāpnes, pa kurām viņš devās lejup kopā ar Zan-vjē, bija drēgnas un aukstas.

Bija novembra vidus. Visu dienu lija. Kopš iepriekšējās dienas rīta Megrē nebija atstājis savu pārkurināto kabinetu un, pirms šķērsoja pagalmu, uzsita mēteļa apkakli.

- Vai man tevi kādu gabaliņu pavest?

Pa tālruni izsauktais taksometrs gaidīja pie Orfēvras krastmalas nama vārtiem.

- Līdz kādai metro stacijai, priekšniek.

Lija lielām strūklām. Lietus plīkšķēdams sitās pret asfaltu. Inspektors izkāpa pie Satlē.

- Ar labu nakti, priekšniek!

- Ar labu nakti, Zanvjē!

Tādus padrūma gandarījuma brīžus viņi kopā bija pārdzīvojuši simtiem.

Pēc dažām minūtēm Megrē klusītiņām kāpa pa Rišāra Lenuāra bulvāra nama kāpnēm, meklēdams kabatā atslēgu, prātīgi to pagrieza slēdzenē un gandrīz tūlīt izdzirda, kā gultā sakustas Megrē kundze.

- Vai tas esi tu?

Arī viņa simtiem, varbūt tūkstošiem reižu miegainā balsī biju uzdevusi tādu jautājumu, kad viņš pārradās nakts

vidū; viņa taustījās, lai aizdegtu lampu gultas galvgali, tad naktskreklā piecēlās un uzmeta vīram skatienu, lai redzētu, kādā garastāvoklī viņš pārnācis.

- Vai beidzi?

-Jā.

- Vai jaunais puisis sāka runāt?

Viņš piekrītoši palocīja galvu.

- Ēst negribi? Vai nevēlies, lai tev kaut ko pagatavoju?

Viņš bija pakāris mitro mēteli priekštelpā un raisīja

vaļā kaklasaiti.

- Vai ledusskapi ir alus?

Viņš gandrīz gribēja apturēt taksometru Republikas laukumā, lai izdzertu kausu kādā vēl atvērtā alus zālē.

- Vai bija tā, kā tu jau domāji?

Tā bija visai banāla lieta, ja par banālu var nosaukt lietu, no kuras iznākuma atkarīgs' vairāku cilvēku liktenis. Avīžnieki bija izgudrojuši sensacionālu nosaukumu: Gangsteri ar motocikliem.

Pirmoreiz gaišā dienas laikā Rēnas ielā divi motocikli apstājās pie kadas juvelierizstrādājumu tirgotavas. Divi cilvēki nokāpa no pirmā, viens - no otrā motocikla, aizsedza seju ar sarkanu šalli un metās iekšā veikaliņā, no kura pēc brīža iznāca pistolēm rokās un no vitrīnām un letes pakamptām rotaslietām un pulksteņiem.

Kādu bridi garamgājēji notiekošajā noskatījās gluži kā apstulbuši; kad pirmais pārsteigums rimās, autobraucēji iedomājās motociklistiem sekot, bet radās tāds sastrēgums, ka tas tikai sedza zagļu bēgšanu.

- Viņi turpinās, - Megrē paredzēja.

Laupījums bija niecīgs, jo veikaliņā, kas piederēja kādai atraitnei, pārdeva vienīgi lētas rotas.

- Viņi tikai gribēja noslīpēt tehniku.

Pirmo reizi bruņotā laupīšanā bija lietoti motocikli.

Komisārs nebija kļūdījies - pēc trim dienām tādā pašā veidā uzbruka greznam juvelierizstrādājumu veikalam Sentonorē priekšpilsētā. Rezultāts bija tāds pats, starpība vienīgi tā, ka laupītāji aiznesa dārglietas par daudziem miljoniem veco franku; avīzēs rakstīja - par divsimt miljoniem, bet pēc apdrošināšanas sabiedrības vērtējuma -par simt miljoniem.

Bēgot viens no bandītiem pazaudēja šalli, un pēc dienas viņu apcietināja kādā Senpola ielas atslēdznieka darbnīcā, kur viņš strādāja.

Tajā pašā vakarā aiz restēm nonāca trīs puiši, vecākajam bija divdesmit divi gadi, jaunākajam - tikko astoņpadsmit.

Tas bija blonds zēns pārāk gariem matiem, dzīvokļu uzkopējas dēls no Sentantuāna ielas, kas arī strādāja atslēdznieka darbnīcā.

- Mēs ar Zanvjē visu dienu viens otru nomainījām, -Megrē ērcīgi stāstīja sievai, - dzerot alu un ēdot sviestmaizes.

“Klausies, Žanno, tu iedomājies, ka esi rūdīts. Viņi tev iestāstīja, ka tu tiešām tāds esi. Bet aplaupīšanas plānu neizdomāji nedz tu, nedz abi tavi biedri. Kāds jums stāvēja aiz muguras, kāds, kas visu bija izplānojis un papūlējās pats neieķēpāties. Viņš iznācis no Fresnē cietuma un negrib tur atgriezties. Atzīsties, ka viņš bija notikuma vietā, sēdēja zagtā automašīnā un, šķietami neveikli braukdams, radīja sastrēgumu...”

Megrē izģērbās, pa brīdim iedzerdams kādu malku alus un īsiem teikumiem atstāstīdams pratināšanas gaitu.

- Šie zēni ir varen nikni... Viņiem iepotēta dīvaina goda izpratne...

Viņš bija licis apcietināt trīs recidīvistus, starp tiem kādu Gastonu Nuvo. Kā jau varēja gaidīt, viņam bija labs alibi, divi cilvēki apgalvoja, ka uzbrukuma laikā Nuvo sēdējis Temu avēnijas bārā.

Stundām ilgas konfrontācijas nedeva neko. Viktors Sidons, tukluma dēļ saukts par Tanti, vecākais no trim motociklistiem, vērās komisārā ironisku skatienu. Sogjē, saukts Petarde, raudāja un zvērēja, ka neko nezina.

- Mēs ar Zanvjē sakopojām pūliņus uz jaunāko - Bosu. Ataicinājām viņa māti, kura lūdzās: “Runā, Žanno! Vai tad tu neredzi, ka ne jau tevi šie kungi grib ietupināt. Viņi saprot, ka tu esi tikai ievilināts...”

Tās bija divdesmit nepatīkamas stundas, kad puišeli vajadzēja novest līdz cilvēka pretošanās spēju robežai. Un nav nemaz patīkami redzēt to arī piepeši salūstam.

“Labi. Es pateikšu visu. Tas tiešām bija Nuvo, kurš mūs ievēroja pie Lotī un ieteica mums rīkoties...”

Tas bija mazs bārs Sentantuāna ielā, kur meitenes un zēni gāja klausīties mūziku.

“Un tagad jūsu dēļ viņš, kad iznāks no cietuma, liks saviem biedriem mani nogalināt...”

Un tā diena beidzās. Megrē apgūlās smagu galvu.

- Cikos tev jābūt darbā?

- Deviņos.

- Vai tu nevari pagulēt mazliet ilgāk?

- Pamodini mani astoņos.

Pārejas tikpat kā nebija. Megrē nemaz nelikās, ka viņš gulējis. Viņam šķita - pagājušas tikai dažas minūtes kopš aizmigšanas, kad atskanēja durvju zvans un sieva klusām izslīdēja no gultas.

Varēja dzirdēt sačukstēšanos priekšnamā. Megrē šķita, ka viņš pazīst atnācēja balsi, viņš nosprieda, ka sapņo, un iespieda galvu spilvenā.

Tad sievas soļi tuvojās gultai. Vai viņa liksies atkal gulēt? Vai kāds sajaucis durvis? Nē. Viņa pieskārās Megrē plecam, atvēra aizkarus, un, pat plakstus neatvēris, viņš saprata, ka uzaususi diena. Viņš miegainā balsī jautāja:

- Cik pulkstenis?

- Septiņi.

- Vai kāds atnācis?

- Lapuāns tevi gaida ēdamistabā.

- Ko viņam vajag?

- Es nezinu. Paliec brītiņu gultā, es tev uzvārīšu kafiju.

Kāpēc sieva runāja tā, it kā sagatavotu sliktai ziņai?

Kāpēc neatbildēja uz viņa jautājumu? Rīts bija netīri pelēks, joprojām lija.

Pirmā doma, kas Megrē iešāvās prātā, bija, ka Žans Bošs, savas atzīšanās pārbiedēts, izmeklēšanas cietuma kamerā pakāries. Viņš piecēlās, kafiju nesagaidījis, uzvilka bikses, saķemmējās un, vēl īsti neatžilbis no smagā miega, atvēra ēdamistabas durvis.

Lapuāns stāvēja pie loga, ģērbies melnā mētelī, turēdams rokā tumšu platmali, pēc dežūrā pavadītās nakts viņa vaigi bija bārdas rugājiem apauguši.

Megrē jautājoši pavērās inspektorā.

- Piedodiet, ka jūs tik nejaukā-veidā uzmodināju, priekšniek... Šonakt kaut kas atgadījies ar cilvēku, kuru jūs cienāt...

- Ar Zanvjē?

- Nē. Viņš nav no Orfēvras krastmalas...

Megrē kundze ienesa divas lielas tases kafijas.

- Loņons...

- Vai viņš miris?

- Smagi ievainots. Viņu aizveda uz Bišā slimnīcu, un profesors Manžo viņu operē jau trešo stundu... Es negribēju agrāk nākt vai zvanīt, jo pēc vakardienas jums vajadzēja atpūsties... Bet sākumā deva maz izredžu, ka viņš paliks dzīvs...

- Kas viņam noticis?

- Divas lodes - viena vēderā, otra mazliet zem pleca...

- Kur?

- Zino avēnijā uz ietves...

- Vai viņš bija viens?

- Jā. Šobrīd ar izmeklēšanu nodarbojas viņa kolēģi no astoņpadsmitā rajona...

Megrē maziem malciņiem dzēra kafiju, nejūtot parasto tīksmi.

- Man ienāca prātā - kad viņš atgūs samaņu, jūs gribēsiet būt pie viņa. Mašīna ir uz ielas.

- Vai par uzbrukumu nekas nav zināms?

- Gandrīz nekas. Nav pat saprotams, ko viņš darījis Zino avēnijā. Šāvienus dzirdējusi vārtniece, viņa ari zvanījusi uz drošības policiju. Viena lode trāpījusi viņas logā, izurbusies cauri slēģim, sadauzījusi stiklu un ietriekusies sienā virs gultas...

- Es ģērbjos...

Kamēr Megrē kundze klāja brokastu galdu, viņš iegāja vannasistabā, bet Lapuāns, mēteli novilcis, gaidija.

Kaut ari inspektors Loņons nepiederēja pie Orfēvras krastmalas, pēc kā gan karsti ilgojās, Megrē tomēr bieži bija strādājis kopā ar viņu - gandrīz ik reizi, kad XVIII rajonā tika pastrādāts kāds smags noziegums.

Viņš bija pilsonis, kā mēdza teikt, viens no divdesmit civildrēbēs ģērbtajiem inspektoriem, kura kabinets atradās Monmartras mērijas ēkā Kolenkūra un Monseni ielas stūrī.

īgnā izskata dēļ daži viņu dēvēja par inspektoru Ūpi. Megrē turpretī viņu dēvēja par Nelaimes Putnu, un tiešām

- nabaga Loņonam piemita spēja pievilkt visādas klizmas.

Augumā mazs un kārns, viņš visu gadu staigāja saaukstējies, asarojošām acīm gluži kā žūpa, kaut gan, bez šaubām, bija vislielākais atturībnieks visā policijā.

Viņam uz kakla bija slimīga sieva, kas to vien darīja, kā zvilnēja vai nu gultā, vai atzveltnī pie loga, tā ka Loņonam pēc darba vēl vajadzēja nodoties mājas rūpēm, iepirkties un vārīt. Labi vēl, ka viņš varēja atļauties reizi nedēļā samaksāt apkopējai, kas padarīja grūtākos darbus.

Četras reizes viņš pieteicās kriminālpolicijas konkursā, bet ne reizi nevarēja izturēt pārbaudījumus, jo pieļāva muļķīgas kļūdas, kaut arī viņa aroda prasme bija nevainojama. Viņu varēja salīdzināt ar dzinējsuni, kas, uzgājis pēdas, no tām vairs nenovirzās. Apsēstais. Pedants. No tiem, kuri, satikuši kādu uz ielas, uzreiz saož, ka ar šo cilvēku kaut kas nav kārtībā.

r

- Vai ir cerība, ka viņu izglābs?

- Šķiet, Bišā slimnīcā liek trīs pret septiņi.

Cilvēkam, ko mēdza dēvēt par Nelaimes Putnu, tas

nekādas labas izredzes nesolīja.

- Vai viņš spēja kaut ko pateikt?

Megrē, viņa sieva un Lapuāns ēda radziņus, ko maiznieka izsūtāmais tikko bija nolicis pie durvīm.

- Viņa kolēģi man neko neteica, un man negribējās izprašņāt...

Loņons nebija vienīgais, ko mocīja mazvērtības komplekss. Lielāka daļa inspektoru ar skaudību šķielē uz Lielo māju, kā kriminālpoliciju dēvē Orfēvras krastmalā, un, kad viņiem gadās interesanta lieta, par ko ziņos avīzēs ar lieliem virsrakstiem, viņi ļoti dusmojas, ja to atņem.

- Nu, iesim, - Megrē nopūtās, vilkdams mugurā iepriekšējā dienā salijušo un vēl mitro mēteli.

Viņš saskatījās ar sievu un saprata, ka viņa grib kaut ko teikt, nojauta, ka tai ienākusi prātā tā pati doma, kas viņam.

- Vai tu domā, ka nāksi pusdienās?

-Tas gan nav ticams...

- Vai tādā gadījumā, tavuprāt...

Viņa domāja par Loņona kundzi, kura bija savā dzīvokli viena un nevarīga.

- Ģērbies labi ātri! Mēs tevi aizvedīsim uz Konstantēna Pekēra laukumu.

Loņoniem tur jau divdesmit gadus bija dzīvoklis kādā no sarkaniem ķieģeļiem celtā mājā ar dzeltenu ķieģeļu rindu ap logiem, bet tās numuru Megrē nekad nevarēja atcerēties.

Lapuāns sēdās pie kriminālpolicijas mazā auto stūres. Ilgajos gados šī bija otrā reize, kad Megrē kundze kopā ar vīru iekāpa vienā no šīm mašīnām.

Viņi brauca garām pārpildītiem autobusiem. Cilvēki gāja pa trotuāriem steidzīgi, uz priekšu saliekušies, ieķērušies lietussargos, kurus vējš grasījās aiznest pa gaisu.

Viņi sasniedza Monmartru, Kolenkūra ielu.

- Tas ir te.

Skvēra vidū slējās akmens pāris, drapērijas atstāja kailu sievietes krūti, un lietus pusē skulptūra bija melna.

- Piezvani man uz darbu, ceru priekšpusdienā atgriezties kabinetā.

Viena lieta tikko bija pabeigta, un sākās otra, par kuru komisārs vēl nezināja neko. Viņam Loņons patika. Oficiālos ziņojumos viņš bieži uzsvēra inspektora centību un rūpību, kas daudz bija palīdzējusi paša Megrē veiksmēs. Bet tas neko nedeva. Šis inspektors tiešām bija Nelaimes Putns!

- Vispirms - uz Bišā slimnīcu.

Kāpnes. Gaiteņi. Pa atvērtām durvīm varēja redzēt gultu rindas un gulošus cilvēkus, kas vēroja abus garāmgājējus.

Viņiem parādīja nepareizu virzienu, vajadzēja atkal kāpt lejār un iziet pagalmā, doties augšā pa citām kāpnēm, līdz beidzot viņi nonāca pie durvīm ar uzrakstu Ķirurģiskā nodaļa, pie kurām neaizdegtu cigareti mutē stāvēja XVIII rajona inspektors Kreaks, ko viņi pazina.

- Manuprāt, būs labāk, ja jūs nodzēsīsiet savu pīpi, komisāra kungs, - viņš sacīja. - Te ir viens tāds dragūns brunčos, kas metīsies jums virsū tāpat kā man, kad grasījos aizsmēķēt cigareti...

Māsiņas un sanitāres staigāja šurpu turpu ar traukiem un paplātēm, apkrautām dažādiem medikamentiem un spožiem instrumentiem.

- Vai viņš joprojām ir tur?

Pulkstenis bija bez ceturkšņa deviņi.

- Viņi sāka operēt četros no rīta...

- Vai jums nekas nav zināms?

- Gribēju kaut ko uzzināt tajā kantori pa kreisi, bet vecā...

Tur bija vecākās māsas - Kreaks viņu tikko bija nosaucis par dragūnu brunčos - kabinets. Megrē pieklauvēja. Nelaipna balss aicināja iekšā.

- Ko jums vajag?

- Atvainojos par traucējumu, kundze. Es esmu kriminālpolicijas slepkavību izmeklēšanas brigādes priekšnieks...

Sievietes saltais skatiens, šķiet, sacīja: “Un kas par to?”

- Es gribētu jautāt, vai ir kādi jaunumi par inspektoru, kuru patlaban operē...

- Es kaut ko zināšu tad, kad operācija būs beigusies. Varu pateikt vienīgi to, ka viņš ir dzīvs, jo profesors nav nācis ārā...

- Vai viņš spēs runāt, kad viņu izvedis no operāciju zāles?

Šoreiz vecākā māsa paskatījās uz Megrē tā, it kā viņš būtu pateicis nedzirdētu muļķību.

- Viņš bija zaudējis gandrīz pusi asiņu, un vajadzēja steidzami izdarīt asins pārliešanu.

- Kad, jūsuprāt, viņš atgūs samaņu?

-To jūs pajautāsiet profesoram Manžo.

- Ja ir kāda vienvietīga palāta, es būšu jums pateicīgs, ja pacientu ievietosiet tajā. Tas ir ļoti svarīgi. Inspektors paliks pie viņa gultas...

Viņa saausījās, jo ķirurģiskās nodaļas durvis atvērās un gaitenī parādījās cilvēks baltā cepurītē un ar asinīm notraipītu priekšautu virs balta uzsvārča.

- Profesora kungs, te ir viens cilvēks, kas...

- Komisārs Megrē...

- Priecājos.

- Vai viņš ir dzīvs?

- Šobrīd jā... Ja nesāksies komplikācijas, iespējams, izdosies viņu izvilkt...

Piere bija sviedriem noplūdusi, acis liecināja par nogurumu.

- Vēl dažus vārdus... Būtu svarīgi, lai viņš gulētu vienvietīgā palātā...

- Palūkojiet, kā to izdarīt, Drasa kundze... Vai neiebilstat?

Viņš lieliem soļiem aizgāja uz savu kabinetu. Durvis atvērās no jauna. Sanitārs stūma ratiņus, uz kuriem zem palaga varēja nojaust auguma apveidus. No stingā, bālā Loņona varēja redzēt tikai pieri.

- Vediet uz divsimt astoņpadsmito, Bemār...

- Labi, kundze.

Viņa gāja ratiņiem līdzi. Megrē, Lapuāns un Kreaks sekoja. Tā bija drūma procesija svina pelēkā gaismā, kas pa augstajiem logiem plūda pār gultu rindām, kuras varēja redzēt palātās pa atvērtām durvīm. Šķita, ka viss norisinās ļaunā sapnī.

Kāds interns, kas iznāca no operāciju zāles, ari sekoja procesijai.

- Vai jūs esat piederīgais?

- Nē... Komisārs Megrē.

- Ak tas esat jūs?

Viņš pavērās komisārā ziņkāru skatienu, it kā pārliecinādamies, vai Megrē ir līdzīgs tēlam, kādu viņš bija iedomājies.

- Profesors teica, ka viņš, iespējams, izķepurosies...

Tā bija īpaša pasaule, kur balsis neskanēja tāpat kā

citur un kur jautājumi nerada atbildi.

-Ja jau viņš jums teica...

- Vai jums ir kāds priekšstats, cik ilgs laiks paies, iekams viņš atgūs samaņu?

Vai tiešām Megrē jautājums bija tik bezjēdzīgs, lai uz viņu skatītos tādām acīm? Vecākā māsa atstāja policistus aiz durvīm.

- Nē. Pašlaik ne.

Vajadzēja ievainoto iekārtot, droši vien apkopt, jo divas māsiņas atnesa visādus rīkus, arī skābekļa telti.

- Palieciet gaitenī, ja citādi nevarat, kaut arī man tas nepatīk. Galu galā ir apmeklējumu stundas.

Megrē paskatījās pulkstenī.

- Manuprāt, es jūs atstāšu, Kreak. Papūlieties būt klāt brīdī, kad vmš atgūs samaņu. Ja viņš spēj parunāt, precīzi pierakstiet viņa vārdus...

Viņš nebūt nejutās pazemots. Un tomēr viņam bija neomulīgi ap dūšu, jo Megrē nebija pieradis pie tik vēsas uzņemšanas. Te viņa slava neatstāja nekādu iespaidu uz cilvēkiem, kuru uztverē dzīvībai un nāvei bija cita jēga, nekā šķita pārējiem.

Pagalmā viņš jutās atvieglots, ka var aizsmēķēt pīpi, kamēr Lapuāns aizdedza cigareti.

- Tu rīkosies pareizāk, ja iesi gulēt. Tikai aizved mani uz astoņpadsmitā rajona mēriju.

- Vai jūs neesat ar mieru, ka es jūs pavadu?

177

Simcnons 11

-Tu esi dežurējis visu nakti...

- Ziniet, es vēl esmu jauns...

Policijas iecirknis bija dažu soļu attālumā. Inspektoru istabā viņi ieraudzīja trīs policistus civilapģērbā, kuri rakstīja ziņojumus un, noliekušies pār rakstāmmašīnām, izskatījās pēc centīgiem ierēdņiem.

- Labdien, kungi... Kurš nojums ir lietas kursā?

Viņš pazina arī šos inspektorus, ja ne pēc vārda, tad vismaz pēc izskata, un visi trīs piecēlās kājās.

- Ikviens un neviens...

- Vai kāds ir brīdinājis Loņona kundzi?

- To uzņēmās Dirantels...

Grīda bija piepēdota slapja, un gaisā turējās atdzisušu tabakas dūmu smaka.

- Vai Loņons izmeklēja kādu lietu?

- Tieši par to mēs prātojam... Jūs, diviziona komisāra kungs, pazīstat Loņonu... Reizēm, kad viņam likās, ka ir uztapis uz pēdām, viņš izlikās noslēpumains... Dažu labu reizi viņš ir nedēļām strādājis pie kādas lietas, mums neko neteikdams...

Jo nabaga Loņons bija pieradis, ka pateicību saņem nevis viņš, bet kāds cits!

- Jau vismaz divas nedēļas viņš izskatījās mīklains un reizēm, kad te iegriezās, likās tāds, it kā gatavotu milzīgu pārsteigumu...

- Vai viņš nedeva nekādus mājienus?

- Nē. Tikai viņš gandrīz pastāvīgi izvēlējās nakts dežūras.

- Vai ir zināms, kādā sektorā viņš strādāja?

- Patruļas viņu vairākkārt redzējušas Žino avēnijas tuvumā, netālu no vietas, kur viņam uzbruka. Viņš atstāja kabinetu ap deviņiem vakarā un mēdza atgriezties trijos vai četros no rīta... Un reizēm nerādījās visu nakti...

- Vai viņš nav uzrakstījis nevienu ziņojumu?

- Es pārbaudīju sarakstu. Viņš tikai ierakstīja vārdu nekā.

- Vai notikuma vietā ir jūsu ļaudis?

- Trīs gabali, vadītājs Šankjē.

- Un žurnālisti?

- Ir grūti viņiem noslēpt uzbrukumu policijas inspektoram.. . Vai negribat aprunāties ar komisāru?

- Šobrīd nē.

Lapuāns joprojām sēdēja pie stūres, un viņi brauca uz Žino avēniju. No kokiem krita pēdējās lapas, kas pielipa pie slapjā asfalta. Kaut arī joprojām lija, avēnijas vidū stāvēja cilvēku piecdesmit.

Policisti uniformās norobežoja četrstūri piecstāvu ēkas priekšā. Kad Megrē izkāpa no mašīnas un viņam vajadzēja spiesties cauri ziņkārīgo pūlim starp atvērtiem lietussargiem, fotogrāfi viņu pamanīja.

- Vēlreiz, komisār... Paejiet vēl dažus soļus starp cilvēkiem...

Uz fotogrāfiem viņš skatījās tāpat, kā uz viņu skatījās vecākā māsa Bišā slimnīcā. Tukšajā trotuāra četrstūrī lietus nebija spējis nomazgāt asinis, kas joprojām lēnām sajaucās ar ūdeni, un ar koka gabaliem šā tā bija iezīmēts auguma stāvoklis, jo krītu lietot nevarēja.

Inspektors Delio, kurš arī piederēja pie XVIII rajona komisariāta, komisāru sveicinādams, pacēla slapjo cepuri.

- Šankjē ir pie vārtnieces, diviziona komandiera kungs. Viņš notikuma vietā ieradās pirmais.

Komisārs iegāja diezgan vecā, bet ļoti tīrā un kārtīgi turētā namā un atvēra vārtnieces dzīvokļa stiklotās durvis brīdī, kad inspektors Šankjē bāza kabatā piezīmju grāmatiņu.

- Es jau domāju, ka jūs atnāksiet. Brīnījos, neredzēdams nevienu no Krastmalas.

- Es vispirms iegriezos Bišā slimnīcā.

- Kā noritējusi operācija?

- Šķiet, tā izdevusies. Profesors domā, ka Loņons, iespējams, izķepurosies.

Ari vārtnieces mājoklis bija spodrs un omulīgs. Vārt-niece, kurai, domājams, vēl nebija četrdesmit pieci gadi, bija laipna un pēc izskata patīkama sieviete.

- Apsēdieties, kungi... Es nupat izstāstīju inspektoram visu, ko zinu. Paskatieties uz grīdu...

Zaļo linoleju klāja stikla šķembas no izsistās rūts.

- Un šeit...

Viņa rādīja uz caurumu apmēram metru virs gultas pie istabas tālākās sienas.

- Vai jūs te bijāt viena?

- Jā. Mans vīrs ir nakts šveicars Elizejas lauku viesnīcā, viņš atgriežas tikai astoņos no rīta.

- Kur viņš ir patlaban?

- Virtuvē...

Viņa parādīja uz aizvērtam durvīm.

- Viņš mēģina atpūsties, jo šovakar, par spīti visam, vajadzēs iet uz darbu.

- Es pieņemu, Šankjē, ka jūs esat uzdevis visus vajadzīgos jautājumus. Nedusmojieties, ja es tos uzdošu vēlreiz.

- Vai es jums esmu vajadzīgs?

- Šobrīd ne.

- Tādā gadījumā es mazliet uzkāpšu augšā...

Megrē sarauca uzacis, prātodams, kur viņš ta kaps, bet neko nejautāja, lai neurdītu kvartāla inspektora aizdomas.

- Es atvainojos, kundze...

- Mani sauc par Sožē kundzi. īrnieki mani dēvē par Andželu.

- Esiet tik laipna un sēdieties!

- Esmu pieradusi stāvēt!

Viņa aizvilka aizkarus, kas dienā slēpa gultu, un tad telpa pārvērtās par mazu viesistabu.

- Vai nevēlaties kaut ko iedzert? Varbūt tasi kafijas?

- Paldies. Tātad šonakt jūs gulējāt...

- Jā. Es dzirdēju balsi, kas teica: “Atveriet, lūdzu...”

- Vai jūs zināt, cik bija pulkstenis?

- Manam modinātājam ir spīdoši cipari. Bija divi un divdesmit minūtes...

- Vai kāds no jūsu īrniekiem gāja ārā?

- Nē. Tas bija tas kungs...

Viņa izskatījās samulsusi kā cilvēks, kuru spiež būt nesmalkjūtīgam.

- Kāds kungs?

-Tas, kuram uzbruka...

Megrē un Lapuāns apstulbuši skatījās viens otrā.

- Vai jūs gribējāt teikt - inspektors Loņons?

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu un piemetināja:

- Mans pienākums ir policijai pateikt visu, vai ne? Parasti es nerunāju par saviem īrniekiem - ko viņi dara vai kas pie viņiem viesojas. Viņu privātā dzīve uz mani neattiecas. Bet pēc tā, kas noticis...

- Vai jūs jau sen pazīstat inspektoru?

-Jā, gadiem ilgi... Kopš mēs ar vīru te dzīvojam... Bet es nezinu, kā viņu sauc... Esmu redzējusi viņu ejam garām un zinu, ka viņš ir no policijas, jo viņš vairākkārt ir iegriezies pie manis noskaidrot kāda cilvēka identitāti... Viņš nebija pļāpīgs.

- Kādos apstākļos jūs ar viņu iepazināties tuvāk?

- Kopš viņš sāka apciemot jaunkundzi no piektā stāva...

Šoreiz Megrē kļuva mēms. Bet Lapuāns jutās pilnīgi

apstulbis. Policisti nav nekādi svētie. Megrē zināja, ka arī viņa divizionā dažam ir piedzīvojumi ārpus laulības.

Bet Loņons! Iedomāties, ka Nelaimes Putns naktīs apciemo kādu jaunkundzi nepilnu divsimt metru attālumā no sava dzīvokļa!...

- Vai esat pārliecināta, ka runa ir par to pašu cilvēku?

- Vai tad viņu nevar pazīt?

- Vai jau sen viņš... vai viņš sen sāka apmeklēt šo dāmu?

- Pirms dienām desmit.

- Tātad jāpieņem, ka vienreiz viņi atnāca abi kopā?

- Jā.

- Vai, iedams garām jūsu logam, viņš mēģināja slēpt seju?

- Man šķita, ka jā.

- Vai viņš nāca bieži?

- Gandrīz katru vakaru...

- Un prom gāja ļoti vēlu?

- Sākumā, es gribu teikt - trīs vai četras pirmās dienas, viņš gāja prom mazliet pēc pusnakts. Pēc tam palika ilgāk, līdz pat diviem vai trim no rīta.

- Kā to sievieti sauc?

- Marinēta... Marinēta Ožjē... Ļoti glīta divdesmit piecus gadus veca sieviete, ļoti labi audzināta.

- Vai viņai ir paradums pieņemt vīriešus?

- Manuprāt, es varu atbildēt, jo viņa nekad nav man slēpusi savu rīcību... Vienu gadu divas vai trīs reizes nedēļā pie viņas ciemojās ļoti glīts puisis, viņa teica, ka tas esot līgavainis.

- Vai viņš nakti pavadīja pie viņas?

- Galu galā jūs to tāpat uzzināsiet... Jā... Un, kad viņš vairs neieradās, man šķita, ka Marinēta ir bēdīga. Kādu ritu, kad viņa ienāca pie manis pēc pasta, es jautāju, vai

saderināšanās ir atcelta, un viņa atbildēja: “Nerunājiet par to, mīļā Andžela! Vīrieši nav tā vērti, lai viņu dēļ zaudētu dvēseles mieru...”

Laikam viņa ilgi nesēroja, jo drīz atkal izskatījās priecīga. Tā ir ļoti jautra, veselīga meiča...

r

- Vai viņa strādā?

- Viņa strādā skaistumkopšanas salonā Matiņona ielā. Tāpēc vienmēr ir tik glīti uzposusies un gaumīgi ģērbusies.

- Un viņas draugs?

- Saderinātais, kurš pārstāja nākt? Viņam bija gadu trīsdesmit. Es nezinu viņa profesiju. Zinu tikai viņa kristāmvārdu. Man viņš bija Anri kungs - tā viņš sevi nakti nosauca, kad gāja garām...

- Kad viņi pārtrauca attiecības?

- Pagājušajā gadā ap Ziemsvētkiem...

- Tātad gandrīz veselu gadu pie šīs jaunkundzes... Kā jūs viņu nosaucāt? Pie Marinētas... Pie Marinētas Ožjē... neviens nenāk?

- Tikai brālis, kas dzīvo priekšpilsētā kopā ar sievu un kam ir trīs bērni.

- Vārdu sakot, pirms pāris nedēļām viņa kādu vakaru pārnāca kopā ar inspektoru Loņonu?

- Es jau jums teicu.

- Un vai no tā laika viņš nāca katru dienu?

- Atskaitot svētdienas, tad es vismaz neesmu redzējusi viņu nedz ienākam, nedz izejam.

- Vai pa dienu viņš nekad neieradās?

- Nē. Bet jūs mani pamudinājāt kaut ko atcerēties. Kādu vakaru, kad viņš kā parasti ieradās ap deviņiem, es skrēju pakaļ, saukdama: “Marinētas nav mājās!” Viņš atbildēja, ka to zinot. Viņa esot pie brāļa. Un tomēr viņš kāpa vien augšā, neko vairāk nepaskaidrodams, tāpēc pieņēmu, ka Marinēta viņam iedevusi atslēgu.

Tagad Megrē saprata, kāpēc inspektors Šankjē kāpis augšā.

- Vai jūsu īmiece šobrīd ir savā dzīvoklī?

-Nē.

- Vai viņa aizgāja uz darbu?

t- Es nezinu, vai viņa ir aizgājusi uz darbu, bet, kad gribēju viņai saudzīgi pateikt par notikušo...

- Cikos?

- Pēc tam, kad biju piezvanījusi policijai.

- Tātad pirms trijiem naktī?

- Jā... Es nospriedu, ka viņa noteikti ir dzirdējusi šāvienus... Tos dzirdēja visi īrnieki... Vieni izliecās pa logiem, citi rītatērpos iznāca uz trepēm jautāt, kas noticis. Uz ietves pavērās baismīgs skats... Tātad es uzkāpu piektajā stāvā un pieklauvēju pie viņas durvīm... Neviens man neatbildēja... Iegāju iekšā un atradu dzīvokli tukšu...

Viņa skatījās komisārā, it kā gribētu sacīt: “Jūs savā darbā jau nu gan esat redzējis visādus brīnumus, bet atzīstieties - kaut kas tāds vēl nav piedzīvots!”

Tā bija taisnība. Megrē un Lapuāns spēja vienīgi pārmīt neizteiksmīgus skatienus. Megrē iedomājās, ka viņa sieva šajā laikā pie Loņona kundzes, kuras vārds bija Solanža, nododas mierināšanai un, bez šaubām, ari mājas darbiem.

- Vai domājat, ka viņa atstāja namu kopā ar inspektoru?

- Esmu pārliecināta, ka ne. Man ir smalka dzirde. Esmu pārliecināta, ka bija tikai viens cilvēks, vīrietis...

- Vai viņš garāmejot nosauca vārdu?

- Nē. Viņš mēdza uzsaukt: “Piektais stāvs!”

- Vai viņa varēja iziet pirms inspektora?

- Ari ne. Pagājušajā naktī es atvēru durvis vienu vienīgu reizi - pusdivpadsmitos, kad ceturtā stāva īrnieki atgriezās no kino.

- Vai viņa būtu izgājusi pēc šaušanas?

- Tas ir vienīgais iespējamais izskaidrojums. Kad ieraudzīju uz trotuāra cilvēku, es metos zvanīt uz drošības policiju... Es neaizslēdzu ieejas durvis... Neiedrošinājos... Man likās, ka tā es pamestu nabaga cilvēku likteņa varā...

-Jūs noliecāties pie viņa, lai redzētu, vai viņš ir miris?

- Tas bija grūti, jo briesmīgi baidos no asinīm, bet es to izdarīju...

- Vai viņš bija pie samaņas?

- Es nezinu...

- Vai viņš neko neteica?

- Viņa lūpas kustējās... Es skaidri jutu, ka viņš grib kaut ko pasacīt... Man šķiet, es saklausīju kādu vārdu, bet laikam jau kļūdījos, jo tam nav nekādas jēgas... Varbūt viņš murgoja...

- Kas tas bija par vārdu?

- Spoks...

Viņa nosarka, it kā kaunētos, ka komisārs un inspektors varētu par viņu smieties vai sacīt, ka viņa stāsta niekus.

2. nodaļa Pusdienas pie Manjēra

Varētu teikt, ka šis cilvēks izraudzījies īsto brīdi, lai radītu teatrālu efektu. Un varbūt viņš klausījās aiz durvīm? Tikko bija izrunāts vārds spoks, viņi ieraudzīja rokturi sakustamies, un parādījās galva, bet augums palika apslēpts.

Seja izskatījās bāla, saņurcītiem vaibstiem, nošļukušiem plakstiem un lūpu kaktiņiem, un pagāja labs brīdis, pirms Megrē saprata, ka vīrietis izskatās tik drūms tāpēc, ka nav ielicis zobu protēzes.

- Vai tu, Raul, neguli? - ievaicājās Sožē kundze.

Un, it kā tas būtu nepieciešams, stādīja vīrieti priekšā:

- Tas ir mans vīrs, komisāra kungs.

Viņš izskatījās daudz vecāks par sievu un virs saburzītas pidžamas bija uzvilcis rītasvārku drausmīgā, violetā tonī.

Uniformā ar zelta uzšuvēm aiz lepnās viesnīcas letes viņš varbūt izskatījās citāds, bet te - neskuvies, sašļucis, nīgrs kā cilvēks, kas nespēj aizmigt, - viņš likās reizē smieklīgs un nožēlojams.

Turēdams rokā kafijas tasi, viņš ar nenoteiktu mājienu sveicināja Megrē, tad viņa skatiens pievērsās mežģīņu aizkariem, aiz kuriem nemitīgajā lietū joprojām drūzmējās melni silueti, kaut arī kārtībnieks pūlējās turēt pūli pienācīgā attālumā.

- Vai tas vēl ilgi turpināsies? - viņš novaidējās.

Viņam laupīja to, uz ko viņam bija tiesības, - miegu,

un, spriežot pēc sejas izteiksmes, viņu varētu noturēt par īsto upuri.

- Kāpēc tu neiedzer kādu tableti, ko doktors parakstīja?

- Man no tām sāp kuņģis.

Viņš apsēdās stūrī, lai izdzertu kafiju, basām, filca čībās ieautām kājām un turpmākās sarunas laikā atvēra muti vienīgi tāpēc, lai nopūstos.

- Man gribētos, lai jūs, kundze, atceraties gandrīz sekundi pa sekundei, kas notika pēc tam, kad jums lūdza atvērt durvis.

Kāpēc šī piemīlīgā sieviete bija apprecējusies ar vīrieti, kas bija vismaz divdesmit gadus vecāks, tas uz komisāru neattiecās, turklāt toreiz viņa to noteikti nebija redzējusi bez zobu protēzes.

- Es dzirdēju sakām: “Lūdzu, atveriet durvis!” un balsi, ko es labi pazīstu, piemetinām: “Piektais stāvs!” Kā jau jums teicu, es automātiski paskatījos pulkstenī. Tas ir paradums. Es pastiepu roku, lai nospiestu pogu, jo durvis atver elektriska ierīce.

Tajā pašā brīdī man likās, ka dzirdu motora troksni, it kā apstātos auto, turklāt nevis pie mūsu mājas, bet pie blakus nama un motoru neizslēdzot. Es pat nodomāju, ka atgriežas Hardseni, tas ir pāris no blakus mājas, viņi bieži pārrodas uz rīta pusi.

Tas viss ilga tikai dažas sekundes, vai ne? Es dzirdēju arī Loņona kunga soļus vestibilā. Pēc tam noklaudzēja durvis. Tajā pašā brīdī motors ierūcās skaļāk, auto sāka braukt, un atskanēja šāviens, pēc tam otrs, trešais...

Likās, ka trešais tēmēts tieši manā dzīvoklī, jo noblīk-šķēja slēģis, nošķindēja rūts un kaut kas dīvaini nospindza man virs galvas...

- Vai mašīna turpināja ceļu?

Vīrs, galvu noliecis un maisīdams kafiju, skatījās te uz vienu, te otru.

- Par to es esmu pārliecināta. Iela ir nolaidena. Lai tiktu augšup, mašīnas rūc skaļāk. Šī ar pilnu gāzi aizdrāzās Norvēna ielas virzienā...

- Vai neatceraties nevienu kliedzienu?

- Nē. Sākumā paliku istabā, jo man bija bail. Bet sievietēm, kā jūs zināt, vienmēr gribas tikt skaidrībā par visu. Es iededzu gaismu, paķēru rītakleitu un metos ārā, vestibilā.

- Vai durvis uz ielu bija vaļā?

- Es jau teicu. Es dzirdēju tās aizcērtamies. Piespiedu pie tām ausi un dzirdēju vienīgi lietus plīkšķēšanu. Tad es tās pavēru un pāris soļu no sliekšņa ieraudzīju guļošu ķermeni.

- Uz kuru pusi bija galva?

- Drīzāk tā, it kā viņš ietu uz Kolenkūra ielas pusi.

Nelaimīgais ar abām rokām turēja vēderu, un gar pirkstiem tecēja asinis. Viņa vaļējās acis raudzījās uz mani.

- Vai jūs noliecāties un tad sadzirdējāt vārdu spoks?

- Es varētu zvērēt, ka viņš murmināja tieši šo vārdu. Logi bija vaļā. īrniekiem telefonu nav, un tiem ir jāizmanto vārtnieka telefons. Divi, kuri tālruni pieprasījuši, gaida jau vairāk nekā gadu. Es atgriezos istabā un telefon-grāmatā sameklēju drošības policijas numuru. Tas ir jāzina, bet es nekad nebūtu domājusi, ka man to vajadzēs izmantot, sevišķi tik mierīgā mājā...

- Vai vestibils bija apgaismots?

- Nē. Tikai mans dzīvoklis. Policists pie telefona man uzdeva jautājumus, jo baidījās, ka es viņu gribu izjokot, tāpēc saruna aizņēma zināmu laiku...

Telefons karājās pie sienas. No vietas, kur tas atradās, nevarēja pārredzēt vestibilu.

- īrnieki bija iznākuši no dzīvokļiem... Es to visu jums jau stāstīju... Kad noliku klausuli, iedomājos par Marinētu un metos augšā piektajā stāvā...

- Es jums pateicos. Vai drīkstu izmantot jūsu telefonu?

Megrē piezvanīja uz kriminālpoliciju.

- Hallo! Vai tas esi tu, Likā?... Jādomā, ka tu atradīsi Lapuāna pierakstu par Loņonu... Nē, es vairs neesmu slimnīcā... Vēl nav zināms, vai viņš izķepurosies... Esmu Žino avēnijā... Man gribētos, lai tu aizbrauc uz Bišā slimnīcu... Jā, vislabāk tu pats... Sataisi visnopietnāko ģīmi, turieniešiem lāgā nepatīk cilvēki, kas jaucas viņu darīšanās...

Papūlies sameklēt internu, kas asistēja operācijā, jo profesors Manžo patlaban droši vien nav pieejams... Esmu pārliecināts, ka viņi ir atraduši lodi, jādomā - divas... Jā... Es gribētu uzzināt iespējami daudz sīkumu, pirms saņemšu oficiālo ziņojumu... Un lodes tu aiznesīsi uz laboratoriju...

Senāk šo darbu uzticēja pilsētas ekspertam Gastinam Renetam, bet tagad Tiesu pils bēniņstāva laboratorijās kriminālpolicijai bija pašai savs ballistikas speciālists.

- Es tevi satikšu vai nu visā drīzumā, vai arī agrā pēcpusdienā.

Komisārs pagriezās pret Lapuānu.

- Vai tiešām tu negribi iet gulēt?

- Man nenāk miegs, priekšniek...

Viesnīcas nakts šveicars nolūkojās jaunajā cilvēkā reizē ar skaudību un pārmetoši.

- Tādā gadījumā aizbrauc uz Matiņona avēniju. Tur nevarētu būt tik daudz skaistumkopšanas salonu, lai tu neatrastu to, kur strādā Marinēta Ožjē... Maz ticams, ka viņa varētu būt darbā... Papūlies uzzināt par viņu visu, ko iespejams uzzināt...

- Saprotu, priekšniek.

- Es kāpšu augšā.

Megrē mazliet errojās pats uz sevi par to, ka nebija iedomājies par lodēm, kad atradās Bišā slimnīcā, bet šī nebija tāda izmeklēšana kā parasti. Varētu sacīt, ka tai bija mazāk profesionāls raksturs, jo runa bija par Loņonu.

Slimnīcā viņš domāja galvenokārt par inspektoru un ļāva sevi ietekmēt vecākajai māsai, profesoram, palātām, no kurām slimnieki sekoja viņam ar skatieniem.

Žino avēnijas namam nebija lifta. Uz kāpnēm nebija arī paklāja bet pakāpienu koks, daudzu soļu nospodrināts, bija labi ievaskots un margas - gludas. Ik stāvā bija divi dzīvokļi, un pie dažām durvīm - vara plāksnīte ar īrnieka vārdu.

Piektajā stāvā viņš pagrūda pavērtās durvis, izgāja cauri diezgan tumšam priekšnamam un nonāca dzīvojamā istabā, kur inspektors Šankjē, sēdēdams ar puķotu audumu apvilktā atzveltnī, smēķēja cigareti.

- Es jūs gaidīju... Vai viņa jums izstāstīja visu?

-Jā.

- Vai par mašīnu stāstīja? Tas mani satrieca visvairāk... Paskatieties...

Kājās piecēlies, viņš izvilka no kabatas trīs spožas čaulītes, kas bija ietītas avīžu papīrā.

- Tās mēs atradām uz ielas... Ja šauts no ejošas mašīnas, kas liekas ticami, šāvējs izbāzis roku pa mašīnas logu... Jūs redzat, tas ir 7,63 milimetru kalibrs...

Šankjē bija nopietns policists, kas prata savu darbu.

- Acīmredzot lietota automātiskā mauzera sistēmas pistole, smags ierocis, ko nevar ielikt somiņā vai iebāzt bikšu kabatā... Vai saprotat, ko es gribu sacīt? Tas ož pēc profesionāla slepkavas, un viņam ir bijis vismaz viens līdzzinātājs - pie mašīnas stūres, jo viņš šāvis braucot... Parasti greizsirdīgs mīlētājs neaicina biedrus palīgā, ja grib nogalināt sāncensi... Turklāt viņš tēmējis vēderā...

Tas tiešām bija drošāk, nekā tēmēt krūtīs, jo cilvēks reti kad izķepurojas, ja viņam kādās desmit vietās ar liela kalibra lodēm sacaurumotas zarnas.

- Vai dzīvokli esat apskatījis?

- Man patiktu, ja jūs pats to apskatītu...

Šai izmeklēšanai bija vēl kāda īpatnība, kas traucēja Megrē. To bija iesākuši kvartāla inspektori. Un, ja ari viņi labprāt zobojās par Loņonu, kad tas bija sveiks un vesels, tas tomēr bija viņu kolēģis, ko gandrīz nogalinājuši slepkavas.

Šādos apstākļos komisārs nevarēja viņus atbīdīt malā un ar izmeklēšanu nodarboties viens pats.

- Šī istaba ir tīri' patīkama, vai ne?

Ja kaut mazliet iespīdēja saule, tai vajadzēja būt pavisam omulīgai. Sienas bija trīsuļojoši zeltainas, grīda -lakota, ar vēl gaišāk dzeltenu paklāju vidū. Samērā modernās mēbeles bija izraudzītas ar gaumi, veidojot reizē ēdamistabu un salonu, un te netrūka nedz televizora, nedz atskaņotāja.

Uz galda istabas vidū Megrē uzreiz pamanīja elektrisko kafijas vārītāju, pusizdzertu kafijas tasi, cukurtrauku un konjaka pudeli.

- Viena pati tase... - viņš norūca. - Jūs taču neesat tai pieskāries, Šankjē? Jums vajadzētu piezvanīt uz Krastmalu, lai viņi atsūta ļaudis no laboratorijas...

Viņš nevilka nost mēteli un atstāja cepuri galvā. Viens no atzveltņiem bija pagriezts uz loga pusi, nolikts pie maza, apaļa galdiņa, un pelnutraukā uz tā bija septiņi vai astoņi cigarešu izsmēķi.

Uz dzīvojamo istabu vērās divas durvis. Pirmās veda virtuvē, kas bija tīra, kārtīga un drīzāk atgādināja izstāžu paraugvirtuves, nekā tās, kādas mēdz būt Parīzes vecajos namos.

Aiz otrām durvīm atradās guļamistaba. Gulta bija sa-vandīta. Spilvenā - vienā spilvenā - varēja nomanīt vienas galvas iespiedumu.

Bālzila zīda rītakleita bija nomesta uz krēsla atzveltnes, sieviešu pidžamas jaka tādā pašā krāsā mētājās uz grīdas, un bikses gulēja pie skapja.

Šankjē jau nāca atpakaļ.

- Es sazvanīju Mērsu. Viņš sūta savus vīrus tūlīt. Vai jums pietika laika paskatīties apkārt? Vai ievērojāt ska-pi?

- Vēl ne...

Viņš to atvēra. Tur uz pleciņiem karājās piecas kleitas, ziemas mētelis ar kažokādu un divi kostīmi - viens smilškrāsā, otrs - tumši zils.

Augšējā plauktā bija salikti koferi.

- Vai saprotat, ko es gribu sacīt? Neliekas, ka no šejienes kaut kas būtu aiznests. Kumodē jūs atradīsiet ļoti kārtīgi saliktu viņas veļu.

Pa logu pavērās plašs Parīzes skats ar pelēkām debesim, no kurām joprojām smidzināja lietus. Aiz gultas bija atvērtas durvis, aiz tām - vannasistaba, un ari tur netrūka nekā - nedz zobu sukas, nedz skaistumkrēmu.

Spriežot pēc dzīvokļa, Marinēta Ožjē bija sieviete ar labu gaumi, kas daudz laika pavada mājās un kam patīk ērtības.

- Aizmirsu pajautāt vārtniecei, vai jaunkundze pati gatavoja ēdienu, vai ari ēda restorānā, - Megrē atzinās.

- Es uzdevu tādu jautājumu. Viņa gandrīz vienmēr ēda

mājās...

Ledusskapī bija puse aukstas vistas, sviests, siers, augļi, divas pudeles alus un pudele minerālūdens. Guļamistabā vēl viena pudele - uz naktsgaldiņa, tā bija aizsākta.

Uz naktsgaldiņa bija ari pelnutrauks, kas komisāru sevišķi interesēja, jo tajā bija divi ar lūpu krāsu notriepti cigarešu izsmēķi.

- Viņa smēķēja amerikāņu cigaretes...

- Bet dzīvojamā istabā ir smēķētas tikai zemākās šķirnes tabakas cigaretes, vai ne?

Abi vīrieši saskatījās, jo abi domāja vienu un to pašu.

- Ja spriež pēc gultas, neliekas, ka pagājušajā nakti tajā būtu nodevušies mīlestībai...

Par spīti traģiskajam notikumam, nevarēja nepasmaidīt, iedomājoties inspektoru Ūpi jaunas un glītas kosmētiķes skavās.

Vai viņi būtu sastrīdējušies? Vai nokaitinātais Loņons būtu sēdējis dzīvojamā istabā, smēķēdams cigareti pēc cigaretes, kamēr viņa mīļākā gulējusi gultā?

Te kaut kas nesaskanēja, un Megrē vēlvienreiz saprata, ka no paša sākuma viņam šajā izmeklēšanā pietrūcis parastās asredzibas.

- Ļoti žēl, ka man jūs jālūdz vēlreiz nokāpt lejā, Šankjē, bet ir vēl viens jautājums, ko esmu aizmirsis uzdot. Es gribētu zināt, vai tad, kad sētniece uzkāpa augšā, dzīvojamā istabā dega gaisma.

- Es varu jums atbildēt. Gaisma dega guļamistabā, kuras durvis stāvēja vaļā, bet citās telpās bija tumšs.

Viņi kopā atgriezās salonā, kura stiklotās durvis veda uz balkonu, kas stiepās gar visu fasādi, kā tas mēdz būt daudzu vecu Parīzes māju augšējos stāvos. Par spīti pelēkajam laikam, drīzāk varēja nojaust, nekā saskatīt Eifeļa torni, baznīcu smailes un uz simtiem lietus nolakotu jumtu

- kūpošus skursteņus.

Savas darbības sākumā Megrē bija pazinis Zino avēniju ar dažiem īres namiem starp tukšiem klajumiem un dārziem. Pirmais bija kāds mākslinieks, kas te uzcēla tādu kā savrupnamu, ko tolaik uzskatīja par ļoti modemu.

Citi sekoja viņa priekšzīmei - kāds romānists, operas soliste, un Žino avēnija kļuva par elegantu rajonu.

Pa stiklotajām durvīm Megrē no augšas redzēja vairākus savrupnamus, kas galu galā gandrīz saskārās. Nams ielas pretējā pusē, spriežot pēc stila, varēja būt gadus piecpadsmit vecs, un tam bija trīs stāvi.

Vai tas piederēja gleznotājam, kā rādija gandrīz pilnīgi stiklotais trešā stāva logs? Priekšā bija aizvilkti tumši aizkari, starp kuriem bija atstātas tikai trīsdesmit vai četrdesmit centimetru platas spraugas.

Ja komisāram jautātu, par ko viņš domā, viņš lāgā nespētu atbildēt. Viņš uztvēra visu, ko redzēja. Pilnīgā nekārtībā. Uz labu laimi. Viņš lūkojās te ārā pa logu, te dzīvoklī, zinot, ka vajadzīgajā brīdī tēli savienosies un iegūs jēgu.

193

Simcnons 11

m

Viņš dzirdēja troksni uz ielas, skaļus soļus kāpnēs, balsis un smagu priekšmetu atsišanos pret pakāpieniem. Kriminālpolicijas Juridiskās identifikācijas pārvaldes viri bija klāt ar visiem aparātiem, un viņus vadīja pats Mērss.

- Kur ir līķis? - viņš jautāja, caur bieziem briļļu stikliem raudzīdamies zilām, vienmēr it kā izbrīna pilnām acīm.

- Līķa nav. Vai tad Šankjē tev nepateica?

- Es steidzos, cik vien varēju, - Mērss atvainojās.

- Runa ir par Loņonu, uz kuru šauts mirkli, kad viņš izgāja no šis mājas...

- Vai viņš ir miris?

- Viņš aizvests uz Bišā slimnīcu. Varbūt izķepurosies. Daļu nakts viņš pavadījis šajā dzīvoklī kopā ar sievieti. Es gribētu zināt, vai var atrast viņa pirkstu nospiedumus guļamistabā vai tikai šajā telpā. Paņem visus nospiedumus, kādus vien vari atrast... Vai nāksiet līdzi, Šankjē?

Tikai vestibilā viņš pusbalsī sacīja:

- Varbūt vajadzētu iztaujāt īrniekus un kaimiņus. Maz cerību, ka tik sliktā laikā kāds no viņiem šaušanas brīdī butu stāvējis pie loga, bet nekad jau neko nevar zināt.

Iespējams ari, ka Marinēta paņēmusi taksometru, un tādā gadījumā nebūs grūti atrast šoferi. Nav šaubu, ka viņa gājusi lejup, uz Konstantēna Pekēra laukumu, kur mašīnu dabūt vieglāk nekā ielas augšgalā... Jūs, tāpat kā jūsu biedri, šo rajonu pazīstat labāk nekā es...

Megrē nopūzdamies paspieda inspektoram roku:

- Labu veiksmi!

Un viņš atvēra vārtnieces dzīvokļa stiklotās durvis.

Vīrs bija nolēmis likties gultā, aiz priekškara varēja dzirdēt vienmērīgu elpu.

• - Vai jums vēl kas vajadzīgs? - Andžela Sožē čukstus jautāja.

- Nē. Es gribēju piezvanīt pa telefonu, bet varu to izdarīt 110 citurienes. Labāk lai viņš guļ...

- Nevajag uz viņu dusmoties. Ja nav pietiekami ilgi gulējis, viņš kļūst neciešams. Es iedevu viņam miega zāles, kas nu sākušas iedarboties.

- Ja jums vēl kaut kas ienāk prātā, piezvaniet kriminālpolicijai.

- Tas liekas neticami, bet es apsolu, ka zvanīšu. Ja vien žurnālisti un fotogrāfi beidzot ietu prom! Tieši viņi piesaista dīkdieņu pūli...

- Es mēģināšu dabūt viņus prom...

Kā jau bija gaidāms, viņi, par spīti kārtībniekiem, metās virsū komisāram, līdzko viņš izgāja pa durvīm.

- Klausieties, kungi, šobrīd es jums nevaru pateikt itin neko. Inspektoram Loņonam uzbrukts, pildot dienesta pienākumus...

- Dienesta pienākumus? - neķītra balss jautāja.

- Es teicu - pildot dienesta pienākumus, un es to atkārtoju. Viņš ir smagi ievainots, viņu Bišā slimnīcā operēja profesors Manžo, bet vismaz dažas stundas, ja ne dažas dienas, viņš vēl nespēs runāt.

Tāpēc es varu izdarīt tikai pieņēmumus. Katra gadījumā te nav nekā, ko redzēt, bet iespējams, ka šopēcpusdien Or-fēvras krastmalā man būs jums sakāms kaut kas jauns...

- Ko inspektors darīja šajā mājā? Vai tiesa, ka jaunā sieviete pazudusi?

- Uz redzēšanos pēcpusdienā!

- Vai jūs negribat neko sacīt?

- Es neko nezinu.

Un, uzsitis mēteļa apkakli, sabāzis rokas kabatās, viņš devās lejup pa ielu. Divi vai trīs klikšķi liecināja, ka viņš tiek fotografēts, ja nekā vairāk nevarēja dabūt, un, kad Megrē atskatījās, žurnālisti sāka izklīst.

Kolenkūra ielā viņš iegriezās pirmajā bistro, kas pagadījās pa ceļam, un, tā kā juta drebuļus, pasūtīja groku.

- Dodiet man, lūdzu, trīs žetonus.

-Trīs?

Viņš iedzēra pamatīgu malku groka un tikai tad iegāja kabīnē, no kuras pirmām kārtām piezvanīja uz Bišā slimnīcu. Kā jau bija domājams, viņu savienoja ar dažādiem dienestiem, līdz viņš varēja sarunāties ar ķirurģiskās nodaļas vecāko māsu.

- Nē, viņš nav miris. Šobrīd pie viņa ir interns, un viens no jūsu inspektoriem stāv gaitenī. Nekad neko nevar paredzēt. Labi! Atkal viens no jūsējiem nāk pie manis...

Viņš nolika klausuli, tad zvanīja uz Orfēvras krastmalu.

- Vai Lapuāns ir atgriezies?

- Viņš nupat mēģināja jūs sazvanīt Zino avēnijā. Dodu viņam klausuli.

Pa kabīnes logu Megrē redzēja alvoto letes virsu, saimnieku, divus mūrniekus, kuri lēja lielās glāzēs sarkanvīnu.

- Vai tas esat jūs, priekšniek? Es tūlīt atradu skaistumkopšanas salonu, jo Matiņona avēnijā viens vien ir. Tas ir grezns iestādījums, kur darbojas kāds Marselēns, par kuru dāmas sarunājas aizkustinājuma pilnā cieņā... Marinēta Ožjē šodien nav ieradusies darbā, un kolēģes ir pārsteigtas, jo, šķiet, viņa ir ļoti kārtīga un ļoti nopietna...

Viņa nevienai nav stāstījusi par savām attiecībām ar inspektoru. Viņai ir precēts brālis, kas dzīvo Vanvā, bet adresi viņas nezina... Viņš strādā apdrošināšanā, un Marinēta no darba vietas ir viņam kādreiz zvanījusi... Sabiedrība saucas Fratemeh... Es to sameklēju telefongrā-matā... Tā atrodas Lepeletjē ielā... Es neiedrošinājos uz turieni iet, pirms neesmu ar jums parunājies...

- Vai Zanvjē tur ir?

- Viņš raksta ziņojumu.

- Pajautā, vai tas steidzams. Man gribētos, lai tu izgulies, lai tev būtu skaidra galva, kad būsi man vajadzīgs.

Klausulē iestājās klusums. Tad bēdīga balss sacīja:

- Viņš saka, ziņojums neesot steidzams.

- Tādā gadījumā pasaki viņam, kas darāms. Lai viņš brauc uz Lepeletjē ielu un mēģina noskaidrot, kur Marinēta varētu būt patvērusies.

Mazajā kafejnīcā, kur mēdza iegriezties galvenokārt pastāvīgie apmeklētāji, kurus apkalpoja, pat neprasot, ko viņi vēlas dzert, ienāca jauni klienti. Apmeklētāji bija pazinuši Megrē stiklotajā kabīnē un meta uz viņa pusi ziņkāras skatienus.

Viņam vajadzēja sameklēt Loņona telefona numuru. Kā bija gaidāms, klausuli paņēma Megrē kundze.

- Kur tu esi? - viņa jautāja.

- Cst!... Galvenais - nesaki viņai, ka esmu pāris soļu attālumā. Kā viņai klājas?

Viņš saprata sievas vilcināšanos.

- Es pieņemu, ka viņa guļ gultā un jūtas sliktāk nekā viņas vīrs?

-Jā.

- Vai tu viņai izvārīji ko ēdamu?

- Pēc tam, kad tepat tuvumā iepirkos.

- Tātad viņa tomēr var palikt viena?

- Nelabprāt.

- Vai nu viņai patīk, vai nepatīk, pasaki, ka esi man vajadzīga, un iespējami drīz nāc pie Manjēra, kur paēdīsim pusdienas.

- Vai tiešām mēs ēdīsim kopā?

Viņa neticēja savām ausīm. Ja vēl sestdienas vakarā vai svētdienā viņiem gadījās vakariņot restorānā, tad pusdienas viņi tikpat kā nekad neēda ārpus mājas, jo vairāk -sarežģītas izmeklēšanas laikā.

Komisārs piegāja pie letes izdzert savu ruma glāzi, bet balsu murdoņa ap viņu vairs nebija gluži parasta. Tā viņam nācās maksāt par popularitāti, ko bija radījuši žurnālisti un kas bieži apgrūtināja darbu.

Kāds, uz viņu neskatīdamies, jautāja:

- Vai taisnība, ka gangsteri novākuši Ūpi?

Un otrs noslēpumainā balsī piebilda:

- Ja vien tie tiešām bijuši gangsteri.

Tātad apkaimē jau klīda baumas par inspektora un Marinētas sakaru. Megrē samaksāja un, visu skatienu pavadīts, devās uz Manjēra restorāna pusi.

Tā bija liela alus zāle blakus akmens kāpnēm, kur savulaik mēdza iegriezties vietējās slavenības un kur vēl tagad satikās aktrises, rakstnieki un gleznotāji. Pastāvīgajiem viesiem vel bija pārāk agrs, tāpēc lielākā daļa galdu bija brīvi, pie bāra stāvēja tikai četri pieci klienti.

Viņš atbrīvojās no miklā mēteļa un platmales, tad, atviegloti nopūzdamies, atkrita uz dīvāniņa loga tuvumā.

Viņš paspēja izsmēķēt vienu pipi, kad ieraudzīja Megrē kundzi, kura, turēdama lietussargu kā vairogu, šķērsoja ielu.

- Man liekas tik dīvaini satikties ar tevi te... Nu jau pagājuši vismaz piecpadsmit gadi, kopš mēs šeit iegriezāmies pedejoreiz - tas bija vakarā pēc teātra izrādes... Vai atceries?

- Jā... Ko tu ēdīsi?

Viņš pasniedza sievai ēdienkarti.

- Es jau zinu, ka tu izvelesies cīsiņus... Bet es varētu atļauties mazu neprātību un pasūtit aukstu omāru majonēzē...

Viņi gaidīja, kad noliks uz galda uzkodas un Luāras vīnu. Viņiem nebija kaimiņu. Aizsvīdušās rūtis vērta atmosfēru intīmu.

- Tagad man liekas, ka mazliet esmu tava līdzstrādniece... Kad tu man zvani, ka nenāksi pusdienās, tādu es tevi iedomājos kopā ar Zanvjē vai Likā...

- Ja vien es nepalieku kabinetā un neapmierinos ar sviestmaizēm un alu... Stāsti...

- Es negribētu būt ļauna...

- Esi atklāta.

- Tu bieži man esi stāstījis par viņu un viņas vīru... Aizvien tu žēloji vīru, un reizēm man gandrīz likās, ka esi netaisns...

- Un tagad?

- Tagad man viņas vairs nav tik ļoti žēl, kaut gan tā, protams, nav viņas vaina... Es viņu atradu gultā, blakus bija vārtniece un kāda veca kaimiņiene, kura kā apsēsta visu dienu skaita rožukroni... Viņas bija atsaukušas ārstu, jo, ja paskatās uz Loņona kundzi, liekas, ka viņa tūlīt izlaidīs garu...

- Vai viņa brīnījās par tavu ierašanos?

- Vai zini, ar ko viņa sāka? Viņa sacīja: “Tagad vismaz jūsu vīrs vairs nevarēs viņu vajāt... Viņu noteikti mocīs sirdsapziņa par to, ka viņš nav ļāvis Sarlain iekļūt Or-fēvras krastmalā...”

Sākumā es jutos neomulīgi. Laimīgā kārtā ieradās ārsts, vecs, mierīgs večuks ar ironisku skatienu. Vārtniece aizgāja. Vecā kaimiņiene iznāca man līdzi ēdamistabā, joprojām turēdama rokā lūgšanu krelles. “Nabaga sieviete,” viņa nopūtās. “Mēs esam tīrā niecība! Kad iedomājas, kas viss ap mums notiek, vairs nevar ne uz ielas iziet...”

Es jautāju, vai Loņona kundze ir nopietni slima, un viņa atbildēja, ka viņa tik tikko turas kājās, ka tas viņai acīmredzot iedzimts.

Viņi abi nevarēja nesmaidīt, pienācīgi novērtējot maltītes omulību šeit, citos apstākļos, nevis Rišāra Lenuāra ielā. Megrē kundze bija sevišķi satraukta, viņas acis mirdzēja spožāk nekā parasti, un, jo ilgāk viņa runāja, jo sārtāki kļuva vaigi.

Mājās pie galda parasti runāja Megrē, jo viņai nebija nekā interesanta, ko stāstīt. Šoreiz viņa apzinājās, ka ir bijusi noderīga.

- Vai tas tevi interesē?

- Ļoti. Turpini.

- Pacienti izmeklējis, ārsts man pamāja, lai eju līdzi priekšnamā, un tur mēs klusām parunājāmies. Vispirms viņš pajautāja, vai es tiešām esmu komisāra Megrē sieva, un brīnījās, ka esmu tur ieradusies.

Es viņam paskaidroju... Nu, tu jau pats saproti, ko es viņam sacīju.

“Es jūs saprotu,” viņš norūca. “No jūsu puses tas ir ļoti augstsirdīgi... Bet ļaujiet jūs brīdināt... Neapgalvojot, ka viņai ir dzelzs veselība, gribu sacīt, ka viņa neslimo ne ar kādu nopietnu kaiti... Es viņu ārstēju jau desmit gadus... Un ne jau es vien!

Viņa regulāri sauc kādu no maniem kolēģiem, katrā ziņā gribēdama panākt, lai viņai atklāj kādu bīstamu slimību... Bet, kad iesaku aprunāties ar psihiatru vai neirologu, viņa saniknojas un apgalvo, ka nav jukusi un ka es neko nesaprotu.

Varbūt viņa ir vīlusies laulībā? Katrā ziņā viņa nespēj piedot vīram, ka tas palicis vienkāršs kvartāla inspektors...

Nu, tad viņa atriebjas, izlikdamās slima, lai viņš būtu spiests to kopt un darīt visus mājas darbus, lai viņa dzīve kļūtu neciešama.

Ja jau šorīt esat atnākusi - lai tā būtu. Bet, ja izrādīsieties pārāk līdzjūtīga, viņa pūlēsies jūs paturēt pie sevis visiem līdzekļiem...

Es viņas klātbūtnē piezvanīju uz slimnīcu un varēju atkārtot, ka vīram ir lielas izredzes izķepuroties... Es, protams, mazliet pārspīlēju... Tas neko nedeva, jo viņa žēlo nevis vīru, bet sevi...”

Atnesa cīsiņus ar eļļā vārītiem kartupeļiem un ar majonēzi pārlietu pusi omāra. Megrē piepildija glāzes.

- Kad tu man piezvanīji un es pateicu, ka uz pāris stundām man viņa jāatstāj, viņa rūgti sacīja: “Protams, jūs esat vajadzīga savam vīram... Visi vīrieši ir vienādi...” Pēc tam ne no šā, ne no tā turpināja: “Kad būšu atraitne, es pat nevarēšu paturēt šo dzīvokli, kur esmu nodzīvojusi divdesmit piecus gadus.”

- Vai viņa nerunāja par kādu sievieti Loņona dzīvē?

- Viņa tikai sacīja, ka policista darbs ir pretīgs, ka policistiem jāsatiekas ar visvisādiem cilvēkiem, arī ar prostitūtām.

- Tu nemēģināji izdibināt, vai pēdējā laikā viņš nebija citāds nekā parasti?

- Viņa man atbildēja tā: “Kopš laika, kad es savā muļķībā ar viņu apprecējos, viņš man ik pa brīdim apgalvo, ka izmeklē ievērojamu lietu, kas viņu izvirzīs pirmajās rindās, un priekšnieki būs spiesti dot viņam tādu darbu,

' kādu viņš pelnījis... Sākumā es ticēju un priecājos kopā ar viņu... Un galu galā ievērojamā lieta izslīdēja viņam no rokām vai ari uzslavu par tās atklāšanu saņēma cits.”

Un, tik uzjautrināta, kādu vīrs reti kad viņu bija redzējis, Megrē kundze piemetināja:

- Es labāk tev pateikšu, ka pēc viņas skatiena man bija pilnīgi skaidrs, ka cilvēks, kas pievāc visus laurus, esi tu... Kas attiecas uz pēdējo laiku, viņa sūdzējās vienīgi par to, ka vīrs nemitīgi tiek norīkots nakts dežūrās... Vai tā ir taisnība?

- Viņš pats tās lūdzis.

- Sievai viņš ar to nav lielījies... Pirms četrām vai piecām dienām viņš sacījis, ka drīzumā visi uzzinās ko

jaunu un ka avīzes gribot negribot būs spiestas ievietot viņa portretu pirmajā lappusē...

- Vai viņa nav mēģinājusi izdibināt ko vairāk?

- Viņa nekam nav ticējusi, un es pieņemu, ka viņa par viru zobojusies. Pagaidi! Viņa tomēr piemetināja kaut ko tādu, kas mani pārsteidza. Loņons esot teicis: “Cilvēki ne vienmēr ir tādi, kādi liekas, un, ja redzētu cauri fasādēm, atklātos visādi brīnumi...”

Viņu sarunu pārtrauca restorāna saimnieks, kas nāca ar viesiem sasveicināties un atnesa kafiju. Kad viņi atkal palika vieni, Megrē kundze jautāja:

- Vai es tev biju noderīga? Vai tas palīdzēs?

Viņš uzreiz neatbildēja, jo, aizsmēķējot pīpi, pūlējās uztvert kādu vēl neskaidru domu.

- Vai tu dzirdēji manu jautājumu?

- Jā. Tas, ko tu man nupat pastāstīji, noteikti mainīs izmeklēšanas virzienu.

Viņa raudzījās virā neticīgu skatienu, bet sajūsmināta. Šīs pusdienas pie Manjēra viņai paliks vienas no skaistākajām atmiņām.

3. nodaļa Marinētas mīlas dēkas

Lietus pamazām sāka mitēties, tas vairs nedrāzās lejup šaltīm kā no rīta, kad nikni cirtās sejā, un Megrē, pa logu skatīdamies, vēl paildzināja neparasti tīkamās pusdienas.

Ja Loņons viņus būtu redzējis, viņam vēlreiz rastos iemesls izteikt savu sarūgtinājumu.

“Kamēr es mokos, gulēdams slimnīcas gultā, citi izmanto apstākļus, lai pusdienotu pie Manjēra un runātu par manu nabaga sievu kā par drusku jukušu...”

Piepeši komisāram ienāca prātā kāda doma, kas varbūt nebija nedz sevišķi dziļa, nedz oriģināla:

- Cik dīvaini, ka cilvēku aizdomīgums sagandē mums dzīvi biežāk nekā viņu īstie trūkumi un meli...

Uz izmeklētāja darbu to attiecināt bija sevišķi pareizi. Viņš atcerējās izmeklēšanas, kas turpinājās vairākas dienas vai pat nedēļas tikai tāpēc, ka viņš neuzdrošinājās uzdot tiešu jautājumu, vai ari tāpēc, ka sarunas biedrs nevēlējās par dažiem tematiem runāt.

- Vai tu atgriezīsies Krastmalā?

- Es vispirms aiziešu uz Zino avēniju. Un tu?

- Vai tev neliekas, ka gadījumā, ja es viņu atstāšu vienu, viņa apsūdzēs tevi, ka viņu pamet bez aprūpes, kamēr viņas vīrs iet boja aiz uzticības policista pienākumam?

Tā bija taisnība. Loņona kundze, kurai bija tik nepiemērots vārds - Solanža, varēja to visu sarunāt reportieriem, kas driz vien zvanīs pie viņas durvīm, un tad Dievs vien zina, kas tiks rakstīts avīzēs.

- Un tomēr tu nevari dienas un naktis pavadīt pie viņas, kamēr izveseļosies viņas vīrs. Mēģini kaut ko sarunāt ar vecmeitu, kas skaita rožukroni.

- Viņu sauc par Papēna jaunkundzi.

- Ja mazliet samaksāsi, viņa, bez šaubām, būs ar mieru dažas stundas palikt dzīvoklī. Un, ja citādi galīgi nevar, pieņem slimniekkopēju...

Kad viņi gāja ārā no restorāna, lietus lija vairs tikai retām lāsēm, un viņi atstāja Konstantēna Pekēra laukumu. Lēnām ejot augšup pa Zino avēniju, Megrē pamanīja inspektoru Sankjē, kas nāca ārā no kādas mājas un zvanīja pie blakus nama durvīm.

Arī tas bija visai piņķerīgs un bezcerīgs darbs. Vajadzēja traucēt cilvēkus, kuri mierīgi nodevās ikdienas rūpēm un kurus kaitināja jau policijas vārds vien.

- Es gribētu jums pajautāt, vai pagājušajā nakti...

Visi zināja, ka ielā noticis slepkavības mēģinājums.

Vai viņi nejutās kā aizdomās turētie? Un vai reizēm nav nepatīkami svešam cilvēkam atzīties, ko esi darījis iepriekšējā naktī?

Par spīti visam, Megrē gribētos būt Šankjē vietā, lai labāk iepazītu ielu, tās iedzīvotājus, to intīmo dzīvi, - tas palīdzētu visu notikušo iztēloties, varbūt pat saprast.

Diemžēl tas bija darbs, ko diviziona komisārs nevarēja atļauties, jo viņam jau tāpat pārmeta, ka tas pārāk daudz staigā apkārt, nevis vada cilvēkus no sava kabineta.

Pie Marinētas mājas stāvēja vairs tikai viens kārtībnieks. Uz ietves vēl varēja nojaust asiņu traipu. Daži gājēji mirkli apstājās, bet pūlis nesalasījās, žurnālisti bija pazuduši.

- Vai nekā jauna nav?

- Nekā, diviziona komisāra kungs, - kārtībnieks atbildēja. - Te viss nomierinājies...

Vārtnieces dzīvoklī abi Sožē sēdēja pie galda, viesnīcas nakts šveicars - joprojām drausmīgajā rītasvārkā un joprojām neskuvies.

- Es jūs ilgi netraucēšu. Tikai uz mirkli uzkāpšu piektajā stāvā, bet pa ceļam es gribētu uzdot jums dažus jautājumus... Es pieņemu, ka Ožjē jaunkundzei nav mašīnas?

- Pirms diviem trim gadiem viņa nopirka motorolleru, bet pēc dažiem mēnešiem mazas avārijas dēļ pārdeva.

- Kur viņa parasti pavada atvaļinājumu?

- Pagājušajā vasarā viņa aizbrauca uz Spāniju un atgriezās, nosauļojusies tik brūna, ka sākumā viņu pat nepazinu...

- Vai viena pati?

- Kopā ar draudzeni, vismaz tā viņa man teica.

- Vai pie viņas bieži nāk draudzenes?

- Nē. Ja neskaita saderināto, par kuru jums jau stāstīju, un pēdējā laikā - inspektoru, viņa dzivoja drīzāk vientuļi.

- Un svētdienās?

- Viņa bieži brauca prom sestdienas vakaros, jo strādāja sestdienas pēcpusdienās, un atgriezās pirmdienas rītā. Frizētavas pirmdienas rītos ir slēgtas...

-Tad jau viņa sevišķi tālu nebrauca?

- Es zinu vienīgi to, ka viņa peldēja. Viņa bieži runāja par stundām, ko pavada ūdenī...

Megrē uzkāpa piektajā stāvā, pavadīja krietnu stundas ceturksni, vērdams vaļā un ciet atvilktnes un skapjus, pētot apģērbu, veļu un sīkus nieciņus, kas atklāj cilvēka gaumi un raksturu.

Kaut ari nekas nebija īsti dārgs, viss bija rūpīgi izraudzīts. Viņš atrada no Grenobles sūtītu vēstuli, ko no rīta nebija pamanījis. To bija rakstījis vīrietis, tā bija maiga un humora pilna, un tikai pēc pēdējiem teikumiem komisārs saprata, ka rakstītājs ir Marinētas tēvs.

“...Tava māsa atkal ir stāvoklī, un viņas vīrs inženieris ar to lepojas vairāk, nekā būtu lepojies ar vislielāko aizsprostu pasaulē... Un Tava māte joprojām noņemas ar saviem četrdesmit jēriņiem un vakarā nes mājās jauku mazbērnu smaržu...”

Kāzu fotogrāfija - jādomā, māsas kāzu fotogrāfija, uzņemta pirms vairākiem gadiem. Blakus jaunlaulātajiem stāvēja vecāki - sastingušās pozās kā vienmēr tādos uzņēmumos, jauns vīrietis un jauna sieviete pie trīs gadus veca puisēna un beidzot - sieviete ar dzīvām, dzirkstošām acīm, kas, jādomā, bija Marinēta.

Megrē iebāza fotogrāfiju kabatā. Mazliet vēlāk taksometrs viņu aizveda uz Orfēvras krastmalu; viņš atgriezās kabinetā, kuru bija atstājis vienos naktī pēc'tam, kad stundām ilgi bija noņēmies ar ielaušanās lietu.

Viņš vēl nepaspēja novilkt mēteli, kad pie durvīm pieklauvēja Zanvjē.

- Es satiku Marinētas brāli, priekšniek. Atradu viņu paša kabinetā Lepeletjē ielā, kur viņam, šķiet, ir diezgan ievērojams stāvoklis.

Megrē rādija kāzu fotogrāfiju.

- Vai tas ir viņš?

Zanvjē nekavējoties norādīja uz zēna tēvu.

- Vai viņš zināja, kas pagājušajā naktī noticis?

- Nē. Avīzes nupat vēl tikai iznākušas. Sākumā viņš apgalvoja, ka tā noteikti ir kļūda, ka viņa māsas dabā nepavisam neesot bēgt vai slēpties. “Viņa ir tik atklāta, ka reizēm es viņai to pārmetu, jo visiem jau atklātība nepatīk.”

- Vai tev nelikās, ka viņš kaut ko slēpj?

Megrē bija apsēdies un pārcilāja pīpes, pirms vienu no tām izvēlējās un sāka lēnām piebāzt.

- Nē. Manuprāt, viņš ir krietns cilvēks. Nekavēdamies viņš pastāstīja par savu ģimeni. Tēvs ir angļu valodas skolotājs Grenobles licejā, māte vada bērnudārzu. Grenoblē ir vēl viena māsa, precējusies ar inženieri, kas katru gadu pagādā pa bērnam...

- Es zinu.

Megrē nepaskaidroja, ka to viņš izlasījis atvilktnē atrastajā vēstulē.

- Pēc bakalaura eksāmenu nokārtošanas Marinēta nolēmusi pārcelties uz Parīzi, kur sākumā strādājusi pie kāda advokāta par stenogrāfisti un mašīnrakstītāju. Kantoristes dzīve viņai nav patikusi, tādēļ tā pabeigusi kosmētikas kursus. Kā stāsta brālis, viņas sapnis ir kādreiz atvērt skaistumkopšanas salonu...

- Un saderinātais?

- Viņa tiešām ir bijusi saderinājusies. Puisi sauc par Žanu Klodu Temelu, viņš ir kāda Parīzes rūpnieka dēls. Marinēta ar viņu iepazīstinājusi brāli. Bijusi runa par to, ka viņu vedīs uz Grenobli iepazīstināt ar vecākiem...

Ja krimināllietā jāsastopas tikai ar normāliem cilvēkiem, tiešām var zaudēt dūšu, jo nevar saprast, kāpēc un kādā veidā viņi iejaukti traģiskā notikumā.

- Vai brālis zināja, ka Zans Klods bieži pavadīja naktis

te?

- Viņš par to sevišķi nerunāja, taču ļāva noprast, ka viņš kā brālis gan nevarētu uzteikt tādu māsas rīcību, bet ir pietiekami modems, lai māsu tāpēc nenolādētu.

- Vārdu sakot, paraugģimene! - Megrē norūca.

- Man viņš likās ļoti patīkams...

Arī Žino avēnijas dzīvoklis, kas acīmredzot atspoguļoja Marinētas personību, bija jauks.

- Un tomēr es tik un tā gribu dabūt viņu rokā, cik vien drīz iespējams. Vai brālis viņu pēdējā laikā saticis?

- Pagājušajā nedēļā ne, bet pirms tam. Ja viņa nebrauc uz laukiem, tad pavada svētdienas pēcpusdienu brāļa un svaines ģimenē. Viņi dzīvo Vanvā, blakus pilsētas parkam, un tas, kā apgalvo Fransuā Ožjē, bērniem ir ļoti izdevīgi...

- Vai Marinēta viņiem neko nav stāstījusi?

- Reiz kā starp citu viņa ieminējusies, ka satikusi satriecošu tipu un ka drīz varēs pastāstīt kaut ko nedzirdētu. Svaine esot zobojusies, vai tikai neesot uzradies jauns līgavainis.

Šķiet, Žanvjē jutās neveikli, ka ieguvis tik banālas ziņas.

- Kāpēc viņa izšķīrusies ar Žanu Klodu?

- Viņa galu galā sapratusi, ka tas ir gļēvs cilvēks, kas nespēj piespiesties un, izrādās, nemaz nejūtas tik priecīgs, ka devis solījumu. Divas reizes viņš nav varējis nolikt bakalaura eksāmenus. Beidzot tēvs viņu aizsūtījis uz Angliju pie kāda drauga, un tur kaut kas nav bijis lāgā. Beigu beigās viņam uzticēts kāds darbs Parīzes kantori, bet tas nedod nekādu prieku...

- Vai tu vari paskatīties, cikos pagājušajā naktī vai šorīt atgājis vilciens uz Grenobli?

Tas nedeva neko. Ja Marinēta būtu iesēdusies pirmajā vilcienā, viņa tagad varētu būt pie vecākiem. Nedz tēvs, kurn galu galā sameklēja licejā, nedz māte par meitu neko nezināja.

Atkal vajadzēja dot smalkjūtīgus paskaidrojumus, lai nesatrauktu kārtīgus cilvēkus.

- Nē jel... Viņai noteikti nekas nav noticis... Nebaidieties, Ožjē kundze... Tīri nejauši viņa pagājušajā naktī bijusi slepkavības lieciniece... Nē, ne jau viņas dzīvoklī... Tas noticis Zino avēnijā... Man vēl nav zināms iemesls, bet viņa uzskatījusi par labāku uz kādu laiku pazust... Es iedomājos, ka viņa varbūt aizbraukusi piejums.

Nolicis klausuli, komisārs atkal vērsās pie Zanvjē.

- Uf! Ko lai es viņai saku? Šorīt Lapuāns runāja ar meitenēm skaistumkopšanas salonā. Neviena nezina, kur Marinēta pavada svētdienas... Viņa aizgājusi bez bagāžas, bez lieka apģērba, lietū... Viņa nevar nezināt, ka jebkurā viesnīcā viņu uzreiz atradīs.

Vai nu viņa ir pie kādas draudzenes, kurai pilnīgi uzticas, vai ari devusies uz ierastu, klusu vietu, piemēram, uz kādu priekšpilsētas viesnīciņu...

Viņai ļoti patīk peldēt... Viņa nav tik bagāta, lai katru nedēļu varētu atļauties braukt uz jūrmalu... Ir nezin cik iespējamu vietu pie Sēnas, pie Mamas vai Uāzas...

Uzmeklē šo Žanu Klodu un mēģini izdibināt, uz kurieni viņa parasti brauc...

Blakus kabinetā Mērss gaidīja savu kārtu, viņš mazā kārbiņā bija atnesis lodes un trīs čaulītes.

- Eksperts piekrīt, priekšniek. Tas tiešām ir bijis 7,63 milimetru kalibrs un gandrīz droši - mauzeris.

- Un pirkstu nospiedumi?

- Es nezinu, ko jūs domājat. Inspektora Loņona pirkstu nospiedumus dzīvojamā istabā mēs atradām daudzās vietās, arī uz radio taustiņiem...

- Uz televizora ne?

- Nē. Virtuvē viņš atvēris ledusskapi un metāla kārbu ar maltu kafiju... Viņa pirkstu nospiedumi ir ari uz elektriskā kafijas vārītāja... Kāpēc jūs smaidāt? Vai es runāju muļķības?

- Nē. Turpini.

- Loņons lietojis glāzi un tasi. Uz konjaka pudeles ir gan jaunās sievietes, gan inspektora pirkstu nospiedumi...

-Guļamistabā?

- Ne pēdas no Loņona. Uz spilvena nav neviena viņa mata, ir viens jaunās sievietes mats. Nav arī neviena dubļu traipiņa, kaut arī, kā man teikts, Loņons ieradies Zino avēnijā, kad lietus gāzis kā ar spaiņiem...

Mērss un viņa vīri neatstāja neievērotu nevienu sīkumu.

- Liekas, viņš diezgan ilgi sēdējis atzveltni, kas atrodas pie stiklotajām durvīm. Tad, manuprāt, viņš ieslēdzis radio. Pēc tam atvēris durvis, atstājot lieliskus nospiedumus uz roktura, un uz balkona es pacēlu vienu viņa izsmēķi. Jūs joprojām smaidāt...

- Tāpēc, ka viss teiktais apstiprina domu, kas man ienāca prātā, kad klausījos, ko stāsta mana sieva...

Vai viss nemudināja domāt, ka Nelaimes Putns, ko sieva novedusi galīgā verdzībā, beidzot atļāvies mīlas dēku un pēc Konstantēna Pekēra laukumā pavadītajām drūmajām stundām rod mierinājumu Zino avēnijā?

- Es, mīļo Mērs, smaidu par to, ka kolēģi viņu piepeši

Simcnons 11

209

noturējuši par donžuānu. Redzi, esmu gatavs zvērēt, ka starp viņu un Marinētu nekas nav bijis, un es gandriz viņu nožēloju.

Viņš pavadīja vakarus priekšējā istabā, salonā, visbiežāk - pie loga, un jaunā Marinēta viņam pietiekami uzticējās, lai ietu gulēt, par spīti viņa klātbūtnei...

Vai neko citu tu neatradi?

- Mazliet smilšu jaunās sievietes kurpēs - tajās ar zemajiem papēžiem, kuras viņa acīmredzot valkājusi laukos. Tās ir upes smiltis. Mums tur, augšā, ir simtiem paraugu, bet vajadzīgas ilgas stundas un liela veiksme, lai pateiktu, no kurienes nāk tieši šīs smiltis.

- Līdzko ir kas jauns, ziņo man... Vai mani vēl kāds gaida?

- Inspektors no astoņpadsmitā rajona.

- Ar mazām, tumšām Ūsiņām?

-Jā.

- Tas ir Sankjē. Pa ceļam palūdz, lai nāk iekšā.

Lietus lija atkal - sīks, miglai līdzīgs, tas mīkstināja

gaismu. Mākoņi debesīs tik tikko kustējās un pamazām veidoja vienmuļu, pelēku cepuri.

- Ko teiksiet, Šankjē?

- Es vēl neesmu visus ielā iztaujājis, kolēģi turpina apstaigāt dzīvokļus. Labi vēl, ka katrā pusē nav vairāk par četrdesmit numuriem. Un tomēr jāiztaujā vismaz divsimt cilvēku.

- Mani visvairāk interesē mājas ielas pretējā pusē.

- Ja atļausiet, komisāra kungs, es drīz par tām pastāstīšu, jo man šķiet, ka nojaušu jūsu domu. Es sāku ar īrniekiem tajā namā, no kura izgāja nabaga Loņons. Pirmajā stāvā dzīvo tikai vecs laulāts pāris, Gēbri, kuri jau mēnesi ir Meksikā pie precētās meitas...

Viņš izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu, kurā vairākas lappuses bija aprakstītas ar vārdiem un piezīmēm. Arī ar inspektoru vajadzēja apieties uzmanīgi, ja negribēja viņu nokaitināt.

- Katrā no pārējiem stāviem ir pa diviem dzīvokļiem. Otrajā stāvā dzīvo atraitne Fesāna, kas strādā par pārdevēju kādā modes namā, un rantjē pāris - Lanjē, kuri, līdzko izdzirdējuši šāvienus, tūlīt pieskrējuši pie loga. Viņi redzējuši aizbraucam mašīnu, taču nelaimīgā kārtā nav varējuši saskatīt tās numuru...

Puspievērtām acīm, palaikam ievilkdams kādu dūmu, Megrē ar vienu ausi klausījās inspektora ziņojumā gluži kā kukaiņu zumēšanā.

Viņš kļuva uzmanīgāks, kad pieminēja kādu Maklē, kas dzīvo blakus mājas otrajā stāvā. Kā teica Sankjē, tas ir nīgrs vecis, kas ieslēdzies reizi par visām reizēm un apmierinās ar to, ka pa logiem ironiski nolūkojas uz pasauli.

Reimatisma dēļ viņš vairs nespēj staigāt. Uz divām nūjām balstīdamies, viņš velkas pa netīru dzīvokli, kur nedrīkst ieiet neviena apkopēja. Katru dienu vārtniece viņam piegādā pārtiku pēc saraksta, ko viņš noliek uz kājslauķa.

Viņam nav radio, viņš nelasa avīzes. Vārtniece apgalvo, ka vecis ir bagāts, kaut arī dzīvo trūcīgi. Viņam ir precēta meita, kas vairakkārt mēģinājusi viņu ievietot kādā slimnīcā...

-Vai viņš tiešām ir jucis?

- Jūs redzēsiet. Es tikai ar vislielākajām mokām panācu, ka viņš atver man durvis, un man vajadzēja draudēt, ka izsaukšu atslēdznieku. Beidzot tās atvēris, viņš ilgi pētīja mani no galvas līdz kājām, nopūzdamies: “Vai jums neliekas, ka tādam amatam esat mazliet par jaunu?”

Es atbildēju, ka man ir trīsdesmit trīs gadi, un viņš trīsreiz atkārtoja. “Puika! Puika! Puika! Ko gan cilvēks zina trīsdesmit piecu gadu vecumā? Ko viņš spēj saprast?”

- Vai viņš jums pateica ko jaunu?

- Visvairāk viņš runāja par holandieti no pretējā nama. Tā ir māja, ko šorīt redzējām no balkona, mazais savrup-nams, kuram trešais stāvs ir stiklots kā gleznotāja darbnīcai.

Šo māju pirms piecpadsmit gadiem uzbūvējis kāds Noriss Jonkers, kuram tagad ir sešdesmit četri gadi un kura sieva, šķiet, gluži žilbinoša, ir daudz jaunāka par viņu...

Megrē lieku reizi nožēloja, ka šo darbu nevar darīt pats. Viņam būtu paticis runāt ar veco, reimatisma mocīto cil-vēknidēju, kas aizgājis no pasaules, dzīvodams pašā Parīzes centrā, pašā Monmartras vidū, un nu pavada laiku, novērodams pretējā nama iemītniekus.

- Piepeši viņš kļuva pļāpīgs, bet, tā kā lēkāja no temata uz tematu un savā runā iestarpināja visādus komentārus, baidos, ka nevarēšu atkārtot visu, ko viņš sacīja...

Mazliet vēlāk biju pie holandieša, un būs labāk, ja es par viņu jums pastāstīšu tūlīt... Tas ir ļoti patīkams, elegants cilvēks, kulturāls, pieder pie visai pazīstamas un bagātas holandiešu ģimenes... Tēvs Amsterdamā vadījis banku Jonkers, Hūgs un Ko, bet viņš pats nekad nav interesējies par finansēm un ilgus gadus ceļojis pa pasauli.

Atklājis, ka laimīgs jūtas vienīgi Parīzē, viņš licis uzcelt savrupnamu Žino avēnijā, bet brālis Hanss pēc tēva nāves vada banku...

Noriss Jonkers apmierinās ar dividendēm un pārvērš tās gleznās...

- Gleznās? - Megrē pārjautāja.

- Šķiet, viņam pieder viena no skaistākajām kolekcijām Parīzē...

- Vienu mirklīti... Jūs piezvanījāt pie durvīm... Kas tās atvēra?

- Ļoti gaišmatains, ļoti sārts un diezgan jauns sulainis...

- Vai jūs sacījāt, ka esat no policijas?

- Jā. Nelikās, ka viņš būtu pārsteigts, viņš ieveda mani hallē, kur piedāvāja krēslu... Es neko nesaprotu no glezniecības, bet, kad izlasīju parakstus, ko pat es esmu dzirdējis - Gogēns, Sezans, Renuārs... Daudz kailu sieviešu...

- Vai jūs ilgi gaidījāt?

- Kādas desmit minūtes. Divviru durvis starp halli un salonu bija vaļā, un es redzēju izejam cauri jaunu, melnmatainu sievieti, kas trijos pēcpusdienā vēl bija ģērbusies peņuārā. Varbūt maldos, bet man likās, ka viņa gribēja mani apskatīt. Pēc dažām minūtēm sulainis mani izveda cauri salonam un ieveda kabinetā, kur visas sienas no grīdas līdz griestiem klāja grāmatas...

Jonkera kungs mani pieņēma, ģērbies flaneļa biksēs, zīda kreklā vaļēju apkakli un melna samta svārkos..„ Viņa mati ir ļoti balti, sejas krāsa gandrīz tikpat sārta kā kalpotājam...

Uz rakstāmgalda bija paplate ar karafi un glāzēm. "Apsēdieties. Es klausos,” viņš man teica bez vismazākā akcenta.

Nebija nekādu šaubu, ka uz inspektoru Sankjē nama greznība un gleznas, tāpat arī holandieša cienīgā stāja bija atstājusi lielu iespaidu.

- Atzīšos, ka nezināju, kā lai iesāku... Es jautāju, vai viņš dzirdējis šāvienus, un viņš atbildēja, ka nav dzirdējis, jo viņa guļamistabas logs ir Zino avēnijai pretējā pusē un ļoti biezās sienas nelaiž cauri nevienu troksni.

“Es nevaru ciest trokšņus,” viņš man apgalvoja, pirms piedāvāja glāzi neparasta liķiera - tas bija ļoti stiprs, ar apelsīnu piegaršu... “Bet jūs taču zināt, kas pagājušajā naktī noticis uz ielas pretī jūsu mājai?” “Karls man to stāstīja ap desmitiem no rīta, kad atnesa brokastis. Karls ir mans kambarsulainis, kāda mūsu fermera dēls. Viņš teica, ka Zino avēnijā valda liels satraukums, jo gangsteri uzbrukuši policistam.”

- Kāds viņš izskatījās? - Megrē jautāja, darbodamies ar pīpi.

- Mierīgs, smaidīgs, neparasti pieklājīgs, ja ņem vērā, ka tika piepeši iztraucēts. “Ja vēlaties, varat iztaujāt Kārlu, nododu viņu jūsu rīcībā, bet viņa istaba tāpat ir ielai pretējā pusē - dārza pusē, un viņš man apgalvoja, ka ari neko nav dzirdējis.” ”Vai esat precējies, Jonkera kungs?” “Protams, mana sieva bija nepatīkami pārsteigta, uzzinot, kas noticis dažus metrus no mūsu mājas.”

Šajā stāstījuma vietā Šankjē mazliet saminstinājās.

- Es nezinu, vai rīkojos pareizi, komisāra kungs. Man būtu paticis uzdot viņam vēl daudz jautājumu, bet es neiedrošinājos, nospriežot, ka svarīgāk būs tūlīt jums visu paziņot.

- Tātad atgriezīsimies pie vecā reimatiķa.

- Pareizi. Tieši viņa dēļ man gribējās šo to sīkāk pārrunāt ar holandieti. Viens no Maklē pirmajiem teikumiem bija tāds: “Ko jus, inspektor, darītu, ja būtu viena no skaistākajām sievietēm Parīzē? Ha, ha! Uzdosim jautājumu citādi... Ko dara vīrietis tādā vecumā, ja viņa ricibā pastāvīgi ir tāda burvīga būtne?

Nu, cienītais kungs, manuprāt, ļaudīm tajā namā ir pavisam dīvains priekšstats par šīm lietām... Es maz guļu... Politika mani neinteresē, tāpat arī katastrofas, par kurām stāsta pa radio un raksta avīzēs...

Es izklaidējos domādams... Reti kāds zina, cik aizraujoši ir domāt...

Piemēram, šis holandietis un viņa sieva... Viņi maz iet ārā no mājas, reizi vai divas nedēļā. Viņa - vakartērpā, viņš - smokingā, reti kad atgriežas vēlāk nekā vienos naktī, kas nozīmē, ka viņi apmierinās ar vakariņām pie draugiem vai teātra izrādi...

Un paši viņi nekad nerīko vakariņas... Turklāt pusdienas nekad neēd agrāk par trim pēcpusdienā...

Redziet... Katrs izklaidējas, kā spēj... Vēro... Min... Virknē domas citu aiz citas...

Nu, un ja cilvēks redz, ka divas trīs reizes nedēļā glīta meiča ap astoņiem vakarā zvana pie durvīm un iet prom tikai ļoti vēlu naktī vai pat rīta gaismā...”

Megrē tiešām nožēloja, ka pats nav iztaujājis dīvaino sirmgalvi.

“Un tas vēl nav viss, policista kungs... Atzīstiet, ka manas tenkas sāk jūs interesēt... Un vēl interesantākas tās jums liksies, kad pateikšu, ka meitene nekad nav viena un tā pati.

Visbiežāk tās ierodas ar taksometru, reizēm - kājām... Pa savu logu redzu, ka tās pēta māju numurus, un ari tam ir sava jēga, vai jums tā neliekas?...

Tas nozīmē, ka viņām kāds nolicis satikšanos noteiktā namā.

Un, beidzot, es neesmu vienmēr bijis vecs, slims lops, kas nekustas ārā no savas alas, un no sievietēm šo to saprotu...

Ievērojiet, ka laterna ir piecu metru attālumā no durvīm... Jūs kā profesionālis pēc pirmā acu uzmetiena pazītu sievietes, kurām mīlestība ir profesija, vai ne?... Un jūs pazītu ari tās, kas dzīvo uz robežas, ja tā var izteikties, -kabarē dejotājas, teātra vai kino statistes, kuras nenonicina izdevīgu dēku...”

Megrē piepeši pietrūkās kājās.

- Klausieties, Šankjē, vai jūs sapratāt?

- Ko sapratu?

- Kā Loņons iesāka... Naktīs viņš bieži gāja pa Zino avēniju, kuras iedzīvotāju lielāko daļu pazina... Ja viņš vairākkārt pamanīja jūsu aprakstītās sievietes ieejam holandieša savrupnamā...

- Es ari par to iedomājos. Bet nav likuma, kas aizliegtu vīrietim, pat vīrietim zināmos gados, mīlēt daudzveidību.

Tiešām, tas nebija pietiekams pamatojums, lai Ūpis meklētu un atrastu iespēju slepeni novērot savrupnamu.

- Izskaidrojums varētu būt iespējams.

- Kāds?

- Varbūt viņš gaidīja kādas apmeklētājas iznākšanu. Iespējams pat, ka viņš ievēroja kādu prostitūtu, ar kuru viņam jau bijusi darīšana...

- Saprotu... Tomēr ikviens drīkst...

- Tas atkarīgs no tā, kas šajā namā notiek, vai no tā, ko sieviete redzējusi... Un ko jaukais sirmgalvis vēl jums pastāstīja?

Megrē aizvien vairāk un vairāk saistīja dīvainais, vecais vīrs pie loga.

- Es viņam uzdevu visus jautājumus, kādi vien man ienāca prātā. Un pierakstīju atbildes.

Sankjē atkal ieskatījās melnajā piezīmju grāmatiņā.

- Jautājums: Vai šīs sievietes neieradās pie kalpotāja?

Atbilde: Pirmām kārtām - kambarsulainis ir iemīlējies

piena veikala kalponē ielas lejgalā, mazā apalītē, kas ik mirkli spurdz smieklos... Viņa to gaida vairākas reizes nedēļā... Viņa stāv pustumsā metrus desmit no mājas, es jums varētu parādīt precīzu vietu, un viņš ierodas drīz.

Jautājums: Ap cikiem?

Atbilde: Ap desmitiem... Manuprāt, tajā namā viņš pasniedz vakariņas ap desmitiem, tur maltītes ietur vēlu... Viņi pastaigājas, rokās saķērušies, apstājas un skūpstās, un

- pirms šķiras - labu laiku paliek stāvam kā salipuši tajā iedobumā, ko varat redzēt pa labi...

Jautājums: Vai viņš savu draudzeni nepavada?

Atbilde: Nē. Viņa iet lejup pa ielu viena pati - laimīga, palēkdamās... Reizēm liekas, ka viņa tūlīt sāks dejot... Ir vēl viens iemesls, kas rāda, ka sievietes, par kurām minēju, neierodas pie kambarsulaiņa. Vairākas reizes tās ir zvanījušas pie durvīm viņa prombūtnē...

Jautājums: Kas viņām atver durvis?

Atbilde: Jā, tieši tas ir ļoti interesanti: reizēm holandietis, reizēm viņa sieva...

Jautājums: Vai viņiem ir mašīna?

Atbilde: Jā, liels amerikāņu automobilis.

Jautājums: Un šoferis?

Atbilde: Karls uzvelk šofera uniformu un sēžas pie stūres.

Jautājums: Vai namā dzīvo arī citi kalpotāji?

Atbilde: Virēja un divas istabenes... Istabenes bieži mainās...

Jautājums: Vai pie viņiem ierodas daudz apmeklētāju, ja neskaita minētās sievietes?

Atbilde: Daži. Pēcpusdienās visbiežāk ierodas kāds amerikāniska izskata gadus četrdesmit vecs virs, kas vada dzeltenu sporta automobili...

Jautājums: Vai viņš paliek ilgi?

Atbilde: Vienu vai divas stundas.

Jautājums: Vai viņš nekad neierodas vakarā vai naktī?

Atbilde: Divreiz tā ir gadījies - apmēram pirms mēneša viņš ieradās ap desmitiem vakarā kopā ar jaunu sievieti. Viņš tikai iegāja un iznāca, atstājot sievieti namā.

Jautājums: Vai abas reizes tā bija viena un tā pati sieviete?

Atbilde: Nē.

Megrē iztēlojās, cik sardoniski un reizē tīksmīgi smīnēja vecais, atklādams šos mazos noslēpumus.

- Atbilde: Vēl ir arī plikgalvis, kaut gan gados jauns, kas ierodas taksometrā, kad satumst, un brauc prom, līdzi ņemot saiņus..

Jautājums: Kas tie par saiņiem?

Atbilde: Tās varētu būt gleznas. Bet tikpat labi tajos varētu būt viss kas cits. Redziet, tas ir gandrīz viss, ko es zinu, inspektora kungs... Gadiem ilgi neesmu tik daudz runājis un ceru, ka man ilgi vēl nenāksies tik daudz virināt muti... Un brīdinu, ka velti jūs pūlētos, ja gribētu mani izsaukt uz policiju vai pie tiesneša...

It sevišķi neceriet, ka kļūšu par liecinieku zvērināto tiesā, ja šī lieta tiktāl nonāks...

Mēs pļāpājām... Es jums pastāstīju par saviem novērojumiem... Tagad tic paliek jūsu ziņā, un es atsakos vēl pūlēties, lai kāds būtu iemesls...

Šankjē vajadzēja pierādīt, ka kvartāla inspektori ir cilvēki, kas krietni prot savu arodu.

- Vēlāk, izejot no holandieša mājas, es prātoju, vai večuks no pretējā nama nav par mani ņirgājies. Es nospriedu: ja varēšu pārbaudīt kādu no viņa izteikumiem, pārbaude liecinās par pārējo apgalvojumu patiesumu.

Tāpēc devos uz piena veikalu. Ārpusē pagaidīju, līdz kalpone veikalā palika viena. Tā tiešām ir maza apalīte, kā jau man bija teikts, nesen no laukiem ieradusies meiča, kas vēl joprojām brīnās, ka ir nonākusi Parīzē...

Es iegāju iekšā un jautaju viņai: “Vai jūs pazistat kādu cilvēku, ko sauc par Kārlu?” Viņa nosarka, bažīgi paskatījās uz vaļējām durvim un nomurmināja: “Kas jūs esat? Kāda jums daļa?” “Man tikai vajadzīga informācija. Esmu no policijas.” “Ko viņam pārmet?” “Neko. Runa ir par pārbaudi. Vai esat saderinājušies?” “Iespējams, ka reiz mēs apprecēsimies, bet pagaidām viņš par to man vēl neko nav teicis.” "Vai jūs satiekaties vairākas reizes nedēļā?” ”Kad es varu...” “Vai jūs viņu gaidāt dažu metru attālumā no Žino ielas nama?” ”Kas jums to teica?”

Un, kad no veikala dibcntelpas iznāca kupla sieva, viņa bija pietiekami atjautīga, lai skaļā balsi sacītu: “Nē, kungs, mums nav vairs gorgonzolas siera, bet mums ir rokforas siers... Tas ir stipri līdzīgs...”

Megrē smaidīja.

- Vai jūs rokforu nopirkāt?

- Es apgalvoju, ka manai sievai garšo vienīgi gor-gonzols... Tas ir viss, komisāra kungs. Es nezinu, ko man šovakar pateiks kolēģi... Vai kas zināms par nabaga Loņonu?

- Es nupat liku piezvanīt uz slimnīcu. Ārsti vēl joprojām neko noteiktu neapgalvo, un viņš nav atguvis samaņu. Pastāv bažas, vai otrā lode, kas trāpījusi zem pleca, nav skārusi labo plaušu, bet viņš ir tādā stāvoklī, kad izdarīt rentgenu nav iespējams...

- Es gudroju, ko tādu viņš varēja atklāt, ja uz viņu šāva... Jūs būtu tikpat pārsteigts kā es, ja būtu redzējis holandieti... Nevaru iedomāties, ka tāds cilvēks kā viņš...

- Man gribētos, lai jūs, Šankjē, izdarāt vēl kaut ko... Kad jūsu vīri būs atgriezušies un sevišķi tad, kad darbā stāsies tie, kuri dežurēs naktī, lai viņi pārbauda visas sievietes... Jūs teicāt, ka dažas Žino avēnijā ieradušās kājām, tātad varbūt dzīvo tepat tuvumā...

Lai labi pārbauda visus naktslokālus... Spriežot pēc jūsu invalīda aprakstiem, man neliekas, ka viņas vajadzētu meklēt uz ielas... Vai saprotat, ko gribu teikt?

Varbūt izdodas atrast kādu, kura bijusi Žino avēnijā...

Vēl interesantāk, protams, būtu atrast Marinētu Ožjē. Vai Mērss un viņa laboratorijas ļaudis pēc smilšu paraugiem beidzot uzies viņas pēdas?

4. nodala Vizitē pie holandieša

- Hallo! Nīderlandes vēstniecība klausās...

Jauna, svaiga balss ar vieglu akcentu, kas mudina domāt par ainavām ar vējdzirnavām, kādas redzamas uz kakao kārbām.

- Es gribētu runāt ar pirmo sekretāru, jaunkundz.

- Kādā sakarā?

- Es esmu komisārs Megrē no kriminālpolicijas.

- Vienu mirkli. Paskatīšos, vai Gudekampa kungs ir savā kabinetā.

Pēc mirkļa balss atskanēja atkal.

- Gudekampa kungs ir konferencē, bet es jūs savienošu ar otro sekretāru -de Vrīsa kungu... Nenolieciet klausuli.

Šoreiz atskanēja vīrieša balss, tā, protams, nebija tik jauna un tai bija izteiktāks akcents.

- Huberts de Vrīss, Nīderlandes vēstniecības otrais sekretārs, klausās.

- Galvenais komisārs Megrē, slepkavību izmeklēšanas brigādes vadītājs.

- Es klausos...

De Vrīsa kungs pie telefona vēstniecībā droši vien bija stīvs un aizdomu pilns, droši vien jauns, jo vēl tikai otrais sekretārs, varbūt gaišmatains, mazliet par daudz labi ģērbies, kā mēdz ģērbties ziemeļnieki.

- Man gribētos šo to uzzināt par vienu no jūsu tautiešiem, kurš jau sen dzīvo Parīzē un kura vārds, ļoti iespējams, jums pazīstams...

- Kur jūs šobrīd esat, Megrē kungs?

- Savā kabinetā Orfēvras krastmalā.

- Esiet tik laipns un neņemiet ļaunā, ja es jums tūlīt piezvanīšu.

Pagāja piecas minūtes, iekams iezvanījās telefons.

- Es atvainojos, Megrē kungs, bet mums zvana visvisādi cilvēki, un daži uzdodas par to, kas nemaz nav. Vai jūs gribējāt ar mani runāt par Holandes pavalstnieku, kas dzīvo Parīzē?

- Par Norisu Jonkera kungu...

Kāpēc Megrē likās, ka viņa neredzamais sarunas biedrs piepeši saspringst un kļūst piesardzīgs?

-Jā...

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Holandē ir daudz Jonkeru, gandrīz tikpat daudz kā Dirānu pie jums. Arī Noriss nav nekāds retais vārds.

- Šis Noriss Jonkers ir radinieks Amsterdamas baņķieriem.

- Banka Jonkers, Hāgs un Ko ir viena no vecākajām Nīderlandē... Vecais Kēss Jonkers miris pirms gadiem piecpadsmit, viņa dēls Hanss, ja nemaldos, ir uzņēmuma vadītājs.

- Un Noriss Jonkers?

- Es viņu personiski nepazīstu.

- Bet jūs tomēr zināt, ka viņš eksistē?

- Protams. Manuprāt, viņš pieder pie Senklū golfa kluba, kur varbūt esmu ar viņu sastapies, tomēr neiepazīstoties.

- Vai viņš ir precējies?

- Esmu dzirdējis - ar anglieti. Vai es, Megrē kungs, drīkstētu savukārt jautāt, kāpēc jūs interesējaties par Jonkera kungu?

- Ļoti netiešā veidā.

- Vai esat viņu saticis?

- Vēl ne.

- Vai jums neliekas, ka būtu labāk šos jautājumus uzdot viņam pašam? Es varbūt varētu jums vienīgi pateikt viņa adresi...

-To es zinu.

- Noriss Jonkers reti ierodas vēstniecībā. Viņš pieder pie ģimenes, kas ir ne tikai cienījama, bet arī izcila, un man ir pilnīgs pamats domāt, ka arī viņš ir cienījams cilvēks. Viņu galvenokārt pazīst kā gleznu kolekcijas īpašnieku.

- Vai par viņa sievu arī jums nav nekādu ziņu?

- Man būtu vieglāk jums atbildēt, ja es zinātu, kādu iemeslu dēļ jūs man šos jautājumus uzdodat. Jonkcra kundze, kā esmu dzirdējis, dzimusi Francijas dienvidos un bijusi precējusies ar kādu angli - Herbertu Muīru no Mančestras, lodīšu gultņu fabrikantu.

- Vai bērnu viņiem nav?

- Cik man zināms - nē.

Megrē saprata, ka neko vairāk neuzzinās, un uzgrieza cilu numuru, lai piezvanītu komisāram Manesī, ar kuru viņam vairākkārt bijušas darīšanas un kas ticis izsaukts uz tiesu kā eksperts.

- Vai Manesī kungs? Te Megrē...

- Vienu mirklīti, es aizvēršu durvis... Labi... Es klausos... Vai tagad nodarbojaties ar glezniecību?

- Es lāgā nezinu. Vai jūs pazīstat kādu holandieti, vārdā Norisu Jonkeru?

- Vai to, kas dzīvo Zino avēnijā? Es viņu ne tikai pazīstu, esmu arī parbaudījis gleznas pēc viņa lūguma. Viņam pieder viena no skaistākajām deviņpadsmitā gadsimta otrās puses un divdesmitā gadsimta sākuma gleznu kolekcijām...

- Tad jāpieņem, ka viņš ir ļoti bagāts?

- Viņa tēvs bija baņķieris un ari glezniecības cienītājs. Noriss Jonkers uzaudzis starp Van Goga un Renuāra gleznām. Nav nekāds brīnums, ka viņam nav radusies nekāda interese par banku. Viņš mantojis lielu daļu gleznu, un dividendes, ko viņš saņem no brāļa vadītās bankas, viņam dod iespēju pat paplašināt kolekciju...

- Vai esat ar viņu ticies personiski?

-Jā. Un jūs?

- Vēl ne.

- Viņš ir drīzāk angļu džentlmenis, nekā holandietis. Ja atmiņa mani neviļ, pēc studijām Oksfordā viņš ilgi dzīvojis Anglijā un pēdējo karu beidzis kā britu armijas pulkvedis.

- Un viņa sieva?

- Burvīga būtne, kas ļoti jauna apprecējusies ar kādu angli no Mančestras...

- Lodišu gultņu fabrikantu, es zinu.

- Nesaprotu, kāpēc jūs interesējaties par Jonkeru. Es ceru, ka viņš nav kļuvis par upuri gleznu zagļiem?

- Nē.

Šoreiz komisāram vajadzēja būt izvairīgam.

- Vai viņi daudz iet sabiedrībā?

- Cik man zināms - nē.

- Vai Jonkers apmeklē citus glezniecības amatierus?

- Viņš, protams, seko izpārdošanām, zina, kāds labs darbs nonāks izsolē Druo, Sotbija galerijā vai Ņujorkā...

- Vai viņš ceļo?

- Jūs man jautājat pārāk daudz. Es zinu, ka viņš ir daudz ceļojis, bet nezinu, vai viņš to dara joprojām. Cilvēkam nav katrā ziņā jādodas ceļā, lai nopirktu kādu gleznu publiskā izsolē. Gluži pretēji, lielie kolekcionāri parasti sūta pārstāvjus...

- Vārdu sakot, šim cilvēkam var uzticēties, vai ne?

- Ar aizvērtām acīm.

- Pateicos.

Tas lietu nepadarīja vienkāršāku, un Megrē bez kādas sajūsmas piecēlās, lai paņemtu no skapja mēteli un platmali.

Jo ievērojamāki, svarīgāki un cienījamāki ir cilvēki, jo nepatīkamāk zvanīt pie viņu durvīm, lai uzdotu jautājumus, un ik pa laikam viņi par to sūdzas augstās instancēs, bet policistiem no tā rodas vienīgi nepatikšanas.

Viņš brīdi domāja, vai ņemt līdzi kādu inspektoru, tad nosprieda doties uz Zino avēniju viens pats, lai vizīte neliktos tik oficiāla.

Pēc pusstundas taksometrs viņu izlaida pie savrupnama, un viņš nodeva savu vizītkarti Karlam, kambarsulainim baltos svārkos, kas viņu ieveda hallē, kā pirms tam bija ievedis inspektoru, bet varbūt dienesta pakāpes dēļ Megrē vajadzēja gaidīt nevis desmit, bet tikai piecas minūtes.

- Esiet tik laipns un nāciet man līdzi...

Karls, pa priekšu iedams, veda komisāru cauri salonam, kur viņam nelaimējās sastapt skaisto Jonkera kundzi, un atvēra kabineta durvis. Šķita, ka holandietis nav mainījis nedz apģērbu, nedz vietu. Sēdēdams pie ampīra stila rakstāmgalda, viņš ar milzīgu lupu, kurā liesmoja vesels staru kūlis, pētīja gravīras.

Holandietis uzreiz piecēlās, un Megrē varēja konstatēt, ka inspektora apraksts atbilst patiesībai. Ar pelēka flaneļa biksēm, mīkstu zīda kreklu un melnu samta svārku viņš izskatījās pēc īsta angļu džentlmeņa mājās. Viņam piemita arī angļu džentlmenim raksturīgā flegma. Viņš bez nervozitātes un pārsteiguma balsī jautāja:

- Vai Megrē kungs?

Viņš norādīja viesim uz ādas atzveltni otrpus rakstāmgalda un apsēdās savā vietā.

- Ticiet, komisār, jūtos ļoti glaimots, ka sastopu tik slavenu vīru kā jūs...

Viņš runāja lēni, it kā vēl pēc tik ilgiem gadiem joprojām domātu holandiešu valodā un katru vārdu tulkotu franciski.

- Un jūtos ari mazliet pārsteigts, ka mani jau otrreiz apmeklē policijas pārstāvis.

Viņš gaidīja, apskatīdams tuklās un koptās rokas. Viņš nebija resns, bet apaļīgs, un ap gadsimtu miju viņš būtu no tiem, kurus uzskatīja par glītiem vīriešiem, un varētu būt lielisks modelis Parīzes dzīves ainu zīmētājam.

Seja bija mazliet izplūdusi, acis aiz brillēm bez ietvariem un smalkām zelta kājiņām - zilas.

Megrē ar zināmu neērtības sajūtu iesāka:

- Inspektors Šankje man ziņoja par savu apmeklējumu. Viņš ir rajona inspektors un tieši nepieder pie mūsu dienesta...

- Vai man jāsaprot, ka jūs grasāties pārbaudīt viņa ziņojumu?

- Tā gluži nav. Bet varbūt viņš nav uzdevis visus jautājumus, ko vajadzēja uzdot.

Holandietis, ar lupu rotaļādamies, skatījās Megrē, un viņa gaišajās acīs atspoguļojās daudz viltības un ari mazliet vientiesības.

- Klausieties, Megrē kungs! Man ir sešdesmit četri gadi, un es esmu dzīvojis daudzās zemēs. Nu jau sen esmu apmeties Francijā, kur jūtos tik labi, ka uzcēlu māju.

Mans dosjē, kā jūs sakāt, ir tīrs un balts, un es savu mūžu neesmu spēris kāju ne tiesā, nedz policijas iecirknī.

Cik zināms, pagājušajā naktī uz ielas manas mājas priekšā ir notikusi šaudīšanās. Kā jau sacīju inspektoram, nedz es pats, nedz sieva neesam neko dzirdējuši, jo mūsu guļamistabas atrodas mājas pretējā pusē.

225

Simcnons 11

Ko jūs domātu, ja būtu manā vietā un es - jūsu vietā?

- Es šīs vizītes uzskatītu par diezgan nepatīkamām, jo nekad nav patīkami, ja mājā ielaužas sveši cilvēki...

- Piedodiet, piedodiet! Es nesūdzos par to, ka esat manā mājā, gluži pretēji, tas man dod iespēju iepazīties ar cilvēku, par kuru esmu daudz dzirdējis. Es tikai, kā pats saprotat, mēģinu raudzīties no cita viedokļa.

Jūsu inspektors man uzdeva vairāk vai mazāk ne-smalkjūtīgus jautājumus, bet ne pārāk, jo galu galā tāda ir viņa profesija. Es nezinu, ko jautāsiet jūs, bet brīnos, ka tik augsts ierēdnis pie manis ieradies personiski.

- Un ja nu es sacītu, ka tas darīts aiz cieņas...

- Es justos glaimots, taču īsti jums nenoticētu. Un varbūt no manas puses būtu prātīgāk painteresēties, cik likumīga ir jūsu klātbūtne manā namā.

- Es neiebildīšu, Jonkera kungs, un jums ir visas tiesības zvanīt savam advokātam. Piebildīšu, ka esmu ieradies bez jebkāda ordera un ka jūs varat mani izraidīt pa durvīm. Un tomēr nav nekādu šaubu arī par to, ka jūsu nevēlēšanās sadarboties var tikt uztverta kā naidīgums vai pat vēlēšanās kaut ko noslēpt...

Atzveltnī sēdēdams, holandietis smaidīja un pastiepa roku pēc cigāra.

- Jūs laikam smēķējat?

- Vienīgi pīpi.

- Jūtieties kā mājās!

Vjņš pats izvēlējās cigāru, ko pavirpināja pirkstos pie auss, tad ar zelta nazīti nogrieza tam galu un lēnām aizsmēķēja - viņa kustības bija gandrīz rituālas.

- Es gribētu uzdot vēl vienu jautājumu, - viņš sacīja starp diviem skaisti ziliem dūmu mutuļiem. - Vai man jāsaprot, ka visā Zino avēnijā esmu vienīgais, ko jūs pagodināt ar savu vizīti, vai arī jūs šai lietai piešķirat tik lielu

nozīmi, ka grasāties pats apstaigāt visus iedzīvotājus?

Arī Megrē rūpīgi izraudzījās vārdus.

- Šajā ielā jūs neesat pirmais, kam es uzdodu jautājumus. Mani inspektori staigā, kā jūs sakāt, no mājas uz māju, bet, kas attiecas uz jums, es uzskatīju par savu pienākumu atnākt pats...

Šķita, ka sarunas biedrs pateicas ar galvas mājienu, bet netic ne vārdam.

- Tātad es pūlēšos jums atbildēt, ciktāl jautājumi neattieksies uz manu privāto dzīvi.

Megrē atvēra muti, bet iezvanījās telefons.

- Vai neiebilstat?

Jonkers paņēma klausuli un, uzacis saraucis, strupi atbildēja angliski. Skolā mācītā angļu valoda neko daudz nebija Megrē devusi nedz Londonā, nedz - vēl jo vairāk -ceļojumos pa Savienotajām Valstīm, kur sarunu biedri tomēr bija ļoti pūlējušies viņu saprast.

Tomēr viņam kļuva skaidrs, ka holandietis nejūtas brīvs un ka uz neredzamā sarunas biedra jautājumu atbild:

- Jā, no tās pašas firmas... Es jums drīzumā piezvanīšu.

Vai tas nenozīmēja, ka viņu traucē kāds tās pašas profesijas pārstāvis?

-Piedodiet... Esmu jūsu rīcībā...

Viņš ērti iekārtojās atzveltnī, uzliekot elkoņus uz roku balstiem un reizēm pametot skatienu uz baltajiem cigāra pelniem, kuru stabiņš pamazām stiepās garumā.

- Jūs, Jonkera kungs, man jautājāt, ko es darītu jūsu vietā. Man savukārt gribētos lūgt, lai jūs iejūtaties manā stāvoklī. Kad kādā kvartālā tiek pastrādāts noziegums, aizvien atrodas kaimiņi, kuri atceras dīvainības, kas senāk nav viņus pārsteigušas vai kam viņi nav pievērsuši nekādu īpašu uzmanību..

- Vai tās nesauc par tenkām?

- Kā vēlaties. Un tomēr mūsu pienākums ir tās pārbaudīt, jo, kaut arī daudz kas tiek izfantazēts, dažkārt tādi izteikumi mūs uzvedina uz pēdām.

- Nu, tad parunāsim par šīm tenkām.

Bet komisāra nodoms nebija tieši iet uz mērķi. Viņš vēl nespēja izšķirties, vai viņa sarunas biedrs ir krietns, bet viltīgs cilvēks, vai arī, gluži pretēji, ļoti spēcīgs pretinieks, kas pūlas aizsargāties, izturoties kā cilvēks, kam ar izmeklējamo lietu nav nekāda sakara.

- Jūs, Jonkera kungs, esat precējies.

- Vai jūs par to brīnāties?

- Nē. Man apgalvoja, ka Jonkera kundze ir ļoti skaista sieviete.

- Man atkal jums jājautā: vai jūs par to brīnāties? Tiesa, esmu jau gados, daudzi teiktu - vecs kungs, tomēr piebilstot, ka esmu diezgan labi saglabājies.

Manai sievai ir tikai trīsdesmit četri gadi, tātad esmu tieši trīsdesmit gadus vecāks par viņu. Vai, jūsuprāt, mēs esam vienīgais tāds pāris Parīzē un citur? Vai tā ir tik pārsteidzoša situācija?

- Vai Jonkera kundze pēc izcelsmes ir francūziete?

- Es redzu, ka esat ievācis ziņas. Viņa dzimusi Nicā, jā, bet es ar viņu iepazinos Londonā.

- Tur viņa bija precējusies pirmoreiz?

Jonkers ļāva nomanīt zināmu nepacietību, kas varēja liecināt par džentlmeni, kuru šokē ielaušanās viņa privātajā dzīvē un - galvenais - tas, ka tiek runāts par viņa sievu.

- Pirms viņa kļuva par Jonkera kundzi, viņa bija Muīra kundze, - viņš jau nelaipnāk atbildēja.

Labu brīdi vērojis cigāra galu, viņš piemetinaja:

- Ja jau nu jūs esat vēlējies pieskarties šim jautājumam, jums jāzina, ka viņa nav precējusies ar mani naudas dēļ, jo viņa jau bija bagāta.

- Jūs, Jonkcra kungs, maz ejat sabiedrībā, kas īsti nesaskan ar jūsu stāvokli.

- Vai tas ir pārmetums? Iedomājieties, ka es lielu daļu mūža esmu nemitīgi grozījies sabiedrībā - gan te, gan Londonā, gan Savienotajās Valstīs, gan Austrālijā un citur. Kad jūs būsiet manā vecumā...

- Es no tā nemaz tik tālu neesmu.

- Kad būsiet manā vecumā, jūs droši vien dosiet priekšroku nevis banketiem, klubiem un naktslokāliem, bet savai mājai...

- Es jūs saprotu, jo labāk tāpēc, ka jūs droši vien ļoti mīlat Jonkera kundzi...

Šoreiz kādreizējais angļu armijas pulkvedis saspringa un atbildēja tikai ar stīvu galvas palocīšanu, tā ka nobira cigāra pelni.

Brīdis, ko Megrē bija attālinājis, cik iespējams, tuvojās, un komisārs to vēl mazliet novilcināja, aizdedzot izdzisušo pīpi.

Vai holandieša roka mazliet nedrebēja? Katrā ziņā viņš to pastiepa uz kristāla karafes pusi un piepildīja glāzi.

- Vai jums garšo kurasao?

- Pateicos.

- Varbūt labāk viskiju?

Atbildi negaidot, viņš nospieda zvana pogu. Karls ienāca nekavējoties.

- Viskiju, lūdzu... Zelteri vai ūdeni?

-Zelteri...

Pēc tam viņi mirkli klusēja, un Megrē pameta skatienu uz grāmatplauktiem, kas klāja visas sienas. Tajos bija galvenokārt mākslas grāmatas - ne tikai par glezniecību, bet ari par arhitektūru un seno laiku tēlniecību, tāpat varēja pamanīt iesietus lielo izsoļu katalogus - apmēram četrdesmit gadagājumus.

- Paldies, Kari... Vai pateiksiet kundzei, ka esmu aizņemts?

Aiz pieklājības viņš ar kalpotāju sarunājās franciski.

- Vai viņa joprojām ir augšstāvā?

- Jā, kungs.#

- Un tagad, Megrē kungs, es dzeru uz jūsu veselību, gaidot apsolītās tenkas.

- Es nezinu, kā tas ir Holandē, bet Parīzē daudzi cilvēki, sevišķi veci ļaudis, un Monmartrā vēl vairāk nekā citur, lielu daļu laika pavada pie loga... Un mums ir ziņots, ka bieži, nereti divas vai trīs reizes nedēļā, jaunas sievietes vakaros zvana pie jūsu durvīm un tiek ielaistas mājā.

Holandietim piepeši piesarka ausis, un viņš klusēdams sūca cigāru.

- Es varētu domāt, ka runa ir par Jonkera kundzes draudzenēm, ja tās nepiederētu pie zināmām aprindām, kas pieņēmumu padara aizvainojošu...

Megrē reti kad bija izvēlējies vārdus ar tādu rūpību. Reti viņš arī bija juties tik neērti.

- Vai jūs noliedzat šīs vizītes?

- Ja jau jūs pats esat uz šejieni atnācis, tas nozīmē, ka esat pārliecināts par ziņojuma patiesīgumu. Atzīstieties! Atzīstieties, ja man ienāktu prāta muļķīga doma runāt jums pretī, jūs mani konfrontētu ar vienu vai vairākiem lieciniekiem...

- Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

- Kas jums vēl par šīm sievietēm stāstīts?

- Es jums uzdevu jautājumu, un jūs man atbildat ar pretjautājumu.

- Es esmu savā mājā, vai ne? Ja es būtu jūsu kabinetā, mēs būtu pretējā stāvoklī...

Komisārs uzskatīja par labāku padoties.

- Tātad sacīsim, ka šis sievietes pieder pie kategorijas.

ko tautā sauc par viegla rakstura sievietēm. Tās ne tikai ieiet namā un iznāk no tā, bet arī pavada tur daļu nakts, ja ne visu nakti...

- Tā ir taisnība. '

Viņš nenovērsa skatienu, gluži pretēji, taču viņa acis bija ne vairs zilas, bet pielēkās.

Lai saņemtos un turpinātu, Megrē vajadzēja iedomāties par Loņonu slimnīcas gultā, par svešinieku, kas, izmantojot vienu no visnāvējošākiem ieročiem, bija ļauni un viltīgi tēmējis vēderā.

Jonkers viņam nepalīdzēja, viņš izlikās tikpat bezkaislīgs kā pokera spēlētājs.

- Ja es kļūdos, esiet tik laipns un pārtrauciet mani. Sākumā es domāju, ka šīs jaunkundzes nāk pie jūsu kambarsulaiņa; pēc tam uzzināju, ka tam ir pašam sava draudzene un ka viņš reizēm ir ārpus mājas kopā ar to, kad ierodas apmeklētājas, kuras pieminēju.

Vai drīkstu jautāt, kur atrodas jūsu kalpotāja istaba?

-Trešajā stāvā, blakus darbnīcai.

- Vai arī virēja un istabenes guļ trešajā stāvā?

- Nē. Namam ir piebūve dārza pusē, visas trīs sievietes dzīvo tur.

- Jūs pats daudzkārt esat atvēris durvis vakara viešņām...

Un es atvainojos, ka man jāpiemetina - ari Jonkera kundze reizēm ir viņām atvērusi nama durvis...

- Mēs tiekam labi uzraudzīti, vai ne? Vēl labāk, nekā to dara vecas sievas Holandes ciemos. Vai tagad jūs man varētu pateikt, kādu sakaru redzat starp apciemojumiem - lai tie būtu patiesi vai iedomāti - un šaudīšanos uz ielas?

Jo es nespēju iedomāties, ka jūs turat aizdomās mani personiski un ka mani vēlas padarīt par nevēlamu...

- Par to nav runa, un es pūlos spēlēt ar atklātām kārtīm.

Veids, kādā nakts traģēdija norisinājusies, tajā izmantotais ierocis un citi sīkumi, ko nedrīkstu jums atklāt, mudina domāt, ka šāvējs ir bijis profesionālis.

- Un jūs iedomājaties, ka man ir sakari ar tādiem cilvēkiem?

- Es izteikšu pieņēmumu, kuru nekādi nevaru pamatot. Jūs tiekat uzskatīts par ļoti bagātu cilvēku, Jonkera kungs. Šajā mājā ir vairāk mākslas darbu nekā daudzos provinces muzejos, un to vērtība droši vien ir nenosakāma...

Vai namam ir drošības sistēmas?

- Nē. īstie profesionāļi, kā jūs viņus saucat, smejas par tādām sistēmām, lai cik pilnīgas tās būtu, un tas vēl nesen pierādījās jūsu pašu zemē. Es uzskatu par labāku kārtīgu apdrošinājumu...

- Vai jūs nekad neesat ticis aplaupīts?

- Cik zinu - nē.

- Vai esat pārliecināts par saviem kalpotājiem?

- Kas attiecas uz Kārlu un virēju, kuri strādā pie manis jau divdesmit gadu, - jā. Mazāk pazīstu istabenes, bet sieva nebūtu tās pieņēmusi darbā, ja viņas neuzrādītu ļoti labas rekomendācijas. Jūs joprojām neesat man paskaidrojis, kads sakars pastāv starp manām tā saucamajām viešņām un...

- Es paskaidrošu...

Līdz tam brīdim Megrē bija turējies tīri labi, tāpēc atalgoja sevi ar malku viskija.

- Pieņemiet, ka gleznu zagļu banda, kādas pasaulē ir vairākas, nolēmusi jūs aplaupīt... Pieņemiet, ka iecirkņa inspektors to nojautis, bet viņam bijis pārāk maz skaidrības, lai rīkotos tieši... Pieņemiet, ka pagājušajā naktī, tāpat kā iepriekšējās naktīs, šis inspektors iekārtojies slēpnī pretī jūsu mājai, lai pieķertu bandītus nozieguma vietā...

- Vai jums neliekas, ka no viņa puses tas būtu nepiesardzīgi?

- Mums, Jonkera kungs, ir tāds darbs, ka bieži esam spiesti būt nepiesardzīgi...

- Piedodiet...

- Bandas, kas specializējas mākslas darbu zagšanā, kaut ari reizēm noalgo kādu slepkavu, lielākoties sastāv no inteliģentiem, izglītotiem cilvēkiem, kas nerīkojas, iepriekš neievācot informāciju. Ja esat pārliecināts par mājkalpotājiem, man atliek domāt, ka kāda no šīm jaunkundzēm...

Vai Jonkers ticēja komisāra apgalvojumiem, vai arī nojauta slazdu?

- Jaunās sievietes, kas strādā naktslokālos, mēdz būt vairāk vai mazāk saistītas ar noziedznieku aprindām.

- Vai jūs esat atnācis, lai pajautātu man šo sieviešu vārdus, adreses un telefona numurus?

Viņa ironija kļuva dzēlīga.

- Tas nebūtu lieki, bet es galvenokārt vēlētos zināt, ko viņas jūsu mājā darīja.

Uf! Viņš gandrīz bija pie mērķa. Jonkers ar apdzisušo cigāru pirkstos joprojām sēdēja nekustēdamies un nemirkšķinādams raudzījās komisāram acīs.

- Labi, - viņš pieceldamies noteica.

Un, nolicis izsmēķi zilā pelnutraukā, viņš pagājās dažus soļus pa kabinetu.

- Es jums šīs sarunas sākumā sacīju, ka atbildēšu uz visiem jautājumiem, kas neskars manu privāto dzīvi. Jūs esat bijis ļoti veikls, un es jūs apsveicu, ka esat spējis izvilkt šo privāto dzīvi dienasgaismā, saistot ar nakts notikumiem.

Viņš nostājās pretī Megrē, kurš savukārt bija piecēlies.

- Manuprāt, jūs jau sen strādājat policijā?

- Divdesmit astoņus gadus.

- Es pieņemu, ka jūs esat izmeklējis noziegumus ne tikai profesionāļu vidē. Vai šī ir pirmā reize, kad redzat

virieti manos gados un manā situācijā ļaujamies zināmiem instinktiem un vai to nosodāt?

Parize netiek uzskatīta par puritānisku pilsētu, Megrē kungs. Manā zemē uz mani rādītu ar pirkstu, varbūt ģimene mani noliegtu.

Daudzi ārzemnieki, kas dzīvo te vai Zilajā krastā, izraudzījušies Franciju tikai tāpēc, ka šajā jomā te var baudīt brīvību...

- Es drīkstu zināt, vai Jonkera kundze...

- Jonkera kundze arī nav puritāne un pazīst dzīvi. Viņa zina, ka dažkārt vīriešiem manā vecumā vajadzīga pārmaiņa, lai gūtu stimulu... Jūs piespiedāt mani runāt par intīmām lietām, un es ceru, ka esat apmierināts...

Šķiet, viņš uzskatīja sarunu par pabeigtu - par to varēja spriest pēc tā, kā viņš raudzījās uz durvīm.

Taču Megrē klusītēm, pusbalsī atkal devās uzbrukumā:

- Nupat jūs runājāt par vārdiem, adresēm un telefona numuriem...

- Es ceru, ka jūs man tos neprasīsiet? Šīm sievietēm, pat ja viņu dzīve nav nevainojama, tomēr nav jādod norēķini policijai, un no manas puses būtu nepiedienīgi sagādāt viņām neveiklu situāciju...

- Jūs sacījāt, ka reti atstājat māju un kabarē neapmeklējat. Kā tad jūs ar savām viešņām iepazīstaties?

Atkal iestājās klusums. Holandietis no jauna vilcinājās.

- Vai tad jūs nezināt, kā tas notiek? - viņš nopūtās.

-Tiešām, pastāv savedēji un savedējas, bet viņu darbība ir pretrunā ar likumu.

- Vai arī viņu klienti ir pakļauti tādai pašai atbildībai likuma priekšā?

- Viņus varētu apsūdzēt līdzdalībā, bet parasti...

- Parasti klientus atstāj mierā, vai ne? Šajā gadījumā, Megrē kungs, man nekas vairāk nav jums sakāms...

- Tomēr man vēl paliek viens lūgums, ko gribu jums izteikt.

- Vai tiešām tas ir lūgums? Vai šajā vārdā neslēpjas kas cits?

Abi vīrieši bija gandrīz atklātā cīņas pozīcijā.

- Ak, Dievs, ja jūs to noraidīsiet, es varbūt būšu spiests ķerties pie legāliem līdzekļiem...

- Kāds tad ir šis lūgums?

- Man patiktu apskatīt jūsu māju.

- Vai jūs negribējāt sacīt - pārmeklēt?

- Jūs aizmirstat, ka es pamatojos uz pieņēmumu - jūs esat iespējamais upuris...

- Un jūs vēlaties mani pasargāt?

-Varbūt.

- Nu, tad nāciet...

Nu vairs nebija runa ne par cigāru, ne dzērienu. Jonkers piepeši bija pārvērties par ļoti cienījamu pilsoni, ja ne vēl par dižkungu.

- Jūs redzējāt telpu, kur pavadu lielu daļu dienas. Vai man jāatver atvilktnes?

-Nē.

- Varu teikt, ka te pa labi ir pistole - Ligera sistēmas ierocis, kas man palicis no kara.

Viņš to parādīja, piemetinot:

- Tas ir pielādēts... Man ir vēl viens revolveris, brau-niņš, ari pielādēts, to es jums parādīšu vēlāk...

Te ir viesistaba... Jūs neesat nācis apbrīnot gleznas, un tomēr es jums ieteiktu uzmest aci šim Gogēnam, ko es uzskatu par šī gleznotāja skaistāko darbu un ko novēlēšu Amsterdamas muzejam...

Nāciet šeit... Vai jūs neesat paklāju pazinējs? Iesim tālāk... Mēs esam ēdamistabā, un glezna pa kreisi no kamīna ir Sezana pēdējais gleznojums...

Šis durvis veras uz mazu telpu, ko es gribēju iekārtot ļoti intīmi, ļoti sievišķīgi, tas ir manas sievas mazais salons...

Bufetes istaba... Karls spodrina sudrablietas... Tas ir Anglijas sudrabs, septiņpadsmitais gadsimts, kura vienīgais trūkums ir pārliecīgais smagums...

Virtuve ir pagrabstāvā... Vai gribat tur nokāpt?

Viņa uzvedībā gribot negribot pavīdēja kaut kas nekaunīgs.

- Kāpsim augšā... Kāpnes ņemtas no vecas pils Utreh-tas apkaimē... Pa kreisi ir mans apartaments...

Viņš virināja durvis kā dzīvokļu iznomāšanas firmas aģents, kas izrāda villu iespējamam iemītniekam.

- Te ir vēl viens kabinets, redziet, tāds pats kā pirmajā stāvā... Es mīlu grāmatas, un tās man ļoti noder... Šajā kartotēkā pa kreisi ir vairāku tūkstošu gleznu vēsture kopā ar to dažādajiem secīgajiem īpašniekiem un cenām, ko viņi katrreiz par gleznu maksājuši...

Mana guļamistaba... Naktsgaldiņā ir jau pieminētais revolveris... Parasts 6,35 kalibra ierocis, kas uzbrukuma gadījumā neko lielu nedod.

Visur pie kāpņu telpas sienām gleznas karājās cieši cita cilai blakus, un visskaistākās bija nevis salonā, bet holandieša guļamistabā - tā bija ļoti korekta telpa ar angļu mēbelēm un dziļiem ādas atzveltņiem.

- Mana vannasistaba... Tagad paskatīsimies otrā pusē, bet ļaujiet pārliecināties, vai sieva nav mājās...

Viņš pieklauvēja un paspēra dažus soļus.

- Jūs varat man sekot. Viņas buduārs, kuram sameklēju šos divus Fragonārus... Atzveltņi ir piederējuši Pompa-dūrai... Ja jūs te būtu ieradies kā mākslas cienītājs, Megrē kungs, nevis kā policists, es labprāt apstātos kopā ar jums pie katra mākslas darba... Guļamistaba...

Viss bija iztapsēts ar atlasu.

- Vannasistaba...

Komisārs tajā neiegāja, tikai pamanīja vannu - drīzāk melna marmora baseinu, kurā varēja nokāpt pa vairākiem pakāpieniem.

- Kāpsim augstāk. Jums ir tiesības redzēt visu, vai ne?

Viņš atvēra vēl vienas durvis.

- Karla istaba... un tālāk - vannasistaba... Kā redzat, viņam ir televizors... Viņam labāk patīk melnbalti attēli nekā meistaru gleznas...

Viņš pieklauvēja pie pretējām durvīm - smagām, ar kokgriezumiem rotātām durvīm, kas ari droši vien bija atceļojušas uz šejieni no kādas pils.

- Vai drīkstu, dārgā? Es izrādu māju Megrē kungam, kurš ir slepkavību izmeklēšanas brigādes vadītājs... Vai tā ir pareizi, komisāra kungs?

Megrē jutās kā triecienu saņēmis. Stiklotās darbnīcas vidū molberta priekšā pacēlās balts siluets, kas atgādināja Loņona izteikto vārdu: spoks.

Gleznotāja uzsvārcis, kādu valkāja Jonkera kundze, nebija parasts. Tas drīzāk atgādināja dominikāņu mūka tērpu no tik mīksta un bieza auduma, kāds mēdz būt peld-mēteļiem. Turklāt ap galvu gleznotāja sievai bija aptīts balts turbāns no tādas pašas drānas.

Kreisajā rokā viņai bija palete, labajā - ota, un viņas melnās acis ziņkāri raudzījās komisārā.

- Es bieži esmu dzirdējusi par jums runājam, Megrē kungs, un esmu laimīga, ka varu ar jums iepazīties. Piedodiet, ja nespiedīšu jums roku...

Atbrīvojusies no otas, viņa noslaucīja roku baltajā apģērbā, atstājot uz tā zaļas svītras.

- Es ceru, ka jūs neesat glezniecības pazinējs... Ja jūs tāds esat, es jūs lūdzu neskatīties, ko daru...

Tiešām bija jāapjūk, paejot garām tik daudziem šedevriem un ieraugot audeklu, ko klāja vienīgi bezveidīgi krāsu plankumi.

5. nodaļa Istaba ar zīmējumiem uz sienām

Tajā bridi notika kaut kas tāds, ko Megrē būtu grūti definēt, - it kā mainījās tonis, it kā pārvērtās sakarības, žesti un kustības it kā ieguva citu svaru. Vai iemesls bija jaunās sievietes klātbūtne telpā, dīvainais tērps, kurā viņa joprojām bija ģērbusies?

Milzīgā baltakmens kamīnā sprakšķēdama kurējās malka, virs kuras dejoja augstas liesmas.

Tagad komisārs saprata, kāpēc darbnīcas aizkari, kas bija redzami no Marinētas Ožjē loga, vienmēr ir aizvilkti. Darbnīca bija stiklota ne tikai no vienas, bet no divām pusēm, tāpēc varēja izvēlēties tādu gaismu, kāda likās piemērotāka.

Aizkari bija darināti no melna, bieza džutas auduma, kas mazgājot kļuvis pelēks un sarāvies, tā ka vidū malas vairs nesavienojās.

Pa vienu logu pavērās jumti līdz pat Sentuēnai; pa otru varēja redzēt Galētas vējdzirnavu spārnus priekšplānā un tālāk - gandrīz visu Parizi, tās bulvāru līnijas, Elizejas lauku platāko spraugu, Sēnas likumus un Invalidu pils zeltīto kupolu.

Ne jau šī ainava aizrāva Megrē, kas uztvēra apkārtni ar visām maņām. Pēkšņi nonākot nepazīstamā vidē, ir grūti to uztvert kopumā, un tomēr ar viņu notika gandrīz tā.

Viņu pārsteidza viss reizē - piemēram, divas spilgti baltās, kailās sienas, vienā no tām - dzīvās, dejojošās liesmas.

Kad abi vīrieši ienāca, Jonkera kundze patlaban gleznoja. Vai gan nebūtu loģiski, ja pie sienām būtu gleznas? Un vēl - tāpat kā visās gleznotāju darbnīcās, pie sienas pieslieti audekli? Jo lakotā koka grīda bija tikpat kaila kā sienas.

Pie molberta stāvēja apaļš galdiņš ar pilnu krāsu tūbu kasti.

Uz otra, mazliet tālāk nolikta, nekrāsota koka galda, gandrīz vienīgā banālā priekšmeta šajā namā, bija jukju-kām sakrautas skārda kārbas, burkas, pudeles un lupatas.

Mebelējumu papildināja divi senlaicīgi skapji, krēsls un atzveltnis, kura brūnais samts bija jau pabalējis.

Kaut ko aizdomīgu, ko Megrē sākumā tikai nojauta, viņš saklausīja arī holandieša vārdos, kuri viņu pārsteidza vēl vairāk. Jonkers teica sievai:

- Komisārs te ieradies nevis tāpēc, ka vēlētos apbrīnot manas gleznas, bet gan tāpēc, lai runātu par greizsirdību. Šķiet, viņš brīnās, ka sievietes var ari nebūt greizsirdīgas...

To varētu uztvert kā banālu piezīmi, kā ironisku dzēlienu. Bet Megrē izpratnē tas bija brīdinājums, ko Jonkers izteica sievai, un viņš būtu varējis zvērēt, ka tā pamirkšķina ar aci, apliecinot, ka teikto sapratusi pareizi.

- Vai jūsu sieva ir greizsirdīga, Megrē kungs?

- Varu jums, kundze, apgalvot, ka viņa man vēl nav devusi iemeslu pārdomāt šo jautājumu.

-Taču jūsu kabinetā bieži ierodas sievietes, vai ne?

Vai viņš maldījās? Viņam šķita, ka saklausa signālu, bet šoreiz tas bija domāts viņam.

Tas likās tik skaidri, ka viņš pūlējās atcerēties, vai ar sievieti, kas pašreiz stāvēja viņa priekšā, jau nav kādreiz runājis Orfēvras krastmalā. Abu skatieni sastapās. Viņas skaistajā sejā joprojām rotājās nenoteiktais smaids, ar kādu mājasmāte uzņem viesi. Bet vai kaut kas cits nebija lasāms viņas brūnajās, ļoti lielajās acis ar garām skropstām, kuras mirkšķināja?

- Es jūs lūdzu, - viņš nomurmināja, - nepārtrauciet darbu manis dēļ...

Jo viņa nolika paleti uz apaļā galdiņa, noraisīja balto drānu, kas apvija galvu kā turbāns, sabužināja melnos matus.

- Jūs laikam esat dzimusi francūziete?

- Vai Noriss jums to teica?

Jautājums bija dabisks un parasts. Vai viņš alojās, saklausīdams tajā slēptu nozīmi?

Jonkers nejutās tik brivi kā savā darbistabā pirmajā stāvā un tad, kad mazliet nicīgā ironijā straujiem soļiem gāja pa priekšu Megrē, izrādīdams mājas dažādās telpas gluži kā muzeja vai pils ekskursiju vadītājs.

- Vai esi nogurusi, dārgā? Vai nevēlies atpūsties?

Vai atkal signāls? Varbūt pavēle?

Viņa noņēma balto burnusu, kurā bija ietinusies, un paradijās melnā, piekļāvīgā kleitā. Piepeši viņa izskatijas augumā lielāka, un atklājās apaļīgas formas, kas liecināja par brīnumskaistas sievišķības briedumu.

Viņa nedeva noteiktu atbildi, viņa paskaidroja:

- Nav viegli, neizmēģinot otu, dzīvot mājā, kuras sienas noklātas ar gleznām, un kopā ar viru, kura vienīgā kaislība ir gleznas. Tā kā es nespēju mēroties ar meistariem, kas man ir acu priekšā no rīta līdz vakaram, atliek vienīgi apmierināties ar abstrakto glezniecību. Galvenais -nejautājiet, ko mani smērējumi nozīmē...

Anglijā un Parīzē pavadītie gadi nebija pilnīgi iznīdējuši dienvidnieces akcentu, un Megrē aizvien uzmanīgāk un uzmanīgāk uztvēra katru niansi.

- Vai esat dzimusi Nicā?

- Vai ari to viņš jums atklājis?

Nu bija viņa kārta skatienā ietvert savu vēstījumu.

- Man ļoti patīk Senreparatas baznīca...

Viņa nenosarka, bet nemanāmi parādīja, ka teikto sapratusi.

- Redzu, ka jūs pazīstat pilsētu...

Tā bija vecā Nica, ko viņš atgādināja ar vienu vārdu, visnabadzīgākais kvartāls ar šaurām ieliņām, kur tikai retumis iespīdēja saule un starp mājām izvilktās virvēs augu gadu žāvējās veļa.

Tagad Megrē bija gandrīz pārliecināts, ka viņa dzimusi tur, vienā no tām pussagruvušajām mājām, kur mitinās pa piecpadsmit vai divdesmit ģimenēm un bērnu bari rotaļājas gan kāpnēs, gan pagalmos.

Megrē pat likās, ka viņa to nemanāmi apliecina ar savu izturēšanos un ka viņi abi vīra klātbūtnē - tas šos smalkumus nesaprata - ir pārmijuši tādu kā brivmūmiecības zīmi.

Lai ari Megrē bija diviziona komisārs un kriminālpolicijas slepkavību izmeklēšanas brigādes vadītājs, viņš tik un tā piederēja pie tautas.

Un, kaut arī viņa dzīvoja starp Luvras cienīgām gleznām, ģērbās vislepnākajos modes namos, kaut arī bija ielūgta visgreznākajos Londonas banketos, izrotājusies ar dimantiem, rubīniem un smaragdiem, viņa tik un tā bija izaugusi Senreparatas baznīcas pavēnī, un' Megrē nebrīnītos, ja uzzinātu, ka tā ir pārdevusi puķes Masenas laukuma terasēs.

Tagad viņi tēloja katrs savu lomu tā, it kā, izrunājot vārdus, pārmītu vēl citus, kuri neattiecas uz holandiešu baņķiera dēlu.

- Vai šo lielisko darbnīcu virs uzbūvēja jums?

- Ak, nē! Kad viņš māju cēla, viņš mani nemaz nepazi-

241

Simcnons 11

na... Viņam bija ļoti mīļa draudzene, kura tiešām bija īsta gleznotāja un kuras darbus vēl tagad izstāda galerijās... Es nesaprotu, kāpēc viņš šo sievieti neapprecēja... Droši vien viņa nebija pietiekami jauna? Ko jūs teiktu, Noris?

- Neatceros...

- Redziet, cik labi audzināts un smalkjūtīgs viņš ir!

- Es jums nupat jautāju, vai jūs jau sen gleznojat...

- Nezinu... Vairākus mēnešus...

- Vai daļu dienas jūs pavadāt šajā darbnīcā?

- Tā nu ir īsta nopratināšana, - viņa jokojās. - Pēc jūsu jautājuma var spriest, ka neesat sieviete un namamāte... Ja jūs man jautātu, piemēram, ko es darīju vakar tikos un tikos, es diezin vai varētu atbildēt... Esmu laiska... Un, manuprāt, laiskajiem dienas paiet ātrāk nekā citiem, kaut gan daudzi apgalvo pretējo.

Es vēlu pieceļos, staigāju apkārt... Pļāpāju ar istabeni... Atnāk virēja pēc rīkojumiem... Kad pienāk pusdienu stunda, es vēl neesmu aptvērusi, ka sāku dzīvot...

- Jūs daudz runājat, dārgā...

Megrē:

- Es nemaz nezināju, ka naktī ari iespējams gleznot...

Šoreiz nebija nekādu šaubu, ka Jonkeri - vīrs un sieva

- pārmij skatienus. Holandietis atbildēja pirmais:

- Saules miletāji impresionisti to varbūt tiešām nedarīja, bet es pazīstu modemos gleznotājus, kuri apgalvo, ka mākslīgais apgaismojums vairāk izceļ krāsu toņus...

- Vai tāpēc jūs gleznojat vakaros, kundze?

- Es gleznoju, kad man uznāk gleznošanas kāre.

- Un jums tā uznāk pievakarē, tā ka notur pie molberta lidz pat diviem naktī...

Viņa pūlējās smaidīt.

-Jums tiešām nevar noslēpt neko...

Viņš rādija uz melno aizkaru, kas aizsedza lielo logu Zino avēnijas pusē.

- Jūs pati redzat, ka šis aizkars nav aizvelkams pavisam. Esmu pamanījis, ka ikkatrā ielā ir vismaz, viens cilvēks, kas mokās ar bezmiegu. Es nupat to teicu jūsu vīram. Izglītotākie lasa vai klausās mūziku. Citi skatās pa logu...

Tagad Jonkers atstāja rīcības brīvību sievai, it kā viņš vairs neatrastos savā teritorijā. Viņš izskatījās norūpējies un izlikās, ka tikai pa ausu galam klausās saruna, divas vai trīs reizes piegāja pie loga un vēroja Parīzes panorāmu.

Debesis kļuva aizvien gaišākas un gaišākas, iekrāsojās aizvien mirdzošāk baltas, sevišķi rietumpusē, kur gandrīz varēja nojaust rietošu sauli.

- Vai jūsu gleznas ir šajos skapjos?

- Nē. Vai vēlaties pārliecināties? Es nedusmojos par jūsu uzmācību... Galu galā jūs darāt savu darbu...

Viņa atvēra vienu skapi, kurā bija zīmēšanas papīra ruļļi, krāsu krājumi, vēl kaut kādas pudeles, kārbas - tādas pašas kā uz galda, un viss - nekārtībā.

Otrajā skapī bija vienīgi trīs balti audekli ar kāda Lepi-ka ielas tirgotāja etiķeti.

- Vai jūtaties vīlies? Vai gaidījāt, ka ieraudzīsiet skeletu?

Tas bija mājiens uz angļu sakāmvārdu, ka ik ģimenei ir savs līķis pagrabā vai skapī.

- Ir vajadzīgs ilgs laiks, lai no cilvēka paliktu pāri tikai skelets. Pagaidām Loņons vēl ir slimnīcas gultā...

- Par ko jūs runājat, kam ir tik dīvains uzvārds?

- Par inspektoru...

- Vai par to, kuram šonakt uzbruka?

- Vai jūs, kundze, esat pārliecināta, ka bijāt savā istabā, kad atskanēja šāviens, pareizāk sakot, trīs šāvieni?

- Manuprāt. Megrē kungs, šoreiz jūs ejat pārāk tālu...

- Tādā gadījumā atbildiet jūs pats. Jūsu kundze daļu laika pavada gleznojot, it sevišķi vakaros, kas bieži ieilgst līdz vēlai stundai... Bet es viņu atrodu gandrīz tukšā darbnīcā.

- Vai Francijā pastāv likums, kas pavēl cilvēkiem mēbelēt darbnīcu?

- Liekas, te vajadzēja būt vismaz zināmam skaitam darbu - vai nu pabeigtu, vai nepabeigtu... Ko jūs, kundze, darāt ar saviem darbiem?

Vai zīme, ko viņa raidīja vīram, nelika manīt, ka atbildes jāuzņemas viņam?

- Mirella neiedomājas, ka ir gleznotāja...

Pirmoreiz viņš dzirdēja izrunājam kristāmvārdu. Senāk

viņu droši vien dēvēja par Mireiju.

- Lielākoties viņa savus pabeigtos darbus iznīcina.

- Vienu mirklīti, Norisa kungs... Piedodiet, ka man atkal ir lēna aptveršana. Es dažkārt esmu bijis pie gleznotājiem... Ko viņi dara, lai iznīcinātu gleznu?

- Viņi to sagriež gabalos, sadedzina vai izmet atkritumos...

- Bet pirms tam?

- Es nesaprotu jautājumu.

- Man jābrīnās, ka tāds glezniecības pazinējs kā jūs varat to nezināt. Vai jūs domājat, ka viņi izmet ari ķīļrām-jus?... Bet šajā skapi ir trīs ķīļrāmji, un visi gluži jauni...

- Reizēm sieva darbus, ar kuriem nav sevišķi neapmierināta, dāvina draugiem...

- Vai pēc šiem darbiem daži cilvēki te ierodas pa vakariem?

- Vai nu vakaros, vai pa dienu...

- Ja runa ir par jūsu sievas darbiem, tad to ir vairāk, nekā viņa man lika saprast...

- Ir arī citi...

- Vai es jums vēl esmu vajadziga? - Jonkera kundze jautāja. - Vai jūs negribat kāpt lejā, tad es jūs pacienātu ar tasi tējas?

- Vēl ne, kundze. Jūsu virs mani izvadāja pa māju, bet viņš neparādīja, kas atrodas aiz šīm durvīm...

r

Tās bija masīvas ozolkoka durvis darbnīcas dibensienā.

- Kas zina, varbūt mēs tomēr atradīsim dažus jūsu darbus?

Viņš sajuta gaisā spriegumu - gluži kā elektrību. Balsis kļuva spalgākas un skarbākas.

- Es baidos, Megrē kungs, ka tas jums neizdosies.

- Kāpēc jūs par to esat tik pārliecināts?

- Tāpēc, ka kopš mēnešiem, ja ne gadiem šīs durvis netiek virinātas... Savulaik tajā istabā dzīvoja sieviete, kuru pieminēja mana sieva, teiksim, tā bija istaba, kur viņa atpūtās starp diviem gleznošanas seansiem...

- Un jūs to saglabājat kā svētnīcu? Pēc tik daudziem gadiem?

Viņš uzbruka ar nolūku, lai izsistu pretinieku no līdzsvara. Viņam likās, ka pienācis īstais brīdis izmantot visas iespējas, un šoreiz izņēmuma kārtā scēna norisinājās nevis viņa kabinetā Orfēvras krastmalā, bet mākslinieka darbnīcā, aiz kuras loga pletās Parīzes panorāma.

Holandieša dūres bija sažņaugtas, tomēr viņš nezaudēja pašsavaldīšanos.

- Esmu pārliecināts, Megrē kungs, ka gadījumā, ja es negaidīti ierastos jūsu dzīvoklī, ja es sāktu rakņāties visos stūros un uzdotu jautājumus jūsu sievai, daudz kas jūsu privātajā dzīvē man liktos dīvains vai pat neizskaidrojams. Redziet, katram no mums ir sava mentalitāte, sava dzīves uztvere, kas citiem paliek nesaprotama...

Šis nams ir diezgan liels... Es īstenībā nodarbojos vienīgi ar savām gleznām... Mūsu dzīve sabiedrībā ir visai

ierobežota, un mana sieva, kā viņa jau jums sacija, izklaidējas gleznojot... Un kas tur ko brīnīties, ja viņa nedomā, kur paliek viņas audekli, ja viņa tos sadedzina vai izmet atkritumos, vai atdod draugiem...

- Kādiem draugiem?

- Esmu spiests jums atbildēt tāpat, kā jau atbildēju savā darbistabā. No manas puses būtu neglīti un nepiedienīgi runāt par trešajām personām un ievilkt tās nepatikšanās, ko mums sagādājusi svešu cilvēku šaudīšanās mūsu ielā...

-Ja atgriežamies pie šīm durvīm...

- Es nezinu, cik istabu ir jūsu dzīvoklī, Megrē kungs. Saja mājā to ir trīsdesmit divas. Pa tām staigā četri mājkalpotāji. Mums ir gadījies atlaist istabeni tāpēc vien, ka viņa bijusi pārāk nesmalkjūtiga...

Ja tādos apstākļos kāda atslēga pazūd, mūsu aprindās par to neviens nebrīnās...

- Un jūs neesat pasūtījis citu?

- Man tas nav ienācis prātā.

- Vai esat pārliecināts, ka šīs atslēgas mājā nav?

- Cik man zināms - nē. Ja tā te ir, to kādudien atradis kaut kur pavisam negaidītā vietā...

- Vai ļausiet man izmantot šo telefonu?

Uz galda bija aparāts. Megrē bija pamanījis, ka aparāti ir lielākajā daļā telpu, tie droši vien bija saistīti reizē savā starpā un ar pilsētu.

- Kāds ir jūsu nolūks?

- Pasaukt atslēdznieku...

- Manuprāt, es to nepieļaušu, jo man šķiet, ka jūs pārkāpjat savas tiesības...

- Tādā gadījumā es piezvanīšu uz miertiesu, kas man atsūtīs kratīšanas orderi pēc visiem noteikumiem...

Vīrs un sieva saskatījās vēlreiz.

Pie skapja piegāja Mirella, nesot soliņu, ko bija paņēmusi no molberta priekšas. Viņa uzkāpa uz tā, pastiepa roku, pagramstījās pa skapjaugšu un pasniedza Megrē atslēgu.

- Redziet, Jonkera kungs, mani pārsteidz kāds sikums, pareizāk sakot, divi savstarpēji saistīti apstākļi. Šīs darbnīcas durvīm ir aizbīdnis, bet, pretēji paradumam, tas ir nevis iekšpusē, bet ārpusē.

Kamēr mēs sarunājāmies, es pamanīju, ka tāpat ir ar šīm durvīm...

- Jūs varat brīnīties, cik vien jums tīk, Megrē kungs, un, šķiet, kopš ienākšanas šajā mājā jūs nebeidzat brīnīties. Jūsu dzīvesveids tik ļoti atšķiras no mūsu paradumiem, ka jūs nespējat saprast...

- Redziet, es pūlos...

Viņš paņēma Jonkera kundzes pasniegto atslēgu un devās pie aizslēgtajām durvīm. Sarunas biedriem nekustoties

- viņi atgādināja divus sastingušus siluetus studijas plašumā - Megrē iebāza atslēgu slēdzenē.

- Kā jūs teicāt, cik sen šīs durvis nav virinātas?

- Tam nav nozīmes.

- Es jūs, kundze, nelūdzu nākt šurp, un jūs nojaušat, kāpēc, bet es vēlētos, lai jūsu vīrs pienāktu pie durvīm...

Holandietis tuvojās, pūlēdamies turēties braši.

- Jūs uzreiz redzat, ka šī grīda ir tīra, uz tās nav ne puteklīša, un, ja jūs tai pieskartos, jūs pamanitu, ka koks vēl ir mazliet mitrs, it kā nesen būtu mazgāts ar ūdeni... Kas šorīt vai pagājušajā nakti tīrīja telpu?

Viņš dzirdēja Mirellas balsi sev aiz muguras atbildam:

- Katrā ziņā tā neesmu es... Jūs to varat pajautāt istabenēm... Ja vien Karls nav saņēmis rīkojumu no mana vīra...

Istaba nebija liela. Logs, tāpat kā darbnīcas stiklotā siena, vērās uz Parīzes panorāmu, un veci, puķoti aizkari bija notriepti ar krāsu. Vietām tie izskatījās tieši tādi, it kā cilvēks, kas gleznojis ar pirkstiem, tajos būtu slaucījis notraipītās rokas.

Istabas stūrī stāvēja dzelzs gulta ar matraci, bet bez palagiem un segām.

Taču visvairāk pārsteidza tas, ko varētu nosaukt par zīmējumiem uz sienām. Kāds bija tīksminājies, zīmēdams uz netīri baltajām sienām neķītras formas, kādas reizēm var redzēt publiskās atejās. Atšķirība bija vienīgi tā, ka attēli bija nevis zīmēti ar zīmuli, bet uztriepti ar krāsu - ar zaļo, zilo, dzelteno vai violeto.

- Es neatļaujos jums jautāt, vai šos zīmējumus jūs piedēvējat savai bijušajai draudzenei, Jonkera kungs... Turklāt kāds siluets tādu pieņēmumu padara neiespējamu...

Tas bija ar dažiem otas vilcieniem uzgleznots Mirellas portrets - dzīvāks nekā daudzas salonā redzamās gleznas.

- Vai jūs gaidāt paskaidrojumus?

- Man tas liekas gluži normāli. Mūsu dzīvesveids, kā jūs sakāt, var būt ļoti atšķirīgs. Iespējams, ka es tikai ar grūtībām spēju aptvert jūsu dzīves izpratni. Un tomēr esmu pārliecināts, ka pat draugi no jūsu aprindām būtu ļoti pārsteigti, ja atklātu šīs... hmm... teiksim, freskas zem jūsu jumta...

Tajās bija redzamas ne vien visā greznībā attēlotas cilvēka ķermeņa daļas, kas parasti paliek apslēptas, bet ari īstas iekarsīga erotisma ainas. Turpretī pie gultas vertikālas svītras komisāram atgādināja zīmes, ko ieslodzītie velk uz cietuma sienām, lai nezaudētu skaitu dienām.

- Vai cilvēks, kas te dzīvoja, tik nepacietīgi skaitīja dienas?

- Es nesaprotu.

- Vai jus par šiem zīmējumiem neko nezinājāt?

- Es šajā istabā ielūkojos pirms ilga laika...

- Pirms cik ilga laika?

- Es jau teicu - pirms vairākiem mēnešiem... Mani redzētais satrieca, es aizslēdzu durvis, apgriežot atslēgu divas reizes, un uzmetu to uz skapjaugšas...

- Vai sievas klātbūtnē?

- Es vairs neatceros...

- Vai jūs, kundze, zinājāt, kas sazimēts uz šis istabas sienām?

Viņ^ piekrītoši pamāja.

- Kā jūs jutāties, ieraugot te savu portretu?

- Es to nenosauktu par portretu, drīzāk par nenoteiktu uzmetumu, kādu var uzšņāpt kurš katrs gleznotājs...

- Es gaidīšu, kad jūs vienosieties un pateiksiet, ko tas viss nozīmē.

Iestājās klusums, un Megrē, negaidījis uzaicinājumu, izvilka no kabatas pīpi.

- Es gudroju, vai nerīkošos pareizāk, ja pasaukšu savu advokātu. Es pietiekami labi nepārzinu Francijas likumus, lai zinātu, vai jums ir tiesības mani tā pratināt.

- Ja jūs man tagad nedosiet sakarīgu atbildi, bet aicināsiet advokātu, palūdziet viņu doties uz Orfēvras krastmalu, jo tādā gadījumā es jūs vedīšu turp bez kavēšanās...

- Bez ordera?

- Ar orderi vai bez tā. Ja vajadzēs, orderis te būs pēc pusstundas...

Komisārs gāja uz telefona pusi.

- Pagaidiet!...

- Kas tajā istabā dzīvoja?

- Tas ir vecs notikums... Vai jūs nevēlētos kāpt lejā un turpināt sarunu, kaut ko iedzerot? Man gribētos izsmēķēt kādu cigāru, bet te to nav...

- Ar noteikumu, ka Jonkera kundze mums piebiedrojas.

Viņa gāja pirmā - nogurušā, it kā padevīgā gaitā. Viņai sekoja Megrē, gājienu noslēdza Jonkers.

- Vai te? - Mirella jautāja, kad viņi nonāca salonā.

- Man labāk patiktu manā darbistabā.

- Ko es jums varētu piedāvāt, Megrē kungs?

- Šobrīd neko...

Viņa redzēja glāzi, no kuras komisārs bija dzēris un kura bija palikusi uz rakstāmgalda tāpat kā viņas vīra glāze.

Vai komisāra noraidījums nozīmēja, ka situācija mainījusies? . ļļļ

Istabā bija kļuvis tumšāks, un holandietis iededza lampas, ielēja sev kurasao un jautājoši paskatījās sievā.

- Nē. Es labāk dzertu viskiju...

Jonkers apsēdās pirmais un ieņēma gandrīz tādu pašu pozu kā pirms stundas. Sieva palika stāvam ar glāzi rokā.

- Tas notika pirms diviem vai trim gadiem, - mākslas darbu kolekcionārs iesāka, nogriezdams cigāram galu.

Komisārs viņu pārtrauca.

- Vai neesat ievērojis, ka jūs nekad neesat precīzs?

Kopš esmu te, jūs neesat nosaucis nevienu datumu un nevienu vārdu, ja tie nav sen mirušu gleznotāju vārdi. Jus runājat par dažām nedēļām, dažiem mēnešiem, dažiem gadiem, par agru vai vēlu vakara stundu...

- Varbūt tāpēc, ka laika jautājums mani nenodarbina? Iedomājieties, ka man nav jābut savā kantori noteiktā stundā un nekad nevienam nav vajadzējis dot norēķinus...

Viņa augstpratība atkal kļuva agresīva, pārspīlēta, nelikās vairs tik dabiska. Viņa sievas sejā Megrē pamanīja bažas un nosodījumu.

“Tu, mazā, gan saproti,” viņš nodomāja, “tu pēc pieredzes zini, ka tāda spēle ar policiju nedod neko...”

Vai viņam ar šo sievieti tās jaunībā bijusi darīšana Nicā, Anglijā vai kur citur?

- Jūs, Megrē kungs, varat man ticēt vai neticēt - kā jums tik... Es jums atkārtoju, ka pirms diviem vai trim gadiem man stāstīja par kādu jaunu, talantīgu gleznotāju, kas nonācis tik galējā trūkumā, ka guļot zem tiltiem un meklējot atkritumos ko ēdamu...

- Jūs teicāt - man stāstīja... Vai ar jums runāja kāds draugs vai gleznu tirgotājs?

Jonkers pamāja ar roku, it kā atgaiņātos no mušas.

- Kāda tam nozīme! Es neatceros. Turklāt es aizvien kaunējos par darbnīcu, kurā neviens nestrādā...

- Vai tad jūsu sieva vēl negleznoja?

- Nē... Tad es viņu te nebūtu ielaidis...

- Kā sauc šo zīmējumu autoru?

- Es zinu vienīgi viņa kristāmvārdu.

- Kāds tas ir?

Bridi klusējis, holandietis atbildēja:

- Pedro.

Protams, tas bija izdomājums.

- Spānietis? Itālietis?

- Iedomājieties tikai, es par to neinteresējos... Nodevu viņa rīcibā darbnīcu un istabu, iedevu naudu, ko nopirkt krāsas un audeklus.

- Un vakara jūs viņu ieslēdzāt, lai neskrietu pakaļ ielenēm?

- Es viņu neieslēdzu.

- Kāpēc tādā gadījumā ir aizbīdnis durvju ārpusē?

- Tas pierikots jau mājas celšanas laikā.

- Kādā nolūkā?

- Nolūks ir viegli saprotams. Jums tas neienāk prātā, jo neesat kolekcionārs. Ilgu laiku es darbnīcā novietoju gleznas, kurām nepietika vietas pie sienām, un ieslēdzu tās no ārpuses, ja jau nebija iespējams ieslēgt no iekšpuses...

- Un man likās, ka jūs ierīkojāt darbnīcu savai tālaika draudzenei...

- Teiksim, aizbīdņi tika pierikoti, kad viņa pārstāja te dzīvot.

- Un arī pie istabas durvīm?

- Es pat lāgā vairs neatceros, vai liku atslēdzniekam to pierikot pie tām durvīm...

- Atgriežoties pie Pedro...

- Viņš šajā namā dzīvoja vairākus mēnešus.

- Vairākus, - Megrē uzsvēra, bet Mirella nespēja apspiest smaidu.

Holandietis kļuva nepacietīgs, un viņam vajadzēja lielu pašsavaldīšanos, lai neļautu izlauzties dusmām.

- Vai viņš bija talantīgs?

- Ļoti.

- Vai viņš kļuva slavens?

- Nezinu... Es vairākas reizes iegāju darbnīcā un apbrīnoju viņa darbus...

- Vai jūs tos nopirkāt?

- Kā es varēju pirkt gleznas no cilvēka, kuram devu pajumti un iztiku?

- Un tā jums nav neviena paša viņa darba? Un viņam arī pirms aiziešanas neienāca prātā kādu jums uzdāvināt?

- Vai jūs šajā namā esat redzējis kaut vienu darbu, kas būtu gleznots vēlāk nekā pirms trīsdesmit gadiem? Glezniecības cienītājs bieži ir kolekcionārs. Un katrs kolekcionārs ierobežo savu interešu lauku... Es, piemēram, sāku ar Van Gogu un beidzu ar Modiljani...

- Vai Pedro ieturēja maltītes tur, augšā?

- Laikam gan.

- Vai ēdienu viņam nesa Karls?

- Tādi sīkumi attiecas uz manu sievu.

- To darīja Karls, - Mirella diezgan nepārliecinoši atbildēja.

- Vai viņš bieži gāja ārā no mājas?

- Kā visi vīrieši viņa gados.

- Jā, un cik gadu viņam bija?

- Divdesmit divi vai divdesmit trīs gadi. Galu galā viņš iemantoja draugus un draudzenes. Sākumā viņš veda uz darbnīcu ne vairāk kā vienu vai divus reizē. Pēc tam sāka pārspīlēt. Dažas naktis tur plosījās kādi divdesmit - tieši virs manas sievas istabām, un viņa nevarēja gulēt...

- Vai jums, kundze, nekad neienāca prātā paskatīties, kas īsti tur notiek?

- Ar to nodarbojās mans vīrs.

- Un kāds bija rezultāts?

- Viņš izraidīja Pedro no mājas, tomēr iedodams zināmu summu naudas.

- Vai tad jūs atklājāt zīmējumus?

Jonkers palocīja galvu.

- Un jūs arī, kundze? Tādā gadījumā jums vajadzēja saprast, ka Pedro bijis iemilējies. Vai viņš nekad nemēģināja jūs aplidot?

- Ja jūs turpināsiet tādā tonī, Megrē kungs, es būšu spiests informēt savu vēstnieku par jūsu rīcības veidu, - Jonkers bargi iejaucās.

- Vai jūs viņam pastāstīsiet ari par personām, kas vakaros ielavās mājā un pavada te daļu nakts vai visu nakti?

- Manuprāt, es pazīstu frančus...

- Manuprāt, es pazīstu holandiešus...

Mirella iejaucās:

- Vai jūs abi varētu izbeigt strīdu? Es saprotu, ka vīrs dusmojas, ja jūs man uzdodat zināmus jautājumus, it sevišķi, ja tie attiecas uz mani. Un saprotu arī, cik grūti komisāram pieņemt mūsu dzīvesveidu...

Kas attiecas uz sievietēm, Megrē kungs, man par tām vienmēr ir bijis zināms, pat pirms laulībām... Jūs brīnītos, ja uzzinātu, cik daudz ir vīru ar tādām pašām problēmām... Lielākā daļa to slēpj, it sevišķi konvencionālās aprindās... Viņš dod priekšroku atklātībai, un šajā apstākli es saskatu cieņu pret manu inteliģenci un manu pieķeršanos...

Komisārs pamanīja, ka viņa nerunā par mīlestību.

- Manuprāt, dažu atbilžu nenoteiktību un pretrunīgumu var izskaidrot tieši ar to, ka viņam nekas nav slēpjams...

- Tad es uzdošu pilnīgi skaidru jautājumu jums. Līdz cikiem jūs palikāt darbnīcā pagājušajā naktī?

- Man par to jāpadomā, jo es nelieku uz rokas pulksteni, kad strādāju, un jūs droši vien pamanījāt, ka augšā pulksteņa pie sienas nav... Ap vienpadsmitiem es sūtīju savu istabeni gulēt...

- Vai bijāt trešajā stāvā?

- Jā. Viņa uznāca pajautāt, vai jāgaida, lai palīdzētu man saposties naktij...

- Vai jūs strādājāt pie darba, kas vēl tagad ir uz molberta?

- Vienā rokā turēdama ogli, otrā - lupatu, es ilgi meklēju gleznas sižetu...

- Kāds ir šis gleznas sižets?

- Nosauksim to par harmoniju... Abstraktajā glezniecībā nevar strādāt uz labu laimi... Varbūt tā prasa vairāk pārdomu un meklējumu nekā tradicionālā māksla...

- Mēs runājām par pulksteni...

- Kad nokāpu savās istabās, pulkstenis varēja būt viens.

- Vai darbnīcā gaismu nodzēsāt?

- Domāju, ka nodzēsu. Tā ir automātiska kustība.

- Vai jums mugurā bija tas pats baltais tērps un baltais turbāns, kas šodien?

- Īstenībā tas ir vecs peldmētelis un frotē dvielis. Tā kā es gleznoju tikai aiz gara laika, man likās smieklīgi pirkt profesionāla mākslinieka darba apģērbu...

- Vai jūsu vīrs bija apgūlies? Vai jūs negājāt viņain novēlēt labu nakti?

- Ja eju gulēt vēlāk par viņu, es to nemēdzu darīt.

- Vai baidāties viņu atrast kādas viešņas sabiedrībā?

- Ja vēlaties.

- Man liekas, ka tūlīt būsim pie mērķa...

Telpā jautās atslābums, bet no komisāra puses tā bija veca viltiba. Viņš lēnām aizsmēķēja pīpi un, šķiet, prātoja, vai nav ko aizmirsis.

- Nupat, Jonkera kungs, jūs uzsvērāt, gan ļoti taktiski, ka es neko nesaprotu no mākslas amatiera mentalitātes un ricibas. Pēc jūsu bibliotēkas es spriežu, ka jūs sekojat visām lielākajām izsolēm. Jūs pērkat daudz, ja jau kādu laiku jums bija tik liels skaits gleznu, ka tās vajadzēja novietot darbnīcā, kad citur vairs nebija vietas...

Vai man no tā jāsecina, ka darbus, kuri jums vairs nepatīk, jūs pārdodat?

- Es mēģināšu jums to paskaidrot reizi par visām reizēm. Zināmu skaitu gleznu esmu mantojis no tēva, kas bija ne vien ievērojams finansists, bet arī viens no pirmajiem, kas atklāja māksliniekus, kuru darbus tagad grib iegūt daudzi muzeji.

Kaut ari mani ienākumi ir lieli, es nevaru bez gala pirkt gleznas, ko vēlos iegūt. Tāpat kā visi kolekcionāri, es sākumā iegādājos mazāk vērtīgus darbus, teiksim tā - lielu gleznotāju nenozīmīgākās gleznas.

Pamazām, kad tās ieguva aizvien lielāku vērtību un mana gaume izsmalcinājās, es daļu šo gleznu pārdevu, lai iegutu svarīgākas...

- Piedodiet, vai jūs šādi rīkojaties vēl joprojām?

- Un esmu nolēmis tā rīkoties līdz savai nāvei.

- Vai pārdodamos darbus jūs sūtāt uz Druo namu, vai uzticat gleznu tirgotājiem?

- Diezgan reti esmu aizsūtījis pa kādam darbam uz publiskajām izsolēm. Taču darbi, kas tur nonāk, lielākoties ir mantojumu gleznas. Kolekcionāri parasti rīkojas citādi...

-Kā?

- Viņi pazīst tirgu. Viņi zina, ka, piemēram, tāds un tāds Savienoto Valstu vai Dienvidamerikas muzejs meklē kādu Renuāru, kādu Pikaso zilā perioda darbu. Ja kolekcionārs grib atbrīvoties no šāda darba, viņš nodibina sakarus...

- Vai tā var izskaidrot faktu, ka kaimiņi redzējuši gleznas vedam prom no jūsu nama?

- Tie bija gan šādi darbi, gan manas sievas gleznas...

- Vai jus, Jonkera kungs, varētu man nosaukt kāda pircēja vārdu? Runāsim, piemēram, tikai par pēdējo gadu...

-Nē.

Tas tika pateikts salti un kategoriski.

- Vai man no tā jāsecina, ka tā ir kontrabanda?

- Man nepatīk šis vārds. Šāda veida operācijas prasa diskrētumu. Lielākā daļa valstu, piemēram, reglamentē mākslas darbu izvešanu, lai aizsargātu nacionālās mākslas krājumu.

Muzejiem tiek dotas pirmtiesības, turklāt izvešanas atļauja bieži tiek liegta.

Jūs varat apskatīt salonā vienu no pirmajiem Kiriko darbiem, kas slepeni šķērsojis Itālijas robežu, tāpat kā Manē, kurš, lai cik neticami jums liekas, nāk no Krievijas.

Vai tagad saprotat, ka nevaru nosaukt vārdus? No manis nopērk gleznu. Es to atdodu pircējam. Viņš samaksā, un man nav nekādas daļas par to, ko viņš ar šo darbu iesāks.

- Vai jūs to nezināt?

- Es negribu zināt. Tā nav mana darīšana. Tāpat kā

man nav nekādas daļas par to, kādā ceļā iegūts darbs, kuru pērku es...

Megrē piecēlās. Viņam likās, ka jau veselu mūžibu uzturas šajā namā, un tā pārlieku maigā atmosfēra sāka viņu nomākt. Turklāt viņam slāpa, bet šajā viņa un Jonkera attiecību stadijā nevarēja pieņemt glāzi dzēriena.

- Es atvainojos, kundze, ka esmu pārtraucis jūsu darbu un sabojājis pēcpusdienu...

Vai Mirellas skatienā nepazibēja jautājums? Šķita, ka viņa saka: “Tas taču vēl nav beidzies, vai ne? Es pazīstu policijas metodes. Jūs neatlaidlsieties, un es gudroju, kādus slazdus jūs gatavojat...”

Pagriezusies pret vīru, viņa mirkli vilcinājās, atvēra muti, tad atkal pievērsās Megrē un banāli sacīja:

- Priecājos, ka esmu ar jums iepazinusies...

Jonkers stāvēja pie rakstāmgalda, nodzēsa cigāru pel-nutraukā un savukārt teica:

- Es atvainojos, ka reizēm biju nesavaldīgs... Nekad nevajadzētu aizmirst mājastēva pienākumus...

Holandietis neizsauca kambarsulaini, lai tas izvadītu Megrē, viņš pats gāja komisāram pa priekšu līdz durvīm, kuras atvēra. Ārā svaigajam gaisam bija mitruma un putekļu smarža. Ap laternām sāka veidoties gaismas nimbi.

Pretējā namā Marinētas Ožjē logi palika tumši. Kaimiņu mājas otrā stāva logos ari nebija gaismas, bet pie rūts bija pieplakusi veca vīra seja.

Megrē gandrīz gribēja draudzīgi pamāt vecajam Maklē, kas uzticīgi stāvēja savā postenī. Bridi viņam pat gribējās pieklauvēt pie sirmgalvja durvīm, ^»et komisāru gaidīja steidzamāki darbi.

Taču tas viņu nekavēja pirms iekāpšanas taksometrā iegriezties bistro uz Kolenkūra ielas stūra un izdzert divas lielas glāzes alus.

6. nodala Baskajainais žūpa

Kvartālu krodziņos paradumi izveidojas ātri. Tā kā Megrē no rīta bija dzēris groku, saimnieks ar uzrotītām piedurknēm likās pārsteigts, kad klients viņam pasūtīja alu. Un, kad Megrē palūdza telefona žetonu, viņš jautāja:

- Vai tikai vienu?

Tas, kurš kabīnē atradās pirms Megrē, bija krietni daudz dzēris kalvadosu - gaiss bija ar to piesātināts un pat ciparripa oda pēc ābolu degvīna.

- Hallo! Kas runā?

- Inspektors Nevo.

- Vai Likā kabinetā nav?

- Vienu mirklīti... Es pasaukšu... Viņš sarunājas pa citu telefonu...

Komisārs lēnā garā vēroja mazās kafejnīcas nomierinošo ainu, tās alvoto leti, ierastas formas pudeles ar ierastām etiķetēm. Avīzes ar nožēlu vai bažām rakstīja par pasauli, kas mainās reibinošā ātrumā, un viņa acu priekšā pēc tik daudziem gadiem un pasaules kara bija tās pašas aperitīvu markas, kādas viņš bērnībā bija redzējis sava ciema viesnīcā.

- Piedodiet, priekšniek...

- Es gribētu, lai ļoti rūpīgi uzmana kāda Norisa Jonke-ra māju Žino avēnijā Tā atrodas tieši pretī īres namam, no kura iznāca Loņons, kad viņam uzbruka. Noriko vismaz divus vīrus un vienu mašīnu...

- Neesmu pārliecināts, vai pagalmā kāda vēl ir. Baidos, ka nav...

- Tiec ar to galā... Vajag sekot ne vien Jonkeriem, ja viņi atstāj māju, bet ari iespējamajiem viesiem... Un nekavējoties.

Taksometrā, kas slīdēja pa apgaismotajām ielām, viņam vajadzētu justies apmierinātam ar sevi, jo viņš nebija pieļāvis, lai to iespaido holandietis ar savu augstprātību un bagātību vai Mirella ar uzplaukušo sievišķību.

Reti kad vienā vienīgā dienā viņš bija uzzinājis tik daudz par lietu, par kuru, no rīta pamostoties, vēl nezināja neko. Bija ne tikai atdzīvojusies mākslas darbu kolekcionāra savrupmāja, bet arī jaunu seju ieguvusi Zino avēnija, kuru viņš bija domājis pazīstam.

Kāpēc viņš joprojām nebija ar sevi apmierināts, kāpēc juta neskaidras bažas? Viņš uzdeva sev šo jautājumu, pūlējās atbildēt, bet tikai tad, kad jau šķērsoja Mijēju tiltu un ieraudzīja vecās Tiesu pils ierasto siluetu, viņam likās, ka ir atradis nemiera cēloni.

Lielāko daļu laika viņš bija pavadījis Norisa Jonkera darbistabā, bija apskatījis namu no pirmā līdz pēdējam stāvam, visdramatiskākā aina bija norisinājusies trešā stāva darbnīcā, taču šīs vietas nebija palikušas atmiņā visdzīvāk.

Aina, kas bija iespiedusies viņa smadzenēs un atkārtojās kā piedziedājums, bija mazā istabiņa ar dzelzs gultu, un piepeši viņš saprata, kāpēc jūt nemieru.

Gluži kā filmas tuvplānā viņš atkal redzēja neķītros zīmējumus, kas uz baltajām sienām bija uztriepti plašiem otas vilcieniem sarkanā, melnā un zilā krāsā. Kad viņš mēģināja atcerēties Mirellu Jonkeri, visdzīvāk tēlojās viņas portrets, uzgleznots ar dažām treknām, spēcīgām līnijām.

Vai vīrietis vai sieviete, kas bija šo tēlu radījis, apgleznojot apkārt murgainus seksuālus simbolus, nebija ārprātīgs? Vai sarindotajiem zīmējumiem, kas viņam bija parādīti, nepiemita halucinējošs aicinājuma spēks?

Nebija ne vismazāko šaubu, ka vēl pavisam nesen istaba bijusi apdzīvota. Kāda cita iemesla dēļ gan tā pēdējo stundu laikā būtu tik pamatīgi mazgāta? Un kāpēc neviens nebija iedrošinājies par jaunu nobalsināt sienas?

Viņš lēnam kāpa augšup pa kriminālpolicijas trepēm. Tāpat kā parasti, viņš nevis gāja tieši uz savu kabinetu, bet vispirms iegriezās inspektoru istabā. Zem spožajām lampu lodēm katrs strādāja pie sava galda gluži kā vakarskolā.

Viņš ne uz vienu īpaši neskatījās, bet viņu nomierināja atgūtais kontakts ar kolektīvu, ar nama profesionālisma gaisotni.

Gluži tāpat kā koledžas audzēkņi, profesoram garām ejot, viņi galvu nepacēla; tomēr katrs manīja, ka viņš ir nopietns un bažīgs, ka viņa sejā lasāms ne tikai nogurums, bet sava veida spēku izsīkums.

- Vai sieva nav zvanījusi?

- Nē, priekšniek.

- Lai viņai piezvana uz mājām. Ja tur viņas nav, lai mēģina zvanīt pa Loņona telefonu...

“Varbūt ne īsts ārprātīgais, varbūt ne tāds, ko var ieslodzīt psihiatriskajā slimnīcā, bet katrā ziņā cilvēks, kas nespēj valdīt pār saviem instinktiem, un tie viņam ir spēcīgi-”

- Hallo, vai tā esi tu?

Viņa bija atgriezusies dzivokli un acīmredzot gatavoja vakariņas.

- Vai tu jau sen atgriezies?

- Pirms vairāk nekā stundas. Manuprāt, viņai mana klātbūtne nemaz tik vajadzīga nav... Viņa jutās glaimota, ka esmu pie viņas aizgājusi, bet kopā ar mani nejūtas omulīgi... Viņai daudz labāk patīk vecmeita ar rožukroni... Divatā viņas var izvaimanāties pēc sirds patikšanas un pārcilāt visas savas sīkās likstas...

Es turpat netālu nopirku dažus saldumus... Iespiedu naudu vecajai rokā - viņa ne aci nepamirkšķināja - un apsolījos iegriezties rit no rita. Un tu? Vai domā, ka varēsi atnākt vakariņās?

- Es vēl nezinu. Šaubos.

- Kā klājas Loņonam?

- Cik zinu, viņš ir dzīvs, bet esmu tikko atgriezies kabinetā...

- Uz redzēšanos - ceru, ka šovakar.

- Uz redzēšanos.

Viņš nesauca sievu vārdā, ari viņa Megrē nesauca vārdā. Viņi viens otru neuzrunāja par dārgo. Kam tas būtu vajadzīgs, ja zināmā mērā viņi jutās kā viens cilvēks?

Viņš nolika klausuli un atvēra durvis.

- Vai Zanvjē te ir?

- Es nāku, priekšniek...

Un Megrē, pie rakstāmgalda apsēdies, pīpes kārtodams, jautāja:

- Vispirms - par Loņonu.

- Es zvanīju uz slimnīcu pirms desmit minūtēm... Vecākā māsa sāk dusmoties... Stāvoklis nemainīgs... Ārsti nedomā, ka kaut kas varētu mainīties agrāk nekā rīt... Viņš ir komā un, ja atver acis, nezina, kur atrodas, kas ir ap viņu un kas ar viņu noticis...

- Vai satiki Marinētas Ožjē bijušo saderināto?

- Es viņu uzmeklēju kantorī, un viņu, šķiet, pilnīgi satrieca doma, ka tēvs varētu nojaust manu piederību pie policijas... Liekas, tēvs ir bargs vīrs, kura priekšā dreb viss personāls... Zans Klods nav nekas vairāk kā glīts mikstmiesis. Viņš mani izveda ārā un pieņemamās istabas jaunkundzes priekšā nospēlēja teātri, lai viņa nodomātu, ka esmu klients...

- Ko viņi ražo?

- Metāla caurules un vēl kaut ko no vara, dzelzs vai alvas. Tas ir liels un drūms nams, kādi mēdz būt Republikas laukuma un Voltēra bulvāra pusē... Viņš mani aizveda uz kafejnīcu tālu no biroja... Pēcpusdienas avīzes raksta par šaudīšanos un Loņona ievainojumiem, bet Marinētu nepiemin... Un Zans Klods tās nemaz nebija lasījis.

- Vai viņš bija ar mieru palīdzēt?

- Viņam tik briesmīgi bail no tēva un no itin visa, kas varētu sarežģīt dzīvi, ka viņš būtu ar mieru man atklāt pat visus jaunības grēkus... Es viņam teicu, ka Marinēta piepeši aizbraukusi no dzīvokļa un ka mums steidzami vajadzīga viņas liecība... Mūsu saruna bija tāda:

“Jūs bijāt saderināti gandrīz veselu gadu...”

“Nu, ziniet... sacīt, ka bijām saderināti, būtu nedaudz pārspīlēti...”

“...vai arī nozīmētu pateikt par maz, jo jūs pie viņas pavadījāt vienu vai divas naktis nedēļā.”

Viņam ļoti nepatika, ka mēs to zinām.

“Katrā ziņā, ja viņa gaida bērnu, tēvs nevaru būt es, jo mēs neesam tikušies jau vairāk nekā deviņus mēnešus...” Jūs redzat, priekšniek, kas tas par tipu! Es apjautājos, kur viņi pavadījuši nedēļas nogales.

“Droši vien bija vietas, kurp jūs braucāt vislabprātāk... Vai jums ir mašīna?”

“Protams.”

“Jūs braucāt uz jūru vai palikāt Parīzes apkaimē?” “Parīzes apkaimē... Ne vienmēr vienā un tajā pašā vietā... Mēs izvēlējāmies kādu viesnīciņu, gandrīz vienmēr ūdens malā, jo Marinēta bija kā sadegusi uz peldēšanu un airēšanu... Viņai nepatika elegantas un izsmalcinātas vietas... Vispār viņai bija ļoti plebejiska gaume...”

Galu galā es no viņa izdabūju pusduci adrešu - nostūrus, kur viņi bija iegriezušies vairākas reizes: Klū,

Kurselā, Ševrēzas ielejā, Pie Melānijas, Senfaržo, Pom-ponā... Tas ir Mamas malā, netālu no Laņī... Viņai esot vājība uz šo krodziņu, jo tas ir tikai lauku krodziņš ar divām istabām bez krāna...

Un vēl Kregī Mo apkaimē; maza viesnīciņa, kuras nosaukumu viņš aizmirsis un kuras saimnieks ir kurls... Dejojošā Zoss - galīgi laukos, starp Melānu un Apre-monu... Vienu vienīgu reizi viņi pusdienojuši Brašajā gailī Buživalā...

- Vai pārbaudīji?

- Man likās, ka būs pareizāk, ja palikšu te un savākšu visas ziņas. Es būtu varējis zvanīt uz visu miestu policiju, bet baidījos, ka viņi rīkosies neveikli un jaunkundzi aizbiedēs... Tas turklāt īsti neatbilst noteikumiem, jo šīs apdzīvotās vietas ir ārpus Sēnas departamenta, bet es sapratu, ka jūs steidzaties...

- Nu, un ko tad tu izdarīji?

- Es aizsūtīju pa vīram visos virzienos - uz Lutrī, Žamēnu un Lagrimu...

- Vai katrs paņēma pa mašīnai?

- Jā, - Zanvjē nobažījies atbildēja.

- Vai tāpēc Likā man nupat sacīja, ka droši vien nav neviena brīva automobiļa?

- Es atvainojos...

-Tu rīkojies pareizi... Vai rezultātu vēl nav?

- Zvanīts tikai no Klū viesnīcas... Tur nekā nav... Jādomā, ka abi pārējie ari drīz dos ziņu...

Megrē klusēdams smēķēja pīpi, it kā būtu inspektoru aizmirsis.

- Vai es jums neesmu vajadzīgs?

- Šobrīd ne. Ja kur ej, brīdini mani. Saki, lai Likā ari paliek...

Viņam gribējās rīkoties ātri. Pēc nupatējās ilgās vizītes pie holandieša viņš juta, ka kāds ir apdraudēts, tomēr nevarēja pateikt, kurš tas ir.

Nebija nekādu šaubu, ka viņam bija rādītas dekorācijas. Ja pie sienām karājās īstas gleznas, viss cits varēja būt viltots, arī tas, ko viņš dzirdēja.

- Savienojiet mani ar ārzemnieku biroju...

Nepagāja ne desmit minūtes, kad viņš uzzināja Jonkera

kundzes meitas uzvārdu. Viņas vārds nebija Mireija, ka viņš bija iedomājies tagadējā Mirellas vārda dēļ, bet gluži parasts - Marsela, bet uzvārds - Mejāna.

- Esiet tik laipna un savienojiet mani ar Nicas kriminālpoliciju! Vislabāk - ar komisāru Bastiāni...

Nespēdams norimties, viņš uz labu laimi meklēja visos virzienos.

- Hallo! Bastiāni? Kā jums klājas, vecais? Kāds laiks? Te līst jau trešo dienu, tikai vakarpusē mazliet pārstaja... Ziniet, man ļoti gribētos, lai jūs parakņājaties vecos papīros... Ja pie jums nekā nebūs, var gadīties, ka atradīsiet Tiesu pilī... Runa ir par kādu Marselu Mejānu, dzimušu Nicā, droši vien vecpilsētā, kaut kur pie Senreparatas...

Viņai ir trīsdesmit četri gadi. Apprecējusies ar angli, vārdā Muīru, kas Mančestrā ražo lodīšu gultņus, viņa vairākus gadus dzīvojusi Londonā, kur iepazinusies un apprecējusies ar bagātu holandieti - Norisu Jonkeru, un patlaban dzīvo Parīzē...

Ļoti skaista sieviete, no tām, uz kurām gājēji atskatās... Liela auguma tumšmate, iznesīga... Ļoti lielā mērā sabiedrības dāma, un tomēr viņā ir kaut kas tāds, kas manī radīja aizdomas... Vai saprotat, ko gribu teikt? Viņā ir kaut kāds trūkums, es nezinu, kāds tieši, bet viņas skatiens man to apliecināja...

Jā. Tas tiešām ir steidzami... Varu zvērēt, ka gatavojas kaut kas ļauns, un man gribētos to novērst... Jā, vai jūs nepazināt Loņonu, kad strādājāt Šosejas ielā? Jā, Ūpi... Pagājušajā naktī uz viņu šāva... Miris nav, bet nevar galvot, kas notiks tālāk... Jā, runa ir par šo lietu... Es nezinu, cik lielā mērā un kādā veidā viņa tur iejaukta, bet varbūt jūsu ziņas man kaut ko dos...

Es palikšu savā kabinetā... Visu nakti, ja vajag...

Viņš ļoti labi saprata, ka lietā, kas saistīta ar ievainotu kolēģi, viri palīdzēs, cik spēs. Tas viņiem bija goda jautājums.

Šķita, ka piecas garas minūtes viņš aizsapņojies sēž, gandrīz aizsnaužas, tad roka pastiepās pie telefona.

- Man būtu vajadzīgs savienojums ar Skotlendjardu... Steidzams... Inspektors Pīks... Vienu mirkli... Nē! Galvenais inspektors Pīks...

Viņi iepazinās Francijā, kur misters Pīks bija ieradies, lai pētītu kriminālpolicijas darba metodes un it īpaši Meg-rē metodes, un pārsteigts konstatējis, ka Megrē vispār nav nekādu metožu.

Divreiz viņi bija tikušies Londonā un kļuvuši par labiem draugiem. Pirms dažiem mēnešiem Megrē bija uzzinājis, ka Piks paaugstināts dienesta pakāpē.

Kaut ari ar savienojumu Skotlendjardu dabūja trīs minūtēs, bija vajadzīgas gandrīz desmit minūtes, līdz atrada Piku, vēl dažas - lai sliktā angļu un sliktā franču valodā apmainītos ar apsveikumiem...

- ... Jā, Mejāna... M kā Moriss, A kā Andrejs...

Vardi bija jāsauc pa burtiem.

-Muīrs... M vēlreiz kā Moriss... U kā Ursula...

- Šo vārdu es zinu... Vai runa ir par Herbertu Muīru? No Mančestras? Pirms trim gadiem karaliene viņam piešķīra pēra titulu...

- Otrais vīrs - Noriss Jonkers...

Viņš atkal sauca pa burtiem, atcerējās holandieša dienestu angļu armijā, viņa pulkveža pakāpi.

- Varbūt starp šiem abiem ir bijuši citi vīrieši... Liekas, viņa kādu laiku dzīvojusi Londonā, kur droši vien nepalika vientuļa...

Megrē papūlējās pateikt, ka runa ir par uzbrukumu policistam, un misters Pīks nopietni apgalvoja:

- Pie mums vainīgais tiktu pakārts, lai tas būtu vīrietis vai sieviete. Par noziegumiem pret policiju vienmēr pakar.

Tāpat kā Bastiāni viņš solījās zvanīt.

Pulkstenis bija pusseptiņi. Atvēris durvis, Megrē lielajā telpā redzēja vairs tikai četrus vai piecus inspektorus.

- Pie Melānijas nav nekā. Tāpat arī Senfaržo, priekšniek... Tāpat arī Brašajā Gailī un Dejojošajā Zosi, kā jau biju gaidījis. Mums atliek vienīgi Mama, jo Sevrēzas ielejā un pie Sēnas arī nekā nav...

Megrē jau grasījās atgriezties savā kabinetā, kad, ļoti satraukts, kabinetā iesteidzās inspektors Sankjē.

- Vai komisārs ir te?

Viņš pamanīja Megrē brīdī, kad izteica jautājumu.

- Ir jaunumi... Man likās, ka labāk atsteigties piejums, nekā zvanīt no kantora...

- Nāciet iekšā...

- Es atstāju priekštelpā liecinieku, ja jūs gribētu viņu iztaujāt.

- Vispirms apsēdieties...

- Vai es nevarētu novilkt mēteli? Šodien esmu tik daudz taujājis, ka esmu vienās putās... Redziet, kā jūs likāt, astoņpadsmitā iecirkņa vīri sīki jo sīki pārbaudīja Zino avēniju un tuvējo apkaimi... Stundām ilgi tas nedeva nekā, ja neskaita veco Maklē... Pēc tam man piepeši pateica kaut ko tādu, kas man likās ļoti svarīgs...

Tajā mājā kāds jau bija klaušinājis agrā priekšpusdienā, bet iztaujājis tikai vārtnieci un tos īrniekus, kuri bija mājās, un to nebija daudz., .»alvenokāii sievu.:,' ’o v»i bi ja darbā...

Runa ir par īres namu pašā ielas augšgala...

Kad mani kolēģi tur ieradās no jauna, un tas notika pirms nepilnas stundas, pie vārtnieces pēc pasta atnāca kāds vīrietis - kāds Lanžerons, kas staigā no dzīvokļa uz dzīvokli, pārdodams putekļsūcējus... Es viņu atvedu šurp...

Tas ir diezgan nīgrs vīrs, kas drīzāk pieradis, ka viņu dzen ārā pa durvīm, nekā pie laipnas uzņemšanas. Viņš dzīvo viens pats ceturtā stāva dzīvoklī, strādā neregulāri, aizvien cerēdams nonākt pie cilvēkiem īstajā brīdī...

Visbiežāk viņš ēdienu gatavo pats, bet, ja veikals izdevies, atļaujas vakariņas restorānā... Laikā starp sešiem un astoņiem, kad cilvēki lielākoties ir mājās, viņš pārdevis divus putekļsūcējus un, iedzēris aperitīvu Klišī laukuma alus zālē, labi ieturējies mazā restorānā Kolenkūra ielā...

Mazliet pirms desmitiem vakarā viņš gājis augšup pa Zino avēniju ar putekļsūcēja paraugu rokā... Pie holandieša mājas stāvējusi mašīna - dzeltens jaguārs, kura numurs viņu pārsteidzis, jo tam bijuši divi sarkani T.

Viņš atradies dažu metru attālumā, kad atvērušās nama durvis...

- Vai viņš ir pārliecināts, ka tās bijušas Jonkera nama durvis?

- Viņš pazīst Zino avēnijas mājas kā savu kabatu, jo, protams, ir mēģinājis tajās pārdot putekļsūcējus... Klausieties uzmanīgi... No turienes iznākuši divi viri, kas vilkuši trešo - tik piedzērušos, ka tas nav turējies kājās...

Kad abi vīrieši, kuri nešūs nesuši trešo, ieraudzījuši Lanžeronu, viņi gandrīz atgriezušies mājā, bet viens no viņiem norūcis: “Ej taču, muļķi! Vai tad nav kauns pārdzerties līdz tādai pakāpei!”

- Un viņi to aizveduši?

- Pagaidiet! Tas vēl nav viss. Pirmām kārtām, putekļsūcēju pārdevējs apgalvo, ka runātājam bijis stiprs angļu akcents... Un dzērājam kājās nav bijis nedz kurpju, nedz zeķu...Viņa basās pēdas vilkušās pa ietvi... Viņš iesliets aizmugurējā sēdeklī kopā ar vienu no balstītājiem, un otrais sēdies pie stūres... Mašina aizdrāzusies vēja ātrumā...

Vai gribat, lai es to cilvēku atvedu?

Megrē vilcinājās, viņam likās, ka paliek aizvien mazāk laika.

- Iekārtojieties kopā ar viņu kaut kur tepat blakus un pierakstiet viņa liecību. Pārbaudiet, vai viņš nav kaut ko aizmirsis. Var gadīties kāds sīkums, kas izrādās ļoti svarīgs...

- Ko lai daru pēc tam?

- Mēs vēl aprunāsimies, kad būsiet beidzis!

Iepriekšējā vakarā šādā pašā laikā Megrē nomocījās ar

Bošu, sauktu Zanno, un vienos naktī panāca tā atzīšanos, kas deva iespēju apcietināt Gastonu Nuvo.

Viņš nodomāja, ka ari šonakt gaisma viņa kabinetā varbūt degs līdz. Dievs vien zina, cik vēlai stundai. Reti kad tādas dienas sekoja viena otrai. Starp divām lietām gandrīz vienmēr bija pauze, un, ja šī pauze ieilga, Megrē dīvainā kārtā sadrūma un jutās nelāgi.

- Labi ātri - automobiļu dienestu!

Viņš neatcerējās, ka būtu kādreiz redzējis dzeltenu jaguaru, angļu mašīnai tā bija visai neparasta krasa. TT nozīmēja, ka mašīna iebraukusi Francijā ar īpašnieku ārzemnieku un šeit paliks tikai zināmu laiku, tāpēc par to nav maksāta muita.

- Kas pie jums nodarbojas ar TT?... Rorivs? Vai viņa tur nav? Vairs nav neviena? Un tu? Vai tevis arī nav?

Klausies, dēliņ... Tev ar šo lietu katrā ziņā jātiek galā... Vai nu ieej Roriva kabinetā un sameklē man ziņas, ko tev prasu, vai ari piezvani, lai viņš ierodas tūlīt... Tas nekas, ja viņš sēž pie galda... Saprati? Runa ir par»jaguāru.’.. Jā, par jaguāru.

Vēl vakarvakarā tas braukāja pa Parīzi... Tas ir dzeltens un ar TT... Nē! Es nezinu numuru... Tas jau būtu pārāk jauki... Bet es pieņemu, ka Parīzē nav dučiem dzeltenu jaguāru...

Rīkojies, kā nu māki, un piezvani man uz krastmalu... īpašnieka vārdu, adresi, kad ieradies Francijā... Un tūlīt... Atvainojies manā vārdā Rorivam, ja esi spiests viņu traucēt. Es viņam to neaizmirsīšu... Pasaki, ka jāatrod tips, kurš šāvis uz Loņonu... Jā, uz astoņpadsmitā rajona inspektoru...

Viņš pavēra durvis un jautāja Zanvjē:

- Vai no Mamas vēl nav nekādu ziņu?

- Vēl nav. Varbūt Lagrimam kaut kas atgadījies ar mašīnu...

- Cik pulkstenis?

- Man gribas dzert... Tu varētu pasūtīt alu... Ja jau tu to darīsi, tad nebūtu par ļaunu palūgt ari sviestmaizes.

Megrē staigāja šurpu turpu, rokas uz muguras salicis, un galu galā vēlreiz paņēma klausuli.

- Manu sievu, lūdzu...

Viņš zvanīja, lai pateiktu, ka vakariņās nebūs nekādā gadījumā.

Megrē tikko bija nolicis klausuli, kad iezvanījās telefons, un viņš steidzās pie aparāta.

- Hallo! Jā... Vai Bastiāni? Tātad tas bija vieglāk, nekā domāji? Laimējās? Labi! Nu, stāsti...

Komisārs apsēdās pie rakstāmgalda, pievilka tuvāk piezīmju bloku un paņēma zīmuli.

- Kādu vārdu tu minēji? Stenlijs Hobsons... Kā? Tas ir garš stāsts? Atstāsti, cik īsi iespējams, neko neaizmirstot... Nē jel, vecais... Es šovakar esmu mazliet nervozs. Jūtu, ka jārīkojas bez kavēšanās... Mani uztrauc kāds žūpa ar basām kājām... Labi... Es klausos...

Lieta bija sešpadsmit gadus veca. Nicā kādā lielā Angļu promenādes viesnīcā apcietināja Stenliju Hobsonu, ko Skotlendjards bija reģistrējis kā dārglietu zagli. Vairākas zādzības bija izdarītas Antibas un Kannu villās, vēl kāda - viesnīcā, kur dzīvoja Hobsons.

Apcietināšanas brīdī viņš bija kopā ar meiču, kurai vēl nebija lāgā astoņpadsmit gadu un kas vairākas nedēļas bija viņa mīļākā.

Meiteni aizturēja kopā ar Hobsonu. Abus pratināja tris dienas. Istabu pārmeklēja. Nicas vecpilsētā pārmeklēja arī meičas mātes dzīvokli - meitene strādāja puķu tirgū.

Netika atrasta neviena rota. Pierādījumu trūkuma dēļ pārīti palaida brīvībā, un pēc divām dienām viņi šķērsoja Itālijas robežu. Nicā vairs neko nedzirdēja runājam nedz par Hobsonu, nedz Marselu Mejānu, jo meitene bija viņa.

- Vai jūs zināt, kas noticis ar māti?

- Jau vairākus gadus viņa dzīvo ērtā dzīvoklī Senso-vēra ielā un pārtiek no rentes. Es pie viņas aizsūtīju vienu no saviem vīriem, tas vēl nav atgriezies. Nav nekādu šaubu, ka viņa saņem naudu no meitas...

- Paldies, Bastiāni! Es ceru, ka drīz atkal sadzirdēsimies.

Mašīna sāka griezties, kā mēdza teikt Megrē, un tādos

brīžos viņam gribējās, lai visi kantori būtu atvērti cauru nakti.

- Ienāc uz brītiņu, Likā... Tev vajadzēs aiziet uz mēbelēto istabu nodaļu... Es ceru, ka tur kāds vēl būs palicis... Pieraksti vārdu... Stenlijs Hobsons... Kā saka Bastiāni, viņam patlaban vajadzētu būt četrdesmit piecus līdz četrdesmit astoņus gadus vecam... Es nezinu, kāds viņš izskatās, bet pirm piecpadsmit gadiem Skotlendjards izsūtīja viņa pazīmes visiem policijas dienestiem kā starptautisks. dārglietu zagļa pazinies. Ja vajag, uzkāp bēniņ-stāvā uz kartotēku ... iespējams, viņiem par šo cilvēku kaut kas būs zināms...

Kad Likā aizgāja, Megrē paskatījās uz telefonu pārmetoši, it kā tas negribētu zvanīt. Šankjē klauvēja pie durvīm.

- Te ir, komisāra kungs... Ziņojums pārrakstīts ar mašīnu, un Lanžerons to parakstījis. Vai tiešām nevēlaties ar viņu aprunāties?

Megrē tikai pameta skatienu pa durvju spraugu. Vīrietis bija pelēcīgs, neievērojams.

- Lai viņš paēd un katram gadījumam vēl atnāk. Es nezinu, vai viņš man būs vajadzīgs un kad tas varētu būt, bet tāpat jau visi ir pārāk izklīduši...

- Ko darīt man?

- Vai jums ēst negribas? Vai jūs nekad neēdat vakariņas?

- Es vēl gribētu palīdzēt...

- Vislabāk būs, ja atgriezīsieties astoņpadsmitajā iecirknī un ziņosiet, kas kvartālā notiek...

- Vai jums ir kāda cerība?

- Ja man tās nebūtu, es tagad ēstu vakariņas kopā ar sievu un skatītos televīziju...

Dofina kafejnīcas viesmīlis vēl bija Megrē kabinetā, kur nolika paplāti ar alus glāzēm un sviestmaizēm, kad iezvanījās telefons.

- Labi! Lieliski!... Eds? Vienkārši Eds?... Amerikānis?... Saprotu... Pat viņu prezidenti saucas pamazināmajos vārdos... Eds Golans? Vai tev ir adrese? Ko?

Megrē sadrūma. Runa bija par dzeltenā jaguāra īpašnieku.

- Vai esi pārliecināts, ka Parīzē neviena cita nav? Labi!

Paldies, vecais... Es paskatīšos, ko tas dos, bet man labāk patiktu, ja viņš nebūtu Ričas viesnīcas klients...

Viņš vēlreiz iegāja pie inspektoriem.

- Lai divi sagatavojas braukt ar mašīnu... Es ceru, ka lejā vēl kāda ir?

- Nupat divas atgriezās.

Pēc brīža viņš atkal ķērās pie telefona.

- Vai Ričas viesnīca? Es vēlētos runāt ar šveicaru, jaunkundz... Hallo! Vai šveicars? Vai tas esat jūs, Pjēr? TeMegrē...

Komisāram vairākas reizes bija nācies vadīt izmeklēšanu Vandomas laukuma viesnīcā, vienā no vislepnākajam, ja ne vislepnākajā visā Parīzē, un ik reizi viņš to bija darījis pietiekami smalkjūtīgi.

- Jā, komisārs... Klausieties manī uzmanīgi un neizrunājiet vārdus... Šobrīd droši vien halle pilna cilvēku... Vai jums ir klients Golans? Eds Golans.

- Vai jūs varētu mirkli pagaidit? Es pārslēgšu sarunu uz kabīni.

Pēc brīža šveicars apliecināja:

- Jā, viņš apmeties pie mums. Viņš te apmetas bieži... Tas ir Sanfrancisko dzimis amerikānis, kas daudz ceļo un trīs vai četras reizes gadā ierodas Parīzē... Parasti viņš paliek kādas trīs nedēļas...

- Cik vecs?

- Trīsdesmit astoņi gadi... Viņš nav īsts veikalnieka tips, drīzāk intelektuālis... Pēc pases spriežot, viņš ir mākslas kritiķis un, kā man stāstīts, eksperts ar pasaules slavu... Viņš vairākkārt pieņēmis Luvras direktoru, un pie viņa nāk lielie mākslas tirgotāji...

- Vai šobrīd viņš ir savā numurā?

- Cik pulkstenis?... Pusastoņi? Visticamāk, viņš ir bārā.

- Vai jūs par to varētu klusītēm pārliecināties?

Atkal bija bridi jāgaida.

- Jā, viņš tur ir.

- Vai viens?

- Kopā ar skaistu sievieti.

- Vai tā ir viesnīcas kliente?

- Tāda īsti viņa neizskatās; ir jau gadījies, ka viņš te iegriežas kopā ar dāmu iedzert kādu glāzi, un drīz viņi droši vien dosies vakariņot kaut kur pilsētā...

- Vai jūs varēsiet man pateikt, kad viņi grasās iet prom?

- Bet aizturēt es viņus nevarēšu...

-Tikai piezvaniet... Un paldies!

Viņš pasauca Likā.

- Klausies uzmanīgi! Tas ir svarīgi un jādara uzmanīgi. Kopā ar kādu inspektoru tu dosies uz Riču... Manā vārdā pajautāsi šveicaram, vai Eds Golans joprojām ir bārā... Ja viņš tur vēl būs, kā es ceru, tu atstāsi biedru hallē un smalkjūtīgi tuvosies Golanam un viņa dāmai...

Nevajag nedz rādīt žetonu, nedz skaļā balsī pieminēt policiju... Pasaki, ka runa ir par viņa mašīnu, ka mums viņam kaut kas jāpajautā, un panāc, lai viņš tev seko...

- Un sieviete? Vai man atvest viņu ari?

- Nē, ja vien viņa nav liela auguma, ļoti skaista tumšmate un nesaucas par Mirellu...

Likā pašķielēja uz vēl nosvīdušajām alus glāzēm un, ne vārda neteicis, aizgāja.

- Galvenais - rīkojies ātri... Drāzies pilnā gaitā...

Alus bija labs, bet sviestmaize spiedās rīklē. Megrē bija

pārak sanervozējies, lai ēstu. Šajā lietā nekas nesaskanēja. Līdzko radās kāda hipotēze, fakti to apgāza.

Un, ja nerunā par noslēpumaino Stenliju Hobsonu, visu laiku bija darīšana ar šķietami cienījamiem cilvēkiem.

Galu galā viņš piezvanīja uz mājām Manesī, komisāram ekspertam.

Simcnons 11

273

- Tas atkal esmu es, jā... Ceru, ka neesat sarīkojis kok-teiļvakaru... Jā? Nu, es runāšu īsi... Vai vārds Golans jums kaut ko izsaka? Viens no labākajiem amerikāņu ekspertiem?

Viņš vairākkārt nopūtās, klausīdamies, ko runā Manesi.

- Jā, jā... Tas jau bija gaidāms... Vēl viens jautājums... Šodien manā klātbūtnē tika apgalvots, ka īstie gleznu kolekcionāri bieži pērk un pārdod savas gleznas zem rokas... Vai tā ir taisnība?... Es jums, protams, nejautāju vārdus... Nē! Nē, es neizmeklēju lietu, kas saistīta ar gleznām, un, ja arī izmeklēju, tad nejauši... Pēdējais jautājums.... Vai tādam cilvēkam kā Norisam Jonkeram kolekcijā varētu būt viltojumi?

Atbildei atskanēja skaļi smiekli.

- Ja tādi ir viņam, tādi var būt ari Luvrā... Tiesa, ir cilvēki, kas apgalvo, ka DžokonJa ir viltota Džokonda...

Durvis strauji atvērās. Žanvjē, laimīgs, satraukts un nepacietīgs, gaidīja, kad saruna beigsies un viņš varēs pavēstīt jaunumu.

- Es jums pateicos... Ejiet atpakaļ pie saviem viesiem... Varbūt es maldos, bet iespējams, ka man vēl būs vajadzīga jūsu palīdzība...

Žanvjē izsaucās:

- Kārtībā, priekšniek! Mēs viņu atradām!

- Marinētu?

- Jā... Lagrims ved viņu šurp... Mašīnai nekas nav noticis, bet laikam gan pa tumsu bijis grūti atrast Fēliksa un Felicijas viesnīciņu... Tā ir ārpus Pomponas, zemesceļa galā, un tas ceļš nekur neved...

- Vai viņa kaut ko pateica?

- Viņa apgalvo, ka nezina, kas noticis... Izdzirdusi šāvienus, viņa uzreiz iedomājusies par Loņonu... Viņa nobijusies, ka šaus uz viņu ari...

- Kāpēc?

- To viņa nepaskaidroja... Viņa bez kādas pierunāšanas sekojusi Lagrimam, tikai gribējusi, lai tas uzrāda žetonu...

Viņa būs Orfēvras krastmalā vēlākais pēc stundas. Ja viss veiksies labi, te būs ari Eds Golans - protams, pārskaities - un draudēs, ka zvanīs uz savu vēstniecību. Cik daudz gan ir cilvēku, kas sauc palīgā vēstniecības!

- Hallo! Jā, es pats, dārgais Pīka kungs...

Jaunais Skotlendjarda vecākais inspektors klāstīja ziņas bez steigas, acīmredzot lasot priekšā noliktu tekstu un atkārtojot katru svarīgu datu.

Jo tur bija ārkārtīgi svarīgas ziņas. Piemēram, Mirellas un viņas pirmā vīra Herberta Muīra šķiršanās pēc tikai divus gadus ilgas laulības dzīves. Tajā par vainīgu tika atzīta jaunā sieviete, un līdzzinātājs, kā to sauc Apvienotajā Karalistē, bija kāds Stenlijs Hobsons.

Pāris ne tikai bija pieķerts nozieguma vietā kādā Mančestras kvartālā ar sliktu slavu, kur dzīvoja Hobsons, bet bija ari konstatēts, ka divos gados, kamēr ilga laulība, abi šie cilvēki bija vairākkārt tikušies.

- Es vēl neesmu atradis Stenlija pēdas Londonā, nezinu, ko viņš turpmākajos gados darījis. Ceru, ka rīt tikšu par to skaidrībā. Divi no maniem vīriem uzņems sakarus ar Soho ļaudīm, kuri zina, kas notiek zināmās aprindās...

Jā, es kaut ko gandrīz aizmirsu... Hobsons ir vairāk pazīstams ar iesauku Stens Plikgalvis... Divdesmit trīs vai divdesmit četru gadu vecumā viņš man nezināmas slimības dēļ zaudējis matus, skropstas un uzacis...

Megrē bija karsti, viņš atvēra logu un patlaban tukšoja alus glāzi, kad izdzirda gaitenī runājam franciski ar amerikāņu akcentu. Viņš nesaprata vārdus, bet balss skaidri rādīja, ka apmeklētājs nepavisam nav apmierināts.

Tāpēc komisārs smaidīja, cik vien laipni un viesmīlīgi spēja, kad, durvis atverot, sacīja:

. - Nāciet, lūdzu, iekšā, Golana kungs, un piedodiet, ka esmu jūs iztraucējis...

7. nodaļa Mirellas izvēle

Edam Golanam bija ļoti īsi, ezīti apcirpti brūni mati. Kaut ari laiks bija apmācies un auksts, viņš neapgrūtināja sevi ar mēteli, un viņa plānais uzvalks bez polsteriem plecos vērta augumu vēl garāku.

Par spīti dusmām, viņš, vārdus nemeklēdams, runāja pieklājīgā franču valodā.

- Šis kungs, - viņš sacīja, rādīdams uz Likā, - tiešām mani iztraucēja, turklāt ļoti nepiemērotos apstākļos, un tas bija nepatīkami ne tikai man, bet ari kādai dāmai, kura bija kopā ar mani...

Megrē pamāja, lai Likā iet ārā no kabineta.

- Man ļoti žēl, Golana kungs. Ja jūs nodarbina šis cilvēks, ziniet, ka tāda veida nepatikšanas ir daļa no viņa darba...

Kritiķis saprata.

- Es pieņemu, ka runa ir par manu mašīnu?

- Jums pieder dzeltens jaguārs, vai ne?

- Tāds man tiešām piederēja.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Ka šorīt es pats aizgāju uz pirmā rajona policijas komisariātu un paziņoju, ka tas man nozagts.

- Kur jūs vakar bijāt, Golana kungs?

- Pie Meksikas konsula viņa privātajā dzīvoklī Itāliešu bulvārī.

- Vai jūs tur ēdāt vakariņas?

- Apmēram divpadsmit cilvēku sabiedrībā.

- Vai jūs tur bijāt ari ap desmitiem?

- Ne tikai ap desmitiem, bet līdz diviem naktī, kā jūs varēsiet pārbaudīt.

Ieraudzījis paplāti ar alus glāzēm un sviestmaizēm, viņš likās pārsteigts.

- Man patiktu, ja jūs man tūlīt pateiktu...

- Vienu mirkli. Man arī jāsteidzas, pat vairāk nekā jums - ticiet man, bet viss ir jādara pēc kārtas. Vai jūs mašīnu atstājāt Itāliešu bulvāri?

- Nē. Jūs zināt labāk par mani, ka tur nav vietas, kur mašīnu atstāt...

- Kur tā atradās, kad jūs to redzējāt pēdējoreiz?

- Vandomas laukumā, kur zināms skaits vietu ir rezervēts Ričas viesnīcas klientiem. Man bija jānoiet tikai daži simti metru, lai nonāktu pie drauga.

- Vai jūs neatstājāt viņa dzīvokli?

-Nē.

- Vai jums kāds zvanīja?

Viņš vilcinājās, pārsteigts, ka Megrē ir lietas kursā.

- Jā, kāda sieviete.

- Sieviete, kuras vardu jūs nevarat nosaukt, vai ne? Vai runa nav par Jonkera kundzi?

- Tā varēja būt viņa, jo es tiešām pazīstu Jonkerus.

- Vai, viesnīcā atgriežoties, jūs nepamanījāt, ka mašīnas vairs nav tur, kur to atstājāt?

- Es gāju mājās pa Kambona ielu...

- Vai pazīstat Stenliju Hobsonu?

- Es, Megrē kungs, negrasos atbildēt gluži kā pratināšanā, pirms uzzināšu, kādā lietā gribat mani iejaukt.

- Tā nu ir, ka daži jūsu draugi nonākuši grūtībās...

- Kādi draugi?

- Piemēram, Noriss Jonkers... Es pieņemu, ka jūs esat pircis no viņa gleznas un viņam tās ari pārdevis?

- Es neesmu gleznu tirgotājs... Reizēm muzeji vai privātpersonas man uztic, ka meklē kāda gleznotāja darbu, kāda laikmeta gleznu... Ja savos ceļojumos pamanu, ka ir pārdodams kāds tāda veida darbs, es tikai daru to zināmu...

- Bez komisijas naudas?

- Tas uz jums neattiecas. Tā ir manas zemes finansu inspektoru kompetence...

- Protams, jums nav ne jausmas, kas varētu būt jūsu mašīnas zaglis? Vai atslēga bija priekšējā paneli?

- Cimdu kastē... Tā ir vienīgā iespēja man, ļoti izklaidīgam cilvēkam, to nenozaudēt.

Megrē pūlējās iekļausities gaiteņa trokšņos un, šķiet, iztaujāja amerikāni bez kādas pārliecības, tāpat vien.

Vai par to visvairāk nebrīnījās pats Golans?

- Manuprāt, es tagad varētu iet pie dāmas, kuru esmu ielūdzis vakariņās, vai ne?

- Tūlīt vēl ne... Baidos, ka jūs visā drīzumā vēl būsiet vajadzīgs...

Megrē dzirdēja soļu troksni, durvju atvēršanos un aizvēršanos, sievietes balsi blakus kabinetā. Tas bija durvju virināšanas vakars, kā to nosauks vēlāk.

- Vai tu, Žanvjē, vari uz mirklīti ienākt manā kabinetā? Nebūtu pieklājīgi atstāt misteru Golanu vienu pašu... Mēs viņam esam izjaukuši vakariņas, un, ja viņš vēlētos sviestmaizi...

Nedaudzie inspektori, kas bija palikuši tik vēlā stundā, ieskaitot Lagrimu, kurš lepojās ar saviem panākumiem, ziņkāri skatījās uz jaunu, burvīgu sievieti, ģērbušos zilā kostīmā, kura savukārt vēroja apkārt notiekošo.

- Jūs esat komisārs Megrē, vai ne? Es esmu redzējusi

jūsu fotogrāfijas avīzēs. Sakiet labi ātri, vai viņš ir miris?

- Nē, Ožjē jaunkundz. Viņš tika smagi ievainots, bet ārsti cer, ka varēs viņu glābt.

- Vai viņš jums pastāstīja par mani?

- Viņš nespēja runāt un nespēs runāt vēl ilgas stundas, ja ne divas vai trīs dienas. Esiet tik laipna un nāciet man līdzi!

Viņš ieveda jauno sievieti mazā kabinetā un aizvēra tā durvis.

- Manuprāt, jūs mani sapratīsiet, ja teikšu, ka man ir ļoti maz laika. Tāpēc nelūdzu jūs sīkumos izstāstīt visu, ko zināt. Tam pietiks laika vēlāk. Es jums uzdošu dažus jautājumus. Vai jūs bijāt tā, kas ziņoja inspektoram Loņo-nam, ka namā ielas pretējā pusē notiek dīvainas lietas?

- Nē. Es neko nebiju ievērojusi, vienīgi to, ka darbnīcā bieži deg gaisma.

- Kur viņš jūs sastapa?

- Uz ielas, kad es gāju mājās. Viņš teica, ka zina, kur dzīvoju, ka viņam nepieciešams pavadīt vienu vai divus vakarus pie mana dzīvokļa loga, lai kādu novērotu. Viņš man uzrādīja policista žetonu un savu apliecību. Nebiju sevišķi priecīga un jau grasījos zvanīt uz komisariātu...

- Kas jūs pamudināja pieņemt lēmumu?

- Viņš izskatījās nelaimīgs. Policists man stāstīja, ka viņam nekad nav bijis veiksmes, bet, ja es palīdzētu, viss mainītos, jo viņš ir uzgājis ļoti interesantu lietu...

- Vai viņš pateica, kādu tieši?

- Pirmajā vakarā ne.

- Vai pirmajā vakarā palikāt kopā ar viņu?

- Zināmu laiku jā, tumsā. Darbnīcas aizkari pretējā namā nav aizvelkami pavisam, un ik pa brīdim to spraugās varēja redzēt vīrieti, kas turēja rokā paleti un otas...

- Ģērbies baltās drēbēs? Ar dvieli ap galvu?

- Jā. Es jokodamās sacīju, ka viņš izskatās pēc spoka.

- Vai esat redzējusi viņu gleznojam?

- Vienreiz. Tovakar molberts bija nolikts tajā darbnīcas daļā, ko var redzēt no mana dzīvokļa, un viņš gleznoja kā neprātīgs...

- Ko nozīmē - kā neprātīgs?

- Es nezinu. Man viņš izskatījās pēc apsēstā...

- Vai darbnīcā redzējāt vēl kādu?

- Kādu sievieti... Viņa izģērbās... Vai, pareizāk sakot, viņš viņai raušus norāva apģērbu...

- Vai tā bija liela auguma tumšmate?

- Tā nebija Jonkera kundze, kuru es pēc izskata pazīstu.

- Vai esat redzējusi arī Jonkera kungu?

- Darbnīcā ne. Darbnīcā reiz pamanīju plikgalvainu vīrieti zināmos gados.

- Kas notika vakar vakarā?

- Tāpat kā citus vakarus, es jau agri likos gulēt. Man ir nogurdinošs darbs, un skaistumkopšanas salons reizēm strādā ļoti vēlu, sevišķi - pirms lielām ballēm un pieņemšanām.

- Vai Loņons bija dzīvojamā istabā?

- Jā. Galu galā mēs sapratāmies labi. Viņš nekad nemēģināja mani aplidot un izturējās ļoti jauki, gluži tēvišķīgi... Aiz pateicības viņš reizēm atnesa šokolādi vai vijolīšu pušķīti...

- Vai desmitos bijāt aizmigusi?

- Biju gultā, bet vēl negulēju. Es lasīju avīzi... Viņš pieklauvēja pie manām durvīm... Uztraukts viņš pavēstīja, ka ir jaunumi, ka nupat aizvests gleznotājs, ka tas noticis pārāk ātri, viņš nav paspējis nokāpt lejā... “Būs labāk, ja es vēl mirklīti palikšu... Iespējams, ka viens no vīriešiem atgriezīsies...”

Viņš atkal apsēdās pie loga, un es aizmigu... Mani pamodināja šāvienu troksnis... Es paskatījos ārā... Izliecoties pa logu, redzēju uz ietves guļošu ķermeni... Vēl nezināju, ko darīšu, bet sāku ģērbties...

- Kāpēc jūs aizbēgāt?

- Es domāju tā: ja jau gangsteri zināja, kas viņš tāds un ko te dara, viņi gribēs novākt mani arī... Es vēl nezināju, uz kurieni braukšu... Nebiju par to domājusi...

- Vai paņēmāt taksometru?

- Nē. Es kājām aizgāju līdz Klišī laukumam un kādu laiku sēdēju vēl atvērtā kafejnīcā, kur meičas mani pētīja no galvas līdz kājām... Tad atcerējos kādu lauku viesnīciņu, kur vairākkārt esmu bijusi kopā ar draugu...

- Jā, ar Žanu Klodu...

- Vai jūs uzzinājāt no viņa?

- Klausieties, jaunkundz, mani interesē viss, ko esat piedzīvojusi, un es būšu priecīgs, kad varēšu jūsu piedzīvojumu noklausīties visos sīkumos. Bet man liekas, ka tagad jādara kaut kas steidzīgāks... Es jūs lūdzu mani pagaidīt un mierīgi palikt inspektoru istabā, kur jūs aizvedīšu... Žanvjē pa to laiku pierakstīs jūsu stāstu...

- Vai Loņons nebija kļūdījies?

- Nē! Loņons prata savu darbu un reti kļūdījās... Kā viņš jums teica, viņam nebija veiksmes... Vai nu kāds nocēla viņam lietu no deguna priekšas, vai arī pēdējā brīdī viņu gandrīz nošāva, pirms viņš vinnēja spēlē... Nāciet!...

Megrē atstāja Marinētu inspektoru istabā un savā kabinetā sacīja Žanvjē:

-Tu pierakstīsi jaunkundzes liecību...

Golans, kurš sēdēja, strauji pielēca kājās.

- Vai jūs viņu atvedāt uz šejieni?

- Runa nav par jūsu jaunkundzi, Golana kungs... Vai jūs joprojām nepazīstat Stenliju Hobsonu, sauktu par Stenu Plikgalvi?

- Man nekas nav sakāms.

- Kā vēlaties... Apsēdieties! Varbūt gūsiet kādu labumu no telefonsarunas, ko tūlīt dzirdēsiet. Hallo! Lūdzu, savienojiet mani ar Jonkera kungu! Ar Norisu Jonkeru Žino avēnijā.

Hallo! Vai Jonkera kungs? Te Megrē... Pēc tam, kad atstāju jūsu māju, esmu atradis atbildi uz daudziem jautājumiem, kurus jums uzdevu. īsto atbildi, vai saprotat?

Piemēram, manā kabinetā ir Golana kungs, kurš nepriecājas par traucējumu un joprojām nav atradis savu mašīnu... Dzeltenu jaguāru... To, kurš vakar desmitos vakarā stāvēja pie jūsu mājas un aizveda ari jūsu īrnieku...

Jā, es saku - jūsu īrnieku... Šķiet, bēdīgā stāvoklī... Bez kurpēm un bez zeķēm...

Klausieties uzmanīgi, Jonkera kungs... Jau tagad vai rit no rīta es varētu oficiāli vērst pret jums apsūdzību par stipri nelegālu darbību ar gleznām, kas jums ir zināma labāk nekā man. Katram gadījumam daru jums zināmu, ka māju uzrauga policija...

Es jūs lūdzu ierasties pie manis kopā ar Jonkera kundzi, lai turpinātu pēcpusdienā iesākto sarunu... Ja jūsu sieva pretojas, sakiet, ka mums par viņu zināms viss... Iespējams, ka te viņa sastaps ne tikai Golana kungu, bet ari kādu Stenu Plikgalvi...

Klusējiet, Jonkera kungs! Šobrīd runāju es, un pēc brīža pienāks jūsu kārta runāt... Ir nepatīkami iepiņķēties viltojumu lietā, bet vēl nepatīkamāk būs tikt apsūdzētam par līdzdalību slepkavībā, vai ne?

Esmu pārliecināts, ka par uzbrukumu inspektoram Loņonam jūs neko nezinājāt, tāpat kā, domājams, Golana kungs... Bet es baidos, ka tiek gatavots vēl viens noziegums, kurā jūs būsiet iejaukts daudz tiešāk, jo runa būs par cilvēku, ko jūs turējāt ieslēgtu savā mājā... Kur viņš ir?

Pasakiet, uz kurieni viņu aizveda un kas to izdarīja... Nē! Ne tad, kad jūs ieradīsieties te... Ne pēc pusstundas... Tas mums jāzina tūlīt, vai dzirdat, Jonkera kungs?

Viņš dzirdēja klusu sievietes balsi. Mirella droši vien bija noliekusies pie vīra. Kādu padomu viņa deva?

- Es jums zvēru, Megrē kungs...

- Un es jums atkārtoju, ka laiks negaida.

- Pagaidiet! Es nezinu no galvas numuru... Man jāpaskatās piezīmju grāmatiņā...

Tad Mirella iejaucās atklāti:

- Es jums pateikšu adresi, Megrē kungs... Runa ir par Mario de Lučiju, kas īrē studiju netālu no Elizejas laukiem... Te ir mans vīrs...

Jonkers lasīja:

- Mario de Lučija, Berri ielā divdesmit septiņi. Frede-riko ir pie viņa...

- Un Frederiko ir gleznotājs, kas strādāja jūsu darbnīcā?

- Jā. Frederiko Palestri...

- Es jūs gaidu, Jonkera kungs... Katrā ziņā atvediet līdzi sievu...

Megrē pat nepaskatījās uz amerikāņu kritiķi. Viņš jau atkal noņēma klausuli.

- Savienojiet mani ar devītā rajona komisariātu... Hallo! Kas pie telefona? Dibuā? Ņemiet līdzi trīs vai četrus vīrus... Es saku - trīs vai četrus, un apbruņotus, jo indivīds ir bīstams... Jūs dosieties uz Berrī ielas divdesmit septīto namu un uzkāpsiet kāda Mario de Lūcijas darbnīcā. Ja viņš ir mājās, kā domājams, jūs viņu apcietināsiet, lai cik vēls jau ir...

Dzīvoklī jūs atradīsiet ieslodzītu cilvēku - Frederiko Palestri... Es gribētu, lai abus šos vīrus man atved uz šejieni iespējami drīz... Vēlreiz - uzmanieties! Mario de

Lučija ir bruņojies ar 7,63 milimetru kalibra mauzeri... Ja ierocis nav pie viņa, atrodiet to...

Viņš pievērsās Edam Golanam.

- Jūs redzat, cienījamais kungs, ka jums nebija iemesla protestēt. Pagāja ilgs laiks, pirms es sapratu, kas īsti notiek, jo man nav nekādu zināšanu par istu vai viltotu gleznu kontrabandu... Turklāt jūsu draugs Jonkers ir džentlmenis, kurš tik viegli nezaudē aukstasinību...

Megrē vēlreiz paņēma klausuli, jo iezvanījās telefons.

-Jā... Hallo! Likā? Kur tu esi?... Turnelas krastmalā? Tumelas viesnīcā? Es saprotu... Ak viņš ēd vakariņas tuvējā bistro? Nē, viens ne. Palūdz, lai tevi pavada divi rajona inspektori... Galu galā, varbūt viņš ir tas, kurš spēlējas ar lielkalibra pistoli... Es par to brīnītos, bet viņš bija no tiem, kuri uzbruka nabaga Loņonam...

Megrē piegāja pie inspektoru durvīm.

- Man būtu vajadzīgs svaigs alus...

Viņš atgriezās pie rakstāmgalda, apsēdās un piebāza pīpi.

- Redziet nu, Golana kungs! Ceru, ka jūsu gleznotājs vēl ir dzīvs... Es nepazīstu Mario de Lučiju, bet iespējams, ka kartotēkā viņš figurē ar citu vārdu... Ja nē, mēs meklēsim Itālijas policijas palīdzību... Mēs iegūsim ziņas dažās minūtēs... Atzīstieties, ka esat tikpat nobažījies kā es...

- Es runāšu vienīgi sava advokāta metra Španglera klātbūtnē... Viņa numurs ir Odeons 18 24... Nē, es nekļūdos...

- Tam nav nozīmes, Golana kungs... Šobrīd man nav nekādas steigas uzklausīt jūsu liecību... Ir ļoti nepatīkami, ka tāds cilvēks kā jūs ir iepīts šajā lietā, un es ceru, ka metrs Španglers atradīs labus pamatojumus, lai jūs aizstāvētu...

Alus vēl nebija atnests, kad iezvanījās telefons.

Megrē bridi klusēdams klausījās.

- Labi! Paldies! Tā nav tava vaina. Ziņo tieši miertiesai... Es uz turieni aiziešu vēlāk...

Megrē piecēlās, neatbildēdams uz amerikāņa jautājošo skatienu. Tas bija bāls.

- Vai kaut kas noticis? Es jums zvēru, ja...

- Sēdiet un klusējiet...

Viņš pagāja sānis, pamāja Zanvjē, kurš pārrakstīja ar mašīnu Marinētas Ožjē liecību, lai tas iznāk viņam līdzi gaitenī.

- Vai atgadījies kas slikts, priekšniek?

- Es vēl nezinu, kas īsti noticis... Gleznotājs atrasts vannasistabā, pakāries skalojamās bāciņas ķēdē... Viņš bijis ieslēgts... Mario de Lučija pazudis... Kartotēkā tu droši vien atradīsi viņa kartīti... Izsludini vispārēju trauksmi - stacijās, lidostās, uz robežām...

- Un Marinēta?

-Viņa pagaidīs...

Pa kāpnēm laipa pāris, ko pavadīja astoņpadsmitā rajona inspektors.

- Esiet tik laipna, Jonkera kundze, ieejiet šajā istabā un gaidiet mani...

Abas sievietes, kas pēc izskata viena otru pazina, nekad nebija atradušās tik tuvu viena otrai.

- Un jūs, Jonkera kungs, sekojiet man...

Viņš ieveda holandieti mazajā kabinetā, kur bija runājis ar Marinētu Ožjē.

- Apsēdieties...

- Vai jūs viņu atradāt?

-Jā.

- Vai dzīvu?

Holandietis bija zaudējis sārto sejaskrāsu un pašpaļāvību. Dažās stundās viņš bija pārvērties par vecu vīru.

- Vai Lūcija viņu nogalinājis?

- Viņš atrasts pakāries vannasistabā...

- Es vienmēr teicu, ka tas slikti beigsies...

- Kam?

-Mirellai... Pārējiem... It sevišķi sievai...

- Ko jūs par savu sievu zināt?

- Manuprāt - visu.

- Vai ari par Nicu un Stenliju Hobsonu?

-Jā.

- Par to, ar kuru viņai bija sakars pirms šķiršanās no Herberta Muīra?

- Jā.

- Vai jūs ar viņu iepazināties Londonā?

- Kādā muižā Londonas tuvumā, pie draugiem... Viņa zināmā sabiedrībā bija ļoti populāra...

- Un jūs uzreiz iemīlējāties? Un piedāvājāt laulības?

-Jā.

- Vai jūs jau zinājāt?

- Jums tas liksies neticami, bet holandietis saprastu... Es uzdevu privātai policijas aģentūrai ievākt par viņu ziņas... Uzzināju, ka viņa vairākus gadus dzīvojusi kopā ar Hobsonu, sauktu par Stenu Plikgalvi, kuru Anglijas policijai izdevies iedabūt aiz restēm tikai vienreiz - uz diviem gadiem...

Viņš atkal parādījās Mančestrā, kad viņa bija Muīra kundze... Londonā viņš nedzīvoja ar viņu, tikai reizēm izspieda naudu...

Pie durvīm klauvēja.

- Vai vēlaties alu, priekšniek?

- Jūs, Jonkera kungs, noteikti dosiet priekšroku konjakam... Es atvainojos, ka man nav tā liķiera, kas bija jūsu mājās... Lai atnes uz šejieni konjaka pudeli, kas ir manā skapī...

Viņi atkal palika divatā, un vienā paņēmienā izdzertais alkohols mazliet iesārtināja holandieša vaigus.

- Redziet, Megrē kungs, es nevaru bez viņas iztikt... Manā vecumā iemīlēšanās ir ļoti bīstama... Viņa man izskaidroja, ka Hobsons to šantažē, ka viņa varētu no tā atbrīvoties ar zināmu summu, un es noticēju... Es maksāju...

- Kā iesākās darījumi ar gleznām?

- Jums būs grūti man noticēt, jo jūs neesat kolekcionārs...

- Es kolekcionēju cilvēkus...

- Man grūti iedomāties, kādā nodalījumā jūs liksiet mani... Varbūt pie muļķiem? Tā kā jūs noteikti esat ievācis par mani ziņas, jums ir sacīts, ka esmu īsts eksperts zināma laikmeta glezniecībā... Ja cilvēks gadiem ilgi kaislīgi nododas vienam vienīgam priekšmetam, viņš to sāk kaut cik pazīt, vai ne?

Man bieži lūdza spriedumu par kādu gleznu... Un pietika ar to, ka glezna kādu laiku bijusi manā kolekcijā, lai par tās īstumu nerastos nekādas šaubas...

- Vārdu sakot, tā to varēja padarīt neapšaubāmi īstu...

- Tā ir ar visiem lielajiem kolekcionāriem... Es jums jau teicu, kad bijāt manā namā: reizēm kādu darbu pārdevu, lai nopirktu citus - aizvien skaistākus un retākus... Kad cilvēks ir iesācis, viņam grūti apstāties... Reiz es kļūdījos...

Viņš runāja vienmuļā, vienaldzīgā balsī, it kā viņu vairs neinteresētu, kas ar viņu turpmāk notiks.

- Un tomēr runa bija par Van Goga darbu... Ne no tiem, kurus esmu mantojis no tēva... Šo es nopirku ar starpnieka palīdzību un uzskatīju par neapšaubāmi īstu... Zināmu laiku tas karājās manā salonā pie sienas... Kāds Dienvidamerikas amatieris man piedāvāja summu, kas deva iespēju iegādāties gleznu, par kuru ilgi biju sapņojis...

Veikals tika noslēgts... Pēc dažiem mēnešiem kāds Golans, par kuru biju tikai dzirdējis runājam, ieradās pie manis...

- Cik sen tas bija?

- Apmēram pirms gada... Viņš runāja par Van Gogu, kuru bija redzējis pie mana pircēja venecuēlieša, un pierādīja, ka tas ir veikls viltojums...

“Es jūsu pircējam neko neteicu,” viņš precizēja. “Jums butu ļoti nepatīkami, vai ne, ja uzzinātu, ka esat pārdevis viltotu gleznu... Tad varbūt sāktu bažīties ari citi, kas ieguvuši no jums darbus... Tad aizdomās turētu visu jūsu kolekciju...”

Es atkārtoju - jūs neesat kolekcionārs... Jūs nesaprotat, ko šis notikums man nozīmēja...

Golans nāca pie manis vēl... Kādu dienu viņš teica, ka ir atradis viltojuma autoru - ģeniālu puisi, kas spēj viltot gan Manē, gan Renuāru...

- Vai jūsu sieva arī bija klāt sarunas laikā?

- Vairs neatceros... Varbūt es pats viņai vēlāk pastāstīju? Varbūt viņa bija tā, kas pierunāja, lai pieņemu piedāvājumu? Varbūt es pats to jau biju pieņēmis?... Stāsta, ka es esot bagāts cilvēks, bet vārds bagāts ir visai nenoteikts... Dažas gleznas es varēju nopirkt, bet bija arī tādas, kuras līdzekļu trūkuma dēļ nevarēju atļauties, lai cik kārdinošā likās izdevība... Vai jūs saprotat?

- Es saprotu vienīgi to, ka vajadzēja, lai viltotās gleznas, brīdi pabijušas jūsu kolekcijā, tiktu uzskatītas par neapstrīdami īstām...

- Tā apmēram ir... Es pakāru vienu vai divas viltotas gleznas starp savējām, un...

- Vienu mirklīti! Kad jūs iepazīstināja ar Palestri?

- Pēc mēneša vai diviem. Ar Golana starpniecību biju pārdevis divus viņa darbus... Golans tos lielākoties izvietoja pie glezniecības cienītājiem Dienvidamerikā vai ma-zos, neievērojamos muzejos...

Palestri viņam sagādāja rūpes, jo viņš bija tāds kā ģeniāls trakais, turklāt vēl seksuāls maniaks... Jūs to nojautāt, ieraudzījis viņa istabu, vai ne?

- Es sāku kaut ko saprast, kad ieraudzīju jūsu sievu pie molberta.

- Kaut ko taču vajadzēja darīt...

- Kad un kā jūs uzzinājāt, ka ir kāds, kas interesējas par to, kas notiek jūsu namā?

- Es to nepamanīju, to pamanīja Hobsons...

- Tātad Hobsons atkal atgriezās jūsu sievas dzīvē?

- Abi zvērēja, ka nekā tāda nav... Hobsons bija Golana draugs... Viņš bija atradis Palestri... Vai spējat sekot manai domai?

-Jā.

- Man atlika vienīgi padoties... Piekritu, ka viņš strādās manā darbnīcā, kur nevienam neienāks prātā viņu meklēt... Viņš gulēja istabā, ko jūs redzējāt. Viņš bija ar mieru neiet ārā no mājas, ja vien viņam piegādāja sievietes. Viņa vienīgās kaislības bija glezniecība un sievietes...

- Man teica, ka viņš gleznojis kā neprātīgs...

- Jā... Viņam priekšā nolika divas trīs kāda meistara gleznas... Viņš grozījās tām apkārt kā matadors ap vērsi, un pēc dažām stundām vai dažām dienām mēs atradām iedvesmas pilnu darbu, turklāt tik acīmredzamā meistara rokrakstā, ka nevienam neienāca prātā to apšaubīt...

Bet tas bija nepatīkams īrnieks...

- Vai sieviešu dēļ?

- Un vēl tāpēc, ka viņš bija rupjš. Pat pret manu sievu...

- Vai viņš apmierinājās ar rupjību vien?

- Labāk būs, ja nezināšu, vai viņš nav gājis pārāk tālu... Iespējams... Jūs redzējāt viņas portretu, ko viņš uzgleznojis ar dažiem otas vilcieniem...

Viena kaislība, Megrē kungs, cilvēkam ir pilnīgi pietiekama. Man būtu vajadzējis apmierināties ar glezniecību, prātīgi turpināt gleznu kolekcionēšanu... Bet vajadzēja, lai es sastopu Mirellu... Un tomēr viņa nevienā lietā nav vainojama... Ko jūs jautājāt? Ak, jā, kurš atklāja, ka mūs tur aizdomās... Tā ir sieviete, kuras vārdu es pat neatceros, laikam kāda striptīza dejotāja Elizejas lauku kabarē -Ļučija viņu atveda pie Palestri...

Nākamajā dienā viņa piezvanīja Lūcijam un teica, ka, iznākot no mūsu mājas, tikusi izsekota, pēc tam viņai piesējies dīvains vīrietis, kas uzdevis visvisādus jautājumus... Lučija un Stens sāka novērot kvartālu... Viņi pamanīja, ka vakarā kāds diezgan slikti ģērbies maza auguma kalsns vīrelis glūnīgi klejo pa Zino avēniju...

Vēlāk viņi pamanīja, ka šis vīrelis ieiet kopā ar jaunu sievieti namā, kas atrodas pretī manai mājai... Viņš sēdēja tumsā pie loga, domādams, ka paliek neredzams, bet, tā kā viņš nespēja atteikties no smēķēšanas, laiku pa laikam varēja redzēt viņa cigaretes galu...

- Vai nevienam neienāca prātā, ka viņš ir no policijas?

- Stens Hobsons domāja, ka gadījumā, ja darbotos policija, novērotāji būtu mainījušies... Bet šis vienmēr bija viens un tas pats, un viņš nosprieda, ka vīrelis pieder pie kādas citas bandas vai ka viņš pūlas uzzināt pietiekami daudz, lai mūs šantažētu...

Palestri vajadzēja steidzami pazust no mājas... Lučija un Hobsons apņēmās viņu aizvākt vakar vakarā, izmantojot GoLina mašīnu...

- Jāpieņem, ka Golans zināja par notiekošo?

- Palestri negribēja nekur iet - viņš bija pārliecināts, ka mēs esam viņu izmantojuši gandrīz gadu un ka tagad gribam novākt... Vajadzēja viņu apdullināt... Viņš paspēja izmest dārzā kurpes un zeķes...

- Vai jūs bijāt klāt?

-Nē.

- Un jūsu sieva?

- Nē!... Gaidījām, kad viņu aizvedīs un mēs varēsim sakārtot darbnīcu un istabu... Jau iepriekšējā dienā Stens bija aizvedis ķīļrāmjus un to gleznu, pie kuras Palestri patlaban strādāja... Es tiešām varu apgalvot - ja man vēl atļauts cerēt, ka jūs man ticat, - tas ir fakts, ka es nezināju par viņu nodomu nogalināt inspektoru... Es sapratu, kas notiek, tikai tad, kad izdzirdu šāvienus...

Gan Megrē, gan holandietis ilgu laiku klusēja. Megrē bija noguris un ar bezspēcīgām simpātijām nolūkojās vecajā vīrā, kas galdam otrā pusē vilcinādamies sniedzās pēc konjaka.

- Vai neiebilstat?

Iztukšojis glāzi, Jonkers pūlējās pasmaidīt.

- Lat nu kā, ar mani ir beigas, vai ne? Es nezinu, kā man trūks vairāk...

Vai viņš runāja par gleznām, kuras viņam bija tik dārgi maksājušas? Vai arī par sievu, par kuru viņam nebija nekādu ilūziju, bet kura viņam bija tik nepieciešama?

- Jūs pats redzat, Megrē kungs, ka neviens nenoticēs tādam izglītota cilvēka naivumam...

Ja nu varbūt vienīgi kolekcionāri...

Citā kabinetā Likā bija sācis pratināt Stenu Plikgalvi.

Vēl divas stundas turpinājās staigāšana no kabineta uz kabinetu, skanēja jautājumi, atbildes un tarkšķēja rakstāmmašīnas.

Kad nodzisa gaisma, pulkstenis bija gandrīz viens - tāpat kā iepriekšējā dienā.

- Pavadīšu jūs uz mājām, jaunkundz... Šonakt jūs varat gulēt savā dzīvoklī nebaidoties...

Viņi abi sēdēja taksometra aizmugurējā sēdeklī.

- Vai jūs uz mani dusmojaties, Megrē kungs?

- Par ko?

- Vai jums nebūtu bijis daudz vieglāk strādāt, ja es nebūtu zaudējusi galvu un aizbēgusi?

- Mēs būtu iemantojuši dažas stundas, bet rezultāts būtu tas pats...

Viņš nemaz nebija tik apmierināts ar šo rezultātu, un pat Mirellai brīdī, kad viņu veda uz iepriekšējā ieslodzījuma cietumu, bija tiesības uz draudzīgu skatienu.

*

Loņons atstāja Bišā slimnīcu pēc mēneša - vēl vājāks nekā jebkad, bet viņa acīs bija jaušama uzvarētāja dzirkstīte, jo XVIII rajona komisariātā viņš turpmāk bija savā ziņā varonis. Turklāt avīzes publicēja nevis Megrē, bet viņa fotogrāfiju.

Tajā pašā dienā viņš kopā ar sievu devās uz kādu ciemu Ardenos, kur ārsti viņam lika pavadīt divus izveseļošanās mēnešus.

Divus mēnešus viņš tur pavadīja, kā jau Megrē kundze bija paredzējusi, kopdams Loņona kundzi.

Mario de Lučiju apcietināja pie Beļģijas robežas. Viņi abi ar Hobsonu dabūja desmit gadus spaidu darbos.

Golans noliedza jebkādu sakaru ar šāvieniem Zino avēnijā, un viņam piesprieda tikai divus gadus par blēdišanos.

Jonkeram piesprieda vienu gadu cietuma, un, tā kā ik iepriekšējā ieslodzījuma mēnesi skaita par diviem, no zvērināto tiesas viņš aizgāja kā brīvs cilvēks. Turklāt roku rokā ar sievu, jo Mirellu pierādījumu trūkuma dēļ attaisnoja.

Megrē, kas bija stāvējis pie zāles dibensienas, nozuda viens no pirmajiem, lai nevajadzētu viņus satikt un, galvenais, lai piezvanītu, kā solījis, Megrē kundzei un pateiktu lietas iznākumu.

Tā jau bija veca lieta, jo bija jūnijs un cilvēki runāja vairs vienīgi par atvaļinājumiem.

Nolande, 1963. gada 23. jūnijs

Saturs

Megrē Ņujorkā 5

Megrē un spoks 165

Žoržs Simenons MEGRĒ ŅUJORKĀ MEGRĒ UN SPOKS Romāni

Apgāda direktors Vladis Spāre

Galvenā redaktore Lienīte Mcdne Redaktors Jānis Vēveris Jaunākais redaktors Roberts Zieds Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuzc Datormākslinieks Jānis Jaunarājs Tehniskais redaktors Artūrs Kažc

Tehniski ekonomiskā grupa: Aleksandra Siņicina, Andris Purmalis

Apgāds “Artava", LV-1011, Rīgā, K. Barona ielā 12. Te!./fax - 286452. Licence Nr. 2-0356.

Iespiests a/s “Preses nams” tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambī 3.

Apgāds “Artava” šajā sērijā piedāvā:

Fransuā Nurisjē DIĀNAS AUGUMS

Žoržs Simenons SILUETS LOGĀ PROVIDANSAS STRŪDZINIEKS

Eksbreijā TOREADOR, OLE!

Žoržs Simenons MIGLU OSTA FLĀMU NAMS

Žoržs Simenons MEGRĒ UN LĪĶIS BEZ GALVAS GARĀ ŠKEISTA

Žoržs Simenons MEGRĒ KUNDZES DRAUDZENE MEGRĒ ATZĪŠANĀS

Žoržs Simenons MEGRĒ UN SLEPKAVA

STŪRGALVĪGAIS KLIENTS

Žoržs Simenons MEGRĒ ALOJAS MEGRĒ UN SESTDIENAS KLIENTS

Žoržs Simenons MEGRĒ UN NONĀVĒTĀ MEITENE

MEGRĒ ZIEMSVĒTKI

Žoržs Simenons

MANS DRAUGS MEGRĒ MEGRĒ UN CILVĒKS UZ SOLA

Agata Kristi

SLEPKAVĪBA MEZOPOTĀMUĀ

Agata Kristi TRAĢĒDIJA TRĪS CĒLIENOS

Agata Kristi

KAKIS BALOŽU BARĀ

Agata Kristi

SLEPKAVĪBA STAILZĀ

Agata Kristi

MĒMAIS LIECINIEKS

Emanuēla Arsāna EMANUĒLA BANGKOKĀ

Rpbers Merls

NEDĒĻAS NOGALE ZIJDKOTĀ

ŽoržsSimenons

BŪVĒ KUNGA APBEDĪŠANA

SEPTIŅI KRUSTIŅI

Lienīte Medne, Vladis Spāre, Juris Zvirgzdiņš ODU LAIKS I

Žoržs Simenons MEGRĒ CEĻO NABAGUS NENOGALINA

Pjērs Bualo BAKHA DIENDUSA

Anatols Imermanis

MANTOJUMS NO AMERIKAS MISIJA LIMĀ

Agata Kristi

ĻAUNUMS ZEM SAULES

1

Ēzelis (angļu vai.).

Content

Simenons Žoržs Megrē Ņujorkā. Megrē un spoks

I. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodala

Megre un spoks

1. nodaļa Inspektora Loņona dīvainās naktis un Solanžas kaites

2. nodaļa Pusdienas pie Manjēra

3. nodaļa Marinētas mīlas dēkas

4. nodala Vizitē pie holandieša

5. nodaļa Istaba ar zīmējumiem uz sienām

6. nodala Baskajainais žūpa

7. nodaļa Mirellas izvēle

Saturs

Apgāds “Artava” šajā sērijā piedāvā:

1