Simenons Žoržs

Megrē un krietnie ļaudis. Megrē dusmas

Žoržs Simenons

Megrē un krietnie ļaudis. Megrē dusmas

Romāni

Megrē un krietnie ļaudis

,

1. nodaļa

Megrē nevis tumsā taustījās pēc klausules, kā bija paradis darīt, kad telefons iezvanījās nakts vidū, bet atviegloti nopūtās.

Nule pārtraukto sapni viņš necik skaidri vis neatcerējās, taču zināja, ka tas bija netīkams; viņš tajā lūkoja izskaidroties ar kādu svarīgu personu, kuras seja gan nebija redzama. Šī persona bija pagalam nemierā ar viņu, nācās būt pacietīgam, pacietīgam kaut dažas dienas, jo viņš bija zaudējis ierasto tvērienu un nejutās savā ādā. Ja vien viņam uzticētos, tas neturpinātos ilgi. Galvenais - lai viņu neuzlūko tik nosodoši, tik ironiski...

-Hallo...

Kad viņš tuvināja klausuli ausij, Megrē kundze, uz elkoņa paslējusies, iededza naktslampiņu.

- Megrē? - kāds vaicāja.

- Jā.

Viņš nepazina balsi, lai gan tā likās dzirdēta.

-Te Sentibērs...

Tas bija policijas komisārs turpat vai Megrē gados, viņš to pazina kopš pašiem karjeras sākumiem. Vini sauca viens otru vienkārši uzvārdā, taču nebija uz “tu”. Sentibērs - garš, tievs rudmatis, nedaudz lēnīgs un svinīgs - allaž centās salikt punktus uz “i”.

- Vai es jūs uzmodināju?

-Jā.

- Es atvainojos. Visādā ziņā es domāju, ka jūs tik un tā drīz meklēs kāds no Oriēvras krastmalas, lai visu pastāstītu, jo es jau paziņoju Parkē un kriminālpolicijai.

Megrē, apsēdies gultā, sataustīja uz naktsgaldiņa pīpi, kurai iemiegot bija ļāvis apdzist, un ar acīm meklēja sērkociņus. Megrē kundze piecēlās, lai atnestu tos viņam no kamīnmalas. Aiz atvērtā loga, uguņu caurausta, gulēja vēl klusā Parīze, bet tālumā varēja dzirdēt šurpu turpu braukājam taksometrus.

Piecās dienās, kopš Megrē pāris bija atgriezies no atvaļinājuma, šī bija pirmā reize, kad komisāru šādi modināja, un viņš atkal sajuta realitātes un dienišķās rutīnas pieskārienu.

- Es klausos, - viņš nomurmināja, sūkdams pīpi, kamēr sieva turēja aizdedzināto sērkociņu.

- Atrodos mesjē Renē Žoslēna dzīvoklī, Notr-damdešāna ielā 37 b, Mazo nabago māsu klostera pusē... Te pastrādāts noziegums, par kuru es neko daudz nezinu, jo ierados tikai pirms divdesmit minūtēm... Vai jūs mani dzirdat?...

-Jā.

Megrē kundze devās uz virtuvi, lai pagatavotu kafiju, un Megrē uzmeta viņai sazvērniecisku skatienu.

- Tā lieta šķiet satraucoša; iespējams, ka visai delikāta... Tāpēc atļāvos zvanīt jums... Baidījos, ka viņi varētu apmierināties ar to, ka atsūta tikai dežūrinspektoru...

Sentibērs runāja, izvēlēdamies vārdus, un varēja noprast, ka viņš tur nebija viens.

- Es zināju, ka jūs esat aizbraucis brīvdienās.

- Atgriezos pagājušajā nedēļā.

Bija trešdiena. Pareizāk sakot, ceturtdiena, jo modinātājpulkstenis uz Megrē kundzes naktsgaldiņa rādīja divi un desmit minūtes. Viņi abi bija gājuši uz kino - ne tik daudz, lai redzētu visai viduvējo filmu, kā atkal nododamies parastajiem ieradumiem.

- Vai domājat atnākt?

- Man vajag laiku, lai apģērbtos.

- Es personīgi būtu jums ļoti pateicīgs. Es tos Žoslēnus nedaudz pazīstu. Viņi nav tie cilvēki, pie kuriem varētu gaidīt briestam drāmu...

Pat tabakas smarža bija profesionāla: tā smaržo vakarā nodzisusi un nakts vidū, steidzīgi pieceļoties, atkal iededzināta pīpe. Arī kafijas smarža atšķīrās no vakardienas kafijas smaržas. Tāpat benzīna smaka, kura plūda iekšā pa atvērto logu...

Jau kādas astoņas dienas Megrē jutās kā lempis. Beidzot viņiem bija izdevies veselas trīs nedēļas pavadīt Mengā pie Luāras - bez jebkādiem kontaktiem ar policijas pārvaldi, nesteidzoties atpakaļ uz Parīzi, lai izmeklētu kādu neatliekamu lietu kā citus gadus. Viņi turpināja kopt māju un dārzu. Megrē makšķerēja, spēlēja kārtis ar vietējiem vīriešiem un, kopš bija atgriezies, nesteidzās atsākt savu ikdienas dzīvi.

Un varētu sacīt, ka arī Parīze nesteidzās atpakaļ ikdienībā. Nebija ne lietus, ne brīvdienu rītu svaiguma. Lielie tūristu autobusi turpināja vizināt pa ielām ārzemniekus raibos kreklos, daudzi parīzieši jau bija atgriezušies, bet citi vēl tikai devās projām.

Policijas pārvalde, kabinets - viss šķita tāds kā nereāls, un Megrē reizumis vaicāja pats sev, kas viņam te darāms - it kā īstā dzīve būtu tur, Luāras krastā.

Bez šaubām, no šīs nelāgās sajūtas radās sapnis, kura detaļas viņš velti centās atcerēties. Megrē kundze atgriezās no virtuves ar tasi dedzinoši karstas kafijas un uzreiz noprata, ka viņas vīrs nemaz nebija dusmīgs par šo pēkšņo pamodināšanu, drīzāk gan - iepriecināts par to.

- Kur tas ir?

- Monpamasā... Notrdamdešāna ielā...

Komisārs apvilka kreklu un bikses; kad viņš

jau āva kājas, telefons iezvanījās atkal. Šoreiz tā bija policija.

-Te Toranss, šef... Mums ziņoja, ka...

- Ka Notrdamdešāna ielā noslepkavots cilvēks?

- Jūs jau zināt? Vai grasāties doties turp?

- Kas ir uz vietas?

- Dipē, viņš gatavojas pratināt kādu aizdomās turēto - dārgakmeņu zādzības lietā, tad vēl Va-šē... Pagaidiet... nupat nāk Lapuēns...

- Saki viņam, lai dodas turp un gaida mani...

Žanvjē bija atvaļinājumā, Likā, kas tikai vakar atgriezās, krastmalā vēl nebija rādījies.

- Es izsaukšu tev taksometru? - Megrē kundze pēc brīža iejautājās.

Lejā Megrē atrada taksistu, kas viņu pazina, un šoreiz jutās par to iepriecināts.

- Uz kurieni, šef?

Viņš nosauca adresi un no jauna piebāza pīpi.

Notrdamdešāna ielā viņš ieraudzīja mazo, melno policijas auto un Lapuēnu, kurš stāvēja uz ietves un smēķēja cigareti, runādamies ar naktssargu.

- Trešajā stāvā pa kreisi, - tas paziņoja.

Megrē un Lapuēns iegāja pa visnotaļ buržuāziskās, labi uzturētās mājas durvīm; durvju sardzes kabūzī spīdēja gaisma; cauri aizkaru plānajam audumam komisārs domājās pazinis sestā iecirkņa inspektoru, kas tieši tobrīd izvaicāja durvju sardzi.

Tikko lifts apstājās, atvērās kādas durvis, un viņiem pretī iznāca Sentibērs.

- Parkē nebūs šeit ātrāk kā pēc pusstundas... Ienāciet! Tūlīt sapratīsiet, kāpēc zvanīju jums...

Viņi iegāja plašā vestibilā, Sentibērs pagrūda kādas pusvirus atstātas durvis, un skatam atklājās tukšs salons, kurā neviena nebija, tikai ādas sēdeklī atslīdzis vīrieša līķis. Diezgan liela auguma, diezgan pilnīgs, viņš bija tur sagumis, un galva ar atvērtajām acīm - noslīgusi sānis.

- Es lūdzu piederīgos ieiet kādā citā istabā... Zoslēna kundze atrodas ģimenes ārsta uzraudzībā, tas izrādījās doktors Larī, mans draugs...

- Vai viņa ir ievainota?

- Nē. Kad notika nelaime, viņas nebija mājās. Es jums dažos vārdos pastāstīšu, ko līdz šim esmu paguvis uzzināt.

- Kas šajā dzīvoklī dzīvo? Cik cilvēku?

- Divi.

- Jūs runājāt par ģimeni...

-Tūlīt sapratīsiet... Žoslēna kungs un kundze te dzīvo vieni, kopš viņu meita apprecējusies... Viņa izgāja pie jauna ārsta, pediatra doktora Fab-ra, viņš ir profesora Barona asistents bērnu slimnīcā...

Lapuēns visu cītīgi pierakstīja.

- Vakar Zoslēna kundze ar meitu devusies uz Madlēnas teātri...

- Un vīri ?

- Renē Zoslēns kādu laiku palicis viens.

- Vai viņam nepatika teātris?

- To es nezinu. Domāju, ka viņš vakaros nelabprāt izgāja no mājas.

- Ko tad viņš darīja?

- Jau kādus divus gadus itin neko. Agrāk viņam piederēja kartona fabrika Sengotāra ielā. Tur ražoja kartona kārbas, lielākoties smalkas kārbiņas - teiksim, smaržu tirgotājiem... Veselības dēļ viņš šo nodarbošanos pameta...

- Cik gadu vecumā?

- Sešdesmit piecu vai sešu... Vakar vakarā viņš tātad palicis viens... Pēc tam viņam piebiedrojies znots - nezinu, cikos tas bijis, - un abi vīrieši spēlējuši šahu...

Patiesi - uz maza galdiņa šaha figūras bija izvietotas tā, it kā partija būtu tikusi pārtraukta.

Sentibērs runāja klusām, un caur pievērtajām durvīm varēja dzirdēt staigātāju soļus blakusistabās.

- Kad abas sievietes atgriezās no teātra...

- Cikos tas bija?

- Ceturksni pēc pusnakts... Kad viņas atgriezās, esot atradušas Renē Zoslēnu tādā pozā, kādā jūs viņu redzat...

- Čik ložu ir?

- Divas... Divas lodes sirds apkaimē.

- īrnieki neko nav dzirdējuši?

- Tuvākie kaimiņi vēl joprojām ir brīvdienās.

- Vai jums tika ziņots tūlīt?

- Nē. Vispirms viņas izsaukušas doktoru Larī, kas dzīvo tepat netālu, Assā ielā, un aprūpē Žos-lēnus. Tas aizņēma diezgan daudz laika, un bija pagājusi stunda un desmit minūtes, kad man piezvanīja no komisariāta, kur bija saņēmuši šo ziņu. Tad vēl laiks, kamēr apģērbos, kamēr atsteidzos šurp... Netiku uzdevis vairāk kā pāris jautājumus - būtu grūti rīkoties citādi, jo stāvoklis, kādā šobrīd ir Žoslēna kundze...

- Un znots?

- Viņš ieradās mazliet pirms jums.

- Ko viņš saka?

- Viņu nācās meklēt un beigu beigās izdevās atrast slimnīcā, kur viņš bija ieradies apmeklēt kādu ar encefalītu slimu bērnu, ja pareizi sapratu...

- Kur viņš pašreiz atrodas?

-Tur...

Sentibērs norādīja uz kādām durvīm. Bija dzirdami čuksti.

- Cik noprotu, te nekas nav nozagts, un mēs neatradām ari nekādas ielaušanās pēdas... Žos-lēniem neesot ienaidnieku... Tie ir kārtīgi cilvēki, viņu pagātnē nav nekā nosodāma.

Pie durvīm klauvēja. Tas bija Ledāns, jauns policijas ārsts, kuru Megrē pazina. Doktors sasveicinājās ar visiem pēc kārtas,, pēc tam uzlika uz kumodes savu somu un atvēra to.

- Man zvanīja Parkē, - viņš sacīja. - Prokurora palīgs man sekošot.

- Es gribētu uzdot dažus jautājumus jaunajai sievietei, - nomurmināja Megrē, turpinādams aplūkot istabu.

Viņš saprata, kā jūtas Sentibērs. Te izskatījās ne tikai eleganti un komfortabli; viss uzdvesa mieru un ģimeniskumu. Šis nebija salons viesu pieņemšanai, bet istaba, kurā patīkami dzīvot -likās, ka šeit katra mēbele atminas savu mūžu un vēsturi.

Piemēram, lielais rūsganās ādas krēsls -acīmredzot tieši tajā Renē Žoslēns bija radis ik vakaru iekārtoties tieši pretī televizoram, kurš atradās otrā istabas galā.

Flīģelis gadiem bija kalpojis mazajai meitenītei, kuras portretu varēja redzēt pie sienas, un blakus otram krēslam - ne tik dziļam kā ģimenes galvam domātais - atradās jauks Luija XV stila galdiņš.

- Vai vēlaties, lai viņu pasaucu?

- Es vēlētos ar viņu parunāt kādā citā istabā...

Sentibērs pieklauvēja pie kādām durvīm, uz mirkli nozuda, atkal atgriezās un uzmeklēja Megrē, kurš ielūkojās guļamistabā, kur ieraudzīja kādu vīru pārliekušos gulošai sievietei.

Otra, jaunāka sieviete tuvojās komisāram un nomurmināja:

- Ja jūs gribētu man sekot manā agrākajā istabā...

Sī telpa joprojām bija un palika jaunas meitenes istaba ar neskaitāmām atmiņām, sīklietiņām, fotogrāfijām, it kā tās saimniece, ari precēta būdama, būtu vēlējusies atrast pie vecākiem savas jaunības atspulgu.

-Jūs esat komisārs Megrē, vai ne?

Viņš palocīja galvu.

- Jūs varat pīpēt savu pīpi... Mans vīrs no rīta līdz vakaram kūpina cigaretes un rimstas ja nu vienīgi pie savu mazo pacientu gultiņām...

Viņa bija ģērbusies visai piegulošā tērpā un pirms teātra apmeklējuma apmeklējusi frizieri. Viņas rokas plucināja mutautiņu.

- Vai jūs labprātāk paliktu stāvam?

-Jā... Jūs arī, vai ne?

Viņa nespēja nostāvēt uz vietas - kustējās šurpu turpu, neattapdama, kur acis likt.

- Es nezinu, vai jūs varat iedomāties, kādu efektu tas viss izraisīja... Ik dienas dzird runājam par noziegumiem - par tiem var lasīt avīzēs, klausīties pa radio, taču šķiet neiespējami, ka tādas lietas var notikt ar jums pašiem... Nabaga tētis!

- Vai jūs ar tēvu bijāt ļoti tuvi?

- Viņš bija vienreizēji labs cilvēks... Es viņam biju viss... Esmu vienīgais bērns... Jums,

Megrē kungs, vajadzētu noskaidrot, kas nolicis, un mums to pateikt... Mani neatstāj bažas, ka te u kāda briesmīga kļūda...

- Jūs domājat, ka slepkava būs sajaucis stāvus?

Viņa uzlūkoja komisāru tā, kā raudzītos cilvēks, kas slīkdams tveras pie dēļa gala, lai paglābtos, taču tūlīt papurināja galvu.

- Tas nav iespējams... Atslēga nebija bojāta... Durvis noteikti atvēris mans tēvs...

Megrē uzsauca:

- Lapuēn! ... Tu vari nākt iekšā...

Viņi tika iepazīstināti, un Lapuēns nosarka, ienācis jaunas meitenes istabā.

- Ļaujiet man uzdot dažus jautājumus! Kurai no jums abām - mātei vai jums - iešāvās prātā doma vakarā doties uz teātri.

- To ir grūti pateikt. Domāju, ka mātei. Tā vienmēr ir viņa, kas uzstāj, ka mums kaut kur jāiziet. Man ir divi bērni, vecākajam trīs gadi, otram desmit mēneši. Ja mans vīrs nav savā kabinetā, kur es viņu šā vai tā parasti neredzu, tad aizņemts slimnīcā vai vizītēs. Tas ir cilvēks, kas pilnīgi nodevies savai profesijai. Tāpēc laiku pa laikam - divas vai trīs reizes mēnesī - māmiņa man zvana un piedāvā kopā kaut kur aiziet. Vakar izrādīja lugu, kuru es gribēju redzēt...

- Vai jūsu vīram nebija brīvs vakars?

17

Simenons 12

- Tikai pēc pusdesmitiem. Tas bija pārāk vēlu. Turklāt viņš nemīl teātri...

- Ap cikiem jūs ieradāties šeit?

- Apmēram pusdeviņos.

- Kur jūs dzīvojat?

- Brīna bulvārī, netālu no Universitātes pilsētiņas...

- Vai jūs braucāt taksometrā?

- Nē. Vīrs atveda mani savā mašīnā. Viņam gadījās brīvs brītiņš starp divām vizītēm.

- Vai viņš uzkāpa augšā?

- Viņš atstāja mani stāvam uz ietves.

- Vai viņam tūlīt bija jādodas atpakaļ?

- Tā notika gandrīz vienmēr, kad mēs ar māmiņu izgājām kopā. Pols - tā sauc manu vīru

- pievienojās tēvam, kad bija pabeidzis vizītes, un viņi abi spēlēja šahu, skatīdamies televizoru un gaidīdami mūs.

- Un tas ir viss, kas notika vakarvakarā?

- Ja vadāmies no tā, ko viņš man teica, tad jā. Viņš ieradies mazliet pēc pusdesmitiem. Viņi iesākuši šaha partiju. Manam vīram pēc tam piezvanīts pa telefonu...

- Cikos?

- Viņam nebija laika to precīzi noteikt. Viņš aizbraucis - un, kad mēs, māmiņa un es, vēlāk pārradāmies, tad atradām visu tā, kā jūs redzat...

- Kur tobrīd atradās jūsu vīrs?

- Es tūlīt zvanīju uz mājām, un Žermēna, mūsu kalpotāja, man sacīja, ka viņš vēl neesot atgriezies.

- Vai jums neienāca prātā izsaukt policiju?

- Es nezinu... Mēs jutāmies galīgi satriektas

- māmiņa un es... Mēs neko nesapratām... Mums vajadzēja kādu, ar ko aprunāties, un man ienāca prātā pasaukt doktoru Larī... Viņš ir mūsu draugs un tajā pašā laikā ari tētiņa ārsts...

- Vai jūsu vīra prombūtne jūs nemaz neuztrauca?

- Sākumā es nodomāju, ka viņam bijis kāds steidzams izsaukums... Pēcāk, kad doktors Larī jau bija šeit, es zvanīju uz slimnīcu... un tur viņu sameklēja...

- Kāda bija viņa reakcija?

- Viņš paziņoja, ka tūlīt ieradīšoties... Doktors Larī jau bija izsaucis policiju... Es neesmu pārliecināta, vai izstāstīju jums visu pareizajā secībā... Tajā pašā laikā noņēmos ar māmiņu, kura, šķiet, vairs neapjēdza, kur atrodas...

- Cik viņai gadu?

- Piecdesmit viens. Viņa ir daudz jaunāka par tēti, kas apprecējās vēlu, trīsdesmit piecu gadu vecumā...

- Vai jūs neatsūtītu oie manis savu vīru?

Durvis atvērās, un Megrē izdzirda salonā balsis - tur sarunājās prokurora palīgs Mersjē un jaunais izmeklēšanas tiesnesis Etjēns Gosārs, kurš, tāpat kā citi, bija izcelts no gultas. Policijas vīri bez kavēšanās pārņēma salonu savā rīcībā.

- Vai jūs vaicājāt pēc manis?

Vīrietis bija jauns, tievs, nervozs. Sieva, atgriezusies kopā ar viņu, kautri vaicāja:

- Vai drīkstu palikt?

Megrē piekrītoši pamāja.

- Man sacīja, doktor, ka jūs esot te ieradies ap pusdesmitiem.

- Mazliet vēlāk, bet ne īpaši...

- Vai jūsu darbadiena bija beigusies?

- Tiku tā domājis, taču manā profesijā par to nekad nevar būt pārliecināts.

- Jādomā, ka tad, kad izejat no dzīvokļa, atstājat kalpotājai adresi, kur jūs var sameklēt?

- Zermēna zināja, ka esmu šeit.

- Vai tā ir jūsu kalpotāja?

- Jā. Viņa pieskata arī bērnus, kad manas sievas nav mājās.

- Kāds jums šķita sievastēvs?

- Tāds pats kā parasti. Viņš skatījās televizoru. Programma nelikās interesanta, un viņš piedāvāja man izspēlēt šaha partiju. Mēs sākām spēlēt. Apmēram piecpadsmit pāri desmitiem zvanīja telefons.

- Vai vaicāja pēc jums?

- Jā. Zermēna paziņoja, ka mani steidzīgi aicinot uz Žilī ielu 28... Tas ir mans iecirknis... Žermēna nebija pietiekami skaidri sadzirdējusi uzvārdu - Lesāžs vai Lesā, vai varbūt Lašā... Persona, kas zvanījusi, kā viņai licies, bijusi ļoti uztraukusies...

- Vai jūs tūlīt devāties turp?

- Jā. Pateicu sievastēvam, ka atgriezīšos, ja slimnieks neaizņems pārāk daudz laika, pretējā gadījumā braukšu tieši uz savām mājām... Tādi bija mani nodomi. Ceļos ļoti agri, jo man jādo-das uz slimnīcu...

- Cik ilgi jūs palikāt pie slimnieka?

- Slimnieka nebija... Es apvaicājos pie durvju sardzes, kura mani uzlūkoja ar izbrīnu, apgalvodama, ka mājā nedzīvojot neviens, kura uzvārds izklausītos pēc Lesāža vai Lašā, un ka viņai nekas neesot zināms par kādu slimu bērnu...

- Ko jūs darījāt?

- Lūdzu atļauju piezvanīt uz savu dzīvokli un vēlreiz izvaicāju Zermēnu... Viņa atkārtoja, ka runa bijusi par 28. numuru... Ar tādiem pašiem panākumiem zvanīju vēl arī pie 18. un 38. numura durvīm... Tā kā atrados ārpus mājas, izmantoju izdevību un aizsteidzos līdz slimnīcai, lai apmeklētu kādu mazu pacientu, par kuru raizējos.

- Cikos tas bija?

- To es nezinu... Paliku pie bērna kādu pusstundu... Pēc tam kopā ar vienu no slimniek-kopējām izstaigāju palātas... Visbeidzot man ziņoja, ka zvanot sieva...

- Jūs esat pēdējais cilvēks, kas redzējis Zoslēna kungu dzīvu... Vai viņš nelikās satraukts...

- Ne mazākajā mērā... Pavadīdams mani līdz durvīm, viņš paziņoja, ka varot pabeigt partiju arī pats! Dzirdēju, ka viņš aizlika durvīm priekšā ķēdi.

- Vai esat par to pārliecināts?

- Dzirdēju ķēdi nožvadzam - tas ir ļoti raksturīgs troksnis... Varu apzvērēt...

- Tātad viņam vajadzēja atkal celties no krēsla, lai atvērtu durvis savam slepkavam... Sakiet man, kundze - kad jūs ar māti ieradāties, ķēde vairs nebija durvīm priekšā?

- Kā tad mēs būtu tikušas iekšā?

Doktors smēķēja, ātri izpūzdams mazus dūmu mutulīšus, aizdedzinādams jaunu cigareti jau tad, kad vēl nebija izsmēķējis iesākto, un bažīgi lūkodamies te paklājā, te komisārā. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kurš velti pūlas atrisināt kādu uzdevumu, un viņa sieva nebūt nelikās mazāk satraukta.

- Vajadzētu rit aplūkot visus šos jautājumus detalizētāk...

- Es sapratu...

- Tagad man laiks pievienoties kungiem, kurus sūtījis Parkē.

- Vai nelaiķi vedīs projām?

- Tas ir nepieciešams...

Vārds “sekcija” netika minēts, taču bija noprotams, ka jaunā sieviete par to domājusi.

- Ejiet atpakaļ pie Zoslēna kundzes! Es ar viņu pēc maza brītiņa aprunāšos un centīšos aizkavēt pēc iespējas īsāku laiku...

Salonā Megrē mehāniski spieda visiem roku un sasveicinājās ar līdzstrādniekiem no kriminālpolicijas, kuri darbojās ap savu aparatūru.

Izmeklēšanas tiesnesis norūpējies vaicāja:

- Ko jūs par to domājat, Megrē?

- Neko.

- Vai jums nešķiet dīvaini, ka tieši tovakar znotu kāds izsaucis pie neeksistējoša slimnieka? Kā viņš satika ar savu sievastēvu?

-To e's nezinu.

Šie jautājumi, kuri visi kā viens burtiski ielauzās ģimeniskajā atmosfērā, viņā izraisīja gluži vai šausmas. Inspektors, kuru Megrē bija redzējis pie durvju sardzes, ienāca istabā ar piezīmju grāmatiņu rokā un tuvojās Megrē un Sen-tibēram.

- Durvju sardze ir atturīga, - viņš sacīja. - Iztaujāju viņu bezmaz stundu. Jauna, inteliģenta sieviete, kuras vīrs ir naktssargs. Viņš tonakt dežurējis.

- Ko viņa saka?

- Viņa atvērusi durvis doktoram Fabram deviņos trīsdesmit piecās. Teicās pārliecināta par precizitāti, jo gatavojusies likties gultā un uzvilkusi modinātāju. Viņai esot paradums agri iet gulēt, jo bērniņš, kuram tikai trīs mēneši, mostoties ļoti agri un brēcot pēc pirmās pudelītes...

Viņa bijusi iesnaudusies, kad ceturksni pēc desmitiem zvanīšana atsākusies. Viņa gluži skaidri pazinusi doktora Fabra balsi - garām iedams, viņš pateicis savu vārdu...

- Cik cilvēku pēc tam mājā iegājuši un izgājuši?

- Pagaidiet! Viņa lūkojusi atkal aizmigt. Jau sākusi snaust, kad atskanējis zvans, šoreiz no ielas puses. Persona, kas ienākusi, nosaukusi savu uzvārdu - Aresko. Tā ir dienvidamerikāņu ģimene, kas dzīvo pirmajā stāvā. Gandrīz tūlīt pat pamodies bērns. Viņa velti nopūlējusies to aizmidzināt un beigu beigās devusies sildīt cukur-ūdeni. Pēc tam - līdz pārnākušas Zoslēna kundze ar meitu - neviens nav gājis ne iekšā, ne ārā.

Maģistrāti, kas stāvēja un klausījās, zīmīgi saskatījās.

- Citiem vārdiem, - sacīja izmeklēšanas tiesnesis, - doktors Fabrs ir pēdējais cilvēks, kas pametis šo māju.

- Bonē kundze - tā sauc durvju sardzi - ir par to pārliecināta. Ja viņa būtu gulējusi, tad tik noteikti vis neizteiktos. Taču bērna dēļ viņa visu laiku bijusi nomodā...

- Vai viņa vēl bija nomodā, kad pārnāca abas dāmas? Bērns ir bijis augšā divas stundas?

- Liekas gan. Viņa bija par to norūpējusies un pārdzīvoja, ka doktors.Fabrs nenāk atpakaļ, jo būtu varējusi palūgt tam padomu.

Megrē sajuta sev pievērstus vaicājošus skatienus un sabozās.

- Vai čaulītes atradās? - viņš noprasīja, pievērsies speciālistiem no kriminālpolicijas.

- Divas... Kalibrs 6,35... Vai drīkstam nest nelaiķi projām?

Vīri baltos virsvalkos jau gaidīja ar nestuvēm. Brīdī, kad Renē Žoslēns, gulēdams zem palaga, tika nests ārā pa sava dzīvokļa durvīm, istabā bez trokšņa ienāca viņa meita. Kad komisārs viņai tuvojās, abu skatieni satikās.

- Kāpēc jūs te ienācāt?

Viņa neatbildēja, pavadīdama ar acīm nesējus un nestuves. Kad durvis aizvērās, jaunajā sieviete nomurmināja - gluži tā, kā mēdz murmināt sapnī:

- Man iešāvās prātā kāda doma... Pagaidiet...

Viņa devās pie senlaicīgas kumodes, kas bija novietota starp abiem logiem, un atvilka augšējo atvilktni.

- Ko jūs meklējat?

Viņas lūpas drebēja, bet Megrē pievērstais skatiens bija stings un atsvešināts.

- Revolveris...

- Šajā kumodē bija revolveris?

- Jau gadiem... Kad es biju maza, atvilktni allaž slēdza ciet...

- Kāds tas revolveris bija?

- Automātiskais, gluds, zilgans, beļģu mar-kas.

- 6,35 milimetru kalibra brauniņš?

- Domāju gan... Lai gan neesmu pārliecināta... Tur bija iegravēts vārds “Herstal”, tāpat arī cipari.

Vīrieši atkal saskatījās, jo šis apraksts atbilda 6,35 milimetru kalibra šaujamierocim.

- Kad jūs to pēdējoreiz redzējāt?

- Diezgan sen... Pirms vairākām nedēļām. Varbūt pat mēnešiem... Tas bija kādā vakarā, kad mēs spēlējām kārtis, jo kārtis atradās tajā pašā atvilktnē... Tās tur ir vēl joprojām... Te vienmēr visam bijusi sava vieta...

- Taču revolvera tur vairs nav?

-Nē.

- Tātad tas, kas ieroci lietojis, zinājis, kur to atrast?

- Varbūt mans tēvs, lai aizstāvētos...

Viņas acīs bija redzamas bailes.

- Vai jūsu vecākiem nav kalpotāju?

- Viņiem bija kalpotāja, kura pirms pusgada apprecējās. Pēc tam viņi izmēģināja divas citas. Tā kā māmiņa nebija ar tām apmierināta, viņa labprātāk nodarbina apkopēju, Manū kundzi, kura atnāk septiņos vakarā un aiziet astoņos...

Tas viss izklausījās normāli, viss likās dabiski

- izņemot to, ka šis klusais vīrs, kas nesen bija aizgājis pensijā, ticis noslepkavots savā krēslā.

Šajā drāmā bija kaut kas mulsinošs un nepiedienīgs.

- Kā klājas jūsu mātei?

- Doktoram Larī izdevās panākt, lai viņa apguļas. Un nu viņa guļ tik cieši sakostiem zobiem un stīvu skatienu, it kā būtu nesamaņā. Viņa nav raudājusi, bet izskatās pilnīgi sagrauta... Doktors lūdz jūsu atļauju iedot māmiņai miega zāles... Viņš gribētu, lai tā aizmieg... Vai drīkst?

Kāpēc gan ne? Ne jau atbildes uz tiem dažiem jautājumiem, kurus Megrē varētu uzdot Zoslēna kundzei, atklās patiesību.

- Drīkst, - viņš atbildēja.

Kriminālpolicijas vīri joprojām strādāja - pacietīgi un klusi kā parasti. Prokurora palīgs atvadījās.

- Jūs nākat, Gosār? Vai jums ir auto?

- Nē. Es atbraucu ar taksometru.

- Ja vēlaties, es jūs pavadīšu.

Sentibērs, dodamies projām, pavaicāja Megrē:

- Vai man bija jēga jūs aicināt?

Komisārs ar zīmēm parādīja, ka jā, un apsēdās krēslā.

- Atver taču logu, - viņš sacīja Lapuēnam.

Istabā bija karsts, un pēkšņi viņš nobrīnījās,

kāpēc, neraugoties uz vēl joprojām vasarīgo gaisa temperatūru, Zoslēns pavadījis vakaru pie aizvērtiem logiem.

- Pasauc znotu...

- Tūlīt, šef.

Znots parādījās nekavējoties, viņš izskatījās paguris.

- Sakiet man, doktor - kad jūs atstājāt savu sievastēvu, logi bija vaļā vai ciet?

Doktors padomāja, aplūkodams abus logus ar aizvilktajiem aizkariem.

- Pagaidiet... es nezinu... cenšos atcerēties... Es sēdēju šeit... Man liekas, ka redzēju gaismu... jā... gandrīz varētu zvērēt, ka kreisās puses logs bija vaļā... Skaidri dzirdēju ielas trokšņus...

- Vai jūs pirms aiziešanas to neaizvērāt?

- Kāpēc lai es būtu to darījis?

- Es nezinu.

- Nē... Šī doma man nenāca ne prātā... Jūs aizmirstat, ka es neesmu savās mājās...

- Vai jūs bieži nācāt šurp?

- Apmēram reizi nedēļā; Veronika savu tēvu ml māti mēdza apciemot biežāk. Sakiet... Mana sieva šonakt paliks te, bet es pats vēlētos doties uz mājām izgulēties... Mēs nekad neatstājam bērnus vienus pašus ar kalpotāju uz visu nakti... Turklāt rit no rīta pēc pulksten septiņiem man jā-būt slimnīcā...

- Kas jums traucē aizbraukt?

Šī atbilde doktoru tā pārsteidza, it kā viņš pats būtu nolēmis, ka ir aizdomās turētais.

- Es jums pateicos.

Varēja dzirdēt, kā doktors blakusistabā kaut ko saka sievai. Pēc tam viņš šķērsoja salonu - ar kailu galvu, savu ārsta somu rokā, mulsi atsveicinādamies.

2. nodaļa

Kad visi trīs vīrieši izgāja no nama, dzīvoklī palika vairs tikai Zoslēna kundze un viņas meita. Durvju sardzes zīdainis pēc nemierpilnās nakts droši vien bija iemidzis, mazajā dzīvoklītī valdīja tumsa, un Megrē pirksts kādu mirkli svārstīgi sastinga gaisā, pirms nospieda zvana pogu.

- Ko jūs teiktu, doktor, ja mēs dotos iedzert kādu glāzīti?

Lapuēns, kas grasījās atvērt melnās automašīnas durtiņas, sastinga pusceļā. Doktors Larī ielūkojās pulkstenī, it kā tā ziņā būtu izlemt, ko atbildēt.

- Es labprāt iedzertu tasi kafijas, - viņš noteica tajā pašā stingrajā, tomēr nedaudz glaimīgajā balsi, kādā mēdza uzrunāt savus pacientus. -Ielas stūrī pie Monparnasa viens bārs vēl varētu būt vaļā.

Diena vēl nebija uzaususi. Ielas izskatījās gandrīz pilnīgi tukšas. Megrē pacēla acis, uzlūkodams trešo stāvu, un redzēja nodziestam gaismu salonā, kur viens no logiem palika vaļā.

Vai Veronika Fabra beidzot būtu izģērbusies un apgūlusies savā agrākajā istabā? Vai varbūt viņa palika sēžam pie mātes gultas - pēc tam, kad ārsta izdarītā injekcija bija to iemidzinājusi? Kādas domas rosījās viņas galvā šajās pēkšņi tik tuksnesīgajās istabās, kurās pabijis tik daudz svešinieku?

- Aizbrauc turp ar auto... - komisārs sacīja Lapuēnam.

Bija jāpāriet pāri tikai Vavēna ielai. Larī un Megrē soļoja pa ietvi. Ārsts - maza auguma, tukls vīrs platiem pleciem - nekad nezaudēja mieru, pašpārliecību un laipnību. Bija jūtams, ka viņš pieradis pie izlutušas un smalkas klientūras - šie ļaudis bija labi audzināti, un viņš pārņēma to runas toni un manieres, visu pat nedaudz pārspīlēdams.

Neraugoties uz viņa piecdesmit gadiem, zilās acis joprojām bija naivas, tajās varēja saskatīt bailes sāpināt, un Megrē zināja, ka viņš ik gadus izstāda savas gleznas ārstu - gleznotāju salonā.

- Vai jūs jau sen pazīstat Žoslēnus?

- Kopš tā laika, kad sāku strādāt šajā kvartālā

- tas ir, kādus divdesmit gadus. Veronika vēl bija maza meitene, un, ja nekļūdos, tad viņas dēļ -tās bija masalas - mani pirmoreiz izsauca uz šo māju.

Šī bija vēsa, mazliet drēgna stunda. Ap gāzes radziņiem spulgoja tikko jaušami gaismas loki. Pie vēl joprojām atvērtā kabarē Raspaija bulvāra stūrī stāvēja daudzas automašīnas; pie ieejas uniformā ģērbts portjē noturēja abus vīrus par iespējamiem klientiem un, pagrūdis durvis, ļāva joņiem uzvirpuļot mūzikas brāzmām.

Lapuēns sekoja viņiem mazajā auto un apstājās ietves malā.

Monparnasā nakts nebija vēl pilnīgi beigusies. Kāds pārītis pusbalsī tērzēja, atspiedies pie sienas blakām viesnīcai. Kā jau doktors paredzēja, bārā vēl bija gaišs. Tur vīdēja daži silueti un kāda veca puķu pārdevēja pie kases dzēra kafiju ar rumu, izplatīdama ap sevi spēcīgu dzēriena smaržu.

- Man, lūdzu, vienu mēriņu, ar minerālūdeni,

- sacīja Megrē.

Ārsts šaubīgi pievienojās:

- Lai būtu, es domāju, man arī to pašu.

- Un tev, Lapuēn?

- Man ari, šef.

-Trīs mēriņus un minerālūdeni...

Viņi apsēdās pie apaļa galdiņa netālu no loga un sāka pusbalsī sarunāties, kamēr apkārt turpinājās parastās nakts norises. Larī pārliecināti paziņoja:

- Tie ir krietni ļaudis. Vini ar mums ātri vien

» >

sadraudzējās, un mēs ar sievu diezgan bieži pie viņiem pusdienojām.

- Vai viņi ir bagāti?

- Atkarībā no tā, ko mēs ar to saprotam. Viņi noteikti ir ļoti pārtikuši. Renē Žoslēna tēvam bija neliels kartonāžas uzņēmums - vienkāršs, stiklots atel jē kādā Sengotāra ielas pagalmā - tur strādāja kādas desmit strādnieces. Pēc tam, kad dēls to mantoja, viņš nopirka modernas iekārtas. Viņš bija vīrs ar gaumi, cilvēks, kuram netrūkst ideju, un diezgan ātri par viņa klientiem kļuva slaveni parfimērijas un citu luksuspreču tirgotāji.

- Izskatās, ka viņš ir apprecējies vēlu - apmēram trīsdesmit piecu gadu vecumā.

- Tā ir. Viņš turpināja dzīvot Sengotāra ielā, augšstāva ateljē, kopā ar māti, kura bija ļoti slimīga. Viņš neslēpa no manis, ka tieši mātes dēļ nav apprecējies agrāk. No vienas puses - viņam negribējās māti atstāt vienu. No otras puses, viņš nevēlējās uzspiest jaunai sievietei slimīgu veču. Viņš ļoti daudz strādāja un dzīvoja tikai savam uzņēmumam.

- Uz veselību!

- Uz jūsējo!

Lapuēns, kuram aiz noguruma bija mazliet piesārtušas acis, nepalaida garām nevienu šīs sarunas vārdu.

- Viņš apprecējās gadu pēc mātes nāves un apmetās Notrdamdešāna ielā.

- Kas bija viņa sieva?

- Fransīna de Lansjē, kāda veca pulkveža meita. Domāju, ka viņa dzīvoja kaut kur kaimiņos Sengotāra ielā, dažas mājas tālāk, vai varbūt Daro ielā - un tur arī Zoslēns ar viņu iepazinās. Tolaik viņai varēja būt apmēram divdesmit divi gadi.

- Vai viņi labi satika?

- Tas bija saderīgākais pāris, kādu vien esmu pazinis. Viņiem gandrīz tūlīt pat piedzima meita. Veronika, tā pati, kuru jūs šovakar satikāt. Vēlāk viņi gaidīja dēlu, taču šīm cerībām darīja galu operācija.

Krietni ļaudis, bija sacījis policijas komisārs, un tagad arī ārsts atkārtoja šos vārdus. Ļaudis, kuriem gandrīz nav pagātnes, kuri bijuši visu acu priekšā.

- Pagājušajā nedēļā viņi atgriezās no Labo-las... Viņi tur nopirka villu, kad Veronika vēl bija pavisam maza, un turpināja braukt turp ik gadu. Kopš Veronika savukārt kļuvusi māte, viņi turp ved arī mazbērnus.

33

Simcnons 12

- Un virs?

- Doktors Fabrs? Nezinu, vai ari viņš bija atvaļinājumā - droši vien ne ilgāk kā vienu nedēļu. Varbūt viņš devās turp, lai pievienotos ģimenei, divas vai trīs reizes pavadīdams tur sestdienas un svētdienas. Tas ir vīrs, kas sevi pilnīgi veltījis medicīnai un saviem slimniekiem, gluži kā tāds svētais. Viņš, kad satika Veroniku, vēl bija interns bērnu slimnīcā un, ja nebūtu apprecējies, droši vien apmierinātos ar slimnīcas ārsta karjeru, nepūlēdamies dabūt sev privātpraksi.

- Vai jūs domājat, ka sieva uzstāja, lai viņš iekārto sev privātkabinetu?

- Es neatklāšu nekādu profesionālu noslēpumu, atbildot uz šo jautājumu. Fabrs to nemaz neslēpj. Ziedodamies tikai slimnīcai, viņš nespētu uzturēt ģimeni. Sievastēvs gribēja, lai viņš nopirktu praksi, un aizdeva arī naudu. Jūs viņu redzējāt. Viņš nerūpējas ne par savu stāvokli, ne par ērtībām. Visbiežāk nēsā apvalkātas drēbes, un es reizēm sev vaicāju, vai neaizmirstu nomainīt veļu, ja viņu atstātu pašu savā ziņā.

- Vai viņš labi sapratās ar Zoslēnu?

- Viņi abi viens otru cienīja. Žoslēns visai lepojās ar savu znotu, turklāt viņus vienoja kopēja kaislība - šahs.

- Vai viņš bija slims?

- Tas biju es, kas pieprasīja, lai viņš piebrem-dii savas aktivitātes. Viņš vienmēr bijis dūšīgs, un esmu pieredzējis laikus, kad svēra bezmaz snnt desmit kilogramu. Tie viņam netraucēja .iiadāt divpadsmit vai trīspadsmit stundas dienā. Sirds nespēja tādam tempam izsekot. Pirms diviem gadiem bija nejauka krīze, kura varēja kalpot par trauksmes signālu.

Es ieteicu viņam pieņemt līdzstrādnieku un apmierināties ar tādu kā pārraudzību, lai būtu ar ko nodarbināt garu.

Man par lielu brīnumu, viņš labprāt visu pameta, paskaidrodams, ka nespēj neko darīt pa pusei.

- Vai viņš pārdeva savu uzņēmumu?

- Diviem saviem līdzstrādniekiem. Tā kā viņiem nepietika naudas, izmaksa ievilkās vairāku gadu garumā - es īsti nezinu, uz cik gadiem.

- Ar ko tad viņš divus gadus aizpildīja savu laiku?

- No rītiem pastaigājās Luksemburgas dārzā; es bieži vien viņu tur redzēju. Viņš soļoja lēnām, uzmanīgi - kā daudzi sirdsslimnieki, kas pārspīlē sava veselības stāvokļa nopietnību. Viņš lasīja. Jūs jau redzējāt viņa bibliotēku. Viņš, kam nekad nebija laika lasīt, beidzot atklāja literatūras jaukumus un ar sajūsmu par tiem runāja.

- Un viņa sieva?

- Neraugoties uz to, ka viņiem bija kalpotāja, viņa daudz noņēmās ar virtuvi un mājsaimniecību, jo īpaši tad, kad izlēma kalpotāju vairs nepieņemt. Vēl vairāk - viņa gandrīz katru dienu devās uz Brīna bulvāri apraudzīt savus mazbērniņus, veda vecāko uz Monsurī parku...

- Jūs droši vien bijāt ļoti pārsteigts, kad uzzinājāt par notikušo.

- Es tikai ar pūlēm spēju tam noticēt. Esmu pieredzējis, ka ar maniem klientiem notiek šādas tādas drāmas... Tādu gan nav bijis daudz, tomēr reizēm atgadās, un to ikreiz varēja jau iepriekš paredzēt. Jūs taču saprotat, ko es gribu teikt? Ikreiz šādā gadījumā tur pastāvēja tāda kā plaisa, kāda vājā vieta. Šajā reizē es netieku nekādā skaidrībā.

Megrē pamāja viesmīlim, ar zīmēm lūgdams piepildīt glāzes.

- Žoslēna kundzes reakcija dara mani nemierīgu, - ārsts turpināja, joprojām tikpat glaimīgi.

- Es gan drīzāk sacītu - pilnīgs reakcijas trūkums, galēja apātija. Nespēju izdabūt no viņas nevienu vārdu visa vakara laikā. Viņa skatījās uz mums - uz savu meitu, znotu un mani, it kā nemaz neredzētu, un nenoraudāja ne asariņu. Būdami viņas istabā, varējām dzirdēt trokšņus salonā. Ar kādu nieku iztēles nenācās grūti iedomāties - vismaz apmēram - tur notiekošo: teiksim, zibspuldžu zibšņus un pēcāk... kad nesa prom līķi...

līs domāju, ka viņa vismaz tobrīd reaģēs, steigsies turp. Viņa bija pie pilnas apziņas, taču nepakustējās, pat nenodrebēja...

Lielāko dzīves daļu viņa pavadījusi kopā ar so vīrieti un tagad, atgriežoties no teātra, pēkšņi alklāj, ka palikusi viena...

Es vaicāju pats sev, kā viņa nokārtos savu dzīvi...

- Vai domājat, ka meita ņems viņu pie sevis?

- Tas nekādi nav iespējams. Fabri dzīvo jaunā mājā, kur dzīvokļi ir nelieli. Protams, viņa mīl meitu un ir kā bez prāta mazbērnu dēļ, taču man grūti viņu iedomāties visu laiku pie mazajiem. Bet tagad gan jādodas uz mājām... Rīt no rīta mani gaidīs slimnieki... Nē taču... Nevajag...

Viņš bija izvilcis no kabatas maku. Taču komisārs izrādījās ātrāks.

Turpat blakus no kabarē nāca ārā cilvēki -vesela grupa mūziķu un dejotāju. Uz ietves dzirdēja klaudzam ļoti augstus kurpju papēžus.

Lapuēns ieņēma vietu pie stūres līdzās Meg-rē, kura sejā nebija nekādas izteiksmes.

- Pie jums?

-Jā.

Kādu brīdi viņi cieta klusu, un auto ripoja uz priekšu pa tuksnesīgaj un ielām.

- Es gribu, lai rīt agri no rīta kāds iegriežas Notrdamdešāna ielā un izvaicā tā nama īrniekus, tiklīdz tie būs pamodušies. Iespējams, kāds no viņiem dzirdējis šāvienu, bet nav satraucies, nodomādams, ka tur pārsprāgusi riepa... Vēl man gribētos zināt, kuri īrnieki gājuši vai nākuši laikā pēc pusdesmitiem...

- Es pats ar to nodarbošos, šef.

- Nē. Tu iesi gulēt - pēc tam, kad būsi nodevis rīkojumus. Ja Toranss būs brīvs, sūti viņu uz Žilī ielu - lai pārbauda tos trīs numurus, pie kuriem doktors Fabrs sakās esam zvanījis.

- Skaidrs.

- Vislabāk būtu, ja pārbaudītu arī laiku, kad viņš ieradies slimnīcā - lai sirdsapziņa būtu mierīga...

- Vai tas ir viss?

- Jā... jā un nē... Man ir tāda jušana, ka esmu kaut ko aizmirsis, un es jau kādu stundas ceturksni vaicāju sev, kas tas bija... Tāds iespaids man šovakar radās vairākas reizes. Vienbrīd man iešāvās prātā kāda doma - pat ne īsti doma, bet domas aizmetnis, taču kāds mani uzrunāja, ja nemaldos, tas bija Sentibērs... Man vajadzēja laiku, lai viņam atbildētu, un pēc tam es vairs nespēju atcerēties, par ko biju iesācis domāt...

Viņi jau bija Rišāra Lenuāra bulvārī. Logs uz tumšo istabu vēl joprojām bija vaļā - tāpat kā Zoslēnu salona logs bija palicis vaļā pēc Parkē aizbraukšanas.

- Ar labunakti, vecīt.

- Ar labunakti, šef.

- Es, protams, neieradīšos agrāk par desmitiem.

Viņš smagi kāpa augšā pa kāpnēm, atgaiņādams juceklīgās domas, līdz ieraudzīja naktskreklā tērpušos Megrē kundzi atveram durvis.

- Vai neesi pārāk piekusis?

-Nedomāju vis... Nē...

Tas nebija nogurums. Viņš bija norūpējies līdz nelabumam, nedaudz noskumis, it kā drāma Notrdamdešāna ielā būtu skārusi viņu personīgi... Ārsts ar zīdaiņa ģīmi bija pareizi pateicis: Zoslēnus ne mazākajā mērā nevarēja pieskaitīt tiem ļaudīm, pie kuriem drāma būtu parasta parādība.

Viņš atcerējās te viena, te otra izturēšanos, domāja par Veroniku, viņas vīru un Zoslēna kundzi, kuru vēl nebija redzējis un pat nebija pēc viņas prasījis.

Visā notiekošajā bija kaut kas mulsinošs. Viņu, piemēram, mulsināja pienākums pārbaudīt doktora Fabra teikto, it kā doktors būtu aizdomās turamais.

Tomēr, vadoties no faktiem, par viņu nācās domāt. Arī prokurora palīgs un izmeklēšanas tiesnesis Gosārs noteikti bija par to iedomājušies, un, ja arī netika neko teikuši, tad tikai tāpēc, ka šī lieta viņiem radīja tādu pašu nelabuma sajūtu kā Megrē.

Kas zināja, ka abas sievietes - māte un meita

- tovakar aizgājušas uz teātri? Noteikti tikai nedaudzi cilvēki, un līdz šim neviens tāds vēl nebija vārdā nosaukts.

Fabrs bija ieradies Notrdamdešāna ielā ap pusdesmitiem un uzsācis spēlēt šaha partiju ar sievastēvu.

Viņam bija zvanīts no mājām un paziņots, ka jāapmeklē slimnieks Žili ielā. Tur nekā īpaša nebija. Iespējams, ka viņu kā jau ārstu allaž mēdza šādi iztraucēt.

Vai tā nebija uztraucoša sagadīšanās, ka tieši tovakar kalpotāja nesaklausīja uzvārdu? Un aizsūtīja ārstu uz tādu adresi, kur viņš nevienam nebija vajadzīgs?

Un Fabrs nevis atgriezās Notrdamdešāna ielā, lai pabeigtu šaha partiju un sagaidītu savu sievu, bet devās uz slimnīcu. Arī tā viņam droši vien gadījās bieži, spriežot pēc dzirdētā raksturojuma.

Šajā laikā namā bija iegājis viens vienīgs īrnieks, kurš, ejot garām durvju sardzei, pateica savu uzvārdu. Sardze piecēlusies pavēlāk un apgalvo, ka pēc tam neviens nav mājā iegājis, nedz arī no tās iznācis.

- Vai tu neguli?

- Vēl ne...

- Vai esi pārliecināts, ka gribi celties deviņos?

-Jā...

Pagāja ilgs laiks, kamēr viņš iemiga. Un atkal redzēja bērnu ārsta tievo siluetu apvalkātajās drānās lūkojamies pārāk spožām acīm - kā jau cilvēkam, kas pietiekami neizguļas.

Vai viņš zināja, ka tiek turēts aizdomās? Un viņa sieva, sievasmāte - vai viņas bija par to iedomājušās?

Viņas nevis izsauca policiju, tikko bija atradušas līķi, bet gan vispirms zvanīja uz dzīvokli Brīna bulvārī. Vai varbūt viņas nezināja par Žilī ielu, nezināja, kāpēc Fabrs aizgājis no Notr-damdešāna ielas?

Viņas uzreiz neiedomājās, ka varētu meklēt Fabru slimnīcā, un paaicināja ģimenes ārstu, doktoru Larī.

Ko viņas viena otrai sacīja, stāvēdamas dzīvoklī pie līķa? Vai Zoslēna kundzi jau bija pārņēmis šis apstulbums? Vai Veronika viena pati lēma, ko darīt, kamēr māte klusēja, vērdamās ar tukšu skatienu?

Lari ieradās un tūlīt saprata, kādu kļūdu vai varbūt neuzmanību viņas pieļāvušas, nezvanīdamas policijai. Tas bija viņš, kas piezvanīja uz komisariātu.

Megrē vēlējās pats to visu redzēt un pārdzīvot. Nācās gabalu pa gabaliņam rekonstruēt ikkatru šīs nakts brīdi.

Kas iedomājās par slimnīcu, un kas zvanīja? Larī? Veronika?

Kurš pārliecinājās, vai no dzīvokļa kaut kas nav pazudis - lai saprastu, vai nav notikusi slepkavība laupīšanas nolūkā?

Zoslēna kundzi ieveda guļamistabā. Larī palika pie viņas un ar Megrē atļauju beigu beigās injicēja tai miega zāles.

Fabrs atsteidzās, atrada pie sievastēva policiju un viņu pašu - krēslā noslepkavotu.

“Un tomēr,” snauduļodams domāja Megrē, “tā bija viņa sieva, kas man pateica par revolveri...”

Ja Veronika nebūtu atvērusi atvilktni, izdarīdama to labprātīgi un zinādama, ko meklē, neviens, protams, neiedomātos, ka tur bijis ierocis.

Vai tādējādi netapa izslēgta iespēja, ka noziegumu pastrādājis kāds svešinieks?

Fabrs sacījās dzirdējis, ka sievastēvs aizlicis durvīm priekšā ķēdi, izvadīdams viņu pulksten pusvienpadsmitos.

Tātad Zoslēns pats bija atvēris durvis savam slepkavam. Un nebija no tā baidījies, jo apsēdās atpakaļ krēslā.

Ja šajā brīdī logs bija vaļā, tad likās iespējams, ka to kāds aizvēris - vai nu Zoslēns, vai viņa apmeklētājs.

Un, ja par nozieguma ieroci kalpojis brauniņš, lad slepkava precīzi zinājis ieroča atrašanās vietu un varējis to paņemt, neradot aizdomas.

Iedomājoties, ka šis cilvēks ienācis no ārpuses, netapa skaidrs, kā viņš no mājas izgājis.

Galu galā Megrē iemiga un redzēja nelāgu sapni, nebeigdams smagnēji grozīties no vieniem sāniem uz otriem. Viņš jutās atvieglots, jūtot kafijas smaržu, dzirdot Megrē kundzes balsi un ieraugot vaļējo logu, kas vērās uz saules pārlietajiem jumtiem.

- Pulkstenis ir deviņi...

Vienā mirklī viņš atcerējās šo lietu visos sīkumos, it kā pārtraukuma nemaz nebūtu bijis.

- Iedod man telefongrāmatu...

Megrē meklēja Žoslēna telefonnumuru, tad labu brīdi klausījās izsaukuma signālos, līdz beidzot atsaucās kāda balss, kuru viņš nepazina.

- Vai tas ir Renē Žoslēna kunga dzīvoklis?

- Viņš ir miris.

- Kas pie aparāta?

- Manū kundze, apkopēja.

- Vai Fabra kundze vēl ir tur?

- Kas runā?

- Komisārs Megrē no kriminālpolicijas. Es šonakt biju un...

- Jaunā kundze aizbrauca pārģērbties.

- Un Žoslēna kundze?

- Kundze joprojām guļ. Viņai iedeva zāles, un liekas, ka viņa nemodīsies, līdz atgriezīsies meita.

- Vai neviens nav ieradies?

- Neviens. Es nodarbojos ar kārtības ieviešanu. Šorīt atnākot, man neradās nekādas šaubas...

- Es jums pateicos...

Megrē kundze neuzdeva nekādus jautājumus, un viņš apmierinājās ar to, ka pateica:

- Viens kārtīgs cilvēks ir noslepkavots, Dievs vien zina, kāpēc...

Viņš atkal redzēja Zoslēnu sēžam savā krēslā. Viņš pūlējās iedomāties šo vīru nevis mirušu, bet dzīvu.

Vai patiesi viņš palika viens pie šaha galdiņa un kādu laiku turpināja spēlēt, bīdīdams te melnos, te baltos bandiniekus?

Vai varbūt viņš kādu gaidīja... Zinot, ka znots pavadīs šo vakaru kopā ar viņu, Zoslēns nevarēja norunāt slepenu tikšanos. Vai varbūt... Tad nācās domāt, ka telefonzvans, kas aicināja doktoru Fabru uz Žilī ielu...

- Tie ir tieši krietni ļaudis, kas mums sagādā visvairāk galvassāpju, - viņš norūca, pabeidzis brokastot un iedams uz vannasistabu.

Viņš nedevās uz krastmalu tūlīt, bet apmierinājās ar to, ka piezvanīja, lai pārliecinātos, vai nav tur nepieciešams.

- Uz Sengotāra ielu... - viņš pateica taksometra vadītājam.

Vispirms viņš meklēja Renē Zoslēna virzienā. Protams, Zoslēns bija upuris. Taču cilvēku nenogalina bez jebkāda iemesla.

Parīzē joprojām bija jūtams brivdienlaiks. Tā vairs nebija tukšā augusta mēneša Parīze, taču gaisā vēl vēdīja laiskuma dvesma, tāds kā svār-stīgums, atsākot ikdienas dzīvi. Ja lītu lietus, ja nespīdētu saule, būtu vieglāk. Šajā gadā vasara negrasījās padoties un mirt.

Taksists nogriezās no Daro ielas gar dzelzceļa uzbērumu.

- Kurš numurs?

- Es nezinu. Tur ir kartonāžas uzņēmums...

Vēl viens pagrieziens, un viņi ieraudzīja lielu

betona celtni ar logiem, kuriem trūka aizkaru. Visā fasādes garumā bija lasāms: “Agrākais Žos-lēna uzņēmums. Tagadējie īpašnieki - Zuāns un Gulē”. *

- Es jūs pagaidīšu?

-Jā.

Tur bija divas durvis - vienas veda ateljē, bet otras, mazliet tālāk, uz kabinetiem. Pa tām Meg-rē nonāca ļoti moderni iekārtotās telpās.

- Ko jūs vēlaties?

Pa lodziņu izbāza galvu jauna meitene, viņu visai izbrīnīti uzlūkodama. Tiesa gan, Megrē sejas izteiksme bija diezgan īgna, kā visu šo dienu kopš izmeklēšanas sākuma. Viņš lēnām lūkojās apkārt, it kā tiekdamies iepazīt apkārtni un tur atrodošos priekšmetus.

- Kas vada šo uzņēmumu?

- Zuāna un Gulē kungi... - viņa atbildēja, it kā sniegdama liecību.

- Es zinu. Bet kurš no abiem ir galvenais?

- Kā kuro reizi. Zuāna kungs vairāk nodarbojas ar māksliniecisko pusi, Gulē kungs - ar ražošanu un darījumiem.

- Vai viņi abi ir šeit?

- Gulē kungs vēl ir brīvdienās. Ko jūs vēlaties?

- Sastapt Žuāna kungu.

- Kas jūs esat?

- Komisārs Megrē.

- Vai jums norunāta tikšanās?

-Nē.

- Vienu mirklīti...

Sava stiklotā būceņa dziļumā viņa kaut ko pateica jaunai meitenei baltā blūzē. Meitene, uzmetusi apmeklētājam ziņkārīgu skatienu, izgāja no kabineta.

- Viņu sameklēs. Viņš ir kādā ateljē.

Megrē dzirdēja mašīnu troksni. Kad atvērās sāndurvis, viņš ieraudzīja plašu telpu, kur citas jaunas meitenes un sievietes baltos uzsvārčos

uadāja, sēdēdamas rindā - cita aiz citas kā pie konveijera.

- Vai jūs vaicājāt pēc manis?

Vīrietim varēja būt četrdesmit pieci gadi. Viņš bija liela auguma, ar atklātu seju, un arī viņam mugurā bija balts virsvalks, zem kura varēja saskatīt labi piegrieztu uzvalku.

- Ja jūs varētu man sekot...

Viņi uzkāpa pa gaiša ozolkoka kāpnēm, un skatam atklājās telpa, kur aiz stikla sienas pār rasējumiem bija noliekušies seši rasētāji.

Vēl vienas durvis, aiz tām - saulains kabinets, kura stūri sēdēja sekretāre, rakstīdama ar mašīnu.

-Atstājiet mūs vienus, Blanšasjaunkundzi

Viņš norādīja Megrē uz krēslu un pats apsēdās pie sava rakstāmgalda, izskatīdamies pārsteigts un nedaudz norūpējies.

- Es vaicāju pats sev... - viņš iesāka.

- Vai jums ir zināms par Zoslēna kunga nāvi?

- Ko jūs sakāt? Žoslēna kungs ir miris? Kad tas notika? Vai viņš atgriezās no vasaras mītnes?

- Vai neesat saredzējušies kopš viņa atgriešanās no Labolas?

- Nē. Viņš vēl netika ieradies mūs apmeklēt. Vai viņam bija sirdslēkme?

- Viņš ir noslepkavots.

- Viņš?

Bija jūtams, ka Žuāna kungs tik tikko spēj tam noticēt.

-Tas nav iespējams. Kas varētu...

- Viņam uzbruka paša mājā, vakarvakarā, un divreiz šauts no revolvera...

- Kas tad to izdarījis?

- Tieši to es mēģinu noskaidrot, Žuāna kungs.

- Vai tad viņa sieva nebija kopā ar viņu?

- Viņa bija teātrī, kopā ar meitu.

Zuāns nodūra gaivu, acīmredzami samulsis.

- Nabaga cilvēks... Tas ir tik neticami...

Tad sākās iebildumi.

- Bet kurš gan varēja būt ieinteresēts... Paklausieties, komisāra kungs... Jūs taču viņu nepazināt... Viņš bija labākais cilvēks visā pasaulē... Viņš man bija kā tēvs, vairāk nekā tēvs. Kad es sāku te strādāt, man bija sešpadsmit gadu un es neko nejēdzu... Mans tēvs bija miris... Mana māte bija mājstrādniece... Es sāku kā izsūtāmais zēns, izvadājot preci... Tas bija Žoslē-na kungs, kas man visu iemācīja... Tas bija viņš, kas vēlāk mani nozīmēja par izpilddirektoru... Un, kad Žoslēna kungs nolēma aiziet no darījumiem, viņš ieaicināja mūs savā kabinetā - Gulē un mani... Gulē bija sācis savu karjeru, strādādams pie mašīnām...

Žoslēna kungs mums paziņoja, ka ārsts viņam ieteicis mazāk.strādāt un viņš vairs nespējot...

Steigties šurp ik dienas uz divām trim stundām kā i ilvekam no malas, tas neesot iespējams tādam vīram kā viņš, kas radis nodarboties ar itin visu un līdz šim gandrīz vai katru vakaru palicis strādāt daudz ilgāk, labu laiku pēc ateljē slēgšanas...

- Vai jums bi ja bail, iedomājoties, ka par jūsu šefu varētu kļūt kāds svešinieks?

- Atzīstos, gan Gulē, gan man tā būtu īsta katastrofa, un mēs satriekti saskatījāmies, kamēr Zoslēna kungs viltīgi smaidīja... Jūs taču zināt, ko viņš izdarīja?

- Šonakt man par to pateica.

- Kas?

- Viņa ārsts.

- Protams, mums abiem bija ietaupījumi, taču ne tik lieli, lai varētu atpirkt tādu uzņēmumu kā šo... Zoslēna kungs ataicināja savu notāru, un viņi abi atrada veidu, kā pārrakstīt mums uzņēmumu, pārliekot maksājumus uz ilgāku laikspridi... Laikspri-di, kas, protams, nepavisam nav galā... Patiesību sakot, līgumā paredzēti vēl divdesmit gadi...

- Bet viņš taču laiku pa laikam te vēl parādījās?

- Viņš mūs apciemoja smalkjūtīgi, it kā baidītos traucēt. Viņš apgalvoja, ka viss ejot labi, ka mēs varot būt apmierināti, un, kad mums gadījās palūgt kādu padomu, viņš to deva tā, kā dotu cilvēks, kuram nav nekādu tiesību...

49

Simcnons 12

- Vai viņam varēja būt kāds ienaidnieks?

- Neviena! Viņš nebija tas cilvēks, kas gādātu sev ienaidniekus. Viņu visi mīlēja. Ieejiet kabinetos, ateljē un pavaicājiet jebkuram, ko tur par viņu domā...

- Vai jūs esat precējies, Žuāna kungs?

- Esmu precējies, man ir trīs bērni, un mēs dzīvojam netālu no Versaļas - esmu tur uzcēlis māju...

Arī šis bija krietns cilvēks! Laikam Megrē, izmeklējot šo lietu, nāksies tikties tikai ar krietniem ļaudīm. Viņš tāpēc jutās gluži vai noraizējies, jo galu galā bija vēl arī mirušais un cilvēks, kas uz Renē Žoslēnu divreiz izšāvis.

- Vai jūs bieži apmeklējāt Notrdamdešāna ielu?

- Esmu tur bijis tikai četras vai piecas reizes... Nē! Es aizmirsu - pirms pieciem gadiem, kad Žoslēna kungs bija dabūjis pamatīgu gripu, es gāju pie viņa ik rītu - aiznesu pastu un noklausījos rīkojumus...

- Vai jums ir gadījies tur ēst pusdienas vai vakariņas?

- Mēs - Gulē un es kopā ar sievām - tur pusdienojām tovakar, kad tika parakstīts līgums un Žoslēna kungs nodeva mums uzņēmumu...

- Kas par cilvēku ir Gulē?

- Tehnisks speciālists, nūģis.

Kādā vecumā?

Apmēram manā vecumā. Mēs sākām strādāt ..I i.» uzņēmumā gandrīz vai vienā laikā, ar gada starpību.

Kur viņš pašlaik atrodas?

Rē salā, kopā ar sievu un bērniem.

- Cik tad viņu ir?

- Trīs, tāpat kā man.

- Ko jūs domājat par Žoslēna kundzi?

- Es viņu maz pazīstu. Viņa man likās ļoti izsmalcināta sieviete. Ne tāda kā vīrs.

- Ko jūs gribat sacīt?

- Viņa ir mazliet iedomīga...

- Un viņu meita?

- Reizēm ieradās uzņēmumā apmeklēt tēvu, bet mēs netikām runājuši.

- Jādomā, ka Renē Zoslēna nāve jūsu finansiālajās lietās neko nemainīs?

- Neesmu vēl par to domājis... Pagaidiet... Nē... Nav nekāda iemesla... Ja šīs summas nesaņems viņš pats, tad tās tiks izmaksātas mantiniekiem... Domāju, ka tā būs Zoslēna kundze...

- Vai summas ir lielas?

- Kā kuru gadu, atkarībā no ienākumiem - tā noteikts līgumā... Tā wai citādi, par tām var dzīvot diezgan plaši...

- Vai, jūsuprāt, Zoslēii dzīvoja plaši?

- Ka Žosleni uzņēma savas meitas precības?

- Man grūti jums to pasacīt... Par šīm lietām šeit nerunāja, tikai Notrdamdešāna ielā... Ir skaidrs, ka Žoslēna kungs dievināja Veronikas jaunkundzi un ka viņam nācās grūti no meitas šķirties... Arī man ir meita... Viņai ir divpadsmit gadu... Atzīstos, arī es baidos no tā brīža, kad kāds nezināmais man viņu atņems un viņa vairs nenesīs manu vārdu... Domāju, ka tā ir ar visiem tēviem...

- Viņi dzīvoja pārticīgi. Skaists dzīvoklis, auto, villa Labolā...

-Taču viņi varēja atļauties dzīvot vēl plašāk?

Žuāns apdomajas.

-Jā... Par to nav šaubu...

- Vai Zoslēns bija skops?

- Ja viņš būtu skops, tad pat nedomātu visu atrisināt tā, kā piedāvāja mums ar Gulē... Nē... Redziet, es domāju, ka viņš dzīvoja tā, kā vēlējās dzīvot... Viņam nepiemita tādas vēlmes, kas izputina... Viņš par visu augstāk vērtēja savu mie-

ru...

- Un Žoslēna kundze?

- Viņai patīk iekārtot māju, post savu meitu, tagad arī mazbērnus...

- Un fakts, ka viņa znotam nekas nepiederē-

ja...

- Viņam tas drīzāk likās patīkami...

- Un Žoslēna kundzei?

- Par to es neesmu pārliecināts... Doma, ka viņas meita apprecējusi pastnieka dēlu...

- Fabra tēvs ir pastnieks?

- Melēnā. Vai arī kādā ciemā tajā apkārtnē... Saku jums to, ko zinu... Kā rādās, viņš studēja, līkai saņemdams stipendijas... Runā vēl arī to, ka viņš, ja vien vēlētos, varētu kļūt par vienu no jaunākajiem Medicīnas fakultātes pasniedzējiem...

- Vēl vienu jautājumu, Zuāna kungs. Baidos, ka tas var jūs šokēt pēc visa tā, ko man pateicāt. Vai Žoslēna kungam bija mīļākā vai mīļākās? Vai viņš interesējās par sievietēm?

Mirklī, kad sarunbiedrs pavēra muti, Megrē viņu pārtrauca:

- Jādomā, ka kopš tā laika, kad apprecējāties, jums ir gadījies pārgulēt ar kādu citu sievieti bez paša sievas?

- Jā, ir gan gadījies. Tomēr izvairoties no jebkādiem tālākiem sakariem. Jūs taču saprotat, ko es gribu sacīt? Es negribēju riskēt ar mūsu laulības laimi...

- Jums tepat apkārt strādā daudz jaunu sieviešu...

- Ar šīm te gan nē. Nekad. Tas ir principa jautājums. Turklāt tas būtu bīstami...

- Pateicos par atklātību. Jūs spriežat kā normāls vīrietis. Renē Žoslēns arī bija normāls vīrietis. Viņš apprecējās vēlu, tikai trīsdesmit piecu gadu vecumā...

- Saprotu, ko jūs gribat sacīt... Lūkoju iedomāties Žoslēna kungu šādā situācijā... Un nespēju... Pat nezinu, kāpēc... Zinu, ka viņš bija tāds pats vīrietis kā citi... Un tomēr...

- Vai jums nav zināms neviens viņa piedzīvojums?

- Neviens... Es pat neesmu nekad redzējis viņu tā uzlūkojam kādu no mūsu strādniecēm, lai gan mums te ir bijušas arī ļoti skaistas. Dažas pat varētu būt mēģinājušas viņu savaldzināt, tāpat kā ir mēģinājušas savaldzināt mani... Nē! Komisāra kungs, es vis nedomāju, ka jūs kaut ko atradīsiet, meklējot šajā virzienā.

Pēkšņi viņš vaicāja:

- Kā tas gadījies, ka par to nav rakstīts avīzēs?

- Prese par to vēstīs šopēcpusdien... - Megrē nopūzdamies piecēlās. - Es jums pateicos, Zuā-na kungs. Ja jums ienāk prātā kāds sīkums, kas man varētu noderēt, piezvaniet...

- Man šis noziegums šķiet neizskaidrojams...

Megrē jau gribēja nomurmināt:

“Man arī.”

Taču viņš zināja, ka neizskaidrojamu noziegumu nav. Neviens nenogalina bez jebkāda iemesla.

Viņš nenocietās un piebilda:

- Nenogalina taču jebkuru, kas pagadās ceļā.

Pieredze bija viņam mācījusi, ka upurim piemīt tāds kā pievilkšanas spēks.

- Vai jūs zināt, kad būs apbedīšana?

- Līķi atdos ģimenei tikai pēc sekcijas.

- Tātad tā vēl nav notikusi?

- Tā droši vien šobrīd notiek.

- Man tūlīt jāpiezvana Gulē... Viņš grasījās atgriezties tikai nākamnedēļ...

Megrē, garām iedams, atvadījās no jaunās meitenes stiklotajā būcenī, vaicādams sev, kāpēc meitene viņu uzlūko, tik tikko spēdama valdīt smieklus.

3. nodaļa

Iela bija klusa, provinciāla, viena tās puse bija saulaina, otra grima ēnā, braucamās daļas vidū ostījās divi suņi, bet pa atvērtajiem logiem varēja redzēt sievietes veicam mājas soli. Trīs mazo nabagu ordeņa māsas platos ģērbos, galvassegu malām trīsot kā spārniem, devās Luksemburgas dārza virzienā, un Megrē iztālēm nolūkojās viņām pakaļ, nedomādams neko. Pēc tam viņš sarauca uzacis, ieraudzīdams pie Zoslēnu nama naktssargu uniformā kāda pusduča reportieru un fotogrāfu ielenkumā.

\

Viņš jau bija pie (ā pieradis. To varēja gaidīt. Un jau bija pateicis Žuānam, ka pēcpusdien avīzes noteikti par šo notikumu rakstīs.

Renē Zoslēns bija noslepkavots, un noslepkavotie automātiski top par sabiedrības īpašumu. Dažās stundās kādas ģimenes intīmā dzīve bija izstādīta vispārējai apskatei, ar visām detaļām -īstām un aplamām, un ikvienam bija tiesības izteikt savus minējumus. Kāpēc tad viņš pēkšņi jutās šokēts? Šī apziņa satrauca. Viņam likās, ka ir piesūcies ar šo bezmaz vai nomācošo buržuā atmosfēru - tā tik blīvi ietina šos “krietnos ļaudis”, kā viņi paši sevi vienā mutē dēvēja.

Fotogrāfi darbojās, kamēr viņš izrausās no taksometra. Reportieri ielenca, kamēr viņš maksāja šoferim.

- Ko jūs par to domājat, komisār?

Viņš tos atbīdīja nost ar rokas mājienu un nomurmināja:

- Kad man būs kas sakāms, tad es jūs paaicināšu. Tur augšā atrodas sievietes, kurām ir lielas bēdas, un būs labāk, ja liksiet viņas mierā.

Taču viņš pats negrasījās likt viņas mierā. Viņš pasveicināja vīru uniformā, iegāja namā, kuru pirmoreiz redzēja dienas gaismā - tas bija ļoti priecīgs un gaišs.

Viņš jau gribēja paiet garām durvju sardzes miteklim, kur balta tilla aizkars bija aizvilkts priekšā stiklotām durvīm, taču pārdomāja, piedauzīja pie rūts un pagrieza durvju rokturi.

Kā jau smalko kvartālu namos, telpa bija iekārtota līdzīgi mazam salonam ar ievaskotām mēbelēm. Kāda balss vaicāja:

- Kas tur ir?

- Komisārs Megrē.

- Ienāciet, komisāra kungs!

Balss nāca no virtuves ar balti krāsotām sienām, kur durvju sardze, piedurknes līdz elkoņiem uzrotījusi, pāri melnajai kleitai apsējusies baltu priekšautu, sterilizēja knupīšus.

Sieviete bija jauna, simpātiska, un augums vēl glabāja nesenās grūtniecības apaļīgumu. Norādīdama uz durvīm, viņa pusbalsī noteica:

- Nerunājiet pārāk skaļi! Mans vīrs guļ...

Megrē atcerējās, ka viņas vīrs strādā par

naktssargu un bija stāvējis sardzē pagājušajā naktī.

- Visu šo rītu mani apsēduši žurnālisti. Vairāki pat kāpa augšā, izmantodami brīdi, kad biju pagriezusi muguru. Beigu beigās mans vīrs piezvanīja uz komisariātu, un viņi atsūtīja vienu jūsu kolēģi...

Bērns gulēja klūgu šūpulī aiz dzelteniem volāniem.

- Viii ir kādi jaunumi? - viņa vaicāja.

Viņš noraidoši papurināja galvu.

- Es ceru, ka jūs esat pārliecināta par to, ko sacījāt, vai ne? - viņš savukārt vaicāja klusā balsī. - Vai neviens vakarvakarā negāja ārā no mājas pēc doktora Fabra aiziešanas?

- Neviens, komisāra kungs. Es to visu laiku tiku atkārtojusi vienam no jūsējiem, tādam resnim ar sarkanu seju. Man šķiet, viņu sauc inspektors Toranss. Viņš pavadīja šajā namā vairāk nekā stundu, izvaicādams īrniekus. Šobrīd viņu te nav daudz. Vairāki vēl ir brīvdienās. Tipleri vēl nav atgriezušies no Savienotajām Valstīm. Māja ir pustukša...

- Vai jūs jau ilgi te strādājat?

- Sešus gadus. Dabūju savas krustmātes vietu

- viņa pavadīja šajā namā četrdesmit gadus.

- Vai pie Zoslēniem nāca daudzi?

- Patiesību sakot, nē. Viņi ir klusi ļaudis, laipni pret visiem, un dzīvoja ļoti krietnu dzīvi. Laiku pa laikam nāca pusdienās doktors Larī un viņa sieva. Zoslēni gāja pusdienot arī pie viņiem...

Kā Megrē un Pardoni. Megrē vaicāja pats sev, vai arī viņiem bija norunātas kādas noteiktas dienas.

- No rīta, ap deviņiem, kamēr Manū kundze apkopa māju, Žoslēna kungs devās lejā pastaigāties. Tas notika ar tādu regularitāti, ka varēju noregulēt pulksteni, redzēdama viņu ejam galam. Viņš ienāca šeit, pateica man dažus vārdus par laiku, paņēma pastu, uzmeta skatienu aploksnēm, ieslidināja tās kabatā un lēnām devās uz I .uksemburgas dārzu. Vienmēr soļoja vienā un lajā pašā solī...

- Vai viņš saņēma daudz vēstuļu?

- Nedaudz. Vēlāk, ap desmitiem, kamēr viņš vēl bija projām, sieva kāpa lejā, saposusies kā allaž, pat iepirkties iedama. Es nekad neesmu redzējusi viņu izejam bez cepures.

- Ap cikiem pārnāca viņas vīrs?

- Atkarībā no laika apstākļiem. Ja bija labs laiks, viņš nekad nepārnāca pirms pusdivpadsmitiem. Kad lija, viņš tik ilgi nepalika, tomēr pastaigāties gāja. •

- Un pēcpusdienā?

Viņa bija beigusi darboties ap knupīšiem un sāka tos atdzesēt.

- Reizēm viņi izgāja arī kopā, tiesa, ne biežāk kā vienu vai divas reizes nedēļā. Fabra kundze ari nāca viņus apraudzīt. Kad otrais bērns vēl nebija piedzimis, gadījās, ka viņa atveda vecāko līdzi.

- Vai viņa labi sapratās ar māti?

- Domāju, ka jā. Viņas kopā gāja uz teātri -tāpat kā vakar.

- Vai jūs netikāt ievērojusi starp pēdējo dienu pasta sūtījumiem kādas vēstules citādā rokrakstā nekā parasti?

- Nē.

- Vai neviens neieradās un nevaicāja pēc Zoslēna kunga, kad viņš dzīvokli bija viens pats?

- Nē. Es to visu šonakt krietni pārdomāju, nešaubīdamās, ka jūs mani iztaujāsiet. Redziet, komisāra kungs, tie ir ļaudis, par kuriem nav nekā, ko sacīt...

- Vai viņi neapmeklēja kaimiņus?

- Cik zinu, nē. Parīzē reti notiek tā, ka vienā namā dzīvojošie cits citu pazīst - ja nu vienīgi vienkāršo ļaužu kvartālos. Te katrs dzīvo savu dzīvi, nezinādams, kas mīt blakusdzīvoklī.

- Vai Fabra kundze ir atgriezusies?

- Pirms dažām minūtēm.

- Es jums pateicos.

Lifts apstājās ceturtajā stāvā, kur vēl bija divas durvis un pie katrām liels salmu paklājs ar sarkanām malām. Viņš piezvanīja pie durvīm pa kreisi, izdzirda apslāpētus soļus, un pēc tāda kā šaubu mirkļa durvis pavērās, iezīmēdamas gaišu un šauru spraugu, jo nebija noņemta durvju ķēde.

- Kas tur ir? - nelaipna balss vaicāja.

- Komisārs Megrē.

Parādījās piecdesmitgadīgas sievietes seja ar asiem vaibstiem, apmeklētājs tika ar netīksmi nopētīts.

- Labi! Es jums ticu! Te šorīt bija tik daudz žurnālistu...

Durvis pavērās plašāk, un Megrē ieraudzīja dzīvokli tieši tādu, kāds tas bija arvien - katra lieta atradās savā vietā, un saule plūda iekšā pa abiem logiem.

- Ja tā ir Žoslēna kundze, ko jūs vēlaties satikt...

Viņu ieveda salonā, kur nebija vairs ne miņas no nakts notikumiem un nekārtības. Tūlīt atvērās kādas durvis, un istabā ienāca Veronika Fabra, terpusies tumši zilā kostīmā.

Fabra kundze bija manāmi nogurusi, un Megrē pamanīja, ka viņas skatiens ir tāds kā aizplīvurots un izvairīgs. Šis skatiens, kad tas apstājās pie kāda priekšmeta vai apmeklētāja sejas, šķita meklējam atbalstu vai varbūt atbildi uz kādu jautājumu.

- Jūs neko neesat atradis? - viņa bezcerīgi nomurmināja.

- Kā klājas jūsu mātei?

- Es tikai nupat atgriezos. Biju apraudzīt bērnus un pārģērbties. Ceru, ka jums to pateica pa telefonu. Es vairs nezinu. Es vairs nezinu, kur mēs esam nonākuši. Māmiņa gulēja. Kad pamodās, neko neteica. Iedzēra tasi kafijas, taču ēst atteicās. Gribēju, lai viņa paliek gultā. Taču man neizdevās viņu pārliecināt, un viņa pašreiz ģērbjas.

Fabra kundze atkal pavērās apkārt, vairīdamās uzlūkot krēslu, kur miris bija gulējis viņas tēvs. Šaha figūru uz galdiņa vairs nebija. Pusiz-smēķētais cigārs, ko Megrē vakar bija pamanījis pelnu traukā, izrādījās pazudis.

- Vai jūsu māte tiešām neteica itin neko?

- Viņa man atbild ar “jā” un “nē”. Kā rādās, viņai prātā ir tikai viena vienīga doma. Vai jūs atnācāt apmeklēt viņu?

- Ja būtu iespējams...

- Viņa būs gatava pēc dažām minūtēm. Nenomokiet viņu pārliecīgi, to es jums lieku pie sirds. Visi domā, ka viņa ir ļoti mierīga. Taču es zinu, ka viņa ir slimīgi nervoza, tikai prot pār sevi valdīt. Viņa to neizrāda...

- Vai jūs esat redzējusi māti spēcīgu emociju varā?

- Atkarībā no tā, ko jūs uzskatāt par spēcīgām emocijām. Kad biju bērns, piemēram, man gadījās viņu sarūgtināt - kā jau visiem bērniem. Viņa nevis cirta man pļauku vai saskaitās, bet nobālēja un klusēja, it kā būtu kļuvusi mēma. Šādos gadījumos viņa gandrīz vienmēr ieslēdzās istabā, un es briesmīgi nobijos... ,

- Un jūsu tēvs?

- Mans tēvs nekad nesaskaitās. Viņa atbildes reakcija bija - smaidīt, it kā viņš ar mani dzītu jokus...

- Vai jūsu vīrs ir slimnīcā?

Šorīt jau kopš pulksten septiņiem. Atstāju bērnu kopā ar aukli, neuzdrošinājos vest viņus šurp. M.m nav skaidrs, kā to visu uzņemt. Man nepatīk .ti .i.ii māmiņu vienu dzīvoklī. Pie mums nav vietas, nu k lāt viņa, protams, atteiksies pārvākties...

Vai apkopēja Manū kundze nevar te palikt |u nakti?

Nē! Viņai ir divdesmit četrus gadus vecs dēls. Līs ir prasīgāks par jebkuru vīru un pārskaišas, k.id mātei nelaimīgā kārtā gadās aizkavēties... Mums būs jāpameklē vēl kāds, varbūt slimniek-kopēja... Māmiņa protestēs... Protams, es šeit pavadīšu tik daudz laika, cik vien varēšu...

Ar pareiziem sejas pantiem zem rūsganblon-ilajiem matiem Veronika Fabra nelikās īpaši izskatīga, šķita, viņai pietrūkst dzīvīguma.

- Man šķiet, ka dzirdu nākam māmiņu...

> ' >

Durvis patiešām atvērās, un Megrē pārsteigts ieraudzīja sievieti, kura vēl izskatījās ļoti jauna. Viņš zināja, ka Zoslēna kundze ir vismaz piecpadsmit gadus jaunāka par vīru, taču savā prātā tomēr bija domājis ieraudzīt vecmāmiņu.

Taču viņas augums vienkāršajā, melnajā kleitā izskatījās daudz jaunāks nekā meitai. Viņai bija brūni mati, acis gandrīz melnas un mirdzošas. Neraugoties uz notikušo drāmu, viņa bija rūpīgi krāsojusies, un neviena viņas apģērba detaļa neliecināja par nevērību.

- Komisārs Megrē, - viņš stādījās priekšā.

Viņa nolaida plakstus, palūkojās apkārt un

galu galā ieraudzīja meitu, kura nomurmināja:

- Jūs droši vien gribēsiet, lai atstāju jūs vienus?

Megrē neteica ne “jā”, ne “nē”. Māte meitu negrasījās aizturēt. Veronika izgāja bez trokšņa. Visas grīdas šajā dzīvoklī klāja biezi paklāji, šur tur - ari senatnīgas grīdsegas.

- Sēdieties... - sacīja Renē Žoslēna atraitne, palikdama stāvam pie vīra krēsla.

Megrē paminstinājās, līdz beigu beigās norādīja sarunbiedrenei uz krēslu pie veclaicīga galdiņa. Viņa turējās ļoti taisni, neatspiezdamās pret atzveltni - kā klosterī audzināta jaunava.

Mute bija cieši sakniebta - droši vien tur bija vainojams vecums, rokas tievas, taču joprojām skaistas.

- Atvainojiet, ka atnācu, Zoslēna kundze! Atzīstos, ka nemaz nezinu, kādus jautājumus jums uzdot. Pilnīgi apzinos, cik jūs esat nobēdājusies un noraizējusies.

Viņa lūkojās komisārā nekustīgiem redzokļiem, nenovērsdamās. Megrē vaicāja pats sev, vai sieviete dzird viņa runāto, vai varbūt ieklausās savas iekšējās balss monologā.

- Jūsu vīrs kritis par upuri noziegumam, kas liekas neizskaidrojams, un es nedrīkstu palaist neko garām neievērotu, ja vēlos atrast kādas pēdas.

Galva lēni palocījās no augšas uz leju, it kā piekrītot.

- Jūs vakar ar meitu bijāt Madlēnas teātrī. Iespējams, persona, kas jūsu vīru nogalināja, zi-naja, ka atradīs viņu vienu. Kad tika lemts par šo gājienu uz teātri?

Viņa atbildēja, tik tikko pakustinādama muti:

- Pirms trim vai četrām dienām. Domāju, tas bija sestdien vai svētdien.

- Kam ienāca prātā šī doma?

- Tā biju es. Mani interesēja šī luga, par kuru daudz rakstīja avīzēs.

Viņš jutās pārsteigts, dzirdot viņu atbildam tik mierīgi un precīzi un zinot, kādā stāvoklī viņa bija četros no rīta.

- Mēs pārrunājām par šo vakaru ar meitu, un viņa zvanīja vīram, lai pavaicātu, vai viņš mūs nepavadīs.

- Vai jūs reizēm izgājāt trijatā?

- Retumis. Manu znotu interesē tikai medicīna un slimnieki.

- Un jūsu vīru?

- Mēs ar viņu reizēm gājām uz kino vai mū-zikholu. Viņam ļoti patika mūzikhols.

Balsij nebija tembra, nebija siltuma. Viņa skaitīja gluži vai no galvas, joprojām nenovērsdama acis no Megrē kā no kāda eksaminētāja.

65

Simenons 12

- Vai jūs pasūtījāt vietas pa telefonu?

- Jā. Vietu numuri bija 97 un 99. To es atceros, jo parasti sēžu vidū pie celiņa.

- Kas zināja, ka jūs tovakar nebūsiet mājās?

- Mans vīrs, znots un apkopēja.

- Un vairāk neviens?

- Mans frizieris, jo pēcpusdienā biju pie viņa.

- Vai jūsu vīrs smēķēja?

Megrē iešāvās prātā te viena doma, te atkal cita, un viņš atcerējās arī cigāru pelnu traukā.

- Maz. Pa vienam cigāram pēc ēdienreizes. Reizumis viņš smēķēja no rītiem pastaigādamies.

- Atvainojiet par tik smieklīgu jautājumu: vai jums nav zināmi kādi viņa ienaidnieki?

Viņa nesāka protestēt, bet vienkārši noteica:

-Nē.

- Vai jums nekad neradās iespaids, ka viņš kaut ko slēpj, ka jums kāda viņa dzīves puse varētu nebūt zināma?

-Nē.

- Ko jūs nodomājāt, vakarvakarā pārnākot un viņu atrodot?

Likās, ka viņa norija siekalas, tad sacīja:

- Ka viņš ir miris.

Seja bija kļuvusi vēl cietāka, vēl stingāka, un Megrē kādu mirkli šķita, ka acis tūdaļ pārplūdīs asarām.

- Vai jūs nevaicājāt sev, kas viņu nogalinājis?

Viņš šķita pamanījis tikko jaušamas šaubas. -Nē. *

- Kāpēc jūs tūlīt pat nezvanījāt policijai?

Viņa neatbildēja uzreiz, un skatiens kādu mirkli novērsās no komisāra:

- Es nezinu.

- Vai jūs vispirms zvanījāt znotam?

- Es nezvanīju nevienam. Tā ir Veronika, viņa zvanīja uz mājām, norūpējusies tāpēc, ka neatrada te savu vīru.

- Vai viņa nebija pārsteigta, neatrazdama vīru arī mājās?

- Es nezinu.

- Kas iedomājās par doktoru Larī?

- Domājams, tā biju es. Mums vajadzēja kādu, kas darītu visu šādā reizē darāmo.

- Vai jums neradās nekādas aizdomas, Zoslēna kundze?

- Nekādas.

- Kāpēc jūs šorīt piecēlāties?

- Tāpēc, ka man nebija nekāda iemesla palikt gultā.

- Vai esat pārliecināta, ka mājās nekas nav pazudis?

- Mana meita tika par to pārliecinājusies. Viņa zināja, kur kas atrodas - ne sliktāk par mani. Ja runājam par revolveri...

- Kad jūs to pēdējoreiz redzējāt?

- Pirms vairākām dienām, īsti neatceros, kad.

- Vai jums bija zināms, ka tas pielādēts?

- Jā. Manam vīram vienmēr mājās bijis pielādēts j revolveris. Kad tikko bijām apprecējušies, viņš to glabāja naktsgaldiņa atvilktnē. Vēlāk, bailēs, ka Veronika varētu to uziet, un vēl tāpēc, ka šajā istabā nevienu mēbeli nevarēja aizslēgt, viņš to pārvietoja uz salonu. Ilgu laiku tā atvilktne bija aizslēgta. Tagad, kopš Veronika ir pieaugusi un apprecējusies...

- Vai izskatījās, ka jūsu vīrs no kaut kā baidītos?

-Nē.

- Vai viņš mājās glabāja daudz naudas?

- Ļoti maz. Mēs gandrīz visu maksājām ar čekiem.

- Vai jums, te atgriežoties, nekad nav gadījies atrast kopā ar jūsu vīru kādu, ko nepazīstat?

-Nē.

- Un nekad neesat redzējusi savu vīru kopā ar kādu ārzemnieku?

- Nē, komisāra kungs.

- Es jums pateicos.

Bija karsts. Megrē nācās pārciest vienu no nejēdzīgākajām pratināšanām savā mūžā. Gluži kā metot bumbu, kura neatlec atpakaļ. Viņam palika iespaids, ka jautājumi nav bijuši trāpīgi, atbildes - neko neizteicošas, bez dzīvības.

Viņa nebija atstājusi neatbildētu nevienu komisāra jautājumu, taču pati netika piebildusi nevienu teikumu.

Viņa nepiecēlās, lai atvadītos. Viņa palika tikpat taisni sēžam savā krēslā, un viņš nespēja izlasīt itin neko šajās šobrīd tik dzīvīgajās acīs.

- Es lūdzu piedošanu par šo ielaušanos.

Viņa neprotestēja, gaidīdama, kamēr viņš piecelsies, lai savukārt pieceltos, kamēr viņš dosies uz durvīm, un tad sekotu.

- Ja jums ienāks prātā kāda doma, kādas atminas, kādas šaubas...

* 7

Viņa atkal atbildēja, nolaizdama plakstus.

- Pie durvīm stāv sardzē seržants, un es ceru, ka žurnālisti jūs netraucēs...

- Manū kundze man teica, ka viņi jau bija atnākuši...

- Vai jūs viņu jau sen pazīstat?

- Apmēram sešus mēnešus.

- Vai viņai ir dzīvokļa atslēga?

- Jā, liku arī viņai vienu uztaisīt.

- Un kuram vēl bija atslēga?

- Manam vīram un man. Arī mūsu meitai. Viņa vienmēr glabājusi atslēgu - to pašu, kas viņai bija, kad viņa vēl dzīvoja te kā jauna meitene.

- Vai tie ir visi?

- Jā. Ir vēl piektā atslēga, ko es saucu par glābšanas atslēgu, es 1■) glabāju tualetes galdiņa atvilktnē.

- Vai tā vēl joprojām ir tur?

- Es vēl nupat to tur redzēju.

- Vai drīkstu uzdot vienu jautājumu jūsu meitai?

Viņa devās atvērt durvis, uz mirkli nozuda un

atgriezās kopā ar Veroniku Fabru, kura uzlūkoja te māti, te komisāru.

- Māte man sacīja, ka jūs esot saglabājusi dzīvokļa atslēgu. Es gribētu pārliecināties, vai tā jums vēl ir...

Viņa devās pie kumodes, uz kuras stāvēja zila ādas rokassoma, atvēra to un izvilka plakanu, mazu atslēdziņu.

- Vai tā jums bija līdzi arī vakar, teātrī?

- Nē. Man līdzi bija vakara somiņa, daudz mazāka par šo, un tajā gandrīz nekā nebija iekšā.

- Tātad jūsu atslēga palika jūsu dzīvoklī, Brīna bulvārī?

Tas bija viss. Viņš šobrīd vairs nespēja iedomāties, kādus jautājumus vēl varētu uzdot. Viņš, protams, steidzās ātrāk iziet no šīs nomācošās telpas, kurā metās šķērmi ap dūšu.

- Es jums pateicos.

Viņš devās lejā pa kāpnēm, lai izlocītu kājas, un jau pirmajā pagriezienā dziļi un atviegloti nopūtās. Žurnālistu lejā vairs nebija, tur šurpu turpu lēnām soļoja tikai policists, bet preses ļaudis pulcējās otrpus ielai, kādā iedzertuvē pie letes, un metās viņam pretī.

- Vai jūs jau nopratinājāt abas sievietes?

Viņš pavērās nācējos aizplīvuroti, it kā nereti/.ētu sejas, bet lūkotos tām cauri.

- Vai tiesa, ka Zoslēna kundze ir slima un atsakās atbildēt?

- Man nav jums nekas sakāms, kungi...

- Kad jūs cerat...

Viņš nenoteikti atvēcinājās un devās uz Ras-paija bulvāra pusi, meklēdams taksometru. Tā kā žurnālisti viņam nesekoja, bet atgriezās savā sargvietā, viņš izmantoja iespēju un iesoļoja tajā pašā mazajā bārā, kurā bija iegriezies pagājušajā naktī, un iedzēra vienu mēriņu.

Bija jau gandrīz pusdienlaiks, kad viņš iegāja savā kabinetā Orfēvras krastmalā. Brītiņu vēlāk viņš pavēra inspektoru istabas durvis un ieraudzīja Lapuēnu un Toransu.

- Ienāciet abi pie manis...

Viņš smagnēji apsēdās pie sava rakstāmgalda un izvēlējās visresnāko pīpi.

- Ko tu esi paveicis? - viņš vispirms pavaicāja jaunajam Lapuēnain.

- Biju aizgājis uz Zilī ielu pēc apstiprinājuma. Izvaicāju visas tris durvju sardzes. Visas trīs apstiprināja ka viens esot vakarvakarā atnācis un prasījis, vai mājā esot slims bērns. Viena no viņām jutusies sašutusi, nodomādama, ka šis cilvēks nemaz neizskatās pēc ārsta - tik nekārtīgs. Pat gribējusi izsaukt policiju.

- Cikos tas bijis?

- Starp pusvienpadsmitiem un vienpadsmitiem...

- Un slimnīcā?

- Tur jau gāja grūtāk. Iekļuvu pašā burzmā. Tajā stundā profesors un pārējie ārsti iet apgaitā pa palātām. Visi ļoti aizņemti. No tālienes pamanīju doktoru Fabru, un esmu pārliecināts, ka viņš mani pazina.

- Vai viņš nekādi nereaģēja?

- Nē. Viņi bija vairāki, baltos virsvalkos un cepurītēs, un sekoja savam šefam.

- Vai viņš bieži vakaros mēdz ielūkoties bērnu slimnīcā?

- Kā rādās, viņi visi tā mēdz darīt - īpaši jau tad, kad ir kāds steidzams gadījums vai nopietni sasirdzis pacients.

Doktoru Fabru te redz visbiežāk. Notvēru divas vai trīs slimniekkopējas. Viņas visas teica vienu un to pašu. Viņu tur uzskata bezmaz par svēto...

- Vai viņš visu laiku pavadījis pie sava mazā slimnieka?

- Nē.Viņš iegājis vairākās palātās un diezgan ilgi runājis ar internu...

- Vai viņi tur, slimnīcā, jau zina?

- Nedomāju vis. Viņi skatījās man cauri. Jo sevišķi kāda jauna sieviete, kura, tā man šķita, varētu būt kas vairāk nekā māsa asistente. Viņa man dusmīgi uzsauca:

“Ja jums gribas uzdot nesmalkjūtīgus jautā-ļiimus, tad uzdodiet tos doktoram Fabram pašam...”

- Vai tiesu mediķis nav zvanījis?

Bija parasts, ka pēc sekcijas ārsts mēdza piezvanīt uz Orfevru krastmalu, kamēr oficiālais pārskats vēl nebija atsūtīts - tas allaž prasīja zināmu laiku.

- Viņam iešautas divas lodes. Viena trāpījusi aortā - ar to pieticis, lai izraisītu nāvi.

- Ap cikiem tad tas varētu būt noticis?

- Cik iespējams spriest, starp pulksten deviņiem un vienpadsmitiem. Lai precizētu, doktors Lodāns vēlējās zināt, cikos Zoslēns pēdējoreiz ieturējies.

- Tu piezvanīsi kalpotājai un pavaicāsi to viņai, bet pēc tam pateiksi man atbildi.

Šajā laikā druknais Toranss, pie loga stāvēdams, vēroja kuģīšus peldam pa Sēnu.

- Ko lai iesāku? - Lapuēns noprasīja.

- Vispirms nodarbojies ar šo zvanu. Bet jūs, Torans...

Komisārs neteica Toransam “tu”, lai gan pazina viņu daudz ilgāk nekā Lapuēnu. Tiesa gan, otrs vairāk atgādināja studentu, nekā policijas inspektoru.

- Tātad ko teica kaimiņi?

- Es jums uzzīmēju nelielu nama plānu. Tā būs vieglāk.

Viņš nolika to uz rakstāmgalda, novietojās Megrē aiz muguras un izstiepa pirkstu, norādīdams uz vienu uzzīmētā plāna daļu:

- Vispirms jau apakšstāvs. Jūs, protams, zināt, ka durvju sardzes vīrs ir naktssargs, kas tonakt strādāja. Viņš pārnācis septiņos no rīta, bet savā apgaitā pie šā nama nav uzkavējies.

-Tālāk...

- Pa kreisi dzīvo kāda vecmeita, Nolāna jaunkundze, kura, kā rādās, ir ļoti bagāta un ļoti skopa. Viņa skatījusies televizoru līdz pulksten vienpadsmitiem, pēc tam gājusi gulēt. Viņa neko nav dzirdējusi, un pie viņas neviens nav nācis.

- Un pa labi?

- Kāds Davē. Arī viņš dzīvo viens, ir atraitnis, direktora vietnieks kādā apdrošināšanas sabiedrībā. Ēdis vakariņas pilsētā kā ik vakaru un atgriezies ceturksni pēc deviņiem. Cik man izdevās uzzināt, laiku pa laikam viņu apciemo jauna, izskatīga sieviete, taču vakar viņa nav bijusi. Viņš lasījis avīzes un aizmidzis ap pusvienpa-dsmitiem, neko neparastu nedzirdējis. Pamodies tikai tad, kad mājā ienākuši kriminālpolicijas vīri ar saviem aparātiem. Piecēlies un gājis pie durvīm pavaicāt kādam policistam, kas noticis.

- Kāda bija viņa reakcija?

- Nekāda. Viņš devies atpakaļ gulēt.

- Vai viņš pazina Žoslēnus?

- Tikai pēc izskata. Otrajā stāvā pa kreisi ir Aresko dzīvoklis. Viņu ir seši vai septiņi, visi tumši un resni, sievietes diezgan izskatīgas, un visi runā ar akcentu. Tur ir tēvs, māte, mātesmāsa, divdesmitgadīga mazmeita un divi vai trīs bērni. Viņi vakar nekur nav gājuši.

- Vai esi par to pārliecināts? Durvju sardze apgalvo...

- Zinu. Viņa arī man to atkārtoja. Kāds nācis iekšā īsi pēc doktora atgriešanās un, ejot garām durvju sardzes miteklim, nosaucis Aresko vārdu... Mesjē Aresko par to ir ļoti sašutis... Viņi ģimenes lokā spēlējuši kārtis un apzvēr, ka neviens nav atstājis dzīvokli...

- Ko saka durvju sardze?

- Ka viņa esot bezmaz pārliecināta par nosauktā uzvārda pareizību un domājas pat pazinusi akcentu.

- Bezmaz pārliecināta... - Megrē atkārtoja. -Domājas pazinusi... Ar ko tie Aresko nodarbojas?

- Viņi ir komersanti no Dienvidamerikas, kur pavada diezgan daudz laika. Viņiem ir arī villa Šveicē. Pirms kādām piecpadsmit dienām viņi vēl bijuši tur...

- Vai viņi pazina Zoslēnus?

- Viņi apgalvo, ka nav dzirdējuši pat šo uzvārdu.

-Turpini!

- Pa labi viņiem pretī dzīvo mākslas kritiķis Žozefs Merijo. Šobrīd viņš atrodas Atēnās, valstiski svarīgās darīšanās...

- Trešajā?

- Visu stāvu aizņem Tipleri, kuri aizceļojuši uz Savienotajām Valstīm.

- Nekādu kalpotāju nav?

- Dzīvoklis stāv aizslēgts jau trīs mēnešus. Paklāji nodoti tīrīšanā.

- Ceturtajā?

- Tonakt Zoslēnu kaimiņu dzīvoklī nebija neviena. Delilu pāris, padzīvojuši cilvēki, kuru bērni jau apprecējušies, dzīvošot Kotdazīrā līdz oktobra sākumam. Visiem šiem ļaudīm ir garas brīvdienas, šef...

- Piektajā?

- Virs Zoslēniem dzīvo Merā, arhitekts, viņa sieva un meita, divpadsmit gadus veca. Viņi neesot nekur izgājuši. Arhitekts strādājis līdz pusnaktij un nav neko dzirdējis. Viņu dzīvokļa logs bijis vaļā. Blakusdzīvoklī dzīvo Blanšonu pāris, kāds rūpnieks un viņa sieva. Viņi todien aizbraukuši uz medībām Soloņā. Sestajā stāvā dzīvo vēl viena vientuļa dāma - Švarca kundze, pie

I uras vakaros diezgan bieži nāk draudzene, taču v.ikar draudzene nav atnākusi, un viņa agri li-t usies gulēt. Un, visbeidzot, jauns pāris, kas tikai pagājšmēnes apprecējies - viņi atrodas Njev-ia, ciemojas pie meitenes vecākiem. Septītajā stāvā ir tikai kalpotāju istabas.

Megrē pētīja plānu. Viņa sejā jautās vilšanās. Protams, daži kvadrāti bija un palika tukši - cilvēki vēl atpūtās pie jūras, laukos vai ārzemēs.

Puse nama iedzīvotāju vakarvakarā nebūt nebija mazāk aizņemti. Kaimiņi spēlēja kārtis, skatījās televizoru, lasīja vai gulēja. Viens no viņiem vēl strādāja. Durvju sardze pēc doktora Fabra aiziešanas vēl nebija aizmigusi.

Un tomēr - bija norībējuši divi šāvieni, vienā no šiem kvadrātiņiem tika noslepkavots cilvēks, un citos ikdienišķas norises nebūt netapa traucētas.

- Krietni ļaudis...

Visi viņi, bez šaubām, bija kārtīgi ļaudis, viņu ienākumu avoti - zināmi, viņu dzīve - bezrūpīga un bez kādiem noslēpumiem.

Varbūt pēc tam, kad bija izlaidusi doktoru Fabru, durvju sardze aizmiga ciešāk, nekā pašai likās? Viņa bija krietna sieviete, par to nebija šaubu. Inteliģenta sieviete, kas apzinās savu vārdu svaru.

Viņa apliecināja, ka laikā starp pulksten pus-vienpadsmitiem un vienpadsmitiem viens ienācis un, iedams garām, nosaucis Aresko vārdu.

Taču Aresko apzvērēja, ka tovakar neviens neesot nedz ienācis viņu dzīvoklī, nedz arī no tā izgājis. Viņi nepazīstot Zoslēnus. Tas bija ticami. Šajā namā - kā bieži gadās Parīzē, īpaši liel-buržuā aprindās - neviens nelikās ne zinis par saviem kaimiņiem.

- Es vaicāju pats sev, kāpēc vienam no īrniekiem, atgriežoties mājās, būtu jānosauc kāda cita īrnieka vārds...

- Un ja nu tas nebija šā nama iedzīvotājs?

- Kā apgalvo durvju sardze, pēcāk viņš nebūtu varējis nepamanīts iziet ārā...

Megrē sarauca uzacis.

- Tas izklausās idiotiski, - viņš norūca. - Un tomēr, ja loģiski padomā, tas ir vienīgais iespējamais izskaidrojums...

- Ka viņš palicis namā?

- Vismaz līdz šorītam... Pa dienu noteikti bija viegli nākt un iet, paliekot neievērotam...

- Jūs gribat sacīt, ka tas slepkava bijis turpat, divus soļus no policistiem, kamēr rosījās Parkē un dzīvoklī strādāja kriminālpolicijas vīri?

- Vairāki dzīvokļi ir tukši... Paņemiet līdzi atslēdznieku un pārliecinieties, vai kāda atslēga nav atmūķēta...

- Jādomā, ka iekšā man nav jāiet?

Tikai jāpārbauda atslēgcaurumi no ārpuses.

- Vai tas ir viss?

- Šobrīd viss. Ko jūs vēlētos darīt?

Druknais Toranss domīgi ieteicās:

-Taisnību sakot...

Te bija noziegums, jo bija nogalināts cilvēks. Taču šis noziegums nebija tāds kā citi, jo upuris neatgādināja citus upurus.

- Viens krietns cilvēks! -ar tādām kā dusmām atkārtoja Megrē.

Kuram gan varēja būt iemesls noslepkavot šo krietno cilvēku? Viņam jau sāka mazliet'nepatikt šie krietnie ļaudis.

4. nodaļa

Megrē pārradās, lai paēstu vakariņas mājās, pie atvērta loga, un pamanīja žestu, kas bija raksturīgs viņa sievai - noņemt priekšautu, iekams sēsties pie galda. Bieži vien viņa pēc tam uzbužināja matus, lai tie būtu kuplāki.

Arī viņi varētu algot mājkalpotāju. Tā bija Megrē kundze, kas nekad to nebija gribējusi, sacīdama, ka tad, ja mājās nebūtu ko darīt, viņa justos nevajadzīga. Viņa piecieta apkopēju tikai noteiktās nedēļas dienās, lielākiem darbiem, turklāt bieži vien nācās apkopējas darbu darīt vēlreiz.

Vai ar Žoslēna kundzi nebija tāpat? Droši vien ne gluži; bez šaubām, viņa bija sīkumaina, kārtība dzīvoklī bija sirdslieta, taču viņa droši vien nejuta vajadzību - kā Megrē kundze - darīt visu savām rokām.

Kāpēc viņš ēdot bija sācis salīdzināt šīs divas sievietes, kurās nesaskatīja nekā kopīga?

Notrdamdešāna ielā Zoslēna kundze un viņas meita noteikti ēda divatā, un Megrē iedomājās, ka viņas droši vien paslepeni viena otru aplūkoja. Vai varbūt apsprieda kādus praktiskas dabas sīkumus?

Jo doktors Fabrs Brīna bulvārī - ja vien bija tur atgriezies, kas likās diezgan ticami - bija viens pats ar bērniem. Viņiem bija tikai auklīte, kas nodarbojās arī ar mājas darbiem. Tikko paguvis paēst, viņš nozuda savā kabinetā, kur visu pēcpusdienu nesaruka mazo pacientu un satraukto māmiņu rinda. Vai viņš bija atradis kādu, kas uzturētos Notrdamdešāna ielā kopā ar viņa sievasmāti? Un viņa - vai viņa būtu gatava paciest svešu cilvēku savā tuvumā?

Megrē tā noņēmās ar visiem šiem sīkumiem, it kā runa būtu par cilvēkiem no viņa paša ģimenes. Renē Žoslēns bija miris, bet nebūt nebija diezgan tikai ar viņa slepkavas atrašanu. Tiem, kuri palika dzīvi, nācās mazpamazām pārveidot savu dzīvi.

Viņš būtu vēlējies aiziet uz Brīna bulvāri, lai i/pētītu to apkārtni, kādā mīt Fabrs ar sievu un Iterniem. Megrē bija sacīts, ka viņi mitinoties vienā no jaunajām mājām pie Universitātes pilsētiņas, un viņš iedomājās vienu no tām bezpersoniskajām mājām, kuras bija gadījies redzēt, ejot tur garām - tās varēja nosaukt par cilvēku slazdiem. Balta un kaila fasāde - jau aplupusi. Vienādu logu rindas no augšas līdz apakšai, vienādi dzīvokļi, vienādas vannasistabas cita virs citas un virtuves tāpat, bet pārlieku plānās sienas laida cauri visus trokšņus.

Viņš varētu apzvērēt, ka tur nevaldīja tāda pati kārtība kā Notrdamdešāna ielā - dzīve ritēja brīvāk, maltīšu stundas nebija tik stingri noteiktas, un tas varēja būt raksturīgi tiklab Fabra dabai, kā viņa sievas nevērībai un neizdarībai.

Viņa bija samaitāts bērns. Viņas māte vēl tagad nāca viņu apraudzīt vai katru dienu, auklēja puikas, veda vecāko pastaigāties. Vai viņa necentās ieviest kādu kārtību šajā dzīvē, kuru droši vien uzskatīja par pārāk bohēmisku?

Abas sievietes pie galda - vai viņas apjēdza, ka, loģiski spriežot, vienīgais aizdomās turamais šajā izmeklēšanas stadijā bija Pols Fabrs? Viņš bija pēdējais zināmais cilvēks, kas ticies ar Zoslēnu.

Protams, viņš pats nevarēja zvanīt un izsaukt

81

Simenons !2

sevi uz Žilī ielu, taču bērnu slimnīcā bija pie-] tiekami daudz sirsnīgu kolēģu, kas to izdarītu] viņa vietā. Viņš zināja, kur glabājas ierocis.

Un, kas vēl sliktāk - viņam bija arī dzinulis.! Protams, nauda viņu neinteresēja. Ja ne sievastēvs, viņš nemūžam nebūtu apkrāvies ar privātpraksi un varētu veltīt visu savu laiku slimnīcai,] kur justos labāk nekā jelkur citur.

Bet Veronika? Vai viņa nesāka nožēlot, ka ap- j precējusi vīru, ko visi uzskatīja par svēto? Vai] viņai nebūtu gribējies dzīvot citādu dzīvi? Vai ; šis viņas noskaņojums mājās nebija jūtams?

Pēc Zoslēna nāves Fabri, protams, saņems savu mantojuma daļu.

Megrē lūkoja iedomāties šo ainu: abi nerunī- ļ gie un nopietnie vīri pie šaha galdiņa; tad ārsts pieceļas un tuvojas mēbelei, kuras atvilktnē atrodas revolveris...

Megrē nogrozīja galvu. Tas nekur nederēja. Viņš nespēja iedomāties Fabru pagriežamies pret sievastēvu un nospiežam ieroča sprūdu...

Varbūt noticis strīds, kāda nesaprašanās, kas tā saasinājusies, ka abi zaudējuši savaldīšanos?

Tā varēja notikt, taču viņš nespēja tam noticēt. Tas neatbilda abu vīriešu temperamentam.

Un, protams, vai tad nepastāvēja vēl arī noslēpumainais apmeklētājs, par kuru bija runājusi durvju sardze un kas sevi nosauca par Aresko?

Man piezvanīja Fransiska Pardona, - pēkšņi ieteicās Megrē kundze. Varbūt tas bija tīšām -lai mainītu viņa domu virzienu.

Viņš bija iedziļinājies sevī tiktāl, ka pavērās pretī, it kā neko nesaprastu.

- Viņi pirmdien atgriezušies no Itālijas. Atce-iies, viņi tā priecājās par šīm brīvdienām divatā.

Šīs bija pirmās daktera Pardona brīvdienas divatā ar sievu pēdējo divdesmit gadu laikā. Viņi brauca ar auto, gribēdami apmeklēt Florenci, Romu un Neapoli, atgriežoties caur Venēciju un Milānu un šur tur pa ceļam apstājoties pajūsmot.

- Īstenībā Pardoni apvaicājās, vai mēs varēsim pusdienot pie viņiem nākamtrešdien.

- Kāpēc gan ne?

Vai tā nebija kļuvusi par tradīciju? Šīs pusdienas bija paredzētas jau mēneša pirmajā trešdienā, taču brīvdienu dēļ aizkavējās.

- Likās, ka ceļojums viņus nogurdinājis; kustība uz ceļiem bijusi tikpat intensīva kā Elizejas laukos, un viņiem ik vakaru nācies meklēt stun-

' *

du vai divas, līdz izdevies atrast brīvu viesnīcas istabu.

- Kā klājas viņu meitai?

- Labi. Bērniņš ir ļoti jauks...

Ari Pardona kundze gandrīz ik pēcpusdienu apciemoja meitu, kas pirr.is gada bija apprecējusies un tagad auklēja dažus mēnešus vecu bērnu.

Ja Megrē pārim būtu bērns, tas droši vien jau būtu apprecējies, un Megrē kundze tāpat kā citas...

- Vai zini, ko viņi nolēmuši?

- Nē.

- Pirkt nelielu villu pie jūras vai laukos, lai tur pavadītu brīvdienas kopā ar meitu, znotu un bērnu...

Zoslēniem bija villa Labolā. Viņi visi kopā tur ik gadus pavadīja vienu mēnesi vai varbūt mazliet ilgāk. Renē Zoslēns bija aizgājis no darba.

Pēkšņi tas Megrē likās pārsteidzoši. Karto-nāžas uzņēmums aizpildīja visu Renē Zoslēna dzīvi, viņš pavadīja lielāko daļu laika Sengotāra ielā, arī vakaros bieži iegriezdamies tur pastrādāt.

Viņš redzēja sievu tikai ēdienreizēs un mazliet arī vakaros.

Zoslēns pameta savu darbu tāpēc, ka viņu pēkšņi bija pārsteigusi sirdslēkme.

Ko gan viņš, Megrē, darītu, ja pēc aiziešanas pensijā nāktos pavadīt visu dienu dzīvoklī kopā ar sievu? Tas bija nokārtots, jo viņi dotos dzīvot uz laukiem, kur jau bija’ nopirkuši mājiņu.

Bet ja būtu jāpaliek Parīzē?

Ik rītu Zoslēns izgāja no mājas vienā un tai pašā stundā, ap deviņiem, it kā dotos uz darbu. Kā stāstīja durvju sardze, viņš devās uz Luksem-

hurgas dārzu - noteiktiem soļiem, nebūt ne tā, kā tie, kas slimoja ar sirdi vai baidījās no lēkmes.

Žoslēniem nebija suņa, un tas komisāram likās dīvaini. Viņš tīri labi varētu iedomāties Renē Zoslēnu vedam suni pastaigāties. Dzīvoklī viņiem nebija pat kaķa.

Viņš pirka avīzes. Vai viņš apsēdās uz kāda parka soliņa, lai tās izlasītu? Vai viņam negadījās uzsākt sarunu ar kādu blakussēdētāju? Vai viņam neizveidojās paradums regulāri tikties ar vienu un to pašu personu - vīrieti vai sievieti?

Katram gadījumam Megrē uzdeva Lapuēnam Notrdamdešāna ielā palūgt nelaiķa fotouzņēmumus un, izvaicājot Luksemburgas dārza sargus un avīžu pārdevējus, mēģināt restaurēt upura ik-rīta darbības.

Vai tā varēja sasniegt kādus rezultātus? Labāk par to nedomāt. Šis mirušais cilvēks, kuru viņš nekad netika redzējis dzīvu, šī ģimene, par kuras eksistenci viņš nebija zinājis, beigu beigās pārņēma savā varā.

- Vai tu nāksi pusdienās?

- Es ceru. Domāju, ka jā.

Viņš devās gaidīt autobusu Rišāra Lenuāra bulvāra stūrī, palika uz autobusa vaļējās platformas izpīpēt savu pīpi, pētīdams šos vīriešus un sievietes sev apkārt, kuri dzīvoja savu dzīvīti tā, it kā Žoslēni nemaz neeksistētu un Parīzē nemaz nebūtu bijis tāda cilvēka, kurš sazin kāpēc nogalinājis otru cilvēku.

Savā kabinetā Megrē tīšām nodevās netīkamām administratīvām darīšanām, lai vairs nedomātu par šo lietu, un droši vien tas izdevās, jo viņš jutās pārsteigts, kad ap pulksten trijiem iezvanījās telefons. Nocēlis klausuli, viņš izdzirda satraukto Toransa balsi:

- Es joprojām esmu tepat uz vietas, šef...

Viņš jau gribēja prasīt:

“Kur tad?”

- Domāju, ka labāk būs piezvanīt, nevis doties uz krastmalu, jo ir iespējams, ka jūs pats gribēsiet atbraukt... Es atklāju kaut ko jaunu...

- Vai abas sievietes joprojām ir turpat dzīvoklī?

- Viņas ir trīs, Manū kundze arī tur ir.

> '

- Kas noticis?

- Mēs kopā ar vienu atslēdznieku pārbaudījām visas durvis, tostarp arī tās, kas ved uz kalpotāju kāpnēm. Nevienas nelikās uzlauztas. Pabeidzām meklējumus ar sesto stāvu, tad uzkāpām arī septītajā, kur atrodas kalpotāju istabas.

- Ko jūs atradāt?

- Pagaidiet! Lielākā daļa durvju bija ciet. Kad noliecāmies pie kāda atslēgas cauruma, blakus durvis atvērās, un mēs pārsteigti ieraudzījām ļ.mnu, gluži pliku sievišķi, kas, nemaz nekaut-icjoties, ņēmās mūs ziņkāri pētīt. Skaista meiča, kad es jums saku, ar ļoti brūnu ādu un milzīgām acīm - spāņu vai latīņamerikāņu tips, ļoti izteikts.

Megrē gaidīja, mehāniski zīmēdams savā bloknotā sievietes torsu.

- Es vaicāju, ko viņa te dara, un sieviete slikta franču valodā atbildēja, ka šī esot viņas atpūtas stunda un viņa esot Aresko mājkalpotāja. “Kāpēc jūs mēģināt atmūķēt tās durvis?” viņa dusmīgi noprasīja. Un vēl piebilda, turklāt bez mazākā satraukuma: “Vai jūs esat kramplauži?” Paskaidroju viņai, kas mēs tādi esam. Viņa nemaz nezināja, ka viens no nama īrniekiem naktī nogalināts.

“Tas resnais mesjē, kas man kāpnēs vienmēr uzsmaidīja?”

Pēc tam viņa vēl noteica:

“Tā taču nebūs bijusi viņu jaunā kalpone?”

Es nesapratu. Mēs noteikti izskatījāmies va-ren smieklīgi, man ļoti gribējās palūgt viņu kaut mazliet apģērbties.

“Kāda jaunā kalpone?”

“Viņiem jābūt jaunai kalponei, jo es pagājš-nakt tajā istabā dzirdēju troksni...”

Topašbrīd Megrē izbeidza švīkāšanu ar zīmuli. Viņš pārmeta sev, ka nav par to iedomājies.

Pareizāk sakot, viņš bija sācis par to domāt iepriekšējā vakarā. Bija kāds brīdis, kad sāka briest kāda doma, un viņš bija juties tā, it kā gatavotos izdarīt atklājumu, kā jau tika sacījis Lapuēnam. Taču kāds - komisārs Sentibērs vai varbūt izmeklēšanas tiesnesis - bija viņu uzrunājis, un vēlāk vairs neizdevās uztaustīt aprauto domas pavedienu.

Durvju sardze apgalvoja, ka namā drīz pēc doktora aiziešanas ienācis kāds svešinieks. Viņš nosaucis Aresko uzvārdu, turpretī Aresko liecināja, ka neesot uzņēmuši nevienu ciemiņu un neviens ģimenes loceklis nekur neesot gājis.

Megrē bija licis izvaicāt īrniekus, taču atstājis novārtā mājas aizkulises, tas ir, kalpotāju stāvu.

- Vai sapratāt, šef? Pagaidiet!... Es vēl neesmu beidzis... Tā atslēga arī nepavisam nebija bojāta... Tātad es nokāpu ceturtajā stāvā pa kalpotāju kāpnēm un vaicāju Manū kundzei, vai viņai ir kalpotāju istabas atslēga... Viņa pastiepa roku, taustīdama kādu naglu, kas bija iedzīta plauktā, pēc tam izbrīnījusies pētīja gan sienu, gan naglu.

“Skat! Tās tur vairs nav...”

Viņa man paskaidroja, ka vienmēr redzējusi septītā stāva istabas atslēgu karājamies uz šīs naglas.

“Vēl vakar?” es uzstāju.

“To es nevaru apzvērēt, bet esmu par to gandrīz vai pārliecināta... Esmu bijusi tur augšā nkai vienu reizi, kopā ar kundzi. Tikko biju šeit ieradusies, un mēs tur sakopām, noņēmām gultas veļu un segas no gultas, aplīmējām logu rāmjus ar papīra strēmelēm, lai putekļi nenāk iekšā...”

Tas bija Toranss - reiz ticis uz pēdām, viņš aizrautīgi dzina tās ar medību suņa degsmi.

- Atkal uzkāpu augšā, kur mani gaidīja atslēdznieks. Jaunā spāniete, kuru sauc Doloresa un kuras atpūtas stunda bija pagājusi, izrādījās nokāpusi lejā.

Tā atslēga ir sērijveida, nebūt ne sarežģīta. Mans palīgs to atvēra bez grūtībām.

- Vai jūs nelūdzāt atļauju Zoslēna kundzei?

- Nē. Netiku viņu redzējis. Jūs man ieteicāt viņu netraucēt bez lielas vajadzības! īstenībā mums viņa nemaz nebija vajadzīga. Un te, šef, mēs esam tikuši pie galvenā! Kāds ir pavadījis vismaz daļu nakts šajā kalpones istabiņā. Papīri, ar kuriem bija aizlīmēti logi, ir norauti, logs atvērts. Tas bija vaļā ari tad, kad mēs ienācām. Turklāt ir redzams, ka uz dīvāna gulējis vīrietis, ar galvu uz dīvānruļļa. Uz grīdas - samīdīti cigarešu gali. Es runāju par vīrieti tāpēc, ka uz izsmēķu filtriem nav lūpu krāsas.

Es zvanu no Vavēna ielas bāra, kas saucas “Bazūne”. Nodomāju, ka jums gribēsies to visu apskatīt...

- Es nāku!

Megrē jutās atvieglots, jo nevajadzēja vairs domāt par doktoru Fabru. Kā rādās, viss bija mainījies. Durvju sardze nebija kļūdījusies. Kāds bija ienācis no ārienes. Šis kāds, tiesa kas tiesa, zināja ne tikai par atvilktni ar revolveri, bet arī par kalpones istabiņu un atslēgas atrašanās vietu virtuvē.

Tātad pagājušajā naktī, kamēr ceturtajā stāvā noritēja izmeklēšana, slepkava varbūt vēl atradās mājā - izstiepies uz dīvāna, smēķēja cigaretes un gaidīja uzaustam dienu, kad ceļš būs brīvs.

Vai pie durvīm visu laiku dežurēja policists? Megrē to nezināja. Tā bija iecirkņa komisāra darīšana. Kad viņš nāca atpakaļ no Sengotāra ielas, tur bija viens cilvēks, taču tas bija durvju sardzes vīrs, kuru ielenca žurnālisti un fotogrāfi, kas pārpludināja māju.

Tā vai citādi, no rīta droši vien daudzi nāca un gāja, nemaz nerunājot par preču piegādātājiem. Durvju sardzei nācās noņemties ar pastu, ar bērniņu, ar reportieriem, no kuriem vairāki jau bija tikuši līdz ceturtajam stāvam.

Megrē piezvanīja uz kriminālpoliciju.

- Mērs? Vai jūs man neatsūtītu vienu vīru ar aparatūru pirkstu nospiedumu noņemšanai? Var-

Inu būs vēl citi lietiskie pierādījumi, ko izpētīt. I .11 viņš paņem līdzi visu vajadzīgo... Es viņu l'.udu savā kabinetā.

Pie durvīm pieklauvēja inspektors Barons.

- Beidzot dabūju rokā Madlēnas teātra administratoru, šef. Vakar ūz Žoslēna kundzes vārda pasūtītas divas vietas. Abas vietas bijušas aiz-ņemtas visu vakaru, tikai viņš nezina, kas tur sēdējis. Spēlējuši gandrīz vai pārpildītai zālei, un i/rādes laikā neviens nav izgājis. Protams, ir jau vel starpbrīži.

-Cik?

- Divi. Pirmais ildzis ne vairāk par ceturtdaļstundu, un cilvēki lielākoties nav savas vietas atstājuši. Otrais bijis garāks - ildzis vismaz pusstundu, jo paredzēta svarīga dekorāciju maiņa, kas veicama uzmanīgi.

- Cikos tas bija?

- Desmitos. Es uzzināju tā pāra uzvārdu, kas sēdēja tieši aiz deviņdesmit septītās un deviņdesmit devītās vietas. Tie ir pastāvīgie apmeklētāji, kas vienmēr sēž vienās un tajās pašās vietās - Demaijē kungs ar kundzi, no Pompielas Pasī. Vai man viņus izvaicāt?

- Tas būtu vislabāk...

Viņš vairs neko negribēja atstāt likteņa varā. Ieradās kriminālpolicijas speciālists, apkāries ar aparātiem kā preses fotogrāfs.

- Es paņemšu auto?

Megrē piekrītoši pamāja un sekoja viņam.

Abi atrada Toransu, atspiedušos uz elkoņiem pie alus kausa, joprojām atslēdznieka sabiedrībā, pie kam pēdējo viss šis notikums likās pamatīgi uzjautrinām.

- Jūs man vairs nebūsiet vajadzīgs, - komisārs viņam sacīja. - Es jums pateicos.

- Kā tad jūs bez manis tiksiet iekšā? Es taču durvis atkal aizslēdzu. Jūsu inspektors man pavēlēja to izdarīt...

- Es nevēlējos uzņemties nekādu risku... -Toranss nomurmināja.

Arī Megrē pasūtīja sev kausiņu alus un izdzēra to gandrīz vai vienā malkā.

- Labāk būs, ja jūs visi mani te pagaidīsiet.

Viņš pārgāja pāri ielai, iekāpa liftā un piezvanīja pie Žoslēnu durvīm. Manū kundze atvēra tāpat kā no rīta, ķēdi nenoņemdama, tūlīt viņu pazina un ielaida iekšā.

- Kuru no dāmām jūs vēlaties satikt?

- Zoslēna kundzi. Ja vien viņa neguļ.

- Nē. Doktors, kas nesen atnāca, uzstāja, lai kundze liekas gultā, bet viņa atteicās. Nav paradusi pa dienu palikt gultā, ja vien nejūtas ļoti slima.

-Vai neviens nebija ienācis?

- Tikai Žuāna kungs, viņš palika dažas minū-ies. Pēc tam bijā jušu inspektors, tas resnais, kas in.iii prasīja augšistabas atslēgu. Zvēru jums, ka neesmu tai pieskārusies. Es, protams, netieku (■udra, kāpēc tā atslēga vispār palika uz naglas karājamies, ja istabu vairs neapdzīvoja.

- Tā ir pilnīgi neapdzīvota, kopš jūs kalpojat pie Zoslēna kundzes?

- Kas lai to apdzīvotu, ja otras kalpotājas ne-hija?

- Žoslēna kundze varēja to izīrēt kādam draugam, paziņam - kaut vai uz vienu nakti.

- Ja viņiem vajadzētu izguldināt kādu draugu, tad, es domāju, viņi piedāvātu Fabra kundzes istabu... Es brīdināšu kundzes...

- Ar ko viņas nodarbojas?

- Domāju, ka sastāda to personu sarakstu, kurām jāsūta paziņojumi par nāves gadījumu ģimenē...

Salonā viņu nebija. Labu brīdi pagaidījis, Megrē redzēja abas parādāmies kopā un nez kāpēc iedomājās, ka viņas ir nešķiramas tāpēc, ka viena otru necieš.

- Atvainojiet, ka jūs atkal traucēju, kundzes. Es domāju, Manū kundze jums jau būs kaut ko teikusi?

Viņas saskatījās, iekams vēra muti - abas reizē, taču runātāja bija Zoslēna kundze.

- Man nekad nav nācis prātā, ka to atslēgu vajadzētu novietot citur, - viņa sacīja. - Es gandrīz jau biju to pavisam piemirsusi. Ko tas nozīmē? Kas to varēja paņemt? Kāpēc?

Viņas skatiens bija vēl stingāks, vēl aizplī vurotāks nekā no rīta. Nervozitāti nodeva viņas rokas.

- Mans inspektors, - Megrē paskaidroja, - uzņēmās atbildību, lai jūs nebūtu jātraucē, un atvēra kalpones istabas durvis. Es jūs lūdzu uz viņu par to nedusmoties. Jo vairāk tāpēc, ka tā rīkodamies, viņš var būt ievirzījis izmeklēšanu jaunā gultnē.

Komisārs vēroja Zoslēna kundzi, pētīdams reakciju, taču nekas neliecināja par to, ko īsti viņa pārdzīvo.

- Es jūs klausos.

- Cik ilgi jūs neesat bijusi septītajā stāvā?

- Jau vairākus mēnešus. Kad Manū kundze stājās pie manis dienestā, es kopā ar viņu uzkāpu augšā, jo iepriekšējā kalpotāja tur bija atstājusi lielu nekārtību un neiedomājamu netīrību.

- Tātad pagājuši apmēram seši mēneši?

-Jā.

- Un kopš tā laika jūs tur neesat iegriezusies? Un, jādomā, jūsu vīrs ne tik?

- Viņš nekad mūžā nav uzkāpis septītajā stāvā. Ko gan lai viņš tur darītu?

- Un jūs, kundze? - komisārs pavaicāja Fabra kundzei.

- Ir pagājuši vairāki gadi, kopš neesmu tur bi-iusi. Tas bija laikā, kad pie mums vēl strādāja Olga - viņa tik laipni pret mani izturējās, un es reizēm viņu šajā istabā apmeklēju. Vai atceries, māmiņ? Tas bija pirms kādiem astoņiem gadiem... .

- Logi bija aplīmēti ar papīru, vai ne?

- Jā. Lai pasargātos no putekļiem.

- Papīri bija norauti un logs atstāts vaļā. Kāds ir gulējis gultā - droši vien vīrietis, kas izsmēķējis diezgan daudz cigarešu.

- Vai esat pārliecināts, ka tas noticis pagājušajā naktī?

- Vēl neesmu. Atnācu lūgt jūsu atļauju, lai ar saviem vīriem kāptu augšā un pamatīgi izpētītu visu uz vietas.

- Domāju, ka man nav jums jādod atļauja...

- Protams, ja jūs vēlaties būt klāt...

Viņa pārtrauca komisāru, papurinādama galvu.

- Vai jūsu pēdējai mājkalpotājai bija mīļākais?

- Cik zinu, nē. Tā bija nopietna meitene. Viņa bija saderināta un pameta mūs tikai tad, kad apprecējās.

Viņš devās uz durvju pusi. Kāpēc viņam atkal likās, ka starp māti un meitu jau kādu laiciņu valda zināms saspringums, zināma nepatika?

Izgājis pa durvīm, viņš nodomāja, ka labprāt uzzinātu, kā viņas uzvedas, palikušas aci pret aci, un ko viena otrai saka. Žoslēna kundze saglabāja aukstasinību, bet komisārs tāpēc nezaudēja pārliecību, ka viņa pārdzīvojusi šoku.

Un tomēr viņš varētu zvērēt, ka viņai šis no-

* 7 j

tikums ar kalpotājas istabu ir tikpat negaidīts, cik negaidīts tas bija komisāram. Kas attiecas uz Veroniku, tad viņa vienbrīd bija pagriezusies pret māti ar tādu kā jautājošu skatienu.

Ko viņa gribēja sacīt, kad atvēra muti?

Viņš pievienojās trim vīriem “Bazūnē” un izdzēra vēl vienu kausiņu alus, bet pēc tam kopā ar viņiem devās uz nama kalpotāju kāpnēm. Atslēdznieks atmūķēja durvis. No šā vīra nenāktos viegli atbrīvoties, jo viņš lūkoja būt noderīgs, lai varētu palikt.

- Kā gan jūs bez manis aiztaisīsiet durvis?

-Aizzīmogošu...

- Redziet, šef... - sacīja Toranss, norādīdams uz guļvietu, vēl joprojām atvērto logu un pieciem vai sešiem izsmēķiem uz grīdas.

- Es vispirms vēlētos zināt, vai šīs cigaretes izsmēķētas nesen.

-Tas ir viegli izdarāms...

Speciālists aplūkoja izsmēķi, apostīja, mazliet paburzīja papīru, paberzēja starp pirkstiem tabaku.

- Laboratorijā es varētu to pateikt precīzāk. Pašlaik varu jums pavēstīt, ka šīs cigaretes nav i/.smēķētas sen.

Protams, ja paostītu gaisu visapkārt, jūs pamanītu, ka, neraugoties uz atvērto logu, gaisā vēl ļiitama tabakas smarža...

Vīrs lēnām un uzmanīgām kustībām izsaiņoja savus aparātus. Tādi bija visi laboratorijas ļaudis. Viņiem mirušie neeksistēja vai arī bija bez identitātes - it kā bez ģimenes, bez personības. Noziegums viņiem nozīmēja tikai atrisināmu problēmu. Viņi darbojās ar precīziem aparātiem, pēdām, pierādījumiem, pirkstu nospiedumiem, putekļiem.

- Kāda laime, ka te sen nav uzkopts.

Un, pagriežoties pret Toransu, viņš noteica:

- Vai jūs te daudz pēdojāt? Vai kaut kam pieskārāties?

- Nekam, ja neskaita vienu izsmēķi. Mēs ar atslēdznieku palikām pie durvīm.

- Jo labāk.

- Jūs atsūtīsiet visus rezultātus man uz kabinetu? - pavaicāja Megrē, kas nezināja, kur likties.

- Un es? - Toranss noprasīja.

-Jūs atgriezieties krastmalā...

- Vai atļausiet dažas minūtes pagaidīt, lai uzzinātu, vai ir pirkstu nospiedumi?

97

Simenons 12

- Ja vēlaties...

Megrē smagnēji kāpa lejā. Pie ceturtā stāva kalpotāju durvīm viņam radās kārdinājums piezvanīt. Pēc tikšanās ar abām sievietēm joprojām neatstāja nepatīkama, vārdos neizsakāma sajūta. Komisāram likās, ka šoviet kaut kas nerisinās tā, kā būtu jārisinās.

Protams, normāli nerisinājās nekas. Bet vai tad varēja sagaidīt ko normālu, kad bija runa par ļaudīm, kuru mājās pēkšņi izdarīts noziegums? Iedomājoties, ka noziegumam par upuri varēja krist, teiksim, tāds cilvēks kā Pardons... Kāda būtu Pardona kundzes, viņas meitas un znota reakcija?

Viņš nespēja to iztēloties, lai gan pazina Par-donus daudzus gadus, un tie bija viņu labākie ģimenes draugi.

Vai arī Pardona kundze pēc šāda trieciena būtu apstulbusi, nespējīga runāt, pat nemēģinātu pēc iespējas ilgāk uzkavēties pie vīra līķa?

Tika paskaidrots, ka viens esot paņēmis no virtuveņu istabas atslēgu un pēc tam stundām uzturējies tur augšā, turklāt atradies tur vēl arī tad, kad abas sievietes vēlu naktī pēc policijas aizbraukšanas palika vienas.

Varbūt Zoslēna kundze tik tikko nekļūdījās. Ja vēl ņem vērā, ka Veronika tūlīt māti zīmīgi uzlūkoja un palika iespaids, ka māte apklusa pusvārdā...

Viens bija gluži skaidrs: slepkava nebija neko nozadzis. Un nevienam - vismaz izmeklēšanas pašreizējā stadijā tā likās - nevarēja celties labums no Renē Zoslēna nāves.

Zuānam un viņa kompanjonam tā neko jaunu nenesa, un kā lai notic, ka Zuāns, kas Notrdam-dešāna ielā bijis ne vairāk kā pusduci reižu, zinā-jis revolvera atrašanās vietu, atslēgas atrašanās vietu virtuvē un istabu izkārtojumu septītajā stāvā?

Bija iespējams, ka Fabrs nekad tur netika savu kāju spēris. Un Fabram nebija nekāda iemesla (tir slēpties. Lai nu kā, viņš tur neatradās, jo sākumā bija slimnīcā, pēc tam - ceturtā stāva dzīvoklī, kur komisārs viņu nopratināja.

Nonācis apakšstāvā, Megrē pēkšņi iekāpa liftā un uzbrauca otrajā stāvā. Tur viņš piezvanīja pie Aresko durvīm. Aiz tām bija dzirdama mūzika, balsis, jezga. Kad durvis atvērās, viņš ieraudzīja divus bērnus, kas dzinās viens otram pakaļ, un resnu sievieti mājas tērpā, kura lūkoja abus panākt.

- Vai jūs sauc Doloresa? - komisārs pavaicāja jaunajai meitenei, kas stāvēja viņa priekšā, šobrīd tērpusies gaišzilā uniformā, ar tādas pašas krāsas aubīti pār melnajiem matiem.

Uzsmaidīdama viņa komisāram parādīja visus savus zobus. Šajā dzīvoklī visi likās smejamies

vai smaidām, no rīta līdz vakaram dzīvojam līksmā juceklī.

- Jā, senjor...

- Vai jūs runājat franciski?

-Jā...

Resnā sieviete kaut ko vaicāja kalpotājai savā valodā, noskatīdama Megrē no galvas līdz kā-. jām.

Jaunā meitene papurināja galvu un iespurdzās.

- Pasakiet viņai, ka esmu no policijas, tāpat kā tas inspektors, kuru jūs redzējāt tur augšā, un ka es vēlētos jums uzdot dažus jautājumus...

Doloresa pārtulkoja, runādama neticamā ātrumā. Miesās izplūdusī sieviete saķēra aiz rokas vienu no bērniem un iestiepa to sev līdzi istabā, aizvērdama stiklotās durvis. Mūzika turpināja skanēt. Jaunā meitene palika stāvam Megrē priekšā, nelūgdama viņu ienākt. Atvērās kādas citas durvis, ļaudamas saskatīt vīrieša seju ar tumšām acīm; pēc tam durvis atkal bez trokšņa aizvērās.

- Ap cikiem jūs vakar devāties augšā gulēt?

- Varbūt ap pusvienpadsmitiem... Es nepaskatījos pulkstenī...

- Vai jūs bijāt viena?

-Jā, senjor...

- Vai jūs kāpnēs nevienu nesatikāt?

- Nevienu...

- Ap cikiem jūs izdzirdāt troksni blakusis-

labā?

- Šorīt sešos, kad cēlos augšā.

- Soļus?

-Soļus?

Viņa nebija šo vārdu sapratusi, un komisārs i/likās soļojam, atkal izraisīdams smieklu šalti. -Jā... jā...

- Vai jūs neredzējāt vīrieti, kas tur soļoja? Vai durvis nebija vaļā?

- Vai tad tas bija vīrietis?

- Cik cilvēku mēdz gulēt septītajā stāvā? Vajadzēja zināmu laiku, lai katru no šiem

teikumiem saprastu. Varētu teikt, ka viņa tulkoja sakāmo vārdu pa vārdam un tikai pēc tam aptvēra jēgu.

Viņa pacēla gaisā divus pirkstus, sacīdama:

- Tikai divi... Piektā stāva īrnieku istabmeita...

- Merā?

- Es nezinu... Merā dzīvo pa kreisi vai pa labi?

- Pa kreisi.

- Tad nē. Tie būs tie otrie... Viņi aizbrauca ar šaujamajiem... Es viņus redzēju vakarrīt kāpjam iekšā autiņā...

- Vai istabmeita aizb, auca viņiem līdzi?

- Nē. Taču viņa nepārnāca pārgulēt. Viņai ir draugs.

- Tātad septītajā stāvā visu pagājušo nakti jūs bijāt viena?

Tas Doloresu uzjautrināja. Viņa neapjēdza, ka tikai starpsiena šķīrusi no cilvēka, kurš gandrīz vai noteikti bija slepkava.

- Viena pati... Bez drauga...

- Es jums pateicos...

Aiz stikloto durvju aizkara vīdēja sejas, tumšas acis; bez šaubām, pēc Megrē aiziešanas arī pārējie spurgs un smies...

Komisārs vēl apstājās pie durvju sardzes mitekļa. Pašas saimnieces tur nebija. Viņš ieraudzīja vīrieti bikšturos, kas šūpoja rokās zīdaini. Steigšus ielicis mazuli šūpulī, vīrs stādījās priekšā.

- Naktssargs Bonē... Ienāciet, komisāra kungs... Mana sieva ir mazliet izgājusi...Viņa izmantoja gadījumu, jo es šonedēļ dežurēju pa naktīm...

- Garāmejot gribēju pateikt, ka viņa nav kļūdījusies - kāds laikam vakarvakarā iegājis mājā un palicis visu nakti...

- Viņu atrada? Kur?

- Viņu neatrada, taču vienā no kalpotāju istabām uzgāja pēdas... Viņš būs izgājis šorīt no rīta, kamēr jūsu sieva noņēmās ar žurnālistiem...

- Vai tā ir manas sievas vaina?

- Nē, protams...

Ja ne šīs garās brīvdienas, kuras sev varēja at-ļ.miies lielākā daļa īrnieku, tad mājas septītajā •.lava būtu pieci vai seši kalpotāji un kāds no viņiem varbūt būtu slepkavu saticis.

Megrē šaubīgi šķērsoja ielu, lai vēlreiz ienirtu "bazūnē”. To izdarījis, viņš mehāniski pasūtīja:

- Vienu kausu alus...

Pēc dažām minūtēm viņš pa logu redzēja no nama iznākam Toransu, kuram bija apnicis skandēs, kā strādā kolēģis no laboratorijas, un prātā hi ja tāda pati doma kā komisāram.

- Jūs esat šeit, šet?

- Biju iegājis nopratināt Doloresu.

- Vai jūs no viņas kaut ko izvilkāt? Vai viņa vismaz bija apģērbusies?

Toranss vēl joprojām jutās lepns un laimīgs par savu atklājumu. Viņš nelikās saprotam, kāpēc Megrē izskatījās daudz īgnāks, daudz smagnējāks nekā no rīta.

- Pavediena gals taču ir rokā, vai ne? Ziniet, lur augšā ir pilns ar nospiedumiem. Kolēģis ļoti priecājās, ar tiem noņemdamies. Ja vēl slepkavam būtu krimināla pagātne...

- Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka viņam tādas nav, - nopūtās Megrē, iztukšodams glāzi.

Pēc divām stundām kartotēkas pārlūkotāji patiešām atbildēja noliedzoši. Pirkstu nospiedumi, kas bija iegūti Notrdamdešāna ielā, neatbilda nevieniem no tiem, kuri atradās tiesāto personu dosjē.

Kas attiecas uz Lapuēnu, tad viņš bija pavadījis pēcpusdienu, rādīdams Renē Žoslēna fotogrāfiju avīžu tirgotājiem, parka sargiem un pastāvīgajiem apmeklētājiem, kuri sēdēja uz soliem. Daži viņu pazina, citi ne.

- Viņu redzēja pastaigājamies ik rītu, vienmēr vienā un tajā pašā solī...

- Viņš nolūkojās, kā spēlējas bērni...

- Viņš nolika avīzes sev blakus un sāka lasīt,

* ' reizēm smēķēja arī cigāru...

- Viņš izskatījās pēc krietna cilvēka...

Velna būšana!

5. nodala

->

Vai naktī bija ilgi lijis? Megrē nezināja, taču jutās apmierināts, kad pamodies redzēja spīdīgi melnus trotuārus ar lāmām, kurās atspulgoja īsti mākoņi - nevis mazie, rožainie iepriekšējo dienu mākonīši, bet padebeši ar tumsnējām malām, smagi un lietus pilni.

Viņš steidzās atvadīties no vasaras un brīvdienām un sarauca uzacis ikreiz, kad uz ielas pamanīja jaunu sievieti pludmales biksēs soļojam pa Parīzes bruģi kailām, brūni iedegušām kājām vaļējās sandalēs.

Bija sestdiena. Mostoties viņam šķila, ka jā-dodas uz Sengotāra ielu apmeklēt Zuānu; protams, viņam īstenībā nebija ne jausmas, kāpēc. Viņam gribējās atkal satikt it visus, ne tik daudz, lai uzdotu kādus noteiktus jautājumus, bet lai viņus labāk izpētītu un apgūtu to vidi, kurā bija dzīvojis Renē Žoslēns.

Liktenīgā kārtā visu laiku kaut kas paslīdēja garām. Tagad šķita labāk, ka slepkava ienācis no ielas - tas paplašināja apvāršņus iespējamajiem meklējumiem.

Bet vai tiešām paplašināja?

Bija un palika fakts, ka revolveris paņemts no atvilktnes, atslēga - no nagliņas virtuvē, un vīrietis septītajā stāvā nebija sajaucis istabas.

Megrē atkal devās uz darbu kājām; šodien viņš to darīja, it kā atļaudamies sev kādu atpūtas brīdi. Gaiss vēl bija vēss. Ļautiņi jau šķita ne tik brūni iedeguši un pamazām atguva savus parastos ikdienas vaibstus.

Viņš ieradās krastmalā tieši operatīvās apspriedes laikā un sastapa citu dienestu priekšniekus šefa kabinetā. Ikviens pastāstīja par saviem pēdējiem meklējumiem. Azartspēļu nodaļas šefs, piemēram, uzstāja, ka jāslēdz kāds naktsklubs, par kuru visu laiku ienāca sūdzības. Bet Darrī, kas karoja par tikumību, bija sarīkojis nakts tvarstīšanu Elizejas laukos, un trīs vai četri duči dāmu ar apšaubāmiem tikumiem gaidīja aresta telpās, kamēr tiks izlemts viņu liktenis.

- Un jūs, Megrē?

- Es ķimerējos ar to krietno ļautiņu lietu... -viņš uzjautrināts norūca.

- Vai tad aizdomās turamā nav?

- Vēl ne. Ir tikai pirkstu nospiedumi, kuri nav atrodami mūsu kartotēkās - citiem vārdiem, krietna cilvēka pirkstu nospiedumi...

Naktī bija pastrādāts jauns noziegums - īsta asinspirts, kā pie miesnieka. Likā nupat bija atgriezies no atvaļinājuma un tagad ar to nodarbojās. Šobrīd viņš bija ieslēdzies kabinetā kopā ar slepkavu, pūlēdamies saprast viņa paskaidrojumus.

Kādā būcenī pie Itālijas vārtiem bija sakāvušies poli. Tur - cik noprotams, kopā ar sievu un maziem bērniem - dzīvoja kāds melnstrād-nieks, kas slikti runāja franciski - slimīgs un vārgs vīrelis, vārdā Stefans, ar tādu uzvārdu, kuru bija neiespējami izrunāt.

Likā bija redzējis sievieti pirms aizvešanas uz slimnīcu un sacīja, ka viņa esot ļoti pievilcīga dāma.

Tā nebija arestētā Stefana, bet viņa tautieša, kāda Majevska, dzīvesbiedre; pats tautietis gadus trīs strādājis par laukstrādnieku fermās Francijas ziemeļos.

Divi vecākie bērni bija Majevska. Kas īsti notu is starp šiem trim cilvēkiem pirms trijiem gaiļiem, to nācās grūti apjēgt.

- Šis man viņu atdeva... - kā apmāts atkārtota Stefans.

Vienā reizē viņš pat apgalvoja:

- Šis man viņu pārdeva...

Bija skaidrs, ka pirms trim gadiem vārgais Stefans bija ieņēmis tautieša vietu viņa būcenī un arī skaistās sievas gultā. īstais vīrs esot aizbraucis, tam šķietami piekrizdams. Divi bērni |au bija piedzimuši, un viņi visi dzīvoja vienā istabā kā čigāni orē.

Taču Majevskis bija atgriezies un, kamēr viņa aizstājējs bija darbā, gluži vienkārši ieņēmis savu agrāko vietu.

Ko abi teica viens otram, kad Stefans pārnāca? Likā lūkoja to izdibināt, un tas nācās vēl jo grūtāk tāpēc, ka viņa apmeklētājs runāja franciski apmēram tikpat labi kā spāņu vai dienvidamerikāņu kalpotāja, kuru Megrē izvaicāja vakar.

Stefans aizgājis. Viņš klaiņojis tajā pašā kvartālā divdesmit četras stundas, negulēdams ne drusciņas un iegriezdamies vairākos bistro, līdz beidzot kaut kur sadabūjis pamatīgu miesnieka tuteni. Viņš apgalvoja, ka neesot to nozadzis, un šo faktu uzsvēra īpaši, it kā tas būtu goda jautājums.

Pagājušajā naktī viņš ielavījies istabā, kur visi gulējuši, un nogalinājis vīru ar četriem naža dūrieniem. Pēc tam meties virsū sievietei, kura šausmās kliegusi, un iedūris viņai divas vai trīs reizes, bet tad atskrējuši kaimiņi, un viņam nav pieticis laika aizmukt.

Viņš nepretodamies ļāvis sevi apcietināt. Megrē iegāja, lai būtu klāt pie pratināšanas beigām. Kabinetā Likā ar rakstāmmašīnu lēnām klabināja jautājumus un atbildes.

Vīrs, kas sēdēja uz krēsla, smēķēja cigareti, kuru viņam nupat bija iedevuši, un uz galda viņa priekšā stāvēja tukša kafijtase. Kaimiņi ar viņu diez ko draudzīgi vis nebija apgājušies. Krekla apkaklīte bija pārplēsta, mati izspūruši un seja ieskrambāta.

Viņš, uzacis saraucis, klausījās, ko runā Likā, ar lielām pūlēm cenzdamies saprast, un tad pārdomāja, grozīdams galvu no kreisās uz labo pusi un pēc tam no labās uz kreiso pusi.

- Sis man viņu atdeva... - viņš atkal atkārtoja, it kā cerēdams tā visu izskaidrot. - Šim nebija tiesību ņemt viņu atpakaļ...

Viņam likās dabiski, ka nogalinājis savu bijušo draugu. Viņš būtu nogalinājis arī sievieti, ja citi laikus neiejauktos. Vai viņš būtu nogalinājis arī bērnus?

Uz šo jautājumu viņš neatbildēja - varbūt tā-pec, ka atbildi nezināja pats. Visu viņš netika paredzējis. Viņš nolēma nobeigt Majevski un viņa sievu. Bet par pārējo...

Megrē atgriezās savā kabinetā. Viņu gaidīja zīmīte, kura ziņoja, ka abi teātra apmeklētāji, kas sēdēja aiz muguras Žoslēna kundzei un viņas meitai, ļoti labi atceras abas sievietes. Pirmā starpbrīža laikā viņas neesot izgājušas; pametu-sas savas vietas tikai otrajā starpbrīdī, atgriezušās labu brīdi pirms aizkara pacelšanas un iz-lades laikā neesot zāli atstājušas.

- Kas man šodien jādara, šef? - ienācis vaicāja Lapuēns.

- Tas pats, ko darīji vakar pēcpusdienā.

Citiem vārdiem, jāstaigā pa tiem celiņiem, pa

kuriem katru rītu staigāja Renē Zoslēns, un jāizvaicā ļaudis.

- Viņam taču noteikti vajadzēja būt ar kādu runājušam. Atsāc vēlreiz - tajā pašā laikā, kad mēdza staigāt viņš... Vai tev ir vēl kāda viņa fotogrāfija? Iedod to man...

Megrē iebāza to kabatā - katram gadījumam. Pēc tam kāpa autobusā un brauca uz Monpar-nasa bulvāri, turklāt viņam nācās nodzēst pīpi, jo šis autobuss bija bez platformas.

Viņam vajadzēja paturēt acīs Notrdamdešāna ielu. Daži apgalvoja, ka viņš visu gribot izdarīt pats, pat veicot visgarlaicīgākās izsekošanas, it

kā neuzticētos saviem inspektoriem. Viņi nesaprata, ka komisāram nepieciešams izjust dzīvus cilvēkus, lai varētu iedomāties sevi viņu vietā.

Ja tas nebūtu neiespējami, viņš ierīkotos Zoslēnu dzīvoklī, sēstos pie galda kopā ar abām sievietēm, varbūt pavadītu Veroniku uz viņas mājām, lai apskatītos, kā viņa tur izturas pret vīru , un bērniem.

Viņam būtu gribējies pašam no rīta iziet pastaigā - tādā, kādā ik rītu izgāja Žoslēns, lai redzētu to, ko redzēja viņš, lai apstātos pie tiem pašiem soliņiem.

Šī atkal bija tā stunda, kad durvju sardze sterilizēja knupīšus, aplikusies savu balto priekšautu.

- Nelaiķi atveda atpakaļ, - viņa sacīja, vēl joprojām satraukta.

- Vai meita ir augšā?

- Viņa ieradās pirms kādas pusstundas. Viņu atveda vīrs.

- Vai viņš uzkāpa augšā?

- Nē. Kā rādās, viņš steidzās.

- Vai vairāk neviena dzīvoklī nav?

-Tikai apbedīšanas biroja darbinieki. Viņi jau atnesa sēru krepu, lai ierīkotu kapellu.

- Vai Zoslēna kundze pagājušo nakti pavadīja viena pati?

- Nē. Znots ap astoņiem vakarā atnāca kopa .11 pavecāku dāmu, kurai rokā bija soma. Vecā kundze palika augšā, kad znots aizbrauca. Domāju, ka tā ir slimniekkopēja vai laika kavētāja, la runājam par Manū kundzi, tad viņa šorīt ieradās pulksten septiņos kā parasti.

Megrē vairs neatcerējās, vai ir jau uzdevis šo ļautājumu - un, ja ari būtu, tomēr atkārtoja, jo tas nelika viņam miera.

- Vai jūs neesat ievērojusi - it īpaši pēdējā laikā - kādu slaistāmies ap māju?

Viņa papurināja galvu.

- Vai pie Zoslēna kundzes nekad neviens nav nācis, viņas vīram promesot?

- Nē, to sešu gadu laikā, kopš es te strādāju, nav.

- Un pie viņa? Viņš pēcpusdienās vienmēr bija viens pats. Vai neviens neieradās viņu apmeklēt? Vai negadījās, ka viņš izietu - kaut vai uz dažām minūtēm?

- Cik zinu, tad nē... Šķiet, tas mani būtu pat ļoti pārsteidzis... Protams, ja nenotiek nekas ārkārtējs, par šādām lietām nemaz nedomā... Viņi mani nenodarbināja vairāk nekā citi īrnieki; varbūt pat mazāk - tieši tāpēc, ka nekad nesagādāja nekādas rūpes...

- Vai jūs zināt, pa kuru ielas pusi Žoslēna kungs nāca mājās?

- Kā kuro reizi. Esmu redzējusi viņu nākam no Luksemburgas dārza puses, taču ir gadījies, ka viņš nāca no Monparnasa bulvāra vai Vavēna ielas...Viņš taču nebija nekāds automāts, vai ne?

- Vienmēr viens?

- Vienmēr viens.

- Vai doktors Larī nav atgriezies?

- Viņš bija atnācis vakar, vēlā pēcpusdienā, un diezgan ilgi palika augšā...

Vēl viens, kuru Megrē būtu gribējis atkal satikt. Komisāram likās, ka ikviens spētu viņam kaut ko pastāstīt. Megrē neturēja viņus aizdomās par meliem, bet gan par to, ka viņi - apzināti vai neapzināti - bija noslēpuši daļu patiesības.

Visvairāk jau Zoslēna kundze. Viņa nevienu mirkli nebija atļāvusies atslābināties. Tas bija jūtams pēc viņas piesardzības, pūloties jau iepriekš uzminēt jautājumus, kurus viņš varētu uzdot, un prātā sagatavojot atbildes.

- Es jums pateicos, Bonē kundze. Vai bērnam klājas labi? Vai viņš gulēja visu nakti?

- Pamodās tikai vienreiz un tūlīt atkal aizmiga. Cik dīvaini, ka tonakt viņš bija tik nemierīgs

- it kā justu, ka tur kaut kas notiek...

Bija pusvienpadsmit no rīta. Lapuēns noņēmās ar ļaužu izvaicāšanu Luksemburgas dārzā, rādot viņiem fotogrāfiju. Viņi to uzmanīgi pētīja un noliedzoši šūpoja galvas.

Megrē nolēma pats pamēģināt Monparnasa bulvāri un pēc tam varbūt Senmišela bulvāri. Vi-supirms viņš ienira mazajā bārā, kur vakar bija i/dzēris trīs kausus alus.

Topašbrīd viesmīlis uzrunāja viņu kā vecu klientu:

- To pašu, ko parasti?

Viņš, neko nedomādams, pateica “jā”, lai gan alu nemaz negribējās.

- Vai jūs pazināt Zoslēna kungu?

- Es nezināju, kā viņu sauc. Kad redzēju fotogrāfiju avīzē, tad gan atcerējos. Kādreiz viņam bija suns, vecs aitu suns, kuru mocīja reimatisms. Dzīvnieks ar nokārtu galvu sekoja pa pēdām saimniekam... Es runāju par laiku apmēram pirms septiņiem vai astoņiem gadiem. Lūk, jau piecpadsmit gadi pagājuši, kopš es te strādāju...

- Kas ar to suni notika?

- Droši vien nomira aiz vecuma. Domāju, ka ar suni lielākoties noņēmās jaunkundze... Es arī viņu lieliski atceros...

- Vai jums nekad nav gadījies ieraudzīt Zoslēna kundzi kāda vīrieša sabiedrībā? Vai jums nekad nav licies, ka viņu kāds gaida iznākam no nama?

- Nē... Ziniet, es viņu pazinu tikai pēc izskata... Te viņš nekad nav ienācis... Kādu rītu redzēju viņu Senmišela bulvārī, iznākam no māk-

113

Simenons 12

Ieru kantora... Tas mani pārsteidza... Man ir pa radums katru svētdienu likt uz kādu zirgu, mani izbrīnīja, ka tāds vīrs kā viņš spēlē totaliziļ torā, zirgu skriešanas sacīkstēs...

- Vai jūs viņu redzējāt pie mākleru kantora tikai šo vienu reizi?

-Jā... Tiesa gan, es šajā laikā reti izeju..,

- Es jums pateicos...

Turpat blakus bija pārtikas preču tirgotavai

Megrē ienira tajā ar fotogrāfiju rokā.

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Protams! Tas ir Zoslēna kungs.

- Vai viņam ir gadījies ienākt arī piejums?

- Viņam nē. Viņa sievai. Viņa pie mums’ iepērkas jau piecpadsmit gadus...

- Vai viņa vienmēr iepirkās pati?

- Viņa ienāca pirkumus pasūtīt, pēc tam tos uznesām augšā... Reizēm nāca kalpotāja... Dažreiz atnāca ari viņu meita...

Vai jūs viņu nekad neesat redzējusi kāda vīrieša sabiedrībā?

- Zoslēna kundzi?

Tirgotāja uzlūkoja komisāru izbrīnījusies un pat ar tādu kā pārmetumu.

- Viņa nav tāda sieviete, lai ietu uz satikšanos, turklāt vēl šajā kvartālā...

Jo ļaunāk! Tomēr Megrē turpināja uzdot šo jautājumu. Nākamā bija miesnieka tirgotava.

Vai jūs pazīstat...

Zoslēni šajā tirgotavā neiepirkās, un viņam .iil'ildēja visai nelaipni.

Vēl viens bārs. Tā kā bija sākts ar alu, Megrē palūdza kausu un izņēma no kabatas fotogrāfiju.

Man šķiet, tas ir kāds no šī kvartāla...

Cik cilvēku viņš un Lapuēns - katrs uz savu ioku - tādā veidā iztaujāja? Un tomēr - viņi va-icja cerēt tikai uz laimīgu gadījumu. Tiesa gan, (■adījums jau lika sevi manīt. Megrē jau zināja, ka Renē Žoslēnam bija kaislība, lai cik nevainīga, tomēr apsēstība: viņš spēlēja totalizatorā.

Vai viņš spēlēja uz lielām likmēm? Vai varbūt samierinājās ar mazām iemaksām laika kavēklim? Vai viņa sieva to zināja? Megrē varētu zvērot, ka ne. Tas nesaskanēja ar rezidenci Notrdam-dešāna ielā, ar šiem personāžiem - tādiem, kādus viņš tos pazina.

Tātad bija viens mazs salmiņš, kur pieķerties. Kāpēc lai neatrastos vēl citi?

-Piedodiet, kundze... Vai jūs...

Fotogrāfija. Noliedzoša galvas pakratīšana. Viņš turpināja - aizvien tālāk, iedams pie nākamā miesnieka, šoreiz pie īstā - tā, kas apkalpoja Zoslēna kundzi un Manū kundzi.

- Viņš te gāja garām, gandrīz vienmēr vienā un tajā pašā stundā...

- Vienatnē?

- Izņemot tās reizes, kad satika savu sievuj nākdams mājās no pastaigas.

- Un viņa? Vai ari viņa vienmēr bija viena?

- Reiz viņa bija ienākusi kopā ar zēnu, ka tikko sāka iet kājām - savu mazdēlu...

Megrē iegāja kāda Monparnasa bulvāra aluj bārā. Šajā stundā zāle bija gandrīz vai tukša.

- Vienu glāzīti! Vienalga, ko, tikai ne alu!-J viņš pasūtīja.

- Aperitīvu? Degvīnu?

- Degvīnu...

Un lūk - brīdī, kad viņš to vismazāk gaidīja

tapa sasniegts rezultāts.

- Es viņu pazīstu, jā. Tūlīt iedomājos par viņu, kad ieraudzīju fotogrāfiju avīzē. Ja nu vienīgi - viņš pēdējā laikā nebija vairs tik resns.

- Vai viņam gadījās te iegriezties un iedzer pa glāzītei?

- Bieži ne... Viņš laikam ienāca kādas piecas vai sešas reizes, vienmēr tajā laikā, kad te ne-ļ viena nebija - tas ir viss, ko es ievēroju...

- Tas bija šajā stundā?

- Apmēram... vai mazliet vēlāk...

- Vai viņš bija viens?

- Nē. Viņam lidzi bija vēl kāds, un viņi vienmēr iekārtojās pašā zāles galā...

- Vai tā bija sieviete?

- Vīrietis...

Kāds vīrietis?

Labi ģērbies, vēl pajauns... Es viņam dotu irīnlesmit vai četrdesmit piecus gadus...

Vai izskatījās, ka viņi strīdas?

Viņi runāja pusbalsī, un es neko netiku dzirdējis.

- Kad viņi te bija ienākuši pēdējo reizi?

- Pirms trim vai četrām dienām...

Megrē tikai ar pūlēm spēja tam noticēt.

- Vai jūs esat pārliecināts, ka runa ir tieši par šo cilvēku?

Viņš vēlreiz parādīja fotogrāfiju. Viesmīlis imļuprāt apskatīja to vēl uzmanīgāk.

- Kad es jums saku! Kad viņš gāja projām, es vēl skrēju pakaļ, lai atdotu avīzes - viņš bija tās aizmirsis uz krēsla...

- Vai jūs pazītu to vīrieti, kas viņu pavadīja?

- Iespējams. Viņš bija liela auguma, ar brūniem matiem... Mugurā gaišs uzvalks no plāna auduma, ļoti labi piegriezts...

- Vai nelikās, ka viņi strīdētos?

- Nē. Viņi bija nopietni noskaņoti, taču nestrīdējās.

- Ko viņi dzēra?

- Resnais, Žoslēna kungs, pasūtīja glāzi minerālūdens un vēl otru - ar viskiju. Viņš droši vien ir tā paradis, jo nosauca viskija mārku. Tā kā man šīs markas nebija, viņš nosauca citu...

- Cik'ilgi viņi palika?

- Varbūt divdesmit minūtes. Varbūt mazlietj vairāk.

- Vai jūs redzējāt viņus kopā tikai šajā reizē?

- Es varētu apzvērēt, ka tad, kad Zoslēna kungs bija ienācis iepriekšējoreiz, vēl pirms brīv-dienlaika, viņu ari pavadīja tas pats cilvēks...To cilvēku, protams, es tiku vēl redzējis...

-Kad?!

- Tajā pašā dienā... Pēc pusdienas... Vai varbūt tas bija nākamajā dienā?... Taču nē! Tas tomēr bija tajā pašā dienā...

- Tātad šajā nedēļā?

- Noteikti... Otrdien vai trešdien...

- Vai viņš atgriezās viens?

- Viņš labu brīdi bija viens pats - lasīja vakara avīzi... Pasūtīja to pašu viskiju, ko no rīta... Pēc tam viņam pievienojās dāma...

- Vai jūs viņu pazīstat?

-Nē.

- Vai sieviete bija jauna?

- Vidēja vecuma. Ne jauna, ne veca. Cienījama dāma.

- Vai izskatījās, ka viņi ir pazīstami?

- Noteikti... Viņa likās steidzamies... Apsēdās vīrietim blakām un, kad es tuvojos, lai pieņemtu pasūtījumu, rādīja ar zīmēm, ka neko nevēlas...

Vai viņi te palika ilgi?

Minūtes desmit... Viņi neaizgāja kopā... '.icviete izgāja pirmā... Vīrietis izdzēra vēl vienu glāzi un tikai tad aizgāja...

Vai esat pārliecināts, ka tas bija tas pats vī-i irtis, kas no rīta pavadīja Zoslēna kungu?

- Pilnīgi pārliecināts... Un viņš dzēra to pašu viskiju...

- Vai viņš izskatījās pēc cilvēka, kurš daudz

dzer?

- Pēc cilvēka, kurš dzer, bet var turēt... Viņš nepavisam nebija piedzēries, ja tas ir tas, ko jūs j’ribējāt zināt, bet zem acīm viņam bija maisiņi... Vai skaidrs?

- Vai tā bija vienīgā reize, kad jūs redzējāt šo vīrieti kopā ar šo sievieti?

- Cik atceros, tad vienīgā... Zināmās stundās tādām lietām mazāk iznāk pievērst uzmanību. Šajā iestādījumā ir arī citi viesmīļi...

Megrē samaksāja rēķinu un drīz vien atradās uz ielas, vaicādams pats sev, ko tagad iesākt. Kaut arī viņam uzmācās kārdinājums tūdaļ doties uz Notr-damdešāna ielu, tomēr atbaidīja iespēja nonākt tur laikā, kad nelaiķis tikai nupat atdots ģimenei, kas darbojas ar sēru kapellas ierīkošanu.

Viņš labprātāk turpināja ceļu uz Luksembur-gas dārzu, iegriezās vēl pie tirgotājiem, visur parādīdams arī fotogrāfiju.

Tā viņš iepazinās ar dārzeņu tirgotāju, kura apgādāja Zoslēnus ar dārzeņiem, ar kurpnieku, kas laboja viņu apavus, ar konditorejas veikaliņa īpašnieci, kura cepa viņiem smalkmaizītes.

Pēc tam, nonācis Senmišela bulvārī, viņš no-, lēma doties uz Luksemburgas dārza galveno vārtu pusi, atkārtojot Žoslēna ikdienas pastaigu no otra gala. Turpat, pretī režģu žogam, viņš atrada kiosku, kur šis vīrs bija pircis avīzes, un parādīja fotogrāfiju. Jautājumi - atkal tie paši. Viņš kādu brīdi pagaidīja, vai neparādīsies jaunais La-puēns, kas darbojās pretējā virzienā.

- Tas ir viņš... Es mēdzu viņam paglabāt avīzes un žurnālus...

- Vai viņš vienmēr bija viens pats?

Vecā sieviete padomāja.

- Kā šķiet, reizi vai divas...

Vismaz vienreiz kāds bija stāvējis Zoslēnam aiz muguras, jo viņa pavaicājusi: “Un jums?”

Bet vīrietis atbildējis: “Esmu kopā ar to kungu...”

Viņš bijis gara auguma tumšmatis, cik viņa spējot atcerēties. Kad tas bijis? Pavasarī, jo ziedējušas kastaņas.

- Vai pēc tam jūs viņu neesat redzējusi?

- Neesmu ievērojusi.

Lapuēnu Megrē atrada bistro, kur bija ierīkots totalizators.

Vai ari tev to pateica? - komisārs pabrīnījās.

- Ko tad?

- Ka viņam bija paradums nākt šurp... Lapuēnam bija pielicis laika izvaicāt mākleri.

I'as nezināja Zoslēna uzvārdu, taču runāja noteikti.

- Viņš nāca divas vai trīs reizes nedēļā un ik-reiz lika piecus tūkstošus franku... Nē, šis kungs vis nešķita esam zirgu pazinējs. Viņam rokā nebija žurnālu ar sacīkšu grafikiem. Viņš nelikās orientējamies, kā kurš zirgs kotējas.

Tagad ir diezgan daudz tādu kā viņš - kas nezina, no kura staļļa zirgs nācis, un nezina vārda “handikaps” jēgu... Viņi min uz labu laimi gluži kā loterija, min skaitli, kas beidzas ar tādu un tādu ciparu...

- Vai viņam gadījās arī vinnēt?

- Reizi vai divas pagadījās...

Megrē un Lapuēns kopā izstaigāja Luksem-burgas dārzu. Uz dzelzs soliņiem studenti gremdējās savās lekcijās, daži pārīši bija apskāvušies, vērodami bērnus, kuri rotaļājās māmiņu vai aukļu uzraudzībā.

- Vai jums šķiet, ka Zoslēnam bija noslēpumi, kurus viņa sieva nezināja?

- Tā man liekas. Drīz es zināšu pavisam noteikti...

- Vai dodaties viņu iztaujāt? Vai man jūs pavadīt?

- Man patiktu, ka mēs tur būtu abi.

Apbedīšanas biroja auto vairs nestāvēja ielas

malā. Abi vīrieši iekāpa liftā, uzbrauca augšā un piezvanīja pie durvīm; Manū kundze atkal kārtējo reizi tās atvēra, nenoņemdama ķēdi.

- Ak! Tie esat jūs...

Viņa ieveda abus salonā, kur nekas nebija

mainījies. Ēdamistabas durvis bija vaļā, un padzīvojusī dāma, pie loga sēdēdama, noņēmās ar adīšanu. Tā, bez šaubām, bija slimniekkopēja vai ] laika kavētāja, kuru atveda doktors Fabrs.

- Fabra kundze devusies uz savām mājām. Vai pieteikt jūs Zoslēna kundzei?

Un kalpotāja pavisam klusu piebilda:

- Mesjē ir te...

Viņa norādīja uz agrāko Veronikas istabu, pēc tam devās brīdināt kundzi. Atraitne vis nebija sēru kapellā, bet savā istabā un parādījās, ģērbusies tumšā tērpā tāpat kā vakar, ar pelēkām pērlēm ap kaklu un ausīs.

Viņa joprojām neizskatījās tā, it kā būtu raudājusi. Acis lūkojās tikpat stingi, skatiens bija tikpat degošs.

- Kā rādās, jūs gribējāt ar mani runāt?

Viņa nelūdza abus apsēsties, it kā paredzēdama, ka apmeklējums būs īss, un neuzdeva nekādus jautājumus, bet gaidīja, lūkodamās komisāram tieši acīs.

- Jautājums jums, protams, liksies nenozīmīgs, taču es vispirms gribu pavaicāt, vai jūsu virs nebija spēlmanis.

Zoslēna kundze nenodrebēja. Megrē pat likās, ka viņa izjūt zināmu atvieglojumu, un viņas lūpas atslāba tiktāl, ka izteica:

- Viņš spēlēja šahu, visbiežāk ar znotu un reizumis - diezgan reti - ar doktoru Larī...

- Vai viņš nespekulēja biržā?

- Nekad! Viņš šausmīgi baidījās no spekulācijām. Pirms vairākiem gadiem viņam piedāvāja ieguldīt līdzekļus kādā anonīmā sabiedrībā, lai paplašinātu darījumus, taču viņš sašutis atteicās.

- Vai viņš pirka loterijas biļetes?

- Nekad tās mājās neesmu redzējusi...

- Vai viņš nespēlēja totalizatorā?

- Cik atminos, mēs esam bijuši Lonšānā un Oteijā labi ja desmit reizes visas mūsu kopdzīves laikā - tikai ielūkojušies tur, ne vairāk... Vienā reizē, tas bija ļoti sen, viņš aizveda mani uz San-tijī, uz Diānas balvas izcīņu, taču lodziņiem pat netuvojās.

- Vai viņš varēja izdarīt iemaksas pie mākleriem?

- Ko tas nozīmē?

- Gan Parīzē, gan provincē, visbiežāk kafejnīcās vai bāros, ir kantori, kur pieņem iemaksas...

- Mans vīrs neapmeklēja kafejnīcas...

Viņas balsī bija dzirdamas nievas.

-Jādomā, ka jūs tās neapmeklējat ne tik...

Sievietes skatiens tapa vēl dzeļošāks, un Megrē

vaicāja pats sev, vai viņa nav apskaitusies.

- Kāpēc jūs to man vaicājat?

Viņš šaubījās, vai turpināt nopratināšanu tādā pašā garā, vaicādams pats sev, vai lietderīgi sacelt trauksmi jau tagad. Klusums sāka kļūt nomācošs -tas klājās pāri visiem trim gluži vai mokoši. Slim-niekkopēja vai laika kavētāja smalkjūtīgi piecēlās un pienāca pie ēdamistabas durvīm, lai tās aizvērtu.

Aiz otrām durvīm bija mirušais, sēru kreps, degošas sveces, protams, un bukša zariņš, kas trīsuļoja svētītajā ūdenī.

Sieviete, kas stāvēja Megrē priekšā, bija atraitne - to neklājās aizmirst. Viņa kopā ar meitu bija teātrī, kad nogalināja viņas vīru.

- Atļaujiet vaicāt, vai šonedēļ - otrdien vai trešdien - jūs gadījumā neiegājāt kafejnīcā... Sajā pašā kvartālā...

- Mēs ar meitu iegājām padzerties - tad, kad iznācām no teātra. Manai meitai ļoti gribējās dzert. Mēs gan nepakavējāmies ilgāk...

- Kur tas notika?

- Rojālielā...

- Es runāju par otrdienu vai trešdienu - kādā šā kvartāla alus bārā...

- Es nesaprotu, ko jūs gribat sacīt...

Megrē mulsināja loma, kuru nācās spēlēt. Viņam likās - protams, pārliecības par to gan nebija, - ka trieciens trāpījis mērķi un ka viņa sarun-biedrenei nākas sakopot visus spēkus, lai neizrādītu paniku.

Tas ilga tikai vienu mirkli, un komisārs lūkojās viņā, acis nenolaizdams.

- Kāds šāda vai tāda iemesla dēļ varēja uzaicināt jūs uz tikšanos - netālu 110 šejienes, teiksim, Monparnasa bulvāri...

- Mani neviens nav aicinājis uz tikšanos...

- Vai drīkstu jums palūgt kādu jūsu fotogrāfiju?

Viņa jau iesāka:

- Kāpēc...

Taču aprāvās un nomurmināja:

- Jādomā, ka man atliek tikai paklausīt...

Izskatījās tā, ka naidīguma uzplūds jau sācies.

Žoslēna kundze izgāja no istabas, iesteidzās kādā telpā, atstādama durvis vaļā, un varēja dzirdēt viņu rakņājamies kādā atvilktnē, kura bija pilna ar papīriem.

Kad atraitne atgriezās, viņai rokā bija pirms gadiem četriem vai pieciem uzņemta pases fotogrāfija.

- Ceru, ka tā būs pietiekami laba?

Megrē nesteidzīgi noglabāja uzņēmumu kabatas portfelī.

- Jūsu vīrs spēlēja totalizatorā, - viņš topaš-brīd paziņoja.

- Tādā gadījumā tas noticis bez manas ziņas. Vai tas ir aizliegts?

- Tas nav aizliegts, kundze, bet, ja gribam izmantot katru izdevību atrast slepkavu, tad mums jāzina viss. Pirms trim dienām es par šo māju neko nezināju. Nezināju nedz par jūsu, nedz arī jūsu vīra eksistenci. Es lūdzu jūsu palīdzību...

- Es jums jau atbildēju.

- Es vēlētos, lai jūs man pasakāt visu...

Tā kā šis bija karš, viņš uzbruka.

- Naktī, kad notika traģēdija, es nepieprasīju tikšanos ar jums, jo doktors Larī apgalvoja, ka jūs esot šoka stāvoklī... Vakar es ierados...

- Un es jūs pieņēmu...

- Un ko jūs man pateicāt?

- To, ko varēju pateikt.

- Proti?

- To, ko zināju.

- Vai esat pārliecināta, ka pateicāt visu? Vai esat pārliecināta, ka jūsu meita un znots neko no manis neslēpj?

- Vai jūs mūs apsūdzat melos?

Viņas lūpas mazliet drebēja. Viņa, bez šaubām, izmisīgi pūlējās savaldīties, turēties lepni un cienīgi, nenovēršot no Megrē seju, kura bija kļuvusi manāmi bālāka. Lapuēns savukārt nezināja, kur acis likt.

- Varbūt ne gluži melos, bet noklusēšanā gan... I’iemērām, es pārliecinājos, ka jūsu vīrs spēlējis totalizatorā...

- Un ko tas jums dod?

- Ja jūs par to neko nezinājāt, ja jums tas nekad nav ienācis prātā, atliek vienīgi secināt, ka viņš varēja no jums kaut ko noslēpt. Un, ja jau viņš jums slēpa...

- Varbūt viņš vienkārši neiedomājās to man pateikt___

- Tas būtu ticami, ja viņš būtu spēlējis reizi vai divas, gadījuma pēc... Taču tas viņam bija pastāvīgs paradums, par likmēm katru nedēļu izdodot vairākus tūkstošus franku...

- Ko jūs gribat panākt?

- Jūs man likāt saprast, ka zinājāt par viņu visu un ka ari jums nebija noslēpumu, kurus viņš nezinātu...

- Es nesaprotu, kāds tam sakars ar...

- Pieņemsim, ka otrdien vai trešdien viņam ar kādu bija norunāta tikšanās alus bārā Monparna-sa bulvārī...

- Vai viņu tur redzēja?

- Ir vismaz viens liecinieks, kas to apliecināja.

- Var taču būt, ka viņš saticis kādu vecu draugu vai kādu savu darbinieku un piedāvājis kopā iedzert kādu glāzīti...

- Jūs man sacījāt, ka viņš nemēdza apmeklēt kafejnīcas...

- Es neteicu, ka tāda gadījuma kā šis...

- Viņš jums netika par to stāstījis?

-Nē.

- Pārnācis viņš jums neteica: “Starp citu, es satiku to un to...”?

- Es neko tādu neatceros.

- Ja viņš būtu to darījis... vai jūs atcerētos?

- Iespējams.

- Un ja savukārt jūs satiktu kādu vīrieti, kuru diezgan labi pazīstat, ieietu kafejnīcā un paliktu tur dažas minūtes parunāties, kamēr viņš izdzer viskiju...

Uz Megrē pieres izspiedās sviedri, viņš ar pirkstiem nikni bungoja pa nodzisušo pīpi.

- Es joprojām vēl nesaprotu...

- Atvainojiet par traucējumu... Es, protams, pie tā vēl atgriezīšos... Es jūs lūdzu to visu apdomāt... Kāds ir nogalinājis jūsu vīru un pašreiz ir brīvībā... Viņš varbūt nogalinās vēl kādu...

Viņa bija ļoti bāla, taču joprojām nepadevās un gāja uz durvju pusi, atvadīdamās tikai ar apvaldītu galvas mājienu.

Liftā Megrē ar mutautu slaucīja pieri. Likās, ka komisārs centās nelūkoties uz Lapuēnu, it kā baidītos saskatīt viņa skatienā pārmetumu, un nomurmināja:

-Tā vajadzēja...

6. nodaļa

Abi vīrieši stāvēja uz ietves dažus soļus no iiuma, it kā šaubītos, šķirties vai ne. Bija sācis līt '.in.ilks, tikko samanāms lietutiņš, kaut kur ne-i ilu iedundinājās zvani, tiem pievienojās vēl citi, l»ce tam vēl un vēl.

Dažus soļus no Monparnasa un tā kabarejiem, I uksemburgas dārza pusē, bija ne tikai kluss, Iniržuā iecienīts stūrītis - te atradās arī vairāki klosteri. Aiz Mazo nabago māsu klostera bija Marijas kalpoņu klosteris, vēl mazliet tālāk, Va-vēna ielā, Ciānas meitu klosteris, bet Notr-damdešāna ielā - Augustīniešu klosteris.

Megrē likās uzmanīgi klausāmies zvanu skaņās un ieelpojam valgo, sīkiem pilieniņiem piesātināto gaisu.

Pēc tam, smagi nopūties, viņš sacīja Lapuē-nam:

- Tev jāaizšauj uz Sengotāra ielu. Ar taksometru tu nonāksi tur pēc dažām minūtēm. Ir sestdiena, birojs un ateljē droši vien būs slēgti. Ja Žuāns neatpaliek no sava agrākā darba devēja, tad ir cerība, ka viņš tur vienatnē steidz pabeigt kādu neatliekamu darbu. Ja ne, tu sameklēsi kādu vārtnieku vai sargu. Vajadzības gadījumā paprasi Žuāna telefona numuru un piezvani viņam!

Gribu, lai tu man atnes to ierāmēto fotogrāfi-

129

Simenons 12

ju, kuru redzēju viņa birojā. Vakar, kamēr ar viņu runājos, uzlūkoju to mehāniski, nemaz neiedomādamies, ka tā man varētu noderēt. Tā ir cilvēku grupas fotogrāfija ar Renē Zoslēnu vidū, bet viņam pa labi un pa kreisi stāv Žuāns un Gulē, un vēl citi darbinieki, kopā kādi trīsdesmit cilvēki. •*

Visu strādnieču tur nav, tikai darbinieki, kas strādā visilgāk vai svarīgākajos amatos. Domāju, ka uzņēmums izdarīts kādā jubilejā vai arī tad, kad Zoslēns devās atpūtā.

- Vai jūs uzmeklēt kabinetā?

- Nē. Pievienojies man Monparnasa bulvāra alus bārā, es drīz būšu tur.

- Kurš tas ir?

- Domāju, ka to sauc par Franču-itāļu bāru. Tam blakus ir veikals, kur pārdod gleznotāju un tēlnieku darba piederumus.

Un viņš devās uz priekšu - ar sakumpušu muguru, kūpinādams savu pīpi, kuru nule bija aizdedzis un kura - pirmo reizi šajā gadā - garšoja rudenīgi.

Viņš mazliet kaunējās par savu nelaipnību pret Zoslēna kundzi un saprata, ka tas vēl nav beidzies, ka tas vēl ir tikai sākums. Ne jau tāpēc, ka viņa, iespējams, kaut ko slēpa vai meloja. Tas bija viņa amats - atklāt patiesību.

Megrē allaž bija mokoši uzbrukt kādam viņa pēdējos nocietinājumos - jau kopš seniem laikiem, kopš viņa bērnības, kopš pirmajiem skolas gadiem dzimtajā Alljē ciemā.

Toreiz tie bija pirmie lielākie meli viņa mūžā. Skolā dalīja mācību grāmatas, kuras jau bija lie-inias, vairāk vai mazāk apdilušas, taču citiem skolēniem tika skaistas, jaunas grāmatas, kas viņā izraisīja skaudību.

Bez citām grāmatām viņš bija saņēmis arī katķismu zaļganā iesējumā, ar apdzeltējušām lappusēm, kamēr dažiem skolasbiedriem bija vairāk laimējies - tie saņēma jaunu izdevumu skaistos, rožainos vākos.

- Es pazaudēju savu katķismu, - viņš vakarā sacīja tēvam. - Pateicu to skolotājam, un viņš man iedeva jaunu...

Taču viņš to nebija pazaudējis. Viņš bija to paslēpis bēniņos, neuzdrošinādamies iznīcināt.

Tovakar viņš nevarēja aizmigt. Viņš jutās vainīgs un bija pārliecināts, ka blēdība kādudien noteikti nāks gaismā. Nākamajā dienā viņam nebija nekāda prieka, lietojot jauno katķismu.

Pēc trim vai varbūt četrām dienām, kas bija pavadītas šādās ciešanās, viņš devās pie skolotāja ar grāmatu rokā.

- Es atradu savu veco grāmatu, - viņš nomurmināja - nosarcis, ar izkaltušu muti. - Mans tēvs sacīja, lai atdodu jums šo te.

Viņš vēl tagad atcerējās gaišredzīgo un vēlīgo] skolotāja skatienu. Un jutās pārliecināts, ka šis] cilvēks visu bija uzminējis, visu sapratis.

- Vai esi apmierināts, ka to atradi?

- Jā, mesjē...

Visu mūžu viņš jutās pateicīgs skolotājam, kaļ

tas nebija viņu piespiedis atzīties melos, aiztaupot šo pazemojumu.

Arī Zoslēna kundze meloja, un viņa vairs nebija bērns, bet pieaugusi sieviete, ģimenes māte atraitne. Viņš, tā sakot, piespieda viņu melot. Un] arī citi viņas apkārtnē, iespējams, meloja - tāda] vai citāda iemesla dēļ.

Viņš būtu gribējis palīdzēt tiem izkulties noļ sprukām, izvairīties no tik nepatīkamiem pārbaudījumiem, atkaujoties no patiesības. Šie bija krietni ļaudis - viņam gribējās tam ticēt, viņš pat! bija par to pārliecināts. Ne Žoslēna kundze, ne Veronika, ne Fabrs šo vīru nenogalināja.

Un tomēr visi slēpa kaut ko tādu, kas ļautu tikt klāt slepkavam.

Viņš uzmeta skatienu mājām ielas pretējā pusē, nodomādams, ka varbūt nāksies izvaicāt citu pēc cita visus šīs ielas iedzīvotājus - ikvienu, kas pa sava dzīvokļa logu varēja ieraudzīt kādu interesantu sīkumu.

Zoslēns savas nāves priekšvakarā vai pat nāves dienā bija ar kādu ticies - to apstiprināja

I iilcjnīcas viesmīlis. Megrē vajadzēja uzzināt, vai tā bija Žoslēna kundze, kas pievienojusies miii vīrietim šajā pašā klusajā alus bārā.

Jau bija diezgan vēls, un gaisotne nedaudz mainījusies. Cilvēki dzēra aperitīvu un viena i'.ikliņu rinda jau bija klāta - tie bija vakariņu galdauti un trauki.

Megrē apsēdās tajā pašā vietā, kur no rīta. Viesmīlis, kas bija viņu apkalpojis, tuvojās tā, it ka viņš jau būtu vecs klients, un komisārs izvilka no kabatas portfeļa pases fotogrāfiju.

- Vai jums šķiet, ka tā varētu būt viņa?

Viesmīlis uzlika brilles un aplūkoja mazo fotouzņēmumu.

- Te viņai nav galvā cepures, bet esmu gandrīz pārliecināts, ka šī ir tā pati sieviete...

-GANDRĪZ?

- Esmu par to pārliecināts. Vienīgi, ja man nāktos liecināt tiesas priekšā, ar tiesnešiem un advokātiem, kuri uzdotu mulsinošus jautājumus...

- Nedomāju vis, ka jums nāksies liecināt.

- Tā noteikti ir viņa vai arī kāda, kas viņai ļoti līdzīga... Viņai mugurā bija tumša vilnas kleita - ne gluži melna, ^et ar tādiem kā gaišākiem lāsumiem, un cepure ar baltu apdari...

Kleitas apraksts atlilda tai pašai kleitai, kas bija Žoslēna kundzei mugurā šorīt no rīta.

- Ko lai jums atnesu?

- Degvīnu un minerālūdeni... Kur ir telefons?...

- Telpas galā pa kreisi, pretī tualetēm... Palūdziet kasē žetonu...

Megrē ieslēdzās kabīnē un uzgrieza doktora Larī numuru. Viņš nebija gluži pārliecināts, fc atradīs doktoru mājās. īsti noteikta iemesla zvanīt ārstam viņam arī nebija.

Viņš izlūkoja - kā ar foto no Sengotāra ielas. Un lūkoja izslēgt nederīgās hipotēzes - pat vispārdrošākās.

Viņam atbildēja vīrieša balss.

- Vai tas esat jūs, doktor? Te Megrē.

- Es nupat pārnācu un tieši par jums iedomājos.

- Kāpēc?

- Nezinu. Iedomājos par jūsu izmeklēšanu, jūsu darbu... Tā ir tikai sagadīšanās, ka jūs mani šajā stundā atrodat mājās... Sestdienās beidzu agrāk nekā citās dienās, jo liela daļa klientu neatrodas pilsētā...

- Vai jums neliktos apgrūtinoši atnākt un iedzert ar mani kādu glāzīti Franču-itāļu alus bārā?

- Es zinu, kur tas ir... Tūlīt es jums piebiedrošos... Vai ir kādi jaunumi?

-Es vēl nezinu...

Larī - mazs, patukls, ar pliku pauri - nebūt neatbilda tam aprakstam, kādu viesmīlis bija devis par Žoslēna sarunbiedru. Zuāns tam neatbilda ne tik - viņš bija ruds, turklāt neizskatījās pēc lada, kas dzertu viskiju.

Taču Megrē negrasījās palaist garām neko. Pēc dažām minūtēm ārsts izkāpa no auto, pievienojās komisāram un, pievērsies viesmīlim, u/.runāja viņu kā vecu paziņu:

- Kā jums iet, Emīl?... Kā ar rētām?...

- Gandrīz nekas vairs nav redzams... Jums portvīnu, doktor?

Viņi bija pazīstami. Larī paskaidroja, ka pirms dažiem mēnešiem ārstējis Emīlu - pēc tam, kad viņu applaucējis tvaiks no kafijas automāta.

- Bija vēl viena reize - pirms gadiem desmit viņš sagriezās ar automātisko kapātāju... Un kā ar jūsu izmeklēšanu, komisāra kungs?

- Neviens man lāgā negrib palīdzēt, - komisārs rūgti sacīja.

- Vai jūs runājat par ģimeni?

- īpaši jau par Žoslēna kundzi. Man gribētos jums par viņu uzdot pāris jautājumus. Citvakar es dažus jau tiku uzdevis. Šis un tas mani mulsina. Ja pareizi sapratu, jūsu sieva un jūs bijāt bezmaz vienīgie viņu ģimenes draugi...

- Tā gluži nav... Es jau ļoti ilgi esmu Žos-

lēnu ģimenes ārsts un pazīstu Veroniku kopš pašas mazotnes... Taču tajos laikos mani aicināja tikai šad un tad...

- Kad jūs kļuvāt par šīs ģimenes draugu?

- Daudz vēlāk. Reiz, pirms vairākiem gadiem, mūs ielūdza uz pusdienām kopā ar citām i personām - ar Anselmi ģimeni. Viņi ir šokolādes fabrikanti un ražo arī konfektes...

- Vai viņi bija Zoslēnu draugi?

- Diezgan tuvi draugi... Tāds pavecāks pāris... Zoslēns apgādāja Anselmi ar šokolādes kārbām un konfekšu kastītēm...

- Vai viņi pašlaik ir Parīzē?

- Es par to brīnītos. Anselmi tēvs jau gadus četrus vai piecus ir atpūtā, viņš nopirka villu Monako... Viņi tur dzīvo visu gadu...

- Es gribētu, lai jūs sasprindzināt atmiņu. Ko jūs vēl esat pie Zoslēniem saticis?

- Vēl nesen Notrdamdešāna ielā gadījās pavadīt vakaru kopā ar Momē, kuriem ir divas meitas un kuri šobrīd aizbraukuši ceļojumā uz Bermudu salām... Tie ir papīra tirgotāji. Vārdu sakot, Žoslēnus apmeklēja tikai labi viņu klienti un piegādātāji...

- Vai jūs neatceraties kādu vīrieti, kuram varētu būt ap četrdesmit?

- Nē, nevaru iedomāties...

- Jūs labi pazīstat Zoslēna kundzi... Ko jūs par viņu zināt?

- Viņa ir ļoti nervoza sieviete, neslēpšu, ka esmu viņu ārstējis ar nervus nomierinošiem līdzekļiem, kaut gan viņai piemīt lieliska pašsavaldīšanās...

- Vai viņa mīlēja savu vīru?

- Esmu par to pārliecināts... Cik nopratu, viņas lxīmība nav bijusi nekāda laimīgā... Viņas tēvs, kas agri kļuva atraitnis, bija drūms vīrs, ļoti bargs...

- Vai viņi dzīvoja Sengotāra ielas tuvumā?

- Divu soļu attālumā, Daro ielā... Viņa iepazinās ar Zoslēnu, un pēc tam viņi apprecējās -pēc viena gada, kuru bija saderināti...

- Kas notika ar tēvu?

- Tēvam bija vēzis, ļoti mokošā formā, un viņš pēc dažiem gadiem izdarīja pašnāvību...

- Ko jūs teiktu, ja jums sacītu, ka Zoslēna kundzei bijis mīļākais?

- Es neticētu. Redziet, man ir tāda profesija -es zinu daudzu ģimeņu noslēpumus. Sievietes -īpaši jau no tādām aprindām, pie kurām pieder Žoslēni, - kuras krāpj savus vīrus, ir daudz retāk sastopamas, nekā varam lasīt grāmatās un redzēt teātra izrādēs.

Es vis nedomāju, ka tur vienmēr vainojama tikumība, varbūt tas ir izdevības trūkums, bailes no tā, ko sacīs citi, ja kaut kas tāds atgadītos...

- Vai viņa pēcpusdienās bieži izgāja viena?

- Tāpat kā mana sieva, kā citu sievas... Tas nebūt nenozīmē, ka viņas dodas uz kādu viesnīcu vai istabeli tikties ar vīrieti... Nē, komisār-kungs... Ja jūs man šo jautājumu uzdodat nopietni, tad es jUms atbildu ar kategorisku “nē”... Jūs ejat pa nepareizām pēdām...

- Un Veronika?

- Gribētos sacīt to pašu, bet es labāk atturos... Tas būtu neticami... Taču nav gluži neiespējami... Pieļauju, ka viņai pirms laulībām bijuši piedzīvojumi... Viņa studēja Sorbonnā... Ar vīru iepazinās Latīņu kvartālā, un droši vien pirms viņa pazinusi vēl citus... Vai tad viņu mazliet nenospiež tā dzīve, kādu viņa spiesta dzīvot?... Nevaru apzvērēt... Viņa gribēja apprecēt vīrieti, bet apprecēja ārstu... Vai saprotat?

-Jā...

Tas viss komisāram neko nedeva, neveda ne uz kurieni. Bija tāda sajūta, it kā viņš mīņātos uz vietas, un Megrē drūmi tukšoja savu glāzi.

- Kāds tomēr ir Renē Zoslēnu nogalinājis... -viņš nopūtās.

Tas līdz šim bija vienīgais droši zināmais fakts. Un vēl - ka nezināms vīrietis šķietami paslepšus ticies ar Žoslēnu šajā pašā alus bārā un pēc tam ticies arī ar Zoslēna kundzi.

Citiem vārdiem, vīrs un sieva kaut ko slēpa viens otram. Kaut ko tādu, kas attiecās uz vienu un to pašu personu.

- Netieku gudrs, kas tur varētu būt bijis... Atvainojiet, ka nevaru jums būt vēl noderīgāks... Tagad man laiks doties pie sievas un bērniem...

Tobrīd zālē ienāca Lapuēns, turēdams rokā plakanu vīstokli, un ar acīm meklēja Megrē.

- Vai Žuāns bija birojā?

- Nē. Un nebija arī mājās. Viņi devušies pavadīt nedējas nogali pie māsīcas laukos... Apsolīju sargam šodien pat nogādāt fotogrāfiju atpakaļ, un viņš daudz neprotestēja...

Megrē pasauca viesmīli un parādīja fotouzņēmumu.

- Vai jūs te kādu pazīstat?

Viesmīlis uzlika brilles un pārlūkoja stāvošo sejas.

-Tur vidū, protams, ir mesjē Zoslēns... Fotogrāfijā viņš izskatās resnāks nekā tad, kad ienāca pie mums, taču tas ir viņš...

- Un citus?... Tos, kas stāv viņam pa labi un pa kreisi?...

Emīls papurināja galvu.

- Nē. Es nekad neesmu viņus redzējis... Pazīstu tikai viņu...

- Ko tu dzersi? - Megrē pavaicāja Lapuēnam.

- Vienalga, ko.

Viņš uzlūkoja doktora glāzi, kur vēl bija mazliet sārta šķidruma.

- Vai tas ir portvīns?... Dodiet man arī to pašu, viesmīl...

- Un jums, komisāra kungs?

- Vairāk neko, pateicos... Domāju, ka mēs tepat ieturēsimies...

Viņam nebija cerību, ka izdosies pavakariņot Rišāra Lenuāra bulvārī. Mazliet vēlāk viņi iegāja blakuszālē, kur pasniedza vakariņas.

- Viņa neko neteiks, - norūca Megrē, kas bija pasūtījis sautētus kāpostus. - Pat ja es viņu aizvedīšu uz Orfēvras krastmalu un stundām pratināšu, viņa klusēs...

Viņš dusmojās uz Zoslēna kundzi, un tajā pašā laikā komisāram bija viņas žēl. Viņa dramatiskos apstākļos bija zaudējusi vīru, visa dzīve bija apgriezusies ar kājām gaisā, pēc dienas vai divām viņa būs vientuļa sieviete pārāk lielā dzīvoklī, un policija par viņu vairs neliksies ne zinis.

Kas tas bija par noslēpumu, kuru viņa bija nolēmusi glabāt par katru cenu? Katram galu galā bija tiesības uz privāto dzīvi un noslēpumiem -līdz dienai, kad notika traģēdija un sabiedrība prasīja nokārtot rēķinus.

- Ko jūs domājat darīt, šet?

- Es nezinu... Atrast to cilvēku, protams... Viņš nav nekāds zaglis... Ja tas ir viņš, kas tovakar devies nogalināt Zoslēnu, tad jābūt ļoti svarīgiem iemesliem...

Durvju sardze neko nezina... Tajos sešos gados, kurus viņa pavadījusi šajā mājā, nekad ne-rsot gadījies redzēt kādu līdzīgu apmeklētāju... Iespējams, ka pavediens aizstiepjas vēl tālākā pagātnē...

Vairs neatminos, vai viņa man pateica, kurp agrākā durvju sardze, viņas krustmāte, devusies pavadīt savas vecumdienas... Es gribētu, lai tu viņai to paprasi, atrodi to sievieti un izvaicā...

- Un ja nu viņa tagad dzīvo kaut kur provincē, velnam azotē?

- Tad varbūt būtu pūļu vērts palūgt turienes policiju viņu izvaicāt... Ja, protams, viņa būtu gatava vērt muti vaļā.

Lapuēns aizsoļoja ar ierāmēto fotogrāfiju padusē, bet Megrē iekāpa taksometrā un lika sevi vest uz Brīna bulvāri. Māja, kur dzīvoja Fabri, līdzinājās tai, kādu viņš bija iedomājies - liela, plakana un vienmuļa konstrukcija, celta tikai pirms dažiem gadiem, bet jau aplupusi.

- Doktors Fabrs? Piektajā stāvā pa kreisi... Jūs redzēsiet pie durvīm vara plāksnīti... Ja jūs meklējat Fabra kundzi, tad viņa nupat nesen izgāja.

Protams, lai dotos pie mātes un kopā ar viņu pabeigtu gatavot nosūtāmos paziņojumus par bērēm.

Viņš iekāpa liftā, uzbrauca augšā un nospieda zvana pogu. Mazā kalponīte, kas atvēra durvis,

mehāniski palūkojās lejup, it kā gaidīdama, ka viņš būs ieradies bērna pavadībā.

- Ko jūs vēlaties?

- Doktoru Fabru.

- Šī ir viņa konsultāciju stunda.

- Esiet tik laipna un nododiet viņam manu vi- i zltkarti. Es viņu ilgi neaizkavēšu.

- Nāciet šeit...

Viņa atvēra durvis uz uzgaidāmo istabu, kur sēdēja kāds pusducis māmiņu ar visāda vecuma bērniem - visu skatieni tūlīt pievērsās viņam.

Viņš bezmaz vai bikli apsēdās. Zemē mētājās klucīši, uz galda - bilžu grāmatas. Kāda sieviete šūpoja zīdaini, kurš no kliegšanas jau metās violets, un lūkojās konsultāciju kabineta durvīs, acis nenolaizdama. Megrē zināja, ka viņas visas domāja vienu domu: “Vai tiešām viņam ļaus ieiet pirms mums?”

Viņa klātbūtnē sievietes apklusa. Gaidīšana ilga minūtes desmit, un, kad doktors beidzot atvēra durvis, viņš pievērsās komisāram.

Ārsts nēsāja brilles ar diezgan bieziem stikliem, un tās vēl vairāk izcēla nogurumu viņa skatienā.

- Ienāciet... Atvainojiet, ka nevaru veltīt jums daudz laika... Vai tā nav mana sieva, kuru jūs nācāt apmeklēt?... Viņa ir pie savas mātes.

- Es zinu...

- Sēdieties!

Tur bija bērnu svari, stiklots skapis ar niķelētiem instrumentiem, tāds kā polsterēts galds, apklāts ar palagu un vaskadrānu. Uz rakstāmgalda papīri bija nekārtībā, grāmatas sakrautas kau-tl/ēs uz kamīnmalas un pat kaktā uz grīdas.

- Es jūs klausos...

- Piedodiet, ka traucēju konsultāciju stundā, het nezināju, kur varētu jūs sastapt vienu pašu...

Fabrs sarauca uzacis.

- Kāpēc vienu pašu? - viņš noprasīja.

- Patiesību sakot, nezinu. Esmu nonācis nepatīkamā situācijā, un man likās, ka varbūt jūs varētu man palīdzēt... Jūs taču bieži apmeklējat sievas vecāku māju... Jūs pazīstat viņu draugus...

-To ir ļoti maz...

- Vai jums ir gadījies tur sastapt četrdesmitgadīgu vīrieti ar tumšiem matiem, diezgan izskatīgu?

- Par ko ir runa?

Arī viņš bija nostājies aizsardzības pozīcijās.

- To es nezinu. Man ir iemesls domāt, ka gan jūsu sievastēvs, gan sievasmāte abi pazina vīrieti, kas atbilst šim aprakstam...

Doktors caur briļļu stikliem vēroja kādu punktu tukšumā, un Megrē deva viņam laiku pārdomām, līdz beidzot kļuva nepacietīgs.

- Tātad?

It kā būtu pamodies no miega, Fabrs pār vaicāja:

- Ko? Ko īsti jūs vēlaties zināt?

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Es nesaprotu, par ko jūs runājat. Visbiežāk apmeklēju sieyas vecāku māju vakaros un kavēju laiku sievastēvam, kamēr sievietes devās uz teātri.

- Bet jūs taču pazīstat viņu draugus...

-Tikai dažus... Nebūt ne visus...

- Zinu, ka viņi ļoti reti rīkoja pieņemšanas.

-Patiešām, ļoti reti...

Tas bija bezcerīgi. Viņš skatījās visur, tikai ne uz komisāru un izskatījās tā, it kā būtu pakļauts sāpīgam pārbaudījumam.

- Mana sieva ar saviem vecākiem tikās biežāk nekā es... Sievasmāte nāca šurp gandrīz vai katru dienu... Tas ir, laikā, kad es biju savā kabinetā vai slimnīcā...

- Vai jūs zinājāt, ka Zoslēna kungs spēlēja totalizatorā?

- Nē. Es domāju, ka viņš pēcpusdienās reti kaut kur gāja...

- Viņš izdarīja iemaksas, derot uz zirgiem...

- Ak tā!

- Viņa sieva, kā šķiet, par to neko nezināja. Tātad viņš sievai visu nestāstīja...

Kāpēc jūs par to runājat ar mani, kas esmu līkai viņu znots?

- Ari Žoslēna kundze par savu vīru nestāstīja

visu...

Viņš neprotestēja. Šķiet, viņš sevi mierināja ka pie zobārsta: “Vēl dažas minūtes, un viss būs cauri...”

- Viendien - tas bija šonedēļ, otrdien vai trešdien - viņa pēcpusdienā satikās ar vīrieti kādā Monpamasa bulvāra alus bārā...

- Tā taču nav mana darīšana, vai ne?

- Un jūs nemaz neesat pārsteigts?

- Jādomā, ka viņai bija iemesls ar šo cilvēku tikties...

- Žoslēna kungs tikās ar to pašu vīrieti tajā pašā alus bārā, tikai no rīta - šķiet, arī viņš šo cilvēku pazina... Vai tas jums neko neizsaka?

Doktors brīdi pārdomāja, pēc tam, it kā garlaikodamies, pakratīja galvu.

- Saprotiet mani pareizi, Fabra kungs. Man ir skaidrs, ka jūsu situācija nav no vieglajām. Kā jebkurš vīrietis, kurš apprecas, jūs ienācāt ģimenē, kuru pirms tam nepazināt, un kopš tā laika esat daļa no tās.

Šai ģimenei ir savi mazi noslēpumi, pat liktenīgi. Būtu pilnīgi neiedomājami, ja jūs kādu no tiem nebūtu atklājis. Tam nav nekādas nozīmes -līdz tam laikam, kad tiek pastrādāts noziegums.

145

Simcnons 12

Taču jūsu sievastēvs tika noslepkavots, un jūs varējāt nonākt aizdomās turamo skaitā.

Viņš neprotestēja, nereaģēja nekādā veidā. Varētu domāt, ka viņus šķīra stikla siena, kurai nespēja izlauzties cauri nekādi vārdi.

- Te nav runa par to, ko dēvē par izvirtību. Zoslēna kungu nav nogalinājis arī nelaikā pār- j steigts kramplauzis. Viņš ir pazinis māju ne sliktāk par jums, zinājis tās paradumus un katras lietas atrašanās vietu. Viņš zināja, ka jūsu sieva un viņas māte tovakar aizgājušas uz teātri un ka jūs gatavojaties pavadīt vakaru kopā ar sievastēvu.

Viņš zināja, kur jūs dzīvojat - visticamāk, tas bija viņš, kas zvanīja uz šejieni, cerēdams, ka jūsu kalpotāja jūs aizvilinās, nosūtīdama uz Žilī ielu... Vai jūs piekrītat?

-Tas izklausās ļoti ticami...

- Jūs pats teicāt, ka Zoslēni reti rīkoja pieņemšanas un viņiem nebija, tā sakot, intīmu draugu...

- Es saprotu.

- Vai jūs varētu apzvērēt, ka jums nav ne jausmas, kas šis cilvēks varētu būt?

Doktora ausis bija piesarkušas, viņa seja likās vēl vairāk nogurusi nekā parasti.

- Lūdzu, piedodiet, komisāra kungs, bet bērni gaida...

- Jūs atsakāties runāt?

- Ja man būtu kāda precīza informācija, kuru es jums varētu sniegt...

- Vai jūs gribat sacīt, ka jums ir kādas aizdomas, bet tās nav pietiekami precīzas?

- Saprotiet, kā gribat... Es tikai jums atgādinu, ka mana sievasmāte pārdzīvojusi sāpīgu šoku, ka viņa ir ļoti jūtīga sieviete, lai gan savas emocijas neizrāda...

Piecēlies viņš devās uz durvīm, kuras veda

t 7

gaitenī.

- Nedusmojiet uz mani...

Viņš nesniedza roku, apmierinādamies ar to, ka pamāja ardievas, palocīdams galvu, un mazā kalpotāja pavadīja komisāru līdz kāpnēm.

Viņš bija apskaities - ne tikai uz jauno bērnu ;irstu, bet ari uz sevi pašu, jo viņu mocīja sajūta, ka nav ticis ar šo uzdevumu galā. Nebija šaubu, ka šis bija vienīgais ģimenes loceklis, kurš varētu sākt mnāt, bet Megrē neizdevās no viņa izvilkt itin neko.

Tomēr tā nebija! Viens bija skaidrs: Fabrs pat nenodrebēja, kad Megrē ierunājās par viņa sievasmātes tikšanos ar nepazīstamo alus bārā. Viņš nejutās pārsteigts. Un nejutās izbrīnījies, uzzinot, ka Žoslēns ticies ar to pašu vīrieti - slepus, tā paša alus bāra puskrēslā.

Viņš apskauda Likā, kas jau bija beidzis pratināt savu poļu slepka\ nieku un tagad, bez šaubām, klusībā sacerēja pīrskatu.

Megrē devās uz priekšu pa ietvi, lūkodamie pēc taksometra, taču visi auto bija aizņemlļļ Smīlātājs bija izvērties par pamatīgu lietu, ufl ielā it visur parādījās lietussargu košie plankumijļ

Ja tas cilvēks pēc kārtas tikās gan ar Žoslēnu gan viņa sievu...

Viņš lūkoja domāt, taču domām trūka pama^ tojuma. Vai nepazīstamais bija ticies arī ar mei«i tu, ar Fabra kundzi? Un kāpēc ne ar Fabru pašu?1

Un kāpēc visa ģimene centās viņu pasargāt?

-Ei!... Taksi!... 1

Galu galā viņš ieraudzīja vienu, kas braucaļ garām tukšā, un steigšus iekāpa.

- Brauciet uz priekšu...

Viņš vēl nezināja, kurp dosies. Pirmā domai

bija braukt uz Orfēvras krastmalu, lai uzkāptu! savā kabinetā, ieslēgtos tur un rūkņātu, izgāžot slikto garastāvokli. Vai Lapuēns no savas puse arī nebija atklājis ko jaunu? Viņam likās - laiļ gan viņš nejutās par to pārliecināts - ka bijusī vārtsardze vairs nav atrodama Parīzē, bet mek-ļ lējama kaut kur Šarantā vai Francijas vidienē.

Šoferis lēni brauca uz priekšu, laiku pa lai-j kam atskatīdamies un izbrīnīti uzlūkodams savu klientu.

- Ko darīsim, tikuši līdz krustojumam?

- Grieziet pa kreisi...

- Kā vēlaties...

Pēkšņi Megrē pieliecās, l/sēdiniet mani Daro ielā!

Kurā Daro ielas galā? Tā ir gara iela. Sengotāra ielas stūri...

Skaidrs...

Megrē pārlūkoja citu pēc citas visas iespējas, t uilas vien iešāvās prātā. Viņam nācās izvilkt no

* V

kabatas piezīmju grāmatiņu, lai sameklētu Zoslēna kundzes meitas uzvārdu: Lansjē... Un komisārs atcerējās, ka viņas tēvs bija atvaļināts pulkvedis.

- Piedodiet, kundze... Cik ilgi jūs jau strādā-iat par vārtnieci šajā namā?

- Astoņpadsmit gadus, kungs, es nebūt nelūkoju izlikties jaunāka.

- Vai jūs šajā apkaimē nepazināt kādu atvaļinātu pulkvedi un viņa meitu - viņi saucās Lansjē?

- Nekad neesmu par tādiem dzirdējusi.

Divas mājas, trīs mājas. Pirmajā durvju sardze, lai gan jau padzīvojusi, tomēr izrādījās pārāk jauna, otrajā sardze neko neatcerējās, trešajā sardzei nebija vēl ne trīsdesmit gadu.

- Vai jūs neatceraties numuru?

- Nē. Zinu tikai to, ka tas bija Sengotāra ielas tuvumā.

- Varat apvaicāties pāri pretī... Tās mājas durvju sardzei ir vismaz septiņdesmit gadu... Tikai runājiet ļoti skaļi, jo viņa ir pakurla...

Viņš gandrīz kliegtin kliedza. Viņa purini galvu.

- Es gan neatminos pulkvedi, nē, nē, b mana atmiņa man vairs lāgā neklausa... Ko manu vīru sabrauca smagā mašīna, es neesm vairs tā, kas agrāk...

Viņš jau gribēja doties ārā un meklēt tālāk Taču viņa pasauca komisāru atpakaļ.

- Kādēļ jūs nepavaicājat Zannas jaun kundzei?

- Kas viņa tāda?

- Viņa dzīvo šajā mājā jau vairāk nekā četr* desmit gadu... Bet vairs nekāpj lejā, jo viņai sāpot kājas... Tas ir septītajā stāvā, pašā gaiteņa galā... Viņas durvis nekad nav aizslēgtas... Pie klauvējiet un ejiet iekšā... Jūs viņu atradīsiet atzveltnes krēslā pie loga...

Komisārs tiešām tur atrada sīku večiņu -vienās krunkās, tomēr sārtvaidzīgu. Sirmgalve smaidīja mazliet bērnišķīgu smaidu.

- Lansjē?... Pulkvedis?... Ak, jā, protams, es atminos... Viņi dzīvoja trešajā stāvā pa kreisi... Viņiem bija veca dienestmeita, kura nevarēja ne ar vienu sadzīvot, lamājās ar visiem preču piegādātājiem - tik ilgi, līdz beidzot bija spiesta iet iepirkties citā kvartālā...

- Tam pulkvedim bija meita, vai ne?

- Jauna meiča ar brūniem matiem, tikai tāda

slimīga. Un arī brālis bija tāds pats - nabadziņš, viņu nācās sūtīt ārstēties kalnu kūrortā, jo viņam piemetās dilonis.

- Vai jūs esat pārliecināta, ka viņai bija brālis?

- Es viņu redzēju tāpat, kā tagad redzu jūs. Un jūs es redzu ļoti labi, neraugoties uz manu lielo vecumu. Kāpēc jūs negribat apsēsties?

- Vai jūs nezināt, kas ar viņu notika tālāk?

- Ar ko? Ar pulkvedi? Viņš iešāva sev lodi ļ’alvā, visa māja tika apgriezta otrādi. Tā bija pirmā reize, kad šajā kvartālā kas tamlīdzīgs atgadījās... Viņš bija slims, kā rādās, ar vēzi... Tomēr es viņu neattaisnoju - atņemt sev dzīvību...

- Un viņa dēls?

-Kas? *

- Kas notika ar viņu?

- To es nezinu... Pēdējoreiz viņu tiku redzējusi bērēs...

- Vai viņš bija jaunāks par māsu?

-Gadus desmit...

- Vai jums nekad nav gadījies dzirdēt par viņu runājam?

- Ziniet, šādā mājā ļaudis mainās - nāk un iet... Ja es pārskaitītu visas tās ģimenes, kuras pēc tam dzīvojušas tajā dzīvoklī... Vai jūs interesē tas jaunais cilvēks?

- Viņš vairs nav jauns cilvēks...

- Ja viņš izveseļojās un dzīvoja tālāk, tad nav gan... Varbūt viņš ir apprecējies un tagad viņam pašam ir bērni...

Viņas acis viltīgi iespīdējās:

- Es gan nekad neesmu bijusi precējusies, un nav šaubu, ka tieši tāpēc nodzīvošu līdz simtam... Vai jūs man neticat?... Atnāciet mani apmeklēt pēc piecpadsmit gadiem... Es jums apsolu, ka joprojām sēdēšu šajā zvilnī... Kāda ir jūsu nodarbošanās - šajā dzīves brītiņā?

Megrē nosprieda, ka nav jēgas viņu šokēt, pasakot, ka ir no policijas, un apmierinājās ar to, ka, lūkodams pēc savas cepures, noteica:

- Veicu pētījumus...

- Šā vai tā, bet nevar vis apgalvot, ka jūs nemeklējaties tālā pagātnē... Varu derēt, ka šajā ielā neviens vairs šos Lansjē neatceras... Tas būs mantojuma dēļ, vai ne?... Tas, kas saņems mantojumu, var būt laimīgs, ka jūs uzdūrāties man... Varat to viņam pateikt... Varbūt viņam ienāks prātā atsūtīt man saldumus...

Pēc pusstundas Megrē jau sēdēja izmeklēšanas tiesneša Gosāra kabinetā. Viņš likās nospiests, nedaudz sadrūmis. Un runāja klusā, neskanīgā balsī.

Maģistrāts nopietni klausījās, un, kad komisārs bija beidzis, iestājās diezgan ilgs klusuma brīdis, kura laikā abi dzirdēja ūdeni burzguļojam Tiesu pils notekrenēs.

Ko jūs par to domājat?

- Domāju, ka vajadzētu viņus visus šopašva-kar atvest uz Orfēvras krastmalu. Te ar to būs vieglāk tikt galā nekā Notrdamdešāna ielā - ma-/ak mokoši.

- Jūs domājat, ka viņi. runās?

- Vismaz viens no trijiem galu galā noteikti sāks runāt...

- Dariet, kā vēlaties...

- Es jums pateicos.

- Priecājos, ka neesmu jūsu vietā... Vismaz apejieties ar viņu saudzīgi... Neaizmirstiet, ka viņas vīrs...

- Es neko neaizmirstu, ticiet man. Tieši šā iemesla dēļ labprātāk aprunāšos ar viņiem savā kabinetā...

Apmēram ceturtā daļa pariziešu vēl bija atvaļinājumā, pie jūras vai laukos. Citi bija sākuši medību sezonu, un vēl citi vizinājās pa ceļiem, lūkodami pēc vietiņas, kur pavadīt nedēļas nogali.

Megrē lēni soļoja pa bezgalgarajiem, tuksnesīgajiem gaiteņiem, tad kāpa lejā uz savu kabinetu.

7. nodala

Bija bez piecām minūtēm seši. Kā jau allaž sestdienā, lielākoties kabineti bija tukši, un plašajā gaitenī nevaldīja nekāda rosība, tikai pašā

gaiteņa galā kāds vīrietis garlaikojās pie kabine durvīm, vaicādams pats sev, vai viņu nav pavi sam piemirsuši. Policijas šefs gatavojās doti* projām - pēc tam, kad bija ienācis paspiest Meg rē roku.

- Vai jūs gribat ķerties pie lietas jau šovakar?

- Jo ātrāk, jo labāk. Rīt, iespējams, no pro* vinces ieradīsies radinieki. Šiem ļaudīm noteikti ir tuvāki vai tālāki radi. Pirmdien būs apbedīšana

- šajā dienā nepieklājas ar ko tādu nodarboties...

Tobrīd jau bija pagājusi stunda, kopš Megro savā kabinetā, kur viņš laiku pa laikam soļoja šurpu turpu, salicis rokas uz muguras un pīpēdams vienu pīpi pēc otras, gatavoja to, kas, viņaprāt, nozīmēja noslēgumu. Viņam nepatika vārds “uzvedums”. Viņš teiktu - ierādīt katram viņa vietu, kā restorānā, un, gatavojoties šim notikumam, allaž baidījās, ka nepiemirst kādu detaļu.

Pussešos, kad visi rīkojumi bija izteikti, viņš nokāpa Dofina alus bārā izdzert lielo alus kausu. Vēl joprojām lija. Viss likās pelēks. Patiesību sakot, viņš izdzēra divus alus kausus, vienu pēc otra - it kā paredzēdams, ka sekos ilgāks laik-spridis, kad tādas izdevības nebūs.

Kad viņš atgriezās savā kabinetā, atlika vairs tikai gaidīt. Visbeidzot pie durvīm klauvēja -pats pirmais parādījās Toranss, kas izskatījās ••atraucies un svinīgs un bija piesarcis kā ikreiz, kad viņam uzticēja kādu smalkjūtīgu misiju. I'oranss rūpīgi aizvēra aiz sevis durvis - varētu domāt, ka viņš ieradies paziņot par kādu nozīmīgu sasniegumu - un paziņoja:

- Viņas ir te!

- Uzgaidāmajā telpā?

- Jā.Viņas ir vienas pašas. Un izskatās pārsteigtas, ka jūs tūlīt nesaucat viņas iekšā, īpaši māmiņa. Jādomā, tas viņu mulsina.

- Kā viss risinājās?

- Kad ierados pie viņām, durvis man atvēra apkopēja. Es pateicu, kas esmu, un viņa nomurmināja: “Atkal!”

Salona durvis bija ciet. Nācās diezgan ilgi gaidīt priekšnamā, un es dzirdēju čukstus, taču nesapratu, kas tur tika runāts.

Beidzot, pēc stundas ceturkšņa, durvis atvērās, un es redzēju priesteri, kuru pavadīja līdz kāpnēm. Tā bija māte, kas viņu izvadīja.

Viņa mani uzlūkoja tā, it kā pūlētos atcerēties, kas es tāds esmu, pēc tam lūdza sekot. Meita bija salonā, un viņai bija sarkanas acis, it kā nupat būtu raudājusi.

- Ko māte teica, saņēmusi uzaicinājumu ierasties krastmalā?

Viņa pārlasīja to divas reizes. Rokas viņai mazliet drebēja. Viņa pasniedza uzaicinājumu meitai, kura ari to izlasīja un uzlukoja māti, it kā sacīdama: “Es jau tā domāju. Tiku tevi brīdinājusi...”

Tas viss notika kā palēninātā filmā, un es jutos visai nelāgi.

“Vai mums noteikti tur jāierodas?”

Atbildēju, ka jā.

Māte neatlaidās:

“Kopā ar jums?”

“Jā, man lejā ir auto. Bet, ja jūs vēlaties braukt ar taksometru...”

Viņas aprunājās pusbalsī, likās pieņēmušas kādu lēmumu un lūdza mani dažas minūtes pagaidīt.

Paliku salonā un gaidīju diezgan ilgi, līdz beidzot abas saposās. Viņas pasauca kādu veču, kura atradās ēdamistabā, un tā sekoja viņām kādā citā telpā. Viņas atgriezās, jau pilnīgi saposušās

- cimdi, mēteļi, cepures.

Apkalpotāja vaicāja, vai gaidīt viņas vakariņās. Zoslēna kundze, tik tikko kustinādama lūpas, atbildēja, ka viņai neesot ne jausmas...

Viņas iekārtojās mašīnas aizmugures sēdeklī un visu braukšanas laiku klusēja. Novēroju meitu spogulītī, un man likās, ka viņa ir visvairāk satraukusies. Ko lai tagad daru?

- Šimbrīžam neko. Pagaidi mani kabinetā!

Tagad bija kārta Emīlam, alus bāra viesmīlim,

kas žaketē un lietusmētelī izskatījās daudz ve-

cāks.

- Es lūdzu jūs pagaidīt tepat maliņā.

- Tas taču nebūs pārāk ilgi, šef? Šis ir sestdienas vakars, man ir tik daudz darba, kolēģi sapiktosies, ja visu atstāšu uz viņu pleciem vien...

- Pēc tam, kad es jūs pasaukšu, tas ilgs tikai isu mirkli.

- Un man nevajadzēs liecināt tiesā? Vai jūs man apsolāt?

- Apsolu.

Megrē pirms stundas bija zvanījis doktoram Fabram. Doktors uzklausīja viņu klusēdams, pēc tam sacīja:

- Es darīšu visu iespējamo, lai sešos būtu tur. Ja konsultācijas neieilgs...

Viņš ieradās piecas minūtes pāri sešiem un droši vien redzēja stiklotajā uzgaidāmajā zālē sēžam savu sievu un sievasmāti. Megrē bija aizgājis no tālienes ielūkoties šajā zālē ar zaļajiem atzveltnes krēsliem, kur trīs no četrām sienām rotāja ierāmētas to policistu ģīmetnes, kuri bija gājuši bojā, dienesta pienākumus pildot.

Elektrība te dega visu dienu. Atmosfēra bija drūma un nospiedoša. Viņam atausa atmiņā daži aizdomās turētie, kuri, lai nomāktu viņu pretošanos, tika te atstāti uz vairākām stundām, it kā būtu piemirsti - lai pasēž un padomā.

Žoslēna kundze sēdēja krēslā ļoti taisni - viņa bija kā sastingusi, meita vadīja laiku, te pieceldamās, te atkal apsēzdamās.

- Ienāciet, Fabra kungs...

Acīmredzot ārsts pēc izsaukuma saņemšanas šajā lietā bija gaidījis kādu jaunu pavērsienu un izskatījās norūpējies.

- Es nācu, tiklīdz varēju... - viņš sacīja.

Viņam galvā nebija nedz cepures, nedz lietusmēteļa. Droši vien viņš bija tos atstājis mašīnā.

-Sēdieties... Es jūs ilgi neaizkavēšu...

Megrē apsēdās pie sava rakstāmgalda viņam pretī, aizdedza nule piebāzto pīpi un laipnā, mazliet pārmetošā balsī sacīja:

- Kāpēc neteicāt, ka jūsu sievai ir arī tēvocis?

Fabrs droši vien bija to gaidījis, taču viņa ausis kā bija, tā palika sarkanas - droši vien tās mēdza piesarkt pie katra mazākā satraukuma.

- Jūs to man netikāt vaicājis... - viņš atbildēja, pūlēdamies izturēt komisāra skatienu, nenovēršot acis.

- Es jums vaicāju, kas mēdza apmeklēt jūsu sievas vecāku dzīvokli...

- Viņš nemēdza to apmeklēt.

- Vai tas nozīmē, ka jūs viņu nekad neesat redzējis?

-Jā.

- Vai tad viņš neieradās uz jūsu kāzām?

- Nē. Es zināju par viņa eksistenci tāpēc, ka sieva man bija teikusi, taču Notrdamdešāna ielā, vismaz manā klātbūtnē, viņu nekad nepieminēja.

- Esiet patiess, Fabra kungs... Kad jūs uzzinājāt, ka jūsu sievastēvs miris un noslepkavots, lurklāt vēl nošauts ar paša revolveri, tātad to izdarījis kāds, kas zināja tā atrašanās vietu... Jā, vai jūs tūlīt neiedomājāties par viņu?

-Tūlīt gan ne...

- Kas jums lika par viņu iedomāties?

- Manas sievasmātes un arī sievas izturēšanās...

- Vai sieva jums kaut ko teica - pēcāk, kad jūs palikāt vieni, aci pret aci?

Viņš kādu brīdi apdomājās.

- Pēc šā notikuma mums bija maz izdevības pabūt divatā.

- Un viņa jums neko neteica?

- Viņa man teica, ka esot bail...

- No kā?

- To viņa nepateica... Viņa vairāk domāja par savu māti... Es jau esmu tikai znots... Mani labprāt pieņēma par ģimenes locekli, taču īstenībā es tajā ne visai labi iederos... Sievastēvs bija pret mani ļoti laipns... Žoslēna kundze dievina mūsu bērnus... Un tomēr ir lietas, kuras uz mani neattiecas...

- Jūs domājat, ka kopš jūsu kāzām jūsu sievas tēvocis nav viņu dzīvoklī bijis?

- Viss, ko es zinu - ir notikusi kāda ķilda, pēc kuras viņu vair$ negribēja pieņemt ģimenē, taču iemeslus neesmu mēģinājis noskaidrot... Mana sieva par viņu runāja kā par nelaimīgo, kuru nākas vairāk nožēlot, nekā nolādēt - apmēram tā, kā par kādu plānprātiņu.

- Vai tas ir viss, kas jums zināms?

- Tas ir viss. Vai jūs tagad pratināsiet Žoslēna kundzi?

- Tas ir mans pienākums.

- Neesiet pret viņu pārāk bargs! Viņa liekas tik līdzsvarota. Reizēm cilvēki kļūdās, noturēdami viņu par nejūtīgu. Es gan zinu, ka viņa ir slimīgi jūtīga, taču to nekādi neizrāda. Pēc viņas vīra nāves es ikbrīd sagaidu, ka viņu piemeklēs nervu sabrukums...

- Es izturēšos pret viņu, cik saudzīgi vien spēšu...

- Es jums pateicos... Vai tas ir viss?

- Atlaižu jūs pie jūsu slimniekiem...

- Vai, ārā iedams, drīkstu pateikt pāris vārdus sievai?

- Es gribētu, lai jūs, ārā ejot, viņai neko nesakāt, un jo īpaši - lai neko nesakāt sievasmātei...

- Tādā gadījumā, lūdzu, pasakiet viņai, ka tad, ja nebūšu mājās, viņai pārnākot, mani varēs

meklēt slimnīcā... Tobrīd, kad devos projām, piezvanīja - iespējams, man nāksies operēt...

lirīdī, kad doktors jau gāja uz durvju pusi, viņš tomēr vēl pagriezās atpakaļ.

- Atvainojiet, ka jūs tik nelaipni sagaidīju... Iedomājieties sevi manā vietā... Mani tik laipni u/ņēma šajā ģimenē, kura nav manējā... Šai ģimenei, gluži tāpat kā citām, ir savas vainas... lis nolēmu, ka tā nav mana darīšana...

- Es jūs saprotu, Fabra kungs...

Protams, atkal viens krietns cilvēks! Vēl vai-rak nekā krietns - ja ticētu tiem, kas viņu pazīst. Šajā reizē abi vīrieši cieši paspieda viens otram roku.

Megrē devās pie inspektoru istabas durvīm, atvēra tās un iesauca kabinetā Emīlu.

- Kas man jādara?

- Nekas. Palieciet tepat, pie loga! Es jums uzdošu tikai vienu jautājumu, un jūs man atbildēsiet...

- Arī tad, ja atbilde nebūs tāda, kādu jūs sagaidāt?

- Jūs sacīsiet patiesību...

Megrē devās uzmeklēt Žoslēna kundzi, kura piecēlās reizē ar savu meitu.

- Ja jūs būtu tik laipna un man sekotu... Tikai jūs... Es drīz vien nodarbošos arī ar Fabra kundzi...

161

Simcnons 12

Viņa pašūpoja galvu.

- Nē. Es jums zvēru, ka saku patiesību. Līd trešdienai es pat biju pārliecināta, ka viņš ir no Parīzes...

- Vai viņš nekad jums nerakstīja?

- Nē - kopš vairs nespēra pie mums kāju...

- Vai jūs tūlīt nopratāt, ka jūsu vīru noga nājis viņš?

- Es pat tagad vēl neesmu par to pārliecir ta... Atsakos tam ticēt... Zinu, ka visi pierādīji mi ir pret viņu...

- Kāpēc jūs mēģinājāt viņu glābt, lai tas mak^ sātu, ko maksādams - liekot klusēt arī meitai?

- Vispirms jau tāpēc, ka tas ir mans brālis, viņš ir nelaimīgs... Un vēl tāpēc, ka jūtos kā līdzvainīga...

Viņa izvilka no somiņas mutautiņu, taču ne'J tādēļ, lai izslaucītu acis, kas joprojām bija sausa un spožas, it kā viņu dedzinātu kāda iekšēja kvē-i le. Viņas kalsnie pirksti mutautiņu mehāniski sa- ļ vīstīja lodītē, kamēr viņa runāja un gaidīja tālākos komisāra jautājumus.

- Tagad es esmu gatava jums pasacīt...

- Kā sauc jūsu brāli?

- Filips... Filips de Lansjē... Viņš ir astoņus gadus jaunāks par mani...

- Ja nekļūdos, viņš kādu daļu no saviem pusaudža gadiem pavadīja kalnu kūrortā?

Ne jau pusaudža gadus... Brālim bija tikai ļiuri gadi, kad atklājās, ka viņš slimo ar tuberkulozi... Ārsti nosūtīja Filipu uz Savoju, kur viņš palika līdz divpadsmit gadu vecumam...

Vai jūsu māte tad jau bija mirusi?

- Māte mira dažas dienas pēc viņa dzimšanas... Un tas daudz ko izskaidro... Jādomā, ka las, ko es jums tagad teikšu, jau rīt parādīsies uvi/ēs...

- Es jums apsolu, ka nekā tamlīdzīga nebūs. Ko izskaidro jūsu mātes nāve?

- Mana tēva izturēšanos pret Filipu un viņa u/.vedību vēlākajā laikā... Kopš tās dienas, kad māte nomira, viņš kļuva pavisam cits cilvēks -esmu pārliecināta, ka viņš vienmēr dusmojās uz I ilipu, neapzināti vainodams viņu sievas nāvē...

Pēc tam tēvs sāka dzert... Tajā laikā viņš atvaļinājās no armijas, lai gan nebija gandrīz nekādu ietaupījumu... Mēs dzīvojām ļoti spiedīgos apstākļos...

- Kamēr jūsu brālis atradās kalnos, jūs Daro ielā palikāt viena ar tēvu?

- Ar mums kopā dzīvoja veca kalpotāja, kura tagad jau mirusi...

- Un kad Filips atgriezās?

- Tēvs Filipu ievietc'a kādā reliģiskā audzināšanas iestādē Monmo ansī, un mēs viņu redzējām tikai brīvdienu lai. ā... Četrpadsmit gadu vecumā Filips aizbēga, un pēc divām dienām viļ ņu notvēra Havrā, uz kurieni bija devies ar gad juma mašīnām...

Viņš bija sacījis braucējiem, ka pēc iespēja ātrāk jānonāk Havrā, jo māte guļot uz nāves gi tas... Viņam jau bija izveidojies paradums stāsti visādas pasakas... Viņš izgudroja visu ko, un cil^ vēki ticēja - tāpēc, ka galu galā viņš tām noticēj? arī pats...

Tā kā Monmoransī mācību iestāde atteica ņemt Filipu atpakaļ, tēvs ievietoja viņu kādā cit iestādījumā Versaļas tuvumā...

Kad satiku Žoslēnu, Filips vēl bija tur... Manj bija divdesmit divi gadi...

Mutauts tagad bija savīts kā aukla, viņa plūkāja to sakrampētajās rokās, un Megrē bija ļāvis j apdzist pīpei.

- Tad es izdarīju kļūdu, un allaž esmu seviļ par to nosodījusi... Toreiz domāju tikai par sevi...

- Jūs šaubījāties - precēties vai nē?

Viņa neziņā uzlūkoja komisāru, it kā izvē-ļ lēdamās vārdus.

- Šī ir pirmā reize, kad man nākas par to ru-1 nāt, esmu to vienmēr paturējusi pie sevis... Dzī-i ve kopā ar tēvu bija kļuvusi vēl neciešamāka, jo] tēvs jau bija slims... Protams, sapratu, ka vecumu viņš nepiedzīvos un es kādu dienu būšu Fili-

I>am vajadzīga... Redziet, man nevajadzēja precoties... Es pateicu to arī Renē...

- Vai jūs strādājāt?

- Tēvs man neļāva, jo uzskatīja, ka jaunas meitenes vieta nav birojā... Es, protams, domāju to darit un vēlāk dzīvot kopā ar brāli... Taču Renē uzstāja... Viņam bija trīsdesmit pieci gadi... Tas bija vīrs spēku plaukumā, un es viņam pilnīgi uzticējos...

Viņš man apsolīja, ka jebkurā gadījumā parūpēšoties par Filipu, izturēšoties pret viņu kā pret paša dēlu, un galu galā es piekāpos...

Man nevajadzēja tā darīt... Tas bija vieglākais ceļš... Tobrīd man bija izdevība izbēgt no tik ļoti nospiedošās mūsmājas atmosfēras, un es atbrīvojos no saviem pienākumiem...

Man jau bija priekšnojauta...

- Vai jūs mīlējāt savu vīru?

Viņa ieskatījās komisāram acīs un ar tādu kā netīksmi balsī noteica:

- Jā, komisāra kungs... Es viņu mīlēju līdz pašām beigām...

Viņas balss pirmoreiz mazliet aizlūza, un viņa uz mirkli novērsās.

- Un tomēr es visu mūžu domāju, ka man vajadzēja sevi upurēt... Kad divus mēnešus pēc mūsu kāzām ārsts man paziņoja, ka mans tēvs slimo ar nedziedināmu slimību, ar vēzi, es to uztvēru kā sodu, kas mani piemeklējis...

- Vai jūs to pateicāt ari savam vīram?

- Nē. Visu to, ko jums stāstu, es stāstu pirmz, reiz - tāpēc, ka tas ir vienīgais veids, kā atrast afc taisnojumu manam brālim, ja viņš tiešām būt izdarījis to, ko jūs domājat... Vajadzības gadīju mā es to atkārtošu arī tiesā... Gluži pretēji tai« ko jūs varbūt par mani nospriedāt, es daudz nerēķinos ar citu cilvēku uzskatiem...

Viņa bija satraukta, viņas rokas tapa aizvien kustīgākas. Atkal atvērusi somu, viņa izvilka mazu metāla kārbiņu.

- Vai jūs man nepasniegtu glāzi ūdens?... Labāk būs, ja iedzeršu zāles, kuras man parakt stīja doktors Larī...

Megrē devās pie skapja, kur bija ūdens, glāze un pat pudele konjaka, kura šad un tad noderēja.

- Es jums pateicos... Mēģināšu nomierināties... Visiem vienmēr šķiet, ka esmu ļoti savaldīga, taču viņiem nav ne jausmas, kādu cenu man nākas par to maksāt... Ko es nupat sacīju?

- Jūs runājāt par savām precībām... Jūsu brālis tad bija Versaļā... Jūsu tēvs...

- Jā... Mans brālis palika Versaļā tikai gadu, pēc tam viņu no turienes izraidīja...

- Vai viņš atkal aizbēga?

- Nē, bet neievēroja disciplīnu, un skolotāji nekādi netika ar viņu galā... Redziet, es nekad neesmu dzīvojusi ar Filipu kopā tik ilgi, lai viņu

labi iepazītu... Esmu pārliecināta, ka sirds dziļumos viņš nav ļauns... Tikai iztēle reizēm izspēlē ar Filipu nelāgus jokus...

Varbūt tas nāk no sanatorijā pavadītās bērnības - ilgu laiku pavadot guļus stāvoklī, izolācijā no pārējās pasaules?...

Atminos kādu Filipa atbildi, kad atradu brāli bēniņos, izstiepušos garšļaukus uz grīdas, kamēr viņu visur meklēja.

“Ko tu te dari, Filip?”

“Es stāstu sev pasakas...”

Nelaimīgā kārtā viņš stāstīja tās arī citiem. Piedāvāju tēvam ņemt brāli pie sevis. Renē bija ar mieru. Viņš pat bija tas, kas pirmais par to ierunājās. Mans tēvs nepiekrita un ievietoja viņu atkal kādā citā pansionātā, šoreiz Parīzē...

Filips katru nedēļu nāca uz Notrdamdešāna ielu mūs apmeklēt - mēs jau dzīvojām tur... Mans vīrs tiešām viņu uzņēma kā savu dēlu... Tad piedzima Veronika...

Klusa un harmoniska apkārtne, ērts dzīvoklis tikai divu soļu attālumā no Luksemburgas dārza. Krietni ļaudis. Plaukstošs uzņēmums. Laimīga ģimene...

- Tad ar manu tēvu notika tas, ko jūs jau zināt. ..

- Kur tad?

- Daro ielā. Atzveltnes krēslā. Viņš bija apvilcis uniformu un nolicis sev pretī portretus -manu un mātes. Filipa nē...

- Kas tad notika ar Filipu?

- Viņš turpināja mācības - ar grūtībām. Divus gadus viņš mitinājās pie mums. Bija skaidrs, ka skolu viņš nekad nebeigs, un Renē nolēma pieņemt vinu darbā...

> >

- Kādas bija attiecības starp jūsu brāli un vīru?

- Renē bija bezgala pacietīgs... Viņš no manis slēpa Filipa palaidnības, cik vien spēdams, un Filips to izmantoja... Viņš necieta nekādus spaidus, nekādu disciplīnu... Mēs bieži vien ēdienreizēs viņu nesagaidījām, un pārgulēt viņš ieradās nakts melnumā, allaž ar kādu sagatavotu pasaciņu, ko mums pastāstīt...

Sākās karš... Filipu izslēdza arī no šīs, pēdējās skolas, un mēs, mans vīrs un es, gan savā starpā to nepārrunādami, jutāmies aizvien vairāk norūpējušies par viņa nākotni...

Man liekas, ka arī Renē bija sirdsapziņas pārmetumi... Varbūt tad, ja es būtu palikusi Daro ielā...

- Te es jums nepiekrītu, - nomākti sacīja Megrē. - Jūs varat mierināt sevi, atzīstot, ka jūsu precības notikumu gaitā neko nav mainījušas...

- Jūs tā domājat?

- Manas karjeras laikā esmu redzējis dučiem

lādu gadījumu kā ar jūsu brāli - ar tādiem pašiem attaisnojumiem vai bez tiem.

Viņa labprāt vēlējās tam noticēt, taču vēl nespēja saņemties.

- Kas notika tad, kad sākās karš?

- Filips gribēja doties karā... Viņam jau bija astoņpadsmit gadu, un viņš tik ilgi uzstāja, kamēr mēs galu galā piekritām...

Četrdesmitā gada maijā viņš Ardenos krita gūstā, un mēs ilgi nesaņēmām no viņa nekādas ziņas...

Visu kara laiku viņš pavadīja Vācijā - vispirms nometnē, pēc tam kādā fermā netālu no Minhenes...

Mēs cerējām, ka viņš atgriezīsies kā cits cilvēks...

- Bet viņš palika tāds pats, kāds bijis?

- Fiziskajā nozīmē viņš tiešām bija kļuvis par vīru, un es viņu tik tikko pazinu. Dzīve svaigā . gaisā bija nākusi par labu - viņš bija kļuvis spēcīgs un veikls. Taču pēc pirmajiem izrunātajiem vārdiem mēs sapratām, ka sirds dziļumos tas bija joprojām tas pats puisēns, kas darīja palaidnības un stāstīja pats sev pasakas...

Ja ņemtu par pilnu viņa stāstīto, tad varētu domāt, ka viņam gadījies piedzīvot visneticamākās lietas. Viņš trīs vai četras reizes bēdzis -gluži uzjautrinošos apstākļos...

Viņš esot dzīvojis kā vīrs ar tās fermas saim nieci, kur strādājis, un teica, ka viņiem bijuši divi bērni... Viņai gan esot vēl viens bērns - n pašas vīra...

Tas, kā stāstīja Filips, esot kritis frontē Krie^ vijā. Mans brālis teicās tur atgriezties, lai ap precētu fermas saimnieci un paliktu Vācijā pavisam...

Pēc kāda mēneša viņam jau bija citi plāni... Viņu vilināja Amerika, viņš apgalvoja, ka iepazinies ar slepeno dienestu aģentiem, kuri labprāt ņemtu viņu pie sevis...

- Vai viņš nestrādāja?

- Mans vīrs, kā bija apsolījis, izgādāja viņam vietu Sengotāra ielā...

- Vai viņš dzīvoja pie jums?

- Viņš palika pie mums tikai trīs nedēļas, pēc tam ierīkojās uz dzīvi netālu no Senžermēndeprē kopā ar kāda restorāna viesu apkalpotāju... Viņš atkal runāja par precēšanos. Ikreiz, kad viņam gadījās kāds jauns piedzīvojums, viņš loloja plānus par precībām...

“Saproti, viņa gaida bērnu, un, ja viņu neapprecēšu, būšu nelietis...”

Es jau vairs nespēju saskaitīt visus šos bērnus, kurus viņš sakās atstājis it visur...

- Vai tā nebija patiesība?

- Mans vīrs lūkoja pārbaudīt. Taču nekad nedabūja nekādus pārliecinošus pierādījumus. Ikreiz tas bija tikai līdzeklis, kā izprasīt viņam tiaudu.

Es drīz vien atklāju, ka viņš spēlē divkosīgu spēli. Nāca pie manis sūdzēt bēdas un lūgt palīdzību. Katru reizi viņam bija vajadzīga zināma naudas summa, lai izkultos no nepatikšanām un lai pēc tam viss būtu labi.

- Vai jūs devāt visu, ko viņš jums prasīja?

- Es gandrīz vienmēr piekāpos. Viņš zināja, ka manā rīcībā nemēdz būt daudz naudas. Mans vīrs man neko neliedza. Viņš deva man tik, cik nepieciešams saimniecībai, un neprasīja norēķinus. Taču es nevarētu izdot lielas summas, viņam neko nesakot...

Tad viltīgais Filips paslepus devās pie Renē... Pastāstīja viņam to pašu pasaciņu vai kādu citu, pārliecinādams man neko neteikt...

- Kā jūsu brālis aizgāja no Sengotāra ielas?

- Atklājās krāpšanas... Tas bija vēl jo nepatīkamāk tāpēc, ka viņš bija apmeklējis labākos klientus, prasīdams viņiem naudu mana vīra vārdā...

- Un tad vīrs beidzot apskaitās?

- Viņiem bija gara saruna zem četrām acīm. Vīrs nevis iedeva Filipam kādu naudas summu, tā tiekot no viņa vaļā, bet deva savai bankai rīkojumu izmaksāt ikmēneša pabalstu - tik lielu, lai viņš varētu no tā pārtikt... Domāju, ka jums nebūs grūti uzminēt pārējo?

- Viņš atkal atgriezās - jums par nastu?

- Un mēs katru reizi piedevām. Jo katru reizi viņš radīja iespaidu, ka iecerējis sākt jaunu dzīvi... Un mēs atkal atvērām viņam savas dur-

*

vis... Pēcāk viņš nozuda - pēc tam, kad bija izdarījis atkal jaunu blēdību...

Viņš apmetās Bordo... Apzvērēja, ka esot tur apprecējies, viņam bijis bērns, meitiņa, taču, pat ja tā būtu patiesība, mums nav nekādu pierādījumu, vienīgi kādas sievietes fotogrāfija, kura var būt nākusi sazin no kurienes... Lai nu kā, viņš drīz vien pameta sievu un meitu, lai dotos uz Briseli...

Tur viņam - atkal pēc paša nostāstiem - draudēja cietums, un mans vīrs nosūtīja viņam naudu...

Es nezinu, vai jūs spējat to saprast... Tas ir grūti, nepazīstot viņu... Viņš allaž liekas tik patiess, un es nekad nespēju noticēt, ka viņš tāds nav... Pēc dabas viņš nav ļauns...

- Un tomēr viņš nogalināja jūsu vīru.

- Kamēr man nebūs pierādījumu un kamēr viņš neatzīsies, es atsakos tam ticēt... Mani ne-kad nepametīs šaubas... Un es vienmēr vaicāšu pati sev, vai tā nav bijusi arī mana vaina...

- Cik ilgi viņš nav bijis Notrdamdešāna ielā?

- Jūs gribējāt sacīt - iegājis mājā?

- Es nesaprotu, kāda atšķirība...

- Tāpēc, ka mājā viņš nav spēris kāju gadus septiņus... Viņš bija pēc atgriešanās no Briseles, pirms brauciena uz Mārseļu, kad Veronika vēl nebija apprecējusies... Līdz tam laikam viņš vienmēr izskatījās labi - bija ļoti elegants, kopts... Bet tad viņš pārradās bezmaz vai klaidoņa izskatā, un bija acīmredzams, ka pēdējā laikā nav ticis pie labas pārtikas...

Nekad vēl viņš nelikās tik pazemīgs, tik pārpilns nožēlas. Mēs paturējām viņu dažas dienas pie sevis, un, tā kā viņš apgalvoja, ka Gabonā gaidot kāds darba piedāvājums, mans vīrs viņu alkal iesēdināja seglos...

Mēs nebijām par Filipu neko dzirdējuši gandrīz divus gadus... Tad kādu rītu, kad es devos iepirkties, atradu viņu gaidām mani uz ietves ielas stūri...

Nepārstāstīšu jums viņa jaunos izgudrojumus... Iedevu viņam dažas naudaszīmes...

Tā tas pēdējo gadu laikā atkārtojās vairākas reizes... Viņš man zvērēja, ka neesot ticies ar Renē un ka negrasoties nekad vairs viņam neko prasīt...

- Un tajā pašā dienā iekārtojās tā, lai varētu viņu apmeklēt?

- Jā. Kā jau teicu, viņš turpināja spēli uz abām pusēm. Kopš vakardienas es to zinu.

- Kā tad?

- Man bija priekšnojauta... Es jau domāju, ka jūs kādu dienu uzzināsiet par Filipa eksistenci un uzdosiet man precīzi noformulētus jautājumus...'

- Un jūs vēlējāties, lai tas notiktu pēc iespēj vēlāk un viņam pietiktu laika aizbēgt uz ārzemēm?

- Vai jūs nerīkotos tāpat kā es?.... Vai jums šķiet, ka jūsu sieva nedarītu to pašu?

- Viņš taču nogalināja jūsu vīru.

- Pieņemsim, ka tas ir pierādīts... Bet vai tad viņš tāpēc vairs nebūtu mans brālis un vai Renē piecelsies no miroņiem, ja viņu iesēdinās cietumā uz visu mūžu?... Es taču Filipu pazīstu... Bet, ja es būšu spiesta kādudien izstāstīt zvērinātajiem to, ko stāstu jums, viņi man nenoticēs... Viņš drīzāk ir nelaimīgs cilvēks nekā noziedznieks.

Kāda jēga būtu ar viņu strīdēties? Savā ziņā Filips de Lansjē tiešām bija likteņa piemeklēts.

- Es pārlūkoju vīra papīrus, īpaši pārbaudīju čeku pasakņus, ar kuriem bija pilnas atvilktnes; tie bija rūpīgi sakārtoti, jo viņš bija liels pedants...

Tā es atklāju, ka ikreiz, kad Filips ieradās mani apraudzīt, viņš apmeklējis arī manu vīru Sen-gotāra ielā un vēlāk sazin kur... Droši vien Filips gaidīja viņu uz ielas, tāpat kā gaidīja mani...

Vai jūsu vīrs jums nekad neko neteica?

Viņš baidījās mani sāpināt. Un baidījos arī rs. Ja mēs būtu atklātāki viens pret otru, varbūt nekas tamlīdzīgs nenotiktu... Esmu daudz par to domājusi... Trešdien, īsi pirms divpadsmitiem, kad Renē vēl nebija pārnācis, man piezvanīja, un es uzreiz pazinu Filipa balsi...

Vai viņš nebija zvanījis no Franču-itāļu alus l>ara, kur nupat bija ticies ar Žoslēnu? Tas likās ļoti iespējams. Un to varēja pārbaudīt. Varbūt viņu atcerēsies kasiere, kas pārdeva viņam žetonu.

- Viņš teica, ka vajagot steidzīgi mani satikt, ka tas esot dzīvības un nāves jautājums un ka mēs vairs nekad par viņu neko nedzirdēšot... Viņš uzaicināja mani uz tikšanos - jūs jau zināt, kur. Iegāju tur pa ceļam uz frizētavu...

- Vienu mirklīti. Vai jūs sacījāt brālim, ka ejat pie friziera?

- Jā... Gribēdama viņam paskaidrot, kāpēc esmu tik steidzīga...

- Un runājāt ari par teātri?

- Pagaidiet... Esmu par to gandrīz vai pārliecināta... Droši vien es viņam pateicu: “Man jāiet pie friziera, jo vakarā ar Veroniku ejam uz teātri...”

Viņš likās vēl nospiestāks nekā citās reizēs... Atzinās, ka esot izdarījis kādu lielu muļķību,

177

Simenons 12

taču nepateica, kādu, tikai lika saprast, ka policija varot viņu arestēt... Viņam esot vajadzīgai lielāka naudas summa, lai varētu nopirkt biļeti] uz Dienvidameriku... Biju paņēmusi rokasso-| miņā līdzi visu skaidro naudu, cik vien bija ma-| nā rīcībā, un atdevu to viņam...

Nekādi nesaprotu, kāpēc viņš vakarā būtu de vies pie mums, lai nogalinātu manu vīru...

- Vai viņš zināja, ka revolveris atradās tajā! atvilktnē?

- Tas tur atradās vismaz piecpadsmit gadus,* varbūt vēl ilgāk, un tajā laikā, kā jau sacīju, Filips reizumis apmetās pie mums...

- Viņš, protams, zināja arī kalpotāju istabas atslēgas atrašanās vietu virtuvē.

-Taču viņš nepaņēma naudu... Jo tā bija mana vīra kabatas portfelī un palika neaiztikta. Ari sekretāra atvilktnē bija nauda un manā istabā rotaslietas.

- Vai jūsu vīrs savā nāves dienā bija izrakstījis Filipam čeku?

- Nē.

Iestājās klusumbrīdis, viņi saskatījās.

- Es domāju, - nopūtās Megrē, - ka tas ari ir izskaidrojums visam.

- Tas, ka mans vīrs atteicās parakstīt?

- Pilnīgi iespējams...

Vai varbūt viņš būtu apmierinājies ar to, ka

iedeva sievasbrālim tās naudaszīmes, kuras tobrīd bija kabatā?

- Vai jūsu vīram čeku grāmatiņa bija līdzi?

Ja tās nebūtu bijis, viņš varēja ar Filipu norunāt likšanos vakarā.

- Tā viņam vienmēr bija kabatā.

Tādā gadījumā tas bija Lansjē, kas pēc rīta neveiksmes ieradās atkal. Vai viņš jau bija nolēmis nogalināt? Vai viņš cerēja, ka tad, kad māsa būs mantojusi visu, varēs izvilkt no viņas, cik vien vēlēsies?

Megrē necentās tiktāl aizdomāties.Viņš bija noskaidrojis visu iespējamo par šīm personām, un pārējais būs jālemj tiesnešiem.

- Vai jūs nezināt, cik ilgi viņš jau uzturējās Parīzē?

- Zvēru jums, ka man par to nav ne mazākās jausmas. Atzīstos, cerēju vienīgi uz to, ka Filipam pietiks laika nokļūt ārzemēs un ka te par viņu nekad vairs neko nedzirdēsim.

- Un ja nu kādudien viņš jums atkal prasīs naudu?... Ja jūs saņemsiet telegrammu ar lūgumu pēc naudas pārveduma, teiksim, no Briseles, no Šveices vai vēl kaut kurienes?

- Es vis nedomāju, ka...

Viņa nepabeidza teik imu. Un pirmoreiz nodūra acis nomurminādam.:

- Jūs taču man nemaz neticat.

Šajā reizē iestājās ilgāks klusumbrīdis, komisārs salūkoja kādu no savām pīpēm, nolēmis to piebāzt un aizdedzināt, visas sarunas laikā viņš nebija atļāvies to izdarīt.

Viņiem vairs nebija, ko abiem otram sacīt, un abi to juta. Zoslēna kundze vēlreiz atvēra somiņu, lai ieliktu tajā mutautu, un slēdzis aizkrita ar sausu klikšķi. Tas bija kā signāls. Pēc pēdējā šaubu mirkļa viņa piecēlās - vairs ne tik stinga kā tad, kad ienāca.

- Vai es vairs neesmu jums vajadzīga?

- Šobrīd nē.

- Jādomā, ka jūs liksiet viņu uzmeklēt?

Megrē apmierinājās ar to, ka nolaida plakstus.

Pēc tam, paspēris soli uz durvju pusi, viņš bilda:

- Man nav pat viņa fotogrāfijas.

- Zinu, ka jūs man nenoticēsiet, bet arī man nav. Ja nu vienīgi pirmskara fotogrāfijas, no tiem laikiem, kad viņš vēl bija pusaudzis.

Kad Megrē atvēra durvis, viņi abi samin-stinājās, it kā nezinādami, kā atvadīties.

- Vai jūs gribat nopratināt arī manu meitu?

-Tas vairs nav vajadzīgs...

- Laikam jau viņai šīs dienas bija visgrūtākās... Un arī manam znotam, es domāju... Viņiem nebija iemesla klusēt - tāda, kāds bija man... Viņi to darīja tikai manis dēļ...

- Es neesmu viņiem to ņēmis ļaunā...

Viņš mazliet bikli sniedza roku, un vina ielika

* ' * tajā savējo, kurā jau bija uzvilkusi cimdu.

- Es nenovēlēšu jums labu veiksmi... - viņa nomurmināja.

Un, atpakaļ nepalūkodamās, devās uz stikloto uzgaidāmo zāli, kur norūpējusies Veronika piecēlās kājās, lai viņu sagaidītu.

8. nodala

■»

Ziema bija pagājusi. Desmitiem reižu vakaros gaismas palika degam vēl ilgi, nedzisdamas ari vēlu naktī - tas ikreiz nozīmēja, ka vai nu vīrietis, vai sieviete sēdēja tajā krēslā, kurā bija sēdējusi Zoslēna kundze - pretī Megrē rakstāmgaldam.

Filipa de Lansjē apraksts bija arī citzemju policijas rīcībā, viņu meklēja gan stacijās, gan robežposteņos, gan lidostās. Interpols bija ievietojis viņu savā kartotēkā, kura bija pieejama ari citu valstu policistiem.

Taču tikai marta mēnesī, kad dūmeni vairs

1 » nedūmoja, rozīgi rēgodamies uz bālzilo debesu fona, un sāka piebriest pumpuri, kādu ritu, ienācis savā kabinetā - pirmoreiz bez lietusmēteļa -Megrē dzirdēja atkal pieminam Zoslēna kundzes brāli.

Viņa joprojām dzīvoja tajā pašā dzīvoklī Notr-damdešāna ielā kopā ar tādu kā laika kavētāju, katru pēcpusdienu apmeklēdama savus mazbērnus Brīna bulvārī un vezdama viņus pastaigā uz Monsurī parku.

Filips de Lansjē bija atrasts miris, nodurts ar vairākiem dunča dūrieniem, ap trijiem no rīta, netālu no kāda bāra Temu avēnijā.

Avīzēs rakstīja: “Padibeņu slepkavība”.

Tas bija visnotaļ pareizi - kā allaž. Jo vai tad Lansjē nebija padibenēm piederīgs, ja jau vairākus mēnešus dzīvoja kopā ar prostitūtu, vārdā Anžēla?

Viņš bija turpinājis stāstīt pasakas, un Anžēla dzīvoja pārliecībā, ka mīļākais slēpjas pie viņas tāpēc, ka izbēdzis no Fontevro, kur viņam būtu jānosēž divdesmit gadi.

Vai citi būtu atklājuši, ka viņš bija tikai pus-koka lēcējs? Vai novākuši tāpēc, lai atdotu jauno meiču atpakaļ viņas suteneram?

Tika uzsākta izmeklēšana, taču visai pavirša -kā gandrīz vienmēr šādos gadījumos. Megrē atkal nācās doties uz Notrdamdešāna ielu; viņš ieraudzīja to pašu durvju sardzi, kuras bērnelis tagad sēdēja uz augsta krēsliņa un kaut ko čaloja. Komisārs uzkāpa ceturtajā stāvā un nospieda zvana pogu.

Manū kundze, kura vēl dažas stundas dienā strādāja šajā dzīvoklī, neraugoties uz to, ka bija pieņemta laika kavētāja, atvēra durvis - šajā reizē noņēmusi durvju ķēdi.

- Tas esat jūs! - viņa noteica, saraukusi uzacis, it kā viņš varētu būt ieradies tikai ar sliktām ziņām.

Bet vai tad šī ziņa īstenībā bija tik slikta?

Salonā nekas nebija mainījies, vienīgi Renē Zoslēna zvilnim uzsegts zils pārsegs.

- Iešu paziņot kundzei...

- Es jūs lūdzu...

Komisāram ļoti gribējās noslaucīt seju pēc tam, kad viņš bija nenoteikti pavēries spogulī.

Nolānā, 1961. gada 11. septembrī

Megrē dusmas

..

1. nodala

Pulkstenis rādīja ceturksni pāri divpadsmitiem, kad Megrē izgāja cauri allaž vēsajai velvei un devās iekšā pa durvīm, pie kurām stāvēja divi vīri uniformās, turēdamies tuvāk sienai, lai vēsinātos ēnā. Viņš sveicināja abus, paceldams roku, un uz mirkli apstājās, nenoteikti vērdamies pagalmā, pēc tam uz Dofina laukuma pusi un pēc tam atkal pagalmā.

Augšā, gaitenī, pēc tam arī putekļainajās kāpnēs viņš vairākkārt apstājās, savilcis tādu seju, it kā gribētu atkal aizdedzināt apdzisušo pīpi un sagaidīt parādāmies kādu no kolēģiem vai inspektoriem. Tā gadījās ļoti reti, ka šajā stundā kāpnēs neviena nebija, tomēr togad 12. jūnijā kriminālpolicijā jau valdīja brīvdienu noskaņojums.

Lai izbēgtu no jūlija un augusta kņadas, daži bija aizbraukuši jau mēneša sākumā, citi vēl tikai gatavojās doties atvaļinājumā. Šajā rītā pēc mitrā pavasara piepeši sākās tveice, un Megrē strādāja pie atvērtiem logiem, uzlocījis krekla piedurknes.

Lai sagatavotu pārskatu šefam un pieņemtu pāris apmeklētājus inspektoru istabā, Megrē bija te palicis viens, noņemdamies ar apnicīgām administratīvām būšanām, kuras kārtoja jau vairākas dienas. Priekšā grēdām slējās aktu vāki, un laiku pa laikam viņš kā skolnieks pacēla galvu, lai pavērtos nekustīgajā koku lapotnē un ieklausītos Parīzes sanoņā - šajā troksnī, kas bija tik raksturīgs karstām vasaras dienām.

Divu nedēļu laikā Megrē nebija izlaidis nevienu maltīti Rišāra Lenuāra bulvārī, un neviens ne reizi netika viņu traucējis vakarā vai naktī.

Normālos apstākļos viņš būtu pagriezies pa kreisi un devies pa krastmalu uz Senmišela tilta pusi, lai sameklētu taksometru vai iekāptu autobusā. Taču pagalms bija un palika tukšs. Viņam neviens nepiebiedrojās.

Tik tikko jaušami paraustīdams plecus, Megrē tomēr pagriezās pa labi un devās uz Dofina laukuma pusi, ieslīpi to šķērsodams. Viņam pēkšņi bija iešāvusies prātā doma, no darba prom ejot, •iegriezties Dofina alus bārā un, par spīti sava drauga doktora Pardona ieteikumiem, kad viņi ar Megrē kundzi pagājušajā nedēļā ēda pusdienas pie viņa Pikpusa ielā, iepriecināt sevi ar aperitīvu.

Jau vairākas nedēļas viņš sevi apvaldīja, apmierinādamies ar vīna glāzi pusdienās un reizēm vakaros, ja ar sievu gadījās kur iziet, iedzerdams glāzi alus.

Pēkšņi viņam bija pietrūcis Dofina laukuma bistro aromātu un aperitīvu anīsa smaržas, kura tik labi iederējās šīs dienas gaisotnē. Megrē bija cerējis satikt kādu, kas turp aizvedinās, un nu, mocīdamies sirdsapziņas ēdās, komisārs kāpa augšā pa trim pakāpieniem uz alus bāru, kura priekšā stāvēja garš, zems, sarkans auto, ko viņš garāmejot izbrīnīti uzlūkoja.

Jo ļaunāk! Pardons bija viņam ieteicis saudzēt aknas, taču netika aizliedzis izdzert vienu aperitīvu - vienu vienīgu pēc gandrīz vai pilnīgas atturības mēnešiem.

Pie letes viņš pamanīja pazīstamas sejas -vismaz kādus desmit kriminālpolicijas vīrus, kuriem nebija vairāk darba kā viņam un kuri bija te ienākuši jau agrāk. Laiku pa laikam tā gadījās: vairākas rāmas dienas, tukšums un klusums, ikdienišķas lietas un pēc tam pēkšņi kāda drāma kā piepešs uzšalkojums, nevienam neatstājot pat brītiņu laika atelsties.

Komisāru sveicināja ar roku mājieniem, saspiedās ciešāk, lai viņam paliktu vieta pie letes, un, norādot uz glāzēm ar opālkrāsas šķidrumu, viņš norūca:

-To pašu...

Saimnieks bija šeit jau pinns trīsdesmit gadiem, kad komisārs vēl tikai sāka savu karjeru Orfēvras krastmalā - tajā laikā viņš bija saimnieka dēls. Tagad viņam pašam jau bija dēls, tāds pats kā viņš toreiz, un ar baltu mici galvā rosījās virtuvē.

- Vai labi veicas, šef?

- Paldies, labi.

Aromāts nebija mainījies. Katram mazam Parīzes restorānam bija sava smarža - un šeit, piemēram, bez aperitīvu un konjaka smaržas lietpratējs atšķirtu vēl arī Luāras jaunvīnu skābeno aromu. Runājot par virtuves smaržām, visskaidrāk varēja samanīt estragona un sīpolu smārdus.

Megrē mehāniski izlasīja uz tāfelītes uzrakstīto ēdienkarti: mencas Bretaņas gaumē un teļa aknu veltnīši. Topašbrīd ēdamzālē pie galda, kas bija apklāts ar papīra galdautu, viņš pamanīja Likā, kurš šķita tur paslēpies - nevis lai paēstu, bet lai mierīgi parunātos ar kādu svešinieku, jo pie galdiņa neviena cita nebija.

Likā savukārt, viņu ieraudzījis, mirkli svārstījās, pēc tam piecēlās un nāca klāt.

- Vai jums ir brītiņš laika, šef? Domāju, tas varētu jūs interesēt...

Komisārs viņam sekoja ar glāzi rokā. Nepazīstamais piecēlās. Likā iepazīstināja:

- Antonio Farāno... Vai jūs viņu pazīstat?...

Vārds komisāram neko neizteica, taču viņam

likās, ka jau ir kaut kur redzējis šī skaistā itālieša seju, kurš būtu varējis filmās spēlēt galvenās lomas. Sarkanais sporta auto pie durvīm, protams, piederēja viņam. Tas piederējās pie viņa iznešanās, gaišajām, pārlieku labi piegrieztajām drānām un smagā zīmoggredzena pirkstā.

Kamēr visi trīs vīrieši apsēdās, Likā turpināja:

- Viņš ieradies krastmalā mani uzmeklēt tūlīt pēc tam, kad biju izgājis. Lapuēns viņam sacījis, ka varbūt varēšot mani atrast šeit...

Megrē ievēroja, ka tikmēr, kamēr Likā dzēra to pašu aperitīvu, ko viņš, Farāno apmierinās ar augļu sulu.

-Tas ir Emīla Bulē sievasbrālis... Viņš ir pārvaldnieks vienā no radagabala kabarejiem, striptīza bārā Berī ielā...

Likā neuzkrītoši pamirkšķināja savam šefam.

-Atkārtojiet to, ko jūs sacījāt man, Farāno...

- Tātad - mans sievasbrālis ir pazudis...

Viņš bija saglabājis savu akcentu.

- Kopš kura laika? - vaicāja Likā.

- Laikam jau kopš pagājušās nakts... Tā īsti nav zināms...

Megrē bija atstājis uz viņu iespaidu, un viņš pieklājības pēc izvilka no kabatas cigarešu etviju.

- Vai atļausiet?

- Lūdzu...

Likā paskaidroja, vērsdamies pie komisāra:

- Jūs pazīstat šo Bulē, šef. Tas ir tas vīriņš, kas pirms pieciem gadiem atbrauca no Havras...

- Septiņiem gadiem... - itālietis izlaboja.

- Lai būtu pirms septiņiem... Viņš nopirka pirmo naktsklubu Pigāla ielā - “Lotosu”, un tagad viņam to jau ir četri...

Megrē brīnījās, kāpēc Likā noņemas ar šo lietu. Kopš Likā vadīja kriminālizmeklēšanas brigādi, viņš tikai ļoti retos gadījumos interesējās par šo vidi, kuru reiz bija labi pazinis, bet pēc tam tikpat kā pazaudējis no redzesloka. Viņš jau gadus divus nebija spēris kāju nevienā kabarē. Kas attiecas uz Pigāla laukuma malačiem, tad viņš pazina vairs tikai dažus no tiem - lielākoties tos pašus vecos, bet šī mazā pasaulīte mainījās nemitīgi.

- Es gribētu zināt, - Likā vēlreiz iejaucās, -vai tas nav sakarā ar Mazoti lietu...

Lieliski! Viņš sāka saprast. Kad tad īsti Mazoti bija novākts - trijos no rīta nākot ārā no kāda bāra Fontēna ielā? Bija pagājis apmēram mēnesis. Tas notika maija vidū. Megrē atcerējās IX policijas iecirkņa ziņojumu, kuru viņš bija nodevis tālāk Likā, sacīdams: “Šaubu nav - tā bijusi rēķinu kārtošana. .. Dari, ko atradīsi par vajadzīgu.

Mazoti nebija itālietis kā Farāno, bet gan korsikānis, kurš bija uzradies Zilajā krastā un pēc tam ieradies Parīzē kopā ar nelielu paša bandu.

- Mans māsasvīrs nav nogalinājis Mazoti... -pārliecināti sacīja Farāno. - Jūs ļoti labi zināt, Likā kungs, ka tas viņam nemaz nepiederētos... Jūs, protams, viņu tikāt divreiz nopratinājis savā kabinetā...

- Es nekad neapsūdzēju viņu Mazoti nogalināšanā... Izvaicāju viņu tāpat kā visus citus, kuriem Mazoti nelika miera... Tur bija diezgan daudz ļaužu...

Un, vērsdamies pie Megrē, viņš turpināja:

- Es tieši šodien biju ar pavēsti uzaicinājis viņu ierasties pulksten Vienpadsmitos un brīnījos, viņu neredzēdams...

- Vai viņam nekad negadās gulēt ārpus mājas? - laipni pavaicāja komisārs.

- Nekad!... Ir skaidri redzams, ka jūs viņu nepazīstat... Tas viņam nepiedien... Viņš mīl manu māsu un ģimenes dzīvi... Un nekad nav aizkavējies ilgāk par četriem no rīta...

- Un pagājušajā naktī viņš nepārnāca? Vai tā?

-Tā gan...

- Kur bijāt jūs?

- Striptīzbārā... Mēs slēdzām tikai pulksten piecos... Mums tas ir pats karstākais darba laiks, jo Parīze jau ir tūristu pārpilna... Tobrīd, kad nodevu kasi, man piezvanīja Marina un vaicāja, vai neesmu redzējis Emīlu... Marina ir mana māsa... Es tajā vakarā nebiju māsasvīru redzējis... Viņš reti kad parādās Elizejas laukos...

- Kur atrodas citi bāri?

- Tie visi ir Monmartrā, kādu simt metru attālumā cits no cita... Tāda bija viņa ideja, un tā attaisnojās... Ideja par bāriem, tā sakot, blakus citcitam, lai mākslinieki klīstu no bāra uz bāru, pa visu vakaru notērējot lērumu naudas...

193

Simenons 12

“Lotoss” ir pašā Pigāla ielas sākumā, “Zilais vilciens” - divus soļus tālāk, Viktora Masē ielā, “Sentropē” nedaudz zemāk, Notrdamdeloretas ielā...

Emīls šaubīdamies atvēra kabarē citā kvartālā, un tas ir vienīgais, ar kuru viņš tikpat kā nenodarbojās... To vadīt viņš uzticēja man...

- Tātad jūsu māsa jums zvanīja mazliet pēc pieciem?

- Jā. Viņa ir tā pieradusi pie tā, ka vīrs pārrazdamies viņu pamodina...

- Ko jūs uzsākāt?

- Es vispirms zvanīju uz “Lotosu”, kur man sacīja, ka viņš no turienes aizgājis ap vienpadsmitiem vakarā... Viņš esot iegriezies arī “Zilajā vilcienā”, taču kasiere nevarēja precīzi pateikt laiku... “Sentropē” jau bija slēgts, kad mēģināju to sazvanīt...

- Vai jūs nezināt - varbūt jūsu māsasvīram vakarvakarā bija norunāta kāda tikšanās?

- Nekādas... Es jums jau teicu: tas ir mierīgs cilvēks, kas turas pie saviem paradumiem... Pēc tam, kad ieturējis vakariņas ģimenes lokā...

- Kāda ir viņa adrese?

- Viktora Masē ielā...

- Tajā pašā mājā, kur atrodas “Zilais vilciens”?

- Nē. Trīs mājas tālāk... Tātad pēc vakariņām

viņš vispirms devās uz “Lotosu” uzraudzīt, vai viss notiek, kā pienākas... Tas ir visievērojamākais bārs, un ar to viņš nodarbojās pats personīgi... Pēc tam viņš mēdza doties uz “Sen-tropē”, kur uzkavējās kādu laiciņu, pēc tam. pārgāja uz “Zilo vilcienu”, tad atsāka apgaitu no gala... Ik nakti viņš to veica divas vai trīs reizes, jo gribēja visu paturēt acīs...

- Vai viņš bija ģērbies smokingā?

- Nē... Viņam mugurā bija tumšs uzvalks, reizēm zils, bet nekad - smokings... Viņš necentās būt īpaši elegants...

- Jūs par viņu runājat pagātnē...

- Tāpēc, ka viņam noteikti ir kaut kas noticis...

Pie dažiem galdiņiem sāka ieturēties, un

Megrē pašķielēja uz šķīvju un puijī karafīšu pusi. Lai gan viņa glāze bija tukša, viņš tomēr pretojās kārdinājumam pasūtīt nākamo.

- Ko jūs darījāt pēc tam?

- Devos gulēt - pēc tam, kad biju pieteicis māsai man piezvanīt, ja viņa uzzinātu ko jaunu...

- Vai viņa jums zvanīja ?

-Ap astoņiem...

- Kur jūs dzīvojat?

- Pontjē ielā.

- Vai jūs esat precējies?

- Jā. Arī mana sieva ir itāliete. Pavadīju visu rītu, apzvanot visu triju kabareju darbiniekus... Lūkoju izdibināt, kur un kad viņš pēdējoreiz redzēts... Tas nav viegli... Lielāko daļu nakts bāri bija pārpildīti, un visi noņēmās katrs ar saviem pienākumiem... Bez tam vēl Emīls nav uzkrītošs... Viņš ir maza auguma, tievs, starp klientiem nemaz nav pamanāms, un reiz pat gadījās, ka viņu nelaida iekšā - atstāja aiz durvīm kopā ar šveicaru...

Likā māja ar galvu, it kā apstiprinādams, ka tas viss ir patiesība.

- Kā šķiet, pēc pulksten vienpadsmitiem vai pusdivpadsmitiem viņu neviens nekur vairs nav manījis...

- Kas viņu redzēja pēdējais?

- Visus man neizdevās izvaicāt... Dažiem viesmīļiem, bārmeņiem un mūziķiem nav telefona... Kas attiecas uz meitenēm, tad lielākoties viņu adreses man nav zināmas... Es varēšu pamatīgāk ievākt ziņas tikai vakarā, kad visi būs savās vietās...

Cik zināms, pēdējais ar viņu runājis “Lotosa” šveicars Luijs Bubē - tas puisis nav ne lielāks, ne smagāks par žokeju un Monmartrā pazīstams ar Mikija vārdu...

Tātad - laikā starp vienpadsmitiem un pusdivpadsmitiem Emīls izgājis no “Lotosa” un kādu brītiņu palicis stāvam uz ietves kopā ar Miki-ju, kas steidzās atvērt durtiņas ikreiz, kad piebrauca kāds auto...

- Vai viņi sarunājās?

- Emīls nemēdza daudz runāt... Liekas, ka viņš vairākkārt paskatījies pulkstenī un pēc tam devies prom pa ielu... Mikijs nodomājis, ka viņš dodas uz “Sentropē”...

- Vai jūsu māsasvīram bija auto?

- Nē. Pēc nelaimes gadījuma vairs ne...

- Kāda nelaimes gadījuma?

- Tas notika pirms septiņiem gadiem... Viņš toreiz vēl dzīvoja Havrā, kur viņam piederēja neliels naktsbāriņš - “Monako”... Kādu dienu viņš kopā ar sievu brauca uz Ruānu...

- Vai tad viņš jau bija precējies ar jūsu māsu?

- Es runāju par viņa pirmo sievu, francūzieti no Havras apkaimes - Mariju Piruē... Viņa gaidīja bērnu... Viņi tieši tāpēc devās uz Ruānu -lai konsultētos ar speciālistu... Lija lietus... Kādā pagriezienā mašīna sāka slīdēt un ietriecās kokā... Emīla sieva bija uz vietas pagalam...

- Un viņš pats?

- Tika cauri ar ievainojumu vaigā - pēc tam viņam palika rēta... Monmartrā daudzi iedomājas, ka tā ir naža iecirsta rēta...

- Vai viņš savu sievu r.ūlēja?

- Ļoti... Pazina viņu ja i kopš bērnības...

- Vai viņš ir dzimis Hav 'ā?

- Kādā tās apkaimes ciemā - nezinu, kurā... Ari viņa bija no tā paša ciema... Kopš viņas nāves viņš nekad vairs nav sēdies pie automašīnas stūres, un vispār pēc iespējas izvairās no braukšanas mašīnā... Tāpēc, dzīvojot Parīzē, viņš tikai retos gadījumos brauc ar taksometru... Viņš daudz staigā kājām un, kad vajag, brauc ar metro... Protams, viņš nelabprāt izbrauca ārpus IX apriņķa...

- Vai jūs domājat, ka viņš ir nolaupīts?

- Esmu pārliecināts, ka tad, ja viņam nekas nebūtu noticis, viņš jau sen būtu atgriezies mājās...

- Vai viņi ar jūsu māsu dzīvo vieni paši?

- Nē. Pie viņiem dzīvo mana māte un arī otra māsa - Ada, kas strādā par sekretāri... Nemaz nerunājot par abiem bērniem... Jo Emīlam un Marinai ir divi bērni - trīsgadīgs puisēns, Lis-jens, un vēl desmit mēnešus veca meitenīte...

- Vai jums ir kādas aizdomas?

Antonio papurināja galvu.

- Vai jums liekas, ka jūsu māsasvīra pazušana ir saistīta ar Mazoti lietu?...

- Esmu pārliecināts vienīgi par to, ka Emīls nav nogalinājis Mazoti...

Megrē pagriezās pret Likā, kas aizrautīgi sekoja nopratināšanai.

- Un tu?

- Es ari domāju tāpat, šef... Nopratināju viņu divas reizes, un man likās, ka atbildes bija vaļsirdīgas... Kā jau Antonio teica, tas ir slimīgs, gandrīz vai bikls cilvēks - nemaz nevarētu iedomāties, ka viņam pieder vairāki naktsbāri... No otras puses, ja runājam par Mazoti, tad tas gan prata sevi aizsargāt...

- Kā tad?

- Mazoti ar savu bandu nodarbojās ar reketu

- tas nav nekas oriģināls, taču viņi strādāja tik perfekti... Sacīdamies apsargājam, viņi katru nedēļu izspieda aizvien lielākas summas no naktsbāru īpašniekiem...

Lielākā daļa no viņiem sākumā atteicās maksāt... Tad tika nospēlēta labi pārdomāta komēdija... Kādā brīdī, kad bārs bija pārpildīts, ieradās Mazoti ar vairākiem saviem rīkļurāvējiem... Ierīkojās pie kāda galdiņa vai pie letes, pasūtīja šampanieti un, kad sākās programma, numura vidū sarīkoja traci... Vispirms bija dzirdama bļaustīšanās, pēc tam lamas... Bārmeni vai viesmīli apvainoja krāpšanā, saukāja par zagli...

Viss beidzās ar sasistiem traukiem, lielāku vai mazāku skandālu, un, protams, daudzi klienti gāja projām, solīdamies nekad vairs neatgriezties...

Kad Mazoti nākamreiz apmeklēja bāru īpašniekus, viņi bija nolēmuši maksāt...

- Emīls nemaksāja?

- Nē. Viņš pat netika lūdzis palīgā vietējos gorillas - kā daži bēdubrāļi, kuriem tas neko nelīdzēja, jo viss beidzās ar to, ka Mazoti kaušļus uzpirka... Viņš bija nodomājis ataicināt no Hav-ras pārīti dokeru, kuri turētu Mazoti un viņa bandu drošā attālumā...

- Kad notika pēdējais iebrukums?

- Topašvakar, kad Mazoti nogalināja... Viņš bija ieradies “Lotosā” ap vieniem naktī kopā ar diviem saviem parastajiem pavadoņiem... Emīla Bulē dokeri izmeta viņus laukā... Notika neliela apmaiņa ar dunkām...

- Vai Emīls bija tur klāt?

- Viņš bija aiz bāra letes, baidīdamies no sitieniem... Tad Mazoti devās pēc palīgspēkiem uz bāru Fontēna ielā pie Žo, tas viņam bija visiecienītākais kvartāls. Tur viņi bija kādi četri vai pieci - sēdēja zāles galā un dzēra... Kad viņi trijos no rīta gāja laukā, garām brauca kāda mašīna, un Mazoti trāpīja pieci šāvieni, bet kāds no viņa puišiem saņēma lodi plecā... Tas auto netika atrasts... Neviens neko nezināja sacīt... Es izvaicāju lielāko daļu naktsbāru īpašnieku... Un joprojām turpinu izmeklēšanu...

- Kur šaudīšanās laikā atradās Bulē?

- Ziniet, šef, šajā vidē kaut ko tādu nav viegli noskaidrot... Kā rādās, viņš tovakar bijis “Zilajā vilcienā”, taču lieciniekiem es diez ko neuzticos...

- Emīls nav novācis Mazoti... - itālietis atkārtoja.

- Vai viņam bija ierocis?

- Jā, revolveris... Un prefektūras izsniegta atļauja... Mazoti netika nošauts ar šo ieroci...

Megrē nopūtās un deva viesu apkalpotājai zīmi piepildīt glāzes, jo jau labu laiku viņu mocīja šāda vēlēšanās.

Likā paskaidroja:

- Gribēju, lai esat lietas kursā, šef. Domāju, jūs interesēs tas, ko saka Antonio...

- Es teicu tikai tīru patiesību...

Likā turpināja:

- Biju uzaicinājis Emīlu šorīt ierasties krastmalā... Atzīstos, ka mani tiešām satrauc viņa pēkšņā pazušana pagājušajā naktī...

- Ko tu gribēji viņam vaicāt?

- Uzdot parastos jautājumus... Pēdējoreiz pavaicāt to pašu, ko jau tiku vaicājis, lai salīdzinātu atbildes un atklātu iespējamās nesakritības...

- Vai divās pirmajās reizēs, kad Bulē ieradās tavā kabinetā, viņš izskatījās nobijies?

- Nē. Drīzāk garlaikots... Visvairāk noraizējies par to, vai viņa vārds nenonāks avīzēs... Atkārtoja, ka tas nodarītu lielu postu viņa darījumiem, ka viņa naktsbāri ir klusi iestādījumi, kur nekad nekas nenotiek, un, ja par viņu teiks, ka iejaukts rēķinu kārtošanā, tad no sekām nebūs viegli atgūties...

- Tas tiesa... - apstiprināja Antonio, sakustēdamies tā, it kā gribētu piecelties.

Viņš noprasīja:

- Vai es jums vairs neesmu vajadzīgs?... Man jādodas pie māsām un mātes, viņas visas ir ļoti uztraukušās...

Pēc brīža bija dzirdama rūkoņa - tur sarkanais auto aizbrauca Jaunā tilta virzienā. Megrē lēnām iedzēra no aperitīva glāzes, pašķielēja uz Likā un nopūtās:

- Vai tevi kaut kur gaida?

- Nē... Es domāju...

- Paēst tepat?

Un, tā kā otrs piekrita, Megrē nosprieda:

- Tādā gadījumā ēdīsim abi... Es piezvanīšu sievai... Tu vari pasūtīt...

- Jūs ņemsiet zivis?

- Un teļa aknu veltnīšus...

Visvairāk viņu kārdināja teļa aknas un alus bāra gaisotne; tur viņš nebija spēris kāju vairākas nedēļas.

Šī lieta nebija no svarīgajām, un līdz šim Likā nodarbojās ar to viens pats. Mazoti nāve nevienu neuztrauca - vienīgi viņa līdzgaitniekus. Ikvienam bija zināms, ka rēķinu kārtošana ir nebeidzama, jo tai aizvien seko nākamā.

Savs labums no tā bija, jo, šādas lielas izmeklējot, Parkē un citi izmeklēšanas tiesneši bez mitas nemina policijai uz papēžiem. Kā izteicās kāds no maģistrātiem:

- Tā vismaz dažiem tiek aiztaupīti daudzi gadi cietumā...

Abi ieturējās un sarunājās. Megrē tā izdevās uzzināt ko vairāk par Emīlu Bulē, un viņš galu galā ieinteresējās par šo jocīgo, mazo vīreli.

Emīls bija normandiešu zvejnieka dēls un kopš sešpadsmit gadu vecuma salīgts uz Transat-lantijas līnijkuģa. Tas bija vēl pirms kara. Viņš kuģoja uz “Normandijas” un atradas Ņujorkā, kad Francijā sākās karadarbība.

Kā gan - maza auguma un slimīgu - viņu uzņēma amerikāņu flotē? Viņš bija tajā pavadījis visu kara laiku, līdz beidzot salīdzis par zāles pārziņa palīgu, šoreiz uz “Ildefransas”.

- Vai zināt, šef, viņi gandrīz visi sapņo reiz tikt pie kaut kā sava, un pēc diviem laulībā nodzīvotiem gadiem Bulē Havrā nopirka bāru, kuru nekavējoties pārvērta dānsingā... Tolaik striptīzs vēl tikai sākās, un liekas, ka viņam visai drīz bija uzkrājušies diezgan lieli iekrājumi...

Kad notika nelaimes gadījums un gāja bojā viņa sieva, viņam jau bija nodoms sākt darbību Parīzē...

- Vai viņš paturēja arī kabarē Havrā?

- Viņš tur iecēla pārvaldnieku... Kādu savu senu līdzgaitnieku no “Ildefransas”...

Parīzē viņš nopirka “Lotosu”, kurš toreiz bija panīcis, ne tik plaukstošs kā tagad... Tas bija otrās šķiras iestādījums, lamatas tūristiem, kuri čum un mudž Pigāla laukuma apkaimē...

- Kur viņš satika Antonio māsu?

-“Lotosā”... Viņa strādāja garderobē... Viņai bija tikai astoņpadsmit...

- Ar ko tolaik nodarbojās Antonio?

- Viņš strādāja Reno rūpnīcā, kur ražo automašīnas... Viņš Francijā ieradās pirmais... Pēc tam viņš ataicināja māti un abas māsas... Viņi dzīvoja Žavelā...

- Visumā paliek tāds iespaids, ka Emīls ir apprecējis visu ģimenīti... Vai esi pie viņa bijis?

- Nē... Es ielūkojos tikai “Lotosā” un citos bāros, taču neuzskatīju par vajadzīgu ieskatīties viņa dzīvoklī...

- Vai tu esi pilnīgi pārliecināts, ka viņš nav nokniebis Mazoti?

- Kāpēc lai viņš to darītu?... Viņš taču bija šajā sacensībā uzvarējis...

- Viņš varēja nobīties...

- Monmartrā neviens nedomā, ka viņš ir bijis uzbrucējs...

Abi dzēra kafiju klusēdami, un Megrē atteicās no kalvadosa, kuru saimnieks kā allaž viņam piedāvāja. Viņš bija izdzēris divus aperitīvus un apmierinājies ar vienu vienīgu glāzi puijī. Iedams kopā ar Likā uz kriminālpoliciju, viņš jutās ar sevi visai apmierināts.

Kabinetā ienācis, Megrē novilka žaketi, palaida vaļīgāk kaklasaiti un ķērās pie dosjē. Tā bija ne vairāk, ne mazāk kā visu dienestu reorganizācija, par kuru viņam vajadzēja uzrakstīt slēdzienu, un tagad viņš ar to noņēmās gluži kā priekšzīmīgs skolasbēms.

Topēcpusdien viņam šad un tad gadījās iedomāties par Emīlu Bulē viņa mazajā Monmartras impērijā, kuru bija iedibinājis bijušais Transat-lantijas līnijas zāles pārziņa palīgs, arī par jauno itālieti sarkanajā auto un par dzīvokli Viktora Masē ielā, kur dzīvoja trīs sievietes un bērni.

Šajā laikā Likā vajadzēja apzvanīt slimnīcas un policijas iecirkņus. Viņš visur bija atstājis Bulē pazīmes, taču līdz pulksten pusseptiņiem meklējumi vēl nebija devuši nekādus rezultātus.

Vakarā bija gandrīz tikpat karsts kā dienā, un Megrē kopā ar sievu devās pastaigāties, pavadot apmēram stundu uz terases Republikas laukumā pie vienas vienīgas alus glāzes.

Viņi runāja lielākoties par atvaļinājumu. Daudzi garāmgājēji nesa žaketes rokā, lielākā daļa sieviešu bija tērpušās apdrukāta katūna kleitās.

Nākamā diena bija ceturtdiena. Vēl viena tukša diena. Pārskatos par nakts notikumiem Emīls Bulē nebija pieminēts, Likā neko jaunu nebija noskaidrojis.

Ap vienpadsmitiem uznāca negaiss - spēcīgs, bet īslaicīgs, pēc tam no bruģa cēlās tvaiki. Viņš devās uz mājām paēst un pēc tam atkal atgriezās savā kabinetā pie aktu vāku kaudzēm.

Tad, kad viņš devās prom no Orfēvras krastmalas, par likteni, kāds piemeklējis mazo vīriņu no Havras, vēl joprojām nekas nebija-zināms, un Likā bija velti visu pēcpusdienu pavadījis Mon-martrā.

- Tā vien šķiet, šef, ka tas Bubē, kuru dēvē arī par Mikiju un kas jau gadiem ir “Lotosa” durvju sargs, būs pēdējais cilvēks, kas viņu redzējis... Viņš teicās atminamies, ka Emīls nogriezies gar Pigāla ielas stūri un devies tālāk pa Notrdamdeloretas ielu, it kā iedams uz “Sen-tropē”, taču īpašu uzmanību viņš tam neesot pievērsis... Es atgriezīšos Monmartrā vakarā, kad visi būs savās vietās...

Likā tur neko jaunu neizdevās noskaidrot. Piektdienas rītā, pulksten deviņos, izpētījis avīžu ziņojumus, Megrē ieaicināja Likā savā kabinetā.

- Viņu ir atraduši, - komisārs sacīja, aizdedzinādams pīpi.

- Dzīvu?

- Mirušu.

- Monmartrā? Sēnā?

Megrē sniedza viņam ziņojumu no XX apriņķa policijas iecirkņa. Tur bija rakstīts, ka rīta agrumā Rondo ielā pie Pērlašēza kapsētas atrasts līķis. Tas gulējis ietves malā, netālu no dzelzceļa uzbēruma. Nelaiķis bijis ģērbies tumšzilā uzvalkā, un viņa kabatas portfeli, kurā atrasta arī nauda, bijusi personas apliecība uz Emīla Bulē vārda.

Likā, uzacis saraucis, pacēla galvu.

- Es brīnos... - viņš iesāka.

- Lasi tālāk...

Turpinājums tik tiešām lika inspektoram brīnīties vēl vairāk. Ziņojumā bija teikts, ka līķis, kas aizvests uz Tiesu medicīnas institūtu, jau sācis trūdēt.

Šī Rondo ielas daļa, kas beidzās strupceļā, protams, nebija nekāda dzīvā. Un tomēr līķis tur nevarēja atrasties uz ietves divas dienas, pat ne vairākas stundas, un palikt neievērots.

- Ko tu par to domā?

- Tas ir dīvaini...

- Vai tu izlasīji līdz beigām?

- Pēdējās rindiņas vēl ne...

Emīls Bulē pazuda naktī no otrdienas uz trešdienu. Ņemot vērā līķa stāvokli, bija visticamāk, ka viņš nogalināts tajā pašā naktī.

Bija pagājušas divas dienas, un abas - visai karstas.

Bija grūti iedomāties, kāda iemesla dēļ slepkavas turējuši līķi visu šo laiku kaut kur noslēptu.

- Tas ir vēl dīvaināk! - Likā iesaucās, nolicis ziņojumu uz rakstāmgalda.

Patiešām, vēl dīvaināk bija tas, ka pēc pirmās apskates izrādījās - noziegums nebija izdarīts ar šaujamieroci, pat ne ar nazi.

Cik bija iespējams spriest no pirmā acu uzmetiena, gaidot sekcijas rezultātus, Emīls Bulē likās nožņaugts.

Ne Megrē, ne Likā, neraugoties uz abu ilgajiem policijas dienesta gadiem, neatcerējās nevienu pašu noziegumu, kas būtu pastrādāts šajā vidē, upuri nožņaudzot.

Katrā Parīzes kvartālā un katram sociālajam slānim, tā sakot, bija izveidojies savs nonāvēšanas, tāpat arī pašnāvības izdarīšanas standarts. Bija ielas, kur parasti šādās reizēs metās ārā pa logu, bija citas, kur indējās ar tvanu vai gāzi, vēl citur rija barbiturātus.

Bija kvartāli, kur dūra ar nažiem, bija arī tādi, kur zvēla ar rungām, bet tādos kā Monmartrā dominēja šaujamieroči.

Turklāt vēl pēc tam, kad tika nožņaugts mazais vīrelis, naktsbāru īpašnieks, slepkava nebija atbrīvojies no līķa.

Megrē atvēra skapi, lai paņemtu žaketi un cepuri.

- Ejam turp! - viņš norūca.

Tagad viņam beidzot bija iemesls pamest administratīvās darīšanas.

Jaukajā jūnija rītā, vieglā vējiņa atsvaidzināti, abi devās uz Tiesu medicīnas institūtu.

2. nodaļa

Rūsganās Tiesu medicīnas institūta ēkas Rapē krastmalā visvairāk atgādināja farmaceitisko preparātu rūpnīcu, nevis sensenu morgu zem lielā Tiesu pils pulksteņa.

Pie lodziņa gaišā kabinetā Megrē un Likā atrada ierēdni, kas viņus tūlīt pazina un ar mulsu smaidu sacīja:

- Jūs, jādomā, esat nākuši tā Rondo ielas tipa dēļ?

Elektriskais pulkstenis virs ierēdņa galvas rādīja desmit un piecas minūtes, bet pa logu varēja redzēt kuģus, kas otrpus Sēnai bija noenkurojušies pie noliktavu dokiem.

- Tur jau viens ir priekšā un gaida, - ierēdnis iebildās, gribēdams turpināt sarunu. - Kā rādās, tas ir kāds radinieks...

- Vai viņš nosauca savu vārdu?

- To es viņam paprasīšu, kad būs identificējis līķi un parakstīs deklarāciju...

Šis darbinieks nodarbojās ar līķiem tikai teorētiski - anketu veidā.

209

Simenons 12

- Kur viņš ir?

- Uzgaidāmajā zālē... Arī jums vajadzēs paciesties, Megrē kungs... Doktors Morels vēl strādā...

Gaitenis bija balts, izlikts ar gaišām plāksnēm, arī uzgaidāmā zāle bija gaiša, ar diviem soliem, vairākiem lakotiem krēsliem un lielu galdu, uz kura netrūka pat žurnālu, un varēja domāt, ka tā ir zobārsta uzgaidāmā telpa. Ar eļļas krāsu krāsotās sienas bija kailas, un Megrē jau sāka prātot, kādas gleznas vai gravīras te varētu pakarināt.

Antonio sēdēja uz viena no krēsliem, zodu rokās atspiedis, un, lai gan bija un palika skaists vīrietis, viņa seja izskatījās uzblīdusi kā cilvēkam, kas nav izgulējies un noskuvies.

Policistiem ienākot, viņš piecēlās.

- Vai jūs viņu redzējāt? - viņš pavaicāja.

- Vēl ne.

- Es ne tik. Gaidu jau pusstundu. Man parādīja tikai Emīla personas apliecību...

- Kas tad?

- Viens inspektors ar tādu jocīgu vārdu... Pagaidiet... Morniks?... Bomiks?

-Jā, Bomiks...

Megrē un Likā saskatījās. Ar Bomiku no XX apriņķa policijas iecirkņa tā varēja gadīties. Kvartālu komisariātos strādāja tādi inspektori un pat komisāri, kuri bija iedomājušies sacensties ar kriminālpoliciju, un turēja par goda lietu aizsteigties tai priekšā.

Megrē bija uzzinājis par līķa atrašanu tikai no avīzēm, un kopš šā atklājuma XX apriņķa policisti nebija kavējuši laiku bezdarbībā. Tieši tāpēc, lai novērstu šādu pārliecīgu centību, Megrē vairākas nedēļas strādāja pie reorganizācijas projekta.

- Kā jūs domājat, vai tas dakteris tur ņemsies vēl ilgi? Sievišķi vienkārši jūk prātā...

- Vai tas bija Borniks, kas ieradās viņām to paziņot?

- Tas bija pirms astoņiem no rīta. Viņas tikko bija piecēlušās un nodarbojās ar puikām.

“Kuru no jums sauc Marina Bulē?” viņš vaicāja.

Pēc tam parādīja manai māsai personības apliecību.

“Vai tā pieder jūsu vīram? Vai tā ir viņa fotogrāfija, vai jūs to pazīstat? Kad jūs viņu redzējāt pēdējo reizi?...”

Iedomājieties, kā tas izskatījās! Ada tūlīt man piezvanīja. Es vēl gulēju. Man nepietika laika pat tasei kafijas. Pēc dažām minūtēm jau biju Viktora Masē ielā, un taisni jābrīnās, ka šis inspektors neuzskatīja mani par aizdomās turamo.

“Kas jūs tāds esat?”

“Sievasbrālis...”

“Šai dāmai?”

“Nē. Viņas vīram...”

Antonio bija apskaities.

- Viņš izrunājās riņķi un apkārt, lai piedabūtu mani iet un identificēt līķi māsas vietā. Viņa uzstāja, ka gribot mani pavadīt. Tā kā es nospriedu, ka tas necik jauki vis nebūtu, pierunāju viņu palikt mājās...

Viņš nervozi aizdedzināja cigareti.

- Vai inspektors jūs nepavadīja?

- Nē. Kā rādās, viņam bija darāms kas cits. Viņš man pateica, ka šeit darbinieks iedošot aizpildīt veidlapu un likšot parakstīties...

Pēc kāda laiciņa viņš vēl piebilda:

- Tagad jūs redzat, ka man bija iemesls uztraukties. Aizvakar jūs negribējāt man ticēt. Kur tā Rondo iela atrodas?

- Pie Pērlašēza kapsētas...

- To nostūri es nepazīstu. Kas tas ir par kvartālu?

Atvērās durvis. Ienāca doktors Morels - baltā virsvalkā, ar cepurīti galvā un masku uz sejas.

- Man paziņoja, ka jūs mani gaidot, komisār... Vai gribat ienākt?...

Doktors ieveda viņus zālē, kur gaisma iespīdēja tikai caur pienstikliem un kur pie sienām stāvēja metāla skapji kā kantori, tikai šie skapji bija ar neparasti lieliem nodalījumiem.

Uz galdiņa ar riteņiem bija novietots apsegts cilvēka ķermenis.

►

- Labāk būtu, ja viņu vispirms identificētu sievasbrālis, - sacīja komisārs.

Tad sekoja parastā procedūra ar palaga pacelšanu. Mirušā seju klāja bārda turpat vai centimetra garumā - rugāji bija rūsgani tāpat kā mati. Ādai bija zilgana nokrāsa, un uz kreisā vaiga varēja skaidri saskatīt rētu, par kuru Anto-nio bija runājis Dofina alus bārā.

Ķermenis zem palaga likās mazs un izdilis.

- Vai tas ir viņš?

- Skaidrs, ka tas ir viņš...

Juzdams, ka itālietim metas nelabi, Megrē viņu kopā ar Likā aizsūtīja uz kabinetu pie ierēdņa, lai izpildītu formalitātes.

- Vai drīkstam viņu likt atpakaļ? - vaicāja ārsts, ar zīmēm paaicinādams kādu vīru pelēkā virsvalkā, kurš jau bija pavilcis vaļā vienu no atvilktnēm. - Vai jūs mani nepavadītu, Megrē?

Ārsts ieveda komisāru savā kabinetā, kur atradās izlietne. Runādams viņš dezinficēja rokas un seju, novilka balto virsvalku un atkal sāka izskatīties pēc parasta cilvēka.

- Es domāju, ka jūs gribat kaut ko uzzināt pirms manas oficiālās atskaites saņemšanas?... Kā jau parasti, nāksies pagaidīt analīzes, kuras prasīs vairākas dienas... Šobrīd varu jums pateikt tikai to, ka nav nekādu ievainojumu... Tas vīrs ticis nožņaugts vai, pareizāk sakot...

Morels meklēja vārdus, it kā nebūtu par kaut ko pārliecināts.

- Tas nav oficiāli, vai ne?... Savā pārskatā es tik kategoriski vis neņemtos apgalvot... Ja man vajadzētu raksturot šo slepkavību, kā to redzu pēc sekcijas, tad es teiktu, ka upurim ir uzbrukts no mugurpuses, ka viņam aplikta roka ap kaklu, pēc tam paraujot tik spēcīgi, ka pārlauzts viens skriemelis... To mēdz saukt par trusīšgrābienu...

- Tātad viņš tobrīd stāvējis?

- Stāvējis vai ari sēdējis... Vairāk sliecos domāt, ka stāvējis un šo uzbrukumu nav gaidījis... Tā sakot, nekādas pretošanās... Viņš nav aizstāvējies... Es uzmanīgi izpētīju viņa nagus un neatradu ne vilnas šķiezniņu, kādas varētu atrast, ja viņš būtu ķēries uzbrucējam drēbēs. Nebija ne asiņu, ne pūku; arī uz rokām nekādu skrambāju-mu nav. Kas viņš tāds ir?

- Naktsbāru īpašnieks. Vai jums ir kāda nojausma, kad īsti viņš miris?

- Vismaz pirms divām dienām, lielākais - trim, un joprojām neoficiāli, neuzņemoties nekādu atbildību, varu piebilst vēl kaut ko: manuprāt, šajā laikā mirstīgās atliekas nav atradušās svaigā gaisā... Pirmo pārskatu jūs saņemsiet jau šovakar...

Atkal parādījās Likā.

- Viņš parakstīja papīrus... Ko lai es ar viņu daru?... Sūtīt atpakaļ uz Viktora Masē ielu?

Megrē piekrītoši pamāja, jo viņam vēl bija jāizpēta Emīla drēbes un kabatu saturs. Mazliet vēlāk darbs atsāksies - jau zinātniskāk, laboratorijā.

Izpētes objekti atradās otrā istabā - tie bija sakrauti kaudzē uz galda. Tumšzilajam uzvalkam nebija neviena ieplīsuma, un putekļu uz tā bija maz. Nekādu asiņu. Tas nebija īpaši saburzīts. Melnās kurpes bija tā nospodrinātas kā cilvēkam, kas dodas ciemos, to ādā bija saskatāmi tikai divi ieskrambājumi.

Megrē būtu varējis derēt, ka noziegums nav izdarīts uz ielas, bet mājā un ka no līķa atbrīvojās tikai pagājušajā naktī, novietojot to uz ietves Rondo ielā.

No kurienes tas tika atvests? Tas noteikti tika izdarīts ar auto. Viņu taču nevilka pa ielu.

Runājot par kabatu saturu - tas bija diezgan maldinošs. Vai Emīls Bulē smēķēja? Tā vis nelikās. Nebija ne pīpes, ne cigarešu, ne šķiltavu, ne sērkociņu. Pat ne to tabakas drusciņu, kādas allaž atrod smēķētāju kabatās.

Zelta pulkstenis. Kabatas portfelī piecas jauno simtfranku zīmes un trīs piecdesmit franku zīmes. Desmit franku zīmes saņurcītas bija sabāztas vienā kabatā, bet otrā atradās sīknauda.

Atslēgu saišķis, kabatnazis, saburzīts mutauts un vēl otrs, kārtīgi salocīts, krūšu kabatiņā. Aspirīna paciņa un kārbiņa ar piparmētru konfektēm.

Likā, kas iztukšoja kabatas portfeli, iesaucās:

-Skat! Mana pavēste...

Uzaicinājums, pēc kura Emīlam Bulē vajadzēja ierasties policijā!

- Domāju, ka viņam bija paradums nēsāt līdzi revolveri, - Megrē norūca.

Starp nekārtīgi izmētātajiem priekšmetiem uz galda ierocis neatradās, toties atradās čeku grāmatiņa, kuru komisārs pāršķirstīja. Grāmatiņa bija gandrīz vai jauna. No tās bija izrauti tikai trīs čeki. Vienīgais iespaidīgais bija čeks par simt tūkstošiem jauno franku, ar atzīmi “man pašam”.

Tas bija izrakstīts 22. maijā, un Likā tūlīt konstatēja:

- Paskat! Tajā dienā biju viņu otrreiz izsaucis uz pārrunām Orfēvras krastmalā. Pirmoreiz nopratināju viņu 18. maijā - nākamajā dienā pēc Mazoti nāves...

- Vai tu nepiezvanītu uz laboratoriju, lai ierodas pēc viņa mantām un tās apstrādā?

Pēc dažām minūtēm abi iekāpa melnajā auto, kuru Likā vadīja lēnām un apdomīgi.

- Kurp mēs dosimies, šef?

- Vispirms uz Rondo ielu... Gribu redzēt to vietu, kur viņu atrada...

Saules gaismā, neraugoties uz tuvējo kapsētu un dzelzceļa uzbērumu, šis nostūris necik draudīgs vis neizskatījās. Viņi iztālēm redzēja dažus ziņkārīgos, divus policistus, mājsaimnieces pie logiem, bērneļus rotaļājamies. Kad mašīna apstājās, Megrē sagaidīja inspektors Borniks, kas ar liekuļotu kautrību sacīja:

- Es jūs gaidīju, komisāra kungs... Paredzēju, ka jūs atbrauksiet, un tāpēc papūlējos...

Policisti atkāpās, ļaudami uz pelēcīgās ietves saskatīt ar krītu uzvilktu cilvēka siluetu.

- Kas viņu atrada?

- Kāds gāzes kantora darbinieks, kas sāk darbu piecos no rīta un dzīvo šajā mājā... Tā ir viņa sieva, ko jūs redzat tur, trešā stāva logā... Man, protams, ir viņa liecība... Gadījās, ka es naktī dežurēju...

Šis nebija īstais bridis, lai te, ziņkārīgo klātbūtnē, izteiktu viņam pārmetumus.

- Sakiet, Bomik, jums šķiet, ka līķis izmests no auto vai - ka novietots uz ietves?

- Noteikti novietots...

- Uz muguras?

- Uz vēdera... No pirmā acu uzmetiena varēja nodomāt, ka tas ir dzērājs, kas nokritis izgulēt dzērumu... Tikai smaka... Jo par to smaku es varētu sacīt...

- Jādomā, jūs nopratinājāt kaimiņus?

- Visus, kuri bija mājās... Lielākoties sievie-šus un vecos ļaudis, jo tie citi jau bija aizgājuši uz darbu...

- Vai neviens neko nebija ne redzējis, ne dzirdējis?

- Tikai viena večiņa tur augšā, sestajā stāvā, kura laikam cieš no bezmiega. Tiesa gan, tās mājas vārtniece apgalvo, ka viņa vairs nesajēdzot, ko runājot... Viņa liecina, ka ap pusčetriem no rīta dzirdējusi nobremzējam auto... Šajā ielas daļā, kas nekur neved, nemēdz būt daudz braucēju...

- Vai balsis viņa nav dzirdējusi?

- Nē. Tikai atveram durvis, pēc tam soļus un durvis atkal aizcērtamies...

- Vai viņa nav palūkojusies ārā pa logu?

- Viņa ir gandrīz pavisam nekustīga... Pirmā doma bijusi, ka mājā kāds saslimis un izsaukta ātrās palīdzības mašīna... Viņa dzirdējusi veramies un atkal aizcērtamies durtiņas, taču mašīna gandrīz tūlīt pat aizbraukusi, vispirms apgriezdamās, lai mainītu virzienu...

Inspektors Borniks vēl piebilda - kā jau cilvēks, kas prot savu darbu:

- Es vēl atgriezīšos - pusdienlaikā un vakarā, kad cilvēki būs pārradušies mājās...

- Vai Parkē jau bija piebraucis?

- Jau ļoti agri. Viss risinājās ātri. Tikai formalitātes...

Megrē un Lika, dīkdieņiem noskatoties, iekāpa atpakaļ mašīnā.

- Uz Viktora Masē ielu...

Sakņu pārdevēju ratiņos, kuriem apkārt rosījās mājsaimnieces, jau redzēja ķiršus un firziķus. Parīze šorīt izskatījās ļoti līksma - ar daudziem gājējiem uz ēnainajiem trotuāriem un nedaudziem saules apspīdētajā pusē.

Notrdamdeloretas ielā viņi pamanīja dzelteno “Sentropē” skatlogu; ieejas durvīm priekšā bija režģi, bet pa kreisi no tām vitrīnā bija izvietotas kailu sieviešu fotogrāfijas.

Viktora Masē ielā diezgan līdzīga vitrīna bija pie “Zilā vilciena” ieejas, un Likā, pagājis tai garām, apstājās pie buržuā stila nama. Ēka bija pelēclga^diezgan labi uzturēta, pie durvīm piestiprinātā^ divas vara plāksnītes - viena vēstīja, ka te atrodas ārsta pieņemamās telpas, otra - ka te pārdod nekustamos īpašumus.

- Kas tur ir? - vaicāja visai nelaipna durvju sardze, pavērdama stiklotās durvis.

- Bulē kundze...

- Ceturtajā stāvā pa kreisi, bet...

Aplūkojusi abus vīriešus, viņa apķērās:

- Jūs esat no policijas?... Tādā gadījumā varat kāpt augšā... Nabaga sievietes droši vien ir tādā stāvoklī...

Lifts strādāja gandrīz vai bez trokšņa, kāpnes klāja sarkans paklājs, tās bija apgaismotas labāk nekā lielākā daļa kāpņu Parīzes vecajos namos. Ceturtajā stāvā aiz durvīm bija dzirdamas balsis. Megrē nospieda zvana pogu, balsis apklusa, un soļu troksnis tuvojās - durvīs parādījās Antonio. Viņš bija novilcis žaketi un turēja rokā sviestmaizi.

- Ienāciet... Nepievērsiet vērību šai nekārtībai...

Istabā raudāja bērns. Mazs zēns ķērās svārkos jaunai, jau diezgan tuklai sievietei, kurai bija pietrūcis laika sasukāties un kuras melnie mati lēkšķēm krita pār muguru.

- Mana māsa Marina...

Kā jau varēja gaidīt, atraitnei bija sarkanas acis, viņa likās nedaudz apmulsusi.

- Nāciet šeit...

Viņa ieveda abus nekārtīgā salonā, fiffr uz paklāja bija apgāzts koka zirdziņš, bet uz galda -netīras tases un glāzes.

Padzīvojusi sieviete, kas bija daudz tuklāka, tērpusies gaišzilā mājas tērpā, parādījās kādās citās durvīs, ar netīksmi nopētīdama ienācējus.

- Mana māte... - iepazīstināja Antonio. - Viņa gandrīz nemaz neprot franciski... Un nemūžam neiemācīsies...

Dzīvoklis likās plašs, ērts, apmēbelēts lauku stilā - tādas mēbeles varēja nopirkt lielos veikalos.

- Kur ir jūsu māsa? - vaicāja Megrē, lūkodamies apkārt.

- Noņemas ar bērniem... Viņa tūlīt nāks...

- Kā jūs to izskaidrotu, komisāra kungs? -noprasīja Marina, kura runāja ar mazāk jūtamu akcentu nekā viņas brālis.

Marina bija salikusi Bulē, kad viņai bija astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadu. Tātad tagad viņai bija divdesmit pieci vai divdesmit seši gadi, un viņa vēl joprojām izskatījās skaista - ar samtainu ādu un tumšām acīm. Vai viņa vēl joprojām bija koķeta? Šobrīd nebija īstā reize, lai par lo spriestu, bet komisārs būtu varējis derēt, ka viņa vairs nerūpējas ne par savu augumu, ne par tualetēm, dzīvodama laimīgi kopā ar māti, māsu, bērniem un vīru un par pārējo pasauli īpaši nedomādama.

Nākot iekšā, Megrē tūdaļ bija sācis ostīt gaisu, pazīdams to smaržu, kura te valdīja - tā viņam atgādināja itāliešu restorānus.

Antonio acīmredzami bija kļuvis par ģimenes galvu. Vai viņš kaut kādā mērā tas nebija jau Emīla Bulē dzīves laikā? Vai tas nebija viņš, kuram izbijušais viesmīlis lūdza Marinas roku?

Joprojām turēdams rokā sviestmaizi, viņš vaicāja:

- Vai jūs kaut ko atklājāt?

- Es gribētu zināt, vai Emīlam bija kabatā revolveris, kad viņš otrdienas vakarā izgaja no mājās?

Antonio uzlūkoja māsu, viņa bridi šaubījās, pēc tam iesteidzās otrā istabā. Durvis palika vaļā, aiz tām varēja redzēt ēdamistabu, kurai viņa izsteidzās cauri, nozuzdama attālākā istabā. Viņa atvilka vaļā kādu kumodes atvilktni un atgriezās, turēdama rokā tumšu priekšmetu.

Tas bija revolveris, kuru viņa nesa tik uzmanīgi, it kā baidītos no ieročiem.

- Tas atradās savā vietā... - viņa sacīja.

- Vai viņš vienmēr to nenēsāja līdzi?

- Nē, vienmēr ne... Pēdējā laikā ne...

Antonio iejaucās.

- Pēc Mazoti nāves, kad banda aizbrauca atpakaļ uz dienvidiem, Emīlam vairs nebija nepieciešams ierocis...

Tas bija zīmīgi. Tātad, iziedams no mājas otrdienas vakarā, Emīls Bulē negatavojās uz kādu bīstamu vai apšaubāmu tikšanos.

- Cik bija pulkstenis, kad viņš no šejienes aizgāja, kundze?

- Bez dažām minūtēm deviņi, kā vienmēr. Mēs vakariņojām astoņos. Pēc tam viņš iegāja apskaut bērnus, kuri jau bija gultā - tā viņš pirms promiešanas darīja vienmēr...

- Vai viņš nelikās norūpējies?

Viņa lūkoja atcerēties. Viņai bija ļoti skaistas acis, kuras normālos apstākļos droši vien bija līksmas un glāstošas.

- Nē... Nedomāju vis... Ziniet, Emīls neko daudz nemēdza izrādīt savu noskaņojumu, un cilvēki, kas viņu nepazina, droši vien domāja, ka viņš pēc rakstura ir noslēgts...

Viņas acīs parādījās divas asaras.

- Īstenībā viņš bija tik labs, tik uzmanīgs...

Viņa pagriezās pret māti, kura klausījās, rokas

uz vēdera salikusi, pateica viņai dažus vārdus itāliski, un māte piecēlās, arī piekrītoši palocīdama galvu.

- Es zinu, ko mēdz domāt par cilvēkiem, kuriem pieder naktsbāri... Mēdz iedomāties, ka tie ir kādi gangsteri, un tādi tiešām ari ir...

Viņa noslaucīja acis, uzlūkoja brāli, it kā vaicādama viņam, vai drīkst turpināt.

- Viņš drīzāk gan bija kautrīgs... Varbūt, ka darījumu lietās ne... Apkārt bija dučiem sieviešu, ar kurām viņš būtu varējis darīt visu, ko vēlētos, taču viņš nevis apgājās ar viņām tā, kā to dara lielākā daļa kolēģu, bet uzskatīja šīs sievietes tikai par darbiniecēm un, lai arī bija pret viņām stingrs, tomēr mēdza izturēties ar cieņu... Es to zinu jo labāk tāpēc, ka biju viņa padotā, pirms kļuvu sieva...

Jūs varat man ticēt: viņš nedēļām lakstojās ap mani kā jauneklis... Kad viņš vakaros ar mani runājās, tad vaicāja, kur esmu dzimusi, kur dzīvo mana ģimene, vai mana māte uzturas Parīzē, vai man ir brāļi un māsas...

Nevienu reizi visā šajā laikā viņš netika man pieskāries. Viņš pat ne reizi nepiedāvājās mani pavadīt...

Antonio visu apstiprināja ar tādu izskatu, it kā sacīdams, ka citādu apiešanos viņš nebūtu pieļāvis.

- Protams, - viņa turpināja, - Emīls pazina itālietes, jo “Lotosā” vienmēr kādas pāris strādāja... Vienvakar viņš vaicāja, vai varētu sastapt manu brāli...

- Viņš bija ļoti korekts! - Antonio atkal apstiprināja.

Māte droši vien mazliet saprata franciski un laiku pa laikam atvēra muti, it kā gribēdama iejaukties, taču galu galā, laikam neatrazdama vārdus, to atkal aizvēra.

Ienāca jauna, sērās tērpusies meitene - jau sasukājusies un svaiga. Tā bija Ada, ne vairāk kā divdesmit divus gadus veca, droši vien dzīvs savas māsas attēls attiecīgajā vecumā. Viņa ziņkārīgi aplūkoja apmeklētājus un paziņoja Marinai:

- Viņa beigu beigās aizmiga...

Pēc tam, pievērsusies Megrē un Likā, sacīja:

- Vai jūs neapsēstos?

- Cik sapratu, jaunkundz, jūs bijāt māsasvīra sekretāre?

Ari viņa runāja ar tikko manāmu akcentu -nesi tik jūtamu, lai iegūtu vēl papildu šarmu.

- Tas būtu par stipru teikts... Emīls pats kārtoja visas savas darīšanas... Viņa darījumiem daudz papīru nevajadzēja...

- Vai viņam bija kantoris?

- Jā, ja to sauc par kantori... Divas mazas istabiņas bēniņtelpās, virs “Lotosa”.

- Kad viņš mēdza tur uzturēties?

- Viņš visbiežāk gulēja līdz divpadsmitiem un brokastoja kopā ar mums... Ap pulksten trijiem mēs abi devāmies uz Pigāla laukumu...

Megrē vienu pēc otras nopētīja abas māsas, vaicādams pats sev, vai tikai Marina neizjūt pret jaunāko māsu zināmu greizsirdību.

Taču viņas skaiienā nekas tamlīdzīgs nebija pamanāms.

Marina, cik varēja spriest, vēl pirms trim dienām bija ar savu likteni apmierināta sieviete, kas mīļuprāt dzīvo šādu laisku dzīvi kopā ar māti un bērniem Viktora Masē ielas dzīvoklī, un, ja te būtu dzīvojis viņas vīrs, tad viņiem droši vien būtu itin daudzskaitlīga ģimene.

Daudz tiešākā un enerģiskākā Ada turpināja:

- Tur vienmēr gaidīja cilvēki - mākslinieki, mūziķi, zāles pārziņi vai bārmeņi no tā vai cita

225

Simenons 12

bāra, nemaz nerunājot par vīntirgotājiem un šampanieša piegādātājiem...

- Ar ko Emīls Bulē nodarbojās dienā, kad pazuda?

- Pagaidiet... Tā bija otrdiena, vai ne?... Mēs nokāpām zālē, lai noskatītos, kā dejo spāņu dejotāja, kuru viņš bija pieņēmis darbā... Pēc tam viņš apspriedās ar gaisa kondicionētāju pārdevēju... Viņam bija nodoms, uzstādīt savos četros bāros gaisa kondicionētājus... īpaši jau “Lotosā” bija grūtības ar ventilāciju...

Megrē atcerējās katalogu, kas bija atrasts mirušā mantās.

- Kas nodarbojās ar šādām finansiālām lietām?

- Ko jūs ar to gribat sacīt?

- Kas maksāja rēķinus, algas personālam?...

- Rēķinvedis, protams...

- Vai arī viņam ir kabinets virs “Lotosa”?

- Jā, mazs skabūzītis, ar logiem uz sētu... Tas ir vecs vīrs, kas vienmēr ņurd un ikreiz, kad jāizmaksā kādam nauda, cieš tādas mokas, it kā tā būtu viņa personīgā... Viņu sauc Rezons... Mesjē Rezons, kā visi viņu godā, jo tad, ja nepievienotu šo “mesjē”...

- Vai viņš pašlaik atrodas Pigāla laukumā?

- Noteikti. Viņš ir vienīgais, kas strādā no rītiem un ir brīvs vakaros un naktīs...

Māte, kas pirms dažām minūtēm bija nozudusi, atgriezās ar karafi kjanti vīna un glāzēm.

- Jādomā, ikvienam bāram ir savs pārvaldnieks?

Ada papurināja galvu.

- Nē. Tā tas nav. Antonio vada striptīzbāru, jo tas atrodas citā kvartālā un tam ir gluži cita klientūra, pavisam cits stils... Vai jūs saprotat, ko es gribu sacīt?... Bez tam vēl - Antonio ir ģimenes loceklis...

Trīs citi kabarē atrodas gluži vai līdzās... Vakara gaitā mākslinieki mēdz tos izstaigāt citu pēc cita... Ari Emīls tos apstaigāja tāpat, paturēdams visu acīs... Reizēm gadījās, ka ap trijiem rītā sūtīja šampanieša kastes no “Lotosa” uz “Zilo vilcienu”,vai ari viskija pudeles... Ja kāds no bāriem bija pārpildīts un tur trūka darbinieku, tad sūtīja palīgspēkus no cita, kur bija mazāk ļaužu...

- Citādi sakot, Emīls Bulē pats pārraudzīja trīs Monmartras bārus.

- Praktiski jā... Tomēr katrā no tiem bija ari atbildīgais zāles pārzinis...

- Un mesjē Rezons nodarbojās ar rēķiniem un papīru lietām...

- Apmēram tā.

-Un jūs?

- Es sekoju māsasvīram ar piezīmju bloku... Pasūtīt šo... izrakstīt to... Norunāt tikšanos ar to un to piegādātāju vai trupas vadītāju... Piezvanīt tādai un tādai aktrisei - parasti, lai viņu angažētu...

- Vai jūs viņu pavadījāt arī vakaros?

- Tikai kādu vakara daļu...

- Līdz cikiem visbiežāk?

- Līdz desmitiem vai vienpadsmitiem... Vis-saspringtāk gāja sākumā - ap deviņiem... Tad vienmēr kaut kā vai kāda trūka - kāda viesmīļa, muzikanta, dejotājas... Un tad vēl aizkavējusies šampanieša vai uzkodu piegāde...

Megrē sapņaini sacīja:

- Man jau rodas viena ideja... Vai jūs otrdienas vakarā bijāt kopā ar viņu?

- Tāpat kā citus vakarus...

Viņš atkal uzlūkoja Marinu un nemanīja viņas sejā nekādas greizsirdības pazīmes.

- Ap cikiem jūs šķīrāties no māsasvīra?

- Pusvienpadsmitos...

- Kur jūs tad atradāties?

- “Lotosā”... Tā bija tāda kā ģenerālapgai-ta... Mēs jau bijām paguvuši iegriezties “Zilajā vilcienā” un “Sentropē”...

- Vai jūs neko neparastu nepamanījāt?

- Neko... Ja nu vienīgi - man likās, ka sāks līt...

- Vai tad lija?

- Nokrita dažas pilītes tobrīd, kad izgāju no "Lotosa”... Mikijs piedāvāja aizdot man lietussargu, bet es pagaidīju, un pēc piecām minūtēm lietus jau bija mitējies...

- Vai jūs mēdzāt atzīmēt, ar ko Bulē norunājis tikšanos?

- Vajadzības gadījumā es viņam to atgādināju. Bieži to nenācās darīt, jo viņš parasti par visu iedomājās pats... Viņš bija kluss, apdomīgs cilvēks, kas kārto savas darīšanas ļoti nopietni...

- Vai viņam tovakar nebija norunāta kāda tikšanās?

- Cik zinu, tad nē...

- Vai jūs tādā gadījumā būtu to zinājusi?

- Domāju gan... Nevēlos sev piedēvēt tik svarīgu lomu, kādas man nebija... Teiksim, viņš neapsprieda ar mani ne savas darīšanas, ne plānus... Taču viņš par tiem runāja manā klātbūtnē... Kad viņš pieņēma cilvēkus, es gandrīz vienmēr biju klāt... Neatceros, ka viņš būtu man licis iziet... Viņš sacīja man tādas lietas kā: “Zilajā vilcienā” vajadzētu nomainīt tapetes...” Es to pierakstīju un nākamajā pēcpusdienā viņam atgādināju...

- Kāda bija reakcija, kad viņš uzzināja, ka Mazoli izdarīts uzbrukums?

- Es nebiju klāt. Viņš to noteikti uzzināja topašnakt kā visi Monmarti \, jo šādi jaunumi top zināmi ļoti ātri.

- Un nākamajā dienā, kad viņš piecēlās?

- Viņš man tūlīt palūdza avīzes... Aizgāju līdz ielas stūrim, lai tās nopirktu...

- Vai viņš nebija radis lasīt avīzes vienmēr?

- Ielūkojās tajās no rīta un arī vakarā...

- Vai viņš spēlēja totalizatorā?

- Nekad... Ne totalizatorā, ne kārtis, ne kādas citas spēles...

- Vai viņš jums kaut ko sacīja par Mazoti nāvi?

- Teica, ka gaidot izsaukumu uz policiju, un lika man piezvanīt “Lotosa” zāles pārzinim, lai noskaidrotu, vai policija tur jau bijusi...

Megrē pagriezās pret Likā, kas saprata šo mēmo jautājumu.

- Uz turieni devās divi inspektori no IX apriņķa policijas iecirkņa, - viņš sacīja.

- Vai Bulē izskatījās satraucies?

- Viņš baidījās no nelāga skandāla...

Tagad bija Antonio reize iesaistīties sarunā.

- Viņš vienmēr par to bažījās visvairāk... Arī man piekodināja aizvien pielūkot, lai neciestu iestādījuma labā slava.

“Tāpēc vien, ka cilvēks pelna naudu, rādot citiem plikus sievišķus,” viņš teica, “nav jākļūst par bandītu... Es esmu godājams komersants un gribu, lai citi to zinātu...”

- Tā ir tiesa... Arī es viņu esmu dzirdējusi tā sakām... Kāpēc jūs nedzerat, komisāra kungs?

Lai ari kjanti pulksten pusdivpadsmitos no ri-ta nekārdināja, viņš tomēr pielika glāzi pie lūpām.

- Vai viņam bija draugi?

Ada palūkojās apkārt, it kā apdomādama atbildi.

- Draugi viņam nebija vajadzīgi... Visa viņa dzīve pagāja šeit...

- Vai viņš runāja itāliski?

- Itāliski, angliski, mazliet spāniski... Viņš iemācījās valodas uz Transatlantijas tvaikoņiem, pēc tam arī Savienotajās Valstīs...

- Vai viņam ir gadījies ierunāties par savu pirmo sievu?

Marinas uzvedībā nemanīja nekādas mulsuma pazīmes, kamēr viņas māsa atbildēja:

- Viņš katru gadu apmeklēja viņas kapu, un viņas portrets joprojām karājas istabā pie sienas...

- Vēl vienu jautājumu, Adas jaunkundz... Kad Bulē atrada mirušu, viņam kabatā bija čeku grāmatiņa... Vai jūs par to kaut ko zināt?

- Jā. Tā vienmēr bija klāt, tikai viņš diezgan reti to lietoja... Lielos maksājumus izdarīja mesjē Rezons... Emīlam vienmēr bija kabatā arī banknošu paciņa... Tādā profesijā tas ir nepieciešams...

- Jūsu māsasvīru 18. maijā izsauca uz policiju...

-To es atceros...

- Vai jūs viņu pavadījāt uz Orfēvras krastmalu?

- Līdz pašām durvīm... Gaidīju viņu ārā, uz ielas...

- Vai jūs ņēmāt taksometru?

- Viņš necieta taksometrus tāpat kā visus citus auto... Mēs braucām ar metro...

- Pēc tam viņš saņēma uzaicinājumu uz 23. maiju...

-To es zinu... Tas viņu satrauca...

- Joprojām sliktās slavas dēļ?

-Jā...

- Turklāt 22. maijā viņš izņēmis no bankas diezgan lielu summu, pusmiljonu veco franku... Vai jūs to zinājāt?

-Nē.

- Vai jūs nebijāt lietas kursā par viņa čeku grāmatiņu?

Viņa papurināja galvu.

- Vai viņš jums to neuzticēja?

- Nekā tamlīdzīga... Tā bija viņa personīgā čeku grāmatiņa, un man nekad nav nācis ne prātā tajā ielūkoties... Viņš nemēdza to ieslēgt un atstāja istabā uz kumodes...

- Vai viņam gadījās arī izņemt no bankas lielākas summas?

- Es par to šaubos... Tas nebija nepieciešams... Kad vajadzēja naudu, viņš to paņēma

Lotosa” kasē vai kādā citā kabarē, atstājot vietā kvīti...

- Vai jums nav ne jausmas par iemesliem, kāpēc viņš izņēma šo naudu?

- Ne mazākās...

- Vai jums nav ne jausmas arī par to, kā to varētu uzzināt?

- Es pamēģināšu... Pavaicāšu mesjē Rezo-nam... Ielūkošos sarakstē...

- Esiet tik laipna un izdariet to šodien pat. Ja kaut ko atradīsiet, piezvaniet man pa telefonu...

Jau kāpņu laukumiņā Antonio, izskatīdamies samulsis, pavaicāja:

- Ko lai iesāk ar kabarē?

Un, tā kā Megrē viņu neizpratnē uzlūkoja, viņš pārvaicāja:

- Vai tos atvērt?

- Es personīgi neredzu nekādu iemeslu, lai... Bet, domāju, tas attiecas uz jūsu māsu, vai ne?

- Ja slēgsim, tad cilvēki prašņās...

Megrē un Likā iekāpa liftā, kurš bija apstājies šajā stāvā, atstādami itālieti dziļā apjukumā.

3. nodala

Uz ielas Megrē aizdedzināja pīpi, miegdams acis saules gaismā, un jau gribēja kaut ko sacīt Likā, kad viņu acu priekšā atklājās visai raksturīga Monmartras sadzīves aina. “Zilais vilciens” nebija tālu, tā neona izkārtne bija tumša un slēģi ciet. Tieši pretī Bulē mājai jauna sieviete izsteidzās no mazas viesnīciņas, tērpusies melnā vakarkleitā un uzmetusi uz kailajiem pleciem tilla šalli. Dienas gaismā mati laistījās divos toņos, un viņa nebija pacentusies uzlikt grimu.

Sieviete bija gara un tieva, kā jau daždien mūzikholu meičas. Skriešus uz pārāk augstajiem papēžiem šķērsojusi ielu, viņa ienira mazā bārā, kur droši vien bija nolēmusi iedzert kafiju un iekost radziņus.

Otrs personāžs iznāca no viesnīciņas gandrīz vai viņai pa pēdām - tas bija gadus četrdesmit piecus līdz piecdesmit vecs vīrietis, kas izskatījās pēc ziemeļnieciska tipa darījumcilvēka. Pametis skatienu te pa labi, te pa kreisi, viņš devās uz ielas stūri uzmeklēt taksometru.

Megrē neviļus pacēla galvu un palūkojās augšup uz ceturtā stāva logiem tajā mājā, no kuras viņi nupat bija iznākuši - uz dzīvokli, kur trīs sievietes kopā ar diviem bērniem bija sev radījušas tādu kā mazu Itāliju.

- Pulkstenis rāda ceturksni pāri vienpadsmitiem. Es domāju doties uz kantori un apmeklēt mesjē Rezonu. Tu pa to laiku varētu izvaicāt cilvēkus šajā kvartālā - vispirms jau bodītēs, pie miesnieka un piena veikaliņā.

- Kur es jūs atkal atradīšu, šet?

- “Pie Žo” - kāpēc gan ne?

Bārā, kur pirms nāves iegriezās Mazoti. Meg-re nerīkojās pēc kāda noteikta plāna. Viņa prātā vēl nebija dzimusi neviena ideja.Viņš mazliet atgādināja medību suni, kas ostīdamies skraida šurpu turpu. Sirds dziļumos viņam nebūt nebija nepatīkami atkal ostīt Monmartras gaisu, kuru nebija sajutis gadiem ilgi.

Viņš nogriezās gar Pigāla ielas stūri, apstājās pie “Lotosa” durvju režģiem un meklēja neesošu zvana pogu. Durvis, kas atradās aiz režģa, bija ciet. Turpat blakus bija vēl otrs kabarē - mazāks, nožēlojams, ar uzkrītošās krāsās krāsotām durvīm, pēc tam vēl šaura veļas bodītes vitrīna, kurā rēgojās ekstravagantas biksītes un krūšturi.

Viņš uz labu laimi ienira kāda nama kāpņu telpā un uzmeklēja ērcīgu durvju sardzi.

- Kā nokļūt “Lotosā”? - viņš vaicāja.

- Vai neredzējāt, ka tas ir slēgts?

Viņa ar nepatiku nopētīja komisāru - varbūt jauzdama policistu.

- Gribu satikt rēķinvedi, mesjē Rezonu...

- Kāpnes pa kreisi roki, no pagalma...

Pagalms bija šaurs un tumšs, pieblīvēts atkritumu konteineriem, kas atradās tieši zem logiem, kuriem lielākoties trūka aizkaru. Brūni krāsotās durvis, kas veda uz vecām, vēl tumšākām kāpnēm, bija puspievērtas, un Megrē svars lika krakstēt pakāpieniem. Bēniņstāvā uz kādām durvīm bija cinka plāksnīte ar slikti iegravētu uzrakstu “Pilnmēness”. Tā saucās kabarē, kas atradās līdzās Emīla iestādījumam.

Tieši pretī bija kartona izkārtne ar uzrakstu: “Lotoss”.

Viņam uzmācās tāda sajūta, kā ieejot teātrī pa aktieru ieeju. Neglītā, putekļainā, bezmaz vai nožēlojamā apkārtne nelika domāt ne par vakartērpiem, ne kailiem ķermeņiem, šampanieti vai mūziku.

Megrē pieklaudzināja, nedzirdēja ne skaņas, pieklaudzināja otrreiz un nolēma pagriezt apaļo, emaljēto rokturi. Viņš ieraudzīja šauru gaiteni, kur no sienām lobījās nost krāsa, un gaiteņa galā divas durvis - vienas tieši pretī, otras pa labi. Pie tām viņš pieklaudzināja atkal un topašbrīd izdzirda iekšā rosību. Nācās labu brīdi pagaidīt, pirms kāds sacīja:

- Ienāciet...

Telpā pa netīro logu iespīdēja saule, kāds tukls vīrs nenosakāmā vecumā, ar dažiem sirmiem matiem, kas bija pārsukāti pār pliko galvvidu, patlaban sēja kaklasaiti, kamēr jauna sieviete puķotā kleitā stāvēja turpat, pūlēdamās izturēties pēc iespējas nevērīgi.

- Mesjē Rezon?

- Tas esmu es... - vīrs atbildēja, neskatīdamies komisāram sejā.

Komisārs acīmredzot bija viņus iztraucējis.

- Komisārs Megrē...

Šajā istabā, kur spēcīgi smaržoja reibinošs parfīms, trūka gaisa.

- Es skrienu, Žila kungs... Neaizmirstiet, ko jums lūdzu...

Nokaunējies viņš atvilka atvilktni un izņēma no apbružāta, ar banknotēm piebāzta kabatas portfeļa divas vai trīs naudaszīmes. Vienā acumirklī naudaszīmes nozuda meičas somiņā, un viņa attālinājās, mazliet līgodamās uz adat-smailajiem papēžiem.

- Viņas visas ir vienādas, - nopūtās mesjē Rezons, slaucīdams seju mutautā - iespējams, aiz bailēm, ka uz tās palikušas lūpukrāsas pēdas. Sestdien viņām samaksā, bet jau trešdien viņas nāk prasīt avansu...

Cik smieklīgs kantoris un cik smieklīgs tips! Nemaz neizskatījās, ka te būtu kabarē aizkulises, drīzāk gan kāds visai šaubīgs iestādījums. Nekādu aktrišu fotogrāfiju pie sienām, kā varētu gaidīt, tikai kalendārs, aktu vāki, plauktos sakrauti dosjē. Mēbeles varēja būt pirktas utenī, un krēslam, uz kuru mesjē Rezons norādīja, aicinādams komisāru apsēsties, viena pa pusei nolūzusi kāja bija pārsieta ar auklu.

- Vai jūs viņu atradāt?

Rēķinvedis vēl nebija pilnīgi attapies. Viņa spalvainā roka mazliet drebēja, aizdedzinot cigareti, un Megrē pamanīja, ka pirksti ir nikotīna nobrūnināti.

Šajā kabinetā, kura logi vērās uz pagalmu, nevarēja dzirdēt gandrīz nekādus ielas trokšņus, vienīgi neskaidru murdoņu. Te bija cita pasaule. Mesjē Rezons bija uzlocījis krekla piedurknes, padusēs pletās lieli sviedru plankumi, un arī slikti skūto seju klāja sviedri.

Megrē varētu saderēt, ka Rezons nav precējies, ka viņam nav ģimenes un ka viņš dzīvo viens kādā tumšā šā paša kvartāla dzīvoklītī, kur vāra ēst uz spirta lampiņas.

- Vai jūs viņu atradāt? - viņš atkārtoja. - Vai viņš ir dzīvs?

- Miris...

Mesjē Rezons nopūtās un godbijīgi nolaida plakstus.

- Es jau tā domāju. Kas viņam noticis?

- Viņš ir nožņaugts...

Viņš pēkšņi pacēla galvu - tikpat pārsteigts, cik pārsteigts bija komisārs Rapē krastmalā.

- Vai viņa sieva zina?... Un Antonio?...

- Es nāku no Viktora Masē ielas... Antonio identificēja mirušo... Gribētu uzdot jums dažus jautājumus...

- Es atbildēšu, cik labi vien varēdams...

- Varbūt jūs zināt, vai Emīlam Bulē bija ienaidnieki?

Vīram bija dzelteni zobi, un mesjē Rezona elpa droši vien nelāgi oda.

- Viss atkarīgs no tā, ko jūs saucat par ienaidniekiem... Konkurenti - tie gan... Daudziem likās, ka viņam klājas pārāk labi... Tas nav viegls darbs, tādā saudzības nevar būt...

- Kā jūs izskaidrojat, ka Bulē dažos gados varēja nopirkt vairākus kabarē?

Rēķinvedis sāka justies labāk - tagad viņš jau bija sataustījis pazīstamu zemi zem kājām.

- Ja vēlaties, lai izsaku savu spriedumu, — tas bija tāpēc, ka Emīla kungs ar tiem nodarbojās tā, kā būtu nodarbojies, teiksim, ar pārtikas preču bodītēm... Viņš bija nopietns cilvēks...

- Vai jūs gribat sacīt, ka viņš nenomēģināja preci? - komisārs nenocietās nepaironizējis.

Otrs sajuta ironiju.

-Ja jūs domājat, ka Lea... tad kļūdāties... Es varētu būt viņas tēvs... Gandrīz visas nāk stāstīt man savus noslēpumus un uztic savas rūpes...

- Un prasīt avansu...

- Viņām vienmēr vajag naudu...

- Ja es pareizi sapratu, tad Bulē ar viņām bija vienīgi tādas attiecības kā darba devējam ar darbiniecēm?

- Protams. Viņš mīlēja savu sievu, savu ģimeni... Viņš nespēlēja nekādas spēles, viņam nebija ne auto, ne villas laukos vai jūras krastā... Virām ar tādu nodarbošanos kā viņam tas ir retums... Viņam būtu veicies jebkādos darījumos...

- Tātad konkurenti uz viņu dusmojās...

- Ne jau tā, lai viņu nogalētu... Emīls bija panācis, ka šajā vidē viņu ciena...

- Pateicoties vina dokeriem...

>

- Vai jūs runājat par Mazoti lietu?... Varu apgalvot, ka viņš šajā slepkavībā nav iejaukts ne mazākajā mērā... Viņš vienkārši atteicās maksāt un, lai dabūtu tos kundziņus projām, ataicināja dažus brašuļus no Havras... Ar to pietika...

- Kur viņi ir tagad?

- Jau pirms nedēļām divām viņi devās uz mājām... Inspektors, kas nodarbojas ar šo lietu, viņiem to atļāva...

Runa bija par Likā.

- Bulē dzīvoja ļoti kārtīgi... Jūs varat apvaicāties kolēģiem, kuri nodarbojas ar nakts dzīvi un apmeklē Monmartru gandrīz katru nakti -viņi jau gan zina, kas kurš ir...

Megrē iešāvās prātā kāda doma.

- Vai atļausiet piezvanīt?

Viņš piezvanīja uz mājām doktoram More-lam, kuram bija aizmirsis uzdot kādu jautājumu.

- Sakiet, doktor, vai pirms analīžu rezultātu saņemšanas jūs nevarētu man pateikt, cik ilgs laiks pagājis no Bulē pēdējās maltītes līdz viņa nogalināšanai?... Kā?... Nē, pilnīgi precīzu atbildi es neprasu... Apmēram stunda? Es zinu, ka pēc kuņģa satura... Viņš vakariņojis astoņos... Jūs sakāt?... Laikā no divpadsmitiem līdz vieniem?... Pateicos...

Tas bija ķēdes posms, kura viņam trūka.

- Jādomā, mesjē Rezon, ka vakarā jūs nestrādājat?

Vecpuisis rēķinvedis papurināja galvu - gandrīz vai sašutumā.

- Es nemūžam nesperu kāju nekādos kabarē... Tas neietilpst manos pienākumos...

- Vai šefs jūs informēja par saviem darījumiem?

- Principā jā...

- Kāpēc - principā?

- Tāpēc, ka viņš, piemēram, nemēdza man stāstīt par saviem nākotnes plāniem. Kad viņš iegādājās striptīzbāru, kuru bija nodomājis uzticēt sievasbrālim, es to uzzināju tikai dienu pirms tam, kad tika parakstīti papīri... Viņš nebija pļāpīgs...

-Vai viņš jums netika minējis, ka otrdienas vakarā paredzēta kāda tikšanās?

- Itin neko... Es pacentīšos, lai jūs saprastu, kā te viss risinās... Es esmu te no rīta un pēcpus-

241

Simenuns 12 dienā... No rīta gandrīz vienmēr viens pats... Pēcpusdienās šurp nāca šefs kopā ar Adu, kas strādāja pie viņa par sekretāri...

- Kur ir viņa kabinets?

- Es jums to parādīšu...

Kabinets atradās gaiteņa galā - nebūt ne daudz plašāks vai greznāk iekārtots par to, no kura iznāca abi vīrieši. Kaktā bija mašīnrakstītājas galdiņš ar rakstāmmašīnu. Plauktos daži aktu vāki. Pie sienām Marinas un bērnu fotogrāfijas. Un vēl vienas sievietes fotogrāfija - kāda gaišmate ar skumjām acīm.

Megrē nodomāja, ka tai jābūt Bqlē pirmajai sievai.

- Viņš aicināja mani tikai tad, kad biju vajadzīgs... Es tikai nodevu tālāk rīkojumus un kārtoju rēķinus...

- Tātad visus maksājumus izdarāt jūs? Ieskaitot arī tos, kuri tiek izdarīti no rokas rokā?

- Ko jūs ar to gribat teikt?

Lai gan Megrē nekad nebija nodarbojies ar šo vidi, tās paradumus tomēr pazina pietiekami labi.

- Gribu teikt, ka daži rēķini tiek kārtoti skaidrā naudā un bez kvītīm, lai nebūtu jāatskaitās nodokļu inspektoram...

- Jūs maldāties, Megrē kungs, te es gribētu iebilst, ja drīkstu... Zinu, ka tāda ideja šajā pro-lesijā var rasties katram, turklāt šķiet viegli īstenojama... Bet es jau jums teicu, ka tieši tas atšķīra Bulē kungu no citiem - viņš visu turēja kārtībā...

- Vai ar ienākumu deklarācijām nodarbojaties

jūs?

- Jā un nē... Es kārtoju rēķinus, un tad, kad vajadzēja, pārējo atstāju advokāta ziņā...

- Pieņemsim, ka pienāca brīdis, kad Bulē ievajadzējās ievērojamu naudas summu - kādu pusmiljonu veco franku...

- Tas būtu vienkāršāk par vienkāršu... Viņš tos paņemtu no kases jebkurā kabarē un atstātu vietā kvīti...

- Vai viņam tā jau ir kādreiz gadījies?

- Viņš ir ņēmis, bet ne tik lielas summas...

> * 7 Simt tūkstošus... Divsimt tūkstošus franku...

- Tātad viņam nebija nekādas vajadzības doties uz banku un izņemt naudu?

Šajā reizē mesjē Rezonam vajadzēja nedaudz laika pārdomām - jautājums bija viņu ieinteresējis.

- Pagaidiet... No rita es esmu šeit, un seifā parasti ir diezgan liela summa... Es tikai ap pusdienas laiku nododu bankā vakardienas ieņēmumus... Protams, no rīta *.s viņu nekad netiku redzējis kantorī, jo tad viņi gulēja... Bet vakarā, kā jau jums teicu, viņam vaiadzēja tikai paprasīt “Lotosa”, “Zilā vilciena” vai “Sentropē” kasē... Pēcpusdienā - tad bija citādi... Ja bija vajadzīgs pusmiljons pašā pēcpusdienā, tad viņš, protams, devās uz banku...

- Viņš tika tā rīkojies 22. maijā... Vai šis datums jums neko neizsaka?

- Itin neko...

- Vai jums nav atzīmēts nekāds maksājums, kas būtu veicams šajā datumā? Varbūt ar nākamās dienas datumu?

Viņi bija atgriezušies mesjē Rezona kabinetā, un rēķinvedis ielūkojās melnos audekla vākos iesietā reģistru grāmatā.

- Nekā nav! - viņš paziņoja.

- Vai esat pārliecināts, ka jūsu šefam nebija mīļākās?

- Man šāda hipotēze šķiet pilnīgi neticama...

- Varbūt viņu kāds šantažēja? Vai jūs varētu pārbaudīt bankas rēķinos, vai Bulē izrakstījis vēl citus tamlīdzīgus rēķinus?...

Rēķinvedis devās pie aktu vākiem paņemt kādu dosjē un ļāva zīmulim slīdēt pa skaitļu rindām.

- Aprīlī nekā tāda nav... Martā arī... Nedz ari februārī... Un janvārī - ne tik...

- Ar to pietiek...

Tātad Emīls Bulē pēdējo mēnešu laikā tikai vienu vienīgu reizi pats bija izņēmis no bankas naudu. Šis čeks turpināja nodarbināt komisāra domas. Viņš juta kaut ko paslīdam garām neievērotu - tas noteikti bija kas svarīgs, un viņa domas bija sākušas riņķot uz vietas. Viņš atkal atgriezās pie jautājuma, ko jau tika uzdevis.

- Vai varat būt pārliecināts, ka jūsu šefs neizdarīja maksājumus no rokas rokā?

- Netieku gudrs, par ko viņš tā varētu norēķināties... Es zinu, tam ir grūti noticēt, bet jūs varat pavaicāt Gaijāra kungam... Šajā ziņā Emīla kungs bija īsts maniaks... Viņš apgalvoja, ka tieši tad, ja piekopj riskantu nodarbošanos, ir vajadzīga nevainojama kārtība...

Neaizmirstiet, ka pret mums jūt nepatiku un vienā laidā uzsūta policiju - ne tikai tikumības policiju, bet arī kriminālo... Pagaidiet! Sakarā ar policiju man nāk prātā... Pirms diviem gadiem “Sentropē” kāds inspektors atklāja pašdarinātu viskiju oriģinālprodukcijas pudelēs...

Man nav jums jāstāsta, ka tādas lietas notiek daudzos krogos... Skaidrs, ka inspektors uzsāka izmeklēšanu... Mesjē Emīls apzvērēja, ka viņš to neesot zinājis... Ar to nodarbojās viņa advokāts... Tika pierādīts, ka vainīgais bijis bārmenis - viņš vienīgais arī bija no tā guvis kādu labumu. Šefs izkūlās sveikā, bet bārmenim, pats par sevi saprotams, tika parādītas durvis...

Kādā citā reizē redzēju viņu vēl dusmīgāku...

Starp “Zilā vilciena” klientiem viņš bija pamanījis aizdomīgus tipus... Kad ir pierasts pie klientiem, tūlīt iespējams atšķirt subjektus, kuri ieradušies citos nolūkos nekā pārējie, vai saprotat?

Šajā gadījumā policijai nenācās iejaukties... Mesjē Emīls jau pirms tās bija atklājis, ka viens nesen salīgts mūziķis lieto narkotikas - nelielās devās, protams...

- Un šefs viņu padzina?

- Tajā pašā vakarā...

- Cik sen tas bija?

- Tas notika pirms gadījuma ar bārmeni -kopš tā laika pagājuši jau gandrīz trīs gadi...

- Kas notika ar mūziķi?

- Viņš pēc dažām nedēļām aizbrauca no Francijas un tagad strādā Itālijā...

Neviens no šiem notikumiem nesniedza izskaidrojumu čekam par piecsimttūkstoš frankiem un nebūt neviesa kaut mazāko skaidrību par Bulē nāvi, turklāt vēl noslēpjot viņu uz divām dienām un trim naktīm sazin kur un pēc tam novietojot tuksnesīgā ielā pie Pērlašēza kapsētas mūra.

- Vai no kabinetiem ir iespējams nokļūt kabarē?

- Caur šejieni...

Viņš atvēra kādas durvis, kuras Megrē bija noturējis par liela skapja durvīm. Nācās ieslēgt gaismu, jo līkajās vītņu kāpnēs valdīja gandrīz pilnīga tumsa.

- Vai vēlaties nokāpt lejā?

Kāpēc gan ne? Viņš sekoja mesjē Rezonam lejā pa kāpnēm, kas beidzās kādā telpā, kur pie sienām karājās ar vizuļiem un neīstām pērlēm rotāti sieviešu tērpi. Pelēki krāsots tualetes galdiņš bija apkrauts ar krēmu trauciņiem, krāšļiem un acu zīmuļiem. Telpā bija smacīgi, un no smārda, kāds te valdīja, metās šķebīgi ap dūšu.

Te aktrises nomainīja savas ielas drēbes pret bezgaumīgajām skatuves lupatām pirms tam, kad prožektoru gaismā iznira uz paaugstinājuma zālē, kur vīrieši piecas vai sešas reizes izsauc šampanieti, lai viņas apbrīnotu.

Vēl viņām - gluži tāpat kā mesjē Rezonam un Megrē - nācās iet cauri tādai kā virtuvei, kura šķīra šo telpu no zāles.

Divi vai trīs saulstaru kūļi bija izlauzušies cauri aizvērtajiem slēģiem. Sienas bija mēļas, grīdu klāja serpentīni un krāsaini vates kumšķi. Visu pārmāca šampanieša un tabakas smarža, kādā stūrī, blakus apsegtiem orķestra instrumentiem, vēl mētājās saplēsta glāze.

- Apkopējas nāk tikai pēcpusdienā. Tās ir tās pašas, kuras no rīta uzkopj “Zilo vilcienu”. Pulksten piecos viņas nonāk Notrdamdeloretas ielā, un tā ap deviņiem viss ir gatavs klientu uzņemšanai...

Te bija tikpat bēdīgi kā, teiksim, pludmalē ziemā, kad visas villas un kazino ir ciet. Megrē lūkojās apkārt, it kā šī apkārtne viņam kaut ko atgādinātu un rosinātu kādu domu, dodot atspēriena punktu.

- Vai varu tikt ārā pa šejieni?

- Režģu atslēga palika augšā, bet, ja jūs vēlaties...

- Nepūlieties...

Viņš atkal rausās augšā pa kāpieniem, lai mazliet vēlāk, pēc tam, kad bija paspiedis mitro mesjē Rezona roku, kāptu lejā pa tām kāpnēm, kuras veda pagalmā.

Pēc tā visa bija pat patīkami saskrieties ar puišeli, kas pa galvu pa kaklu drāzās uz priekšu pa ietvi, un garāmejot ieelpot apskatei izlikto dārzeņu tīkamo smārdu.

Viņš labi pazina bāru “Pie Žo”, kuru dēvēja par “Zo lamatām”. Komisārs to pazina jau vismaz divdesmit gadus, ja ne vairāk, un pa šo laiku bārs bija nomainījis vairākus īpašniekus. Varbūt tā notika bāra novietojuma dēļ, jo tas atradās tikai divu soļu attālumā no Pigāla laukuma un Blanšas laukuma ar ietvēm, kuras naktīs nepagurstoši mēroja lieli pulki sievišķu.

Reizes desmit bāru bija slēgusi policija, tomēr las allaž atdzima no jauna kā visvisādu nelādžu tikšanās vieta. Un jau pirms Mazoti dažs labs tur bija ticis nokopts.

Šis nostūris tomēr bija kluss un mierīgs, vismaz šajā stundā. Iekārtojums bija tāds pats kā lielākajai daļai Parīzes bistro - ar leti, spoguļiem pie sienām, soliņiem un četriem kāršu spēlmaņiem kādā kaktā, kamēr pie Ieies dzēra vīnu divi apmetēji virsvalkos un baltiem putekļiem notrieptām sejām.

Likā jau bija klāt, un saimnieks - milzenis ar atrotītām piedurknēm, ieraudzījis komisāru ienākam, paziņoja:

- Lūk, arī jūsu šefs!... Ko lai jums pasniedzu, Megrē kungs?

Viņš mēdza saglabāt jokupētera izskatu ari visnopietnākajās nopratināšanās - savas karjeras laikā viņam bija nācies piedzīvot ne vienu vien, protams, nekad nenonākot aiz restēm.

- Glāzīti baltvīna...

Pēc Likā sejas viņš noprata, ka inspektoram nebija izdevies neko svarīgu uzzināt. Megrē par to nebrīnījās. Šis te vēl bija tas laiksprīdis, kad viņš, kā mēdza sacīt, pērās kā pliks pa nātrēm.

Četri kāršu spēlmaņi ik pa laikam apveltīja viņu ar skatieniem, kuri vairāk liecināja par ironiju, nekā par bijāšanu. Tāpat zināmu ironiju varēja saklausīt Žo balsī, kad viņš pavaicāja:

-Tātad jūs viņu atradat?

- Ko tad?

- Apžēliņ! Apžēliņ, komisāra kungs... Jūs aizmirstat, ka atrodaties Monmartrā, kur jaunas ziņas izplatās ātri... Ja Emīls jau trīs dienas kopš pazudis un kvartālā ložņājat jūs...

- Ko jūs par Emīlu zināt?

-Es?

Lamatnieks Žo mīļuprāt tēloja klaunu.

- Ko tad es varu zināt? Vai tad tik smalks kungs kā viņš, tik kārtīgs komersants ies apmeklēt manu iestādījumu?

Viņa teiktais lika pasmaidīt kāršu spēlmaņiem, bet komisārs vienā mierā sūca savu pīpi un dzēra vīnu. Nopietnāk nekā jebkad viņš paziņoja:

- Viņu atrada...

- Sēnā?

- Nē, patiešām ne... Gandrīz vai varētu sacīt, ka viņu atrada kapsētā...

- Vai tad viņš būtu gribējis ietaupīt uz apglabāšanas rēķina?... Pazīstot viņu, par to nebūtu jābrīnās... Jokus pie malas - Emīls tiešām ir miris?

- Pirms trim dienām...

Šoreiz Žo sarauca uzacis - gluži tā, kā no rīta bija darījis Megrē.

- Vai jūs gribat teikt, ka viņš jau trīs dienas ir miris un viņu atrada tikai šorīt?

- Nomestu uz trotuāra Rondo ielā...

- Kur tas ir?

- Es jau jums teicu... Tā ir aklā iela, pie Pēr-lašēza kapsētas...

Kāršu spēlmaņi ausījās, un varēja manīt, ka viņi ir tikpat pārsteigti kā bāra īpašnieks.

- Bet viņš taču nevarēja tur atrasties trīs dienas?...

- Viņu tur novietoja šonakt...

- Labi, ja jūs gribat zināt, ko es domāju, tad pateikšu, ka te kaut kas nav lāgā... Laiks taču ir ļoti karsts, vai ne?... Šitādā laikā uzglabāt mironi ir vairāk nekā pretīgi... Ja neskaita to, ka tas kvartāls nemaz nav atbilstošs, lai tur atstātu šitādus sūtījumus... Ja vien tas, kas to nostrādājis, nav ķerts...

- Sakiet, Zo, vai jūs kādu mirkli varat parunāt arī nopietni?

- Esmu nopietns kā baznīctēvs, Megrē kungs!...

- Mazoti novāca tajā brīdī, kad viņš izgāja no šejienes...

- Man allaž laimējas!... Es jau sāku domāt, vai to nedara man par spīti, lai galu galā atņemtu licenci...

- Vai jums nešķiet, ka mēs esam jūs ļoti maz traucējuši?

- Ja neskaita to, ka pavadīju trīs rītus pie jūsu inspektora... - iebildaŽo, norādīdams uz Likā.

- Es jums nevaicāju, vai jums ir zināms, kas šāva...

- Es neko neredzēju... Biju nokāpis pagrabā pēc pudelēm...

- Mani maz uztrauc, vai tā ir patiesība, vai nav... Kā jums šķiet, vai Emīls Bulē varēja būt šāvējs?...

Žo bija kļuvis nopietns un, lai iegūtu laiku pārdomām, ielēja sev glāzi vīna, izmantodams izdevību ieliet arī Megrē un Likā. Viņš palūkojās arī uz spēlmaņu galdiņu, it kā gribēdams viņiem pavaicāt padomu vai arī likt saprast savu attieksmi.

- Kāpēc jūs to jautājat man?

- Tāpēc, ka jūs esat viens no vislabāk informētajiem cilvēkiem, kas zina par visu Monmar-trā notiekošo...

-Tas ir tikai mīts, kādu par mani radījuši...

Un tomēr viņš jutās glaimots.

- Emīls bija amatieris... - viņš beidzot ar tādu kā nožēlu nomurmināja.

-Jums viņš nepatika?

- Tā jau ir cita lieta... Personīgi man pret viņu nekāda naida nebija...

- Un citiem?

- Kuriem citiem?

- Konkurentiem... Man sacīja, ka viņam bija nodoms pirkt vēl citus kabarē...

- Un tad?

Megrē atgriezās pie tā paša, ar ko bija sācis.

- Vai Bulē būtu spējīgs novākt Mazoti?

- Es jau jums atbildēju, ka viņš bija amatieris. Mazoti lieta nav amatieru lieta, jūs to zināt tikpat labi kā es. Un tie nav arī viņa dokeri, kuri varētu to nostrādāt tādā veidā...

- Otrais jautājums...

-Cik to ir pavisam?

- Iespējams, ka šis ir pēdējais.

Apmetēji klausījās, apmainīdamies zīmīgiem skatieniem.

- Turpiniet! Tad jau redzēsim, vai es varēšu uz to atbildēt.

- Jums jāatzīst, ka Emīla panākumi visiem negāja pie sirds...

- Ja kādam klājas labi, tad tas nekad visiem nevar iet pie sirds...

- Vienīgi - te ir runa par vidi, kur spēlē uz lielām likmēm un vietas ir dārgas...

- Nosolīts! Un tālāk?

- Vai jums šķiet, ka Emīlu nogalinājis kāds kolēģis?

- Arī uz to es jums jau atbildēju.

- Kā tad?

- Vai tad neteicu, ka turēt pie sevis mironi divas vai trīs dienas ir vismaz nepatīkami, it īpaši šitādā laikā?... Ņemiet vērā, ka tie cilvēki, par kuriem ir runa, ir smalki ļaudis... Turklāt visi tiek tā uzraudzīti, ka nevar uzņemties tādu risku... Kā tad viņu nomaitājuši?

Šā vai tā, tas viss pēcpusdienā būs aprakstīts avīzēs.

- Viņš ir nožņaugts.

- Tādā gadījumā mana atbilde ir vēl jo kategoriskāka, un jūs pats zināt, kāpēc... Mazoti - tas bija tīrs darbs... Ja tie ļaudis gribētu atriebties Emīlam, darītu to gluži tādā pašā veidā... Vai tad jūs atradāt tos, kuri nokārtoja rēķinus ar Mazoti?... Nē!... Un pat ar visiem saviem ziņu pienesējiem jūs viņus neatradīsiet... Bet šitā jūsu būšana ar nožņaugto, kuru trīs dienas tur pie sevis un visbeidzot nomet pie kapsētas sienas, nelāgi ož - tas gan man jums jāsaka. .. Lūk, ari atbilde uz otro jautājumu...

- Es jums pateicos!

- Nav par ko. Vēl vienu?

Viņš turēja pudeli virs glāzes.

- Šorīt vairs ne...

- Jūs taču negribat sacīt, ka domājat te atgriezties?... Man personīgi nav nekas pretī, bet, darbojoties šajā nozarē, labāk ir jūs nesastapt pārāk bieži...

- Cik esmu jums parādā?

- Otrais riņķis bija uz mana rēķina... Todien, kad mani trīs stundas pratināja, jūsu inspektors piedāvāja glāzi alus un sviestmaizi...

Ārā izgājuši, Megrē un Likā ilgi klusēja. Megrē kādā brīdī pacēla roku, lai apturētu taksometru, un inspektoram nācās atgādināt, ka abi ieradušies ar policijas auto. To uzmeklējuši, viņi ieņēma savas vietas.

- Braucam pie manis... - Megrē norūca.

Viņam nebija nekāda svarīga iemesla ēst ārpus mājas. Patiesību sakot, viņš vēl īsti netika gudrs, no kura gala šo lietu šķetināt. Lamatnieks Žo bija tikai apstiprinājis to, ko viņš visu rītu domāja, un viņam likās, ka Žo runājis atklāti.

Emīls Bulē tiešām bija amatieris, kurš paradoksālā kārtā ielauzies Monmartras visai noslēgtajā vidē.

Un, kas visdīvaināk - likās, ka viņu nogalējis otrs amatieris.

- Un tu? - viņš pavaicāja Likā.

Uzrunātais bija sapratis, uz ko zīmējas šis

jautājums.

- Kvartāla tirgotāji tos trīs sieviešus labi pazīst. Viņi saka - tās itālietes. Un mazdrusciņ apsmej veco par to, kā viņa kropļo franču valodu. Adu pazīst mazāk, jo viņa retāk parādās pie veikalniekiem un vairāk redzēta paejam garām māsasvīra sabiedrībā...

Tie ļautiņi, kurus es izjautāju, vēl nezināja... Kā rādās, tā ģimene ir ķerta uz ēšanu... Ja var ticēt miesniekam, tad ir gluži neticami, ko visu viņi apēd, turklāt pieprasa vislabākos gabalus... Pēcpusdienās Marina dodas pastaigāties uz An-verskvēru, stumdama ratiņus ar vienu roku un turēdama otru bērnu pie otras...

- Vai tad aukles viņiem nav?

- Tikai apkopēja, kura ierodas tris reizes nedēļā...

- Vai tu zini viņas vārdu un adresi?

Likā piesarka.

- Es varētu uzzināt šopēcpusdien...

- Ko labu vēl tur runā?

- Zivju tirgotāja sieva man teica: “Viltnieks paliek viltnieks...” Viņa, protams, runāja par Emīlu. “Šis apprecēja vecāko, kad viņai bija deviņpadsmit gadu... Kad redzēja, ka šī pieņemas miesās, ataicināja jaunāko māsu... Varu saderēt, ka viņš Itālijā atradīs vēl kādu māsu vai māsīcu, kad Ada savukārt kļūs resna...”

Arī Megrē bija par to domājis. Šī nebūtu pirmā reize, kad atklātos, ka precēts vīrs iemīlējies savas sievas māsā.

- Mēģini ievākt pēc iespējas vairāk ziņu par Adu... īpaši jau uzzināt, vai viņai ir draugs vai mīļākais...

- Kāds iespaids jums par viņu palicis, šef?

- Ka nav. Bet neko nevar atstāt neizpētītu... Es gribētu pēc iespējas vairāk uzzināt arī par An-tonio... Kā būtu, ja tu šopēcpusdien dotos pastaigā pa Pontjē ielu...

- Lai iet...

Likā apturēja mašīnu pie mājas, kur dzīvoja Megrē, un komisārs, galvu pacēlis, ieraudzīja savu sievu logā. Viņa neuzkrītoši pamāja komisāram ar roku. Viņš atbildēja ar tādu pašu mājienu un iegriezās kāpnēs.

4. nodaļa

Kad iezvanījās telefons, Megrē ar pilnu muti pamāja sievai, lai noceļ klausuli.

- Hallo!... Kas vaicā?... Jā, viņš ir pie galda. .. Tūlīt pasaukšu...

Saīdzis un uzacis saraucis, Megrē uzlūkoja sievu.

-Te Lekuens...

Joprojām košļādams, ar servjeti rokā, lai noslaucītu muti, Megrē piecēlās. Jau minūtes piecas viņš bija domājis par savu kolēģi Lekuenu, kurš vadīja to policijas nodaļu, kas nodarbojās ar nakts dzīvi, un nolēmis pēcpusdienā pie viņa ielūkoties. Megrē kontakti ar Monmartras vidi un it īpaši Pigāla laukuma apkaimi bija sākušies tad, kad Lekuens tikko sāka savu darbību.

- Hallo!... Es klausos, jā... Nē taču... Tas nekas... Nupat taisījos doties pie tevis...

Šīs nodaļas priekšnieks, kas bija gadus desmit jaunāks par Megrē, dzīvoja netālu no Rišāra Le-

257

Sinienons 12

nuāra bulvāra, Voltēra bulvāri, dzīvoklī, kurā allaž valdīja kņada, jo viņam bija seši vai septiņi bērni.

- Pie manis ir kāds, kuru tu noteikti pazīsti...

- Lekuens paskaidroja. - Viņš jau ilgāku laiku ir viens no maniem ziņu pienesējiem... Viņš nelabprāt rādās krastmalā un tad, kad ir man kas sakāms, ierodas pie manis mājās... Izskatās, ka šodien viņa sakāmais vairāk varētu interesēt tevi... Es, protams, nezinu, vai tas ir svarīgi... Kas attiecas uz to vecīti, tad, neskatoties uz visiem tiem izpušķojumiem, kurus viņš tik labprāt piekabina, būdams tāds kā sava žanra mākslinieks, viņam tomēr var uzticēties...

- Kas viņš tāds ir?

- Luijs Bubē, saukts Mikijs, šveicars no...

- Tūlīt pat sūti viņu pie manis...

- Vai tevi neapgrūtinās, ja viņš ieradīsies pie tevis mājās?

Megrē ātri pabeidza maltīti. Kad pie durvīm atskanēja zvans, viņš jau salonā dzēra kafiju.

Viņš nebija redzējis tā saukto Mikiju vairākus gadus, taču tūlīt pazina. Citādi nemaz nevarēja būt, jo Bubē bija visai eksotiska persona. Cik viņam tagad varēja būt gadu? Komisārs lūkoja izrēķināt. Viņš pats vēl bija jauns policijas inspektors, kad Bubē jau strādāja par šveicaru Monmartrā.

Bubē nebija izaudzis ne par īkšķa tiesu. Viņa augums vēl joprojām bija kā divpadsmitgadīgam vai trispadsmitgadīgam zēnam, un visdīvainākais, ka viņš pēc tāda arī izskatījās. Tievs puisis ar lielām, atkarenām ausīm, garu, smailu degunu un izsmējīgu muti, kura izskatījās kā no gumijas.

Šo seju vajadzēja aplūkot tuvāk, lai pamanītu, ka to klāj sīkas krunciņas.

- Ir gan labs laiciņš pagājis... - viņš iesaucās, lūkodamies apkārt un turēdams rokā cepuri. Vai atceraties “Tivolī” un Tetunu?

Ja neskaita divu vai trīs gadu starpību, abi vīrieši bija viena vecuma.

- Tie bija labi laiki, vai ne?

Tā bija norāde uz kādu alus bāru, kas reiz atradās Diperrē ielā, akmens sviediena attālumā no "Lotosa”, un pirms kara bija pašā plaukumā - tāpat kā tā saimniece.

Tetuna bija krāšņa marseliete, izslavēta kā labākā dienvidniecisku ēdienu gatavotāja Parīzē, viņai bija paradums uzņemt klientus, bučojot tos uz abiem vaigiem un uzrunājot ar “tu”.

Tā bija tradīcija - ierodoties iet viņu apraudzīt virtuvē un pie viena sastapt tur visvisādus negaidītus cilvēkus.

- Vai atceraties resno Luiju, kuram piederēja trīs nami Provansas ielā? Un Eiženu Greizaci? Un skaisto Fernānu, kas filmējās ķinītī?...

Megrē zināja, ka būtu gluži velti lūgt Miki-jam runāt par lietu. Tā bija zināma koķetērija: viņš gribēja piegādāt policijai ziņas, cenšoties to neizrādīt.

Cilvēki, par kuriem Bubē runāja, šajā vidē bija labi pazīstami slēgtu iestādījumu īpašnieki. Pie Tetunas viņi sastapās ar saviem advokātiem, i lielākoties sava amata meistariem no Barro kantora, un pa reizei tur varēja sastapt arī aktrises un pat ministrus.

- Tajos laikos es slēdzu derības boksa mačos. ..

Vēl viena Mikija īpatnība - viņam nebija ne skropstu, ne uzacu, un tāpēc viņš izskatījās vēl jo dīvaināk.

— Kopš esat liels priekšnieks kriminālpolicijā, jūs nemaz vairs neredz Monmartrā... Mesjē Lekuens gan laiku pa laikam parādās... Reizēm gadās, ka es viņam izdaru kādu mazu pakalpojumu - tāpat kā savā laikā jums... Ziniet, reizumis nākas dzirdēt tādas lietas...

Bubē gan nepiebilda, ka ļoti vēlams, lai policija pievērtu acis un nepamanītu dažus no viņa pasākumiem. Klienti, kuri deva Mikijam dzeramnaudu, no “Lotosa” ārā iedami, nemaz nešaubījās, ka viņš strādā arī savā labā.

Gadījās, ka viņš dažiem no tiem iečukstēja ausī:

- Dzīvās bildes, kungs?

Viņš prata to pateikt kādās desmit valodās, zīmīgi piemiedzot aci. Pēc tam viņš ieslidināja vīrietim rokā kāda tuvīna dzīvokļa adresi.

Protams, tas nebija nekas ļauns. Tas, ko tur lielā noslēpumainībā izrādīja - mazliet neķītrs, mazliet apputējis -, bija skatāms jebkurā Pigāla laukuma kabarē. Starpība bija tāda, ka tur sievietēm vairs nebija divdesmit gadu, bet visbiežāk divtik vai pat vairāk.

-Jūsu inspektors, tas mazais, druknais...

- Likā...

- Jā... Viņš mani izsauca pie sevis - tas bija apmēram pirms trim nedēļām, pēc Mazoti nāves, bet es neko daudz nezināju...

Viņš ķērās pie lietas pamazām, pa savam.

- Es viņam teicu, ka tas noteikti nav mana šefa roku darbs, un nekļūdījos... Tagad man ir informācija. Tā kā jūs pret mani vienmēr esat izturējies saprotoši, es jums to dodu, ja tā ir ko vērta, protams... Saprotiet mani pareizi, nenododu to policijai, bet cilvēkam, kuru pazīstu jau sen... Mēs runājāmies... Gadījuma pēc runa bija par Mazoti, kuram, starp mums runājot, nav nekāda svara...

Tātad es jums atkārtoju to, ko man teica... To, kas lika šāvis, nav jēgas mtklēt Pigāla laukumā... Lieldienās... Kad šogad bija Lieldienas?...

- Marta beigās...

- Labi! Tātad Lieldienās Mazoti, kas bija tikai sīks salašņa, bet gribēja, lai citi ticētu, ka viņš ir cilvēks, ieradās Tulonā... Tur viņš satika skaisto Jolandu... Jūs taču zināt, kuru?... Tas ir Mateji sievišķis... Un Mateji bija Marseļas mū-ķīzerētāju vadonis, kas dabūja gatavas kādas divdesmit laupīšanas, kamēr viņu izdevās nomakšķerēt... Vai saprotat?

Mateji ir ķurķī... Mazoti, kas iedomājās, ka viņam viss ir atļauts, atgriezās Parīzē kopā ar Jolandu... Tagad taču man jums nekas vairs nav jāskaidro? Marseļā vēl ir diezgan daudz Mateji vīru, un divi vai trīs no viņiem bija ieradušies Parīzē noslēgt rēķinus...

Tas bija ticami. Tā varēja izskaidrot arī Duē ielas rēķinu kārtošanas raksturu. Tas bija profesionāļu darbs, bez siekalošanās.

- Es iedomājos, ka tas varētu jūs interesēt, un, nezinot jūsu adresi, devos apciemot jūsu kolēģi...

Mikijs neizturējās tā, it ka grasītos doties projām - tas nozīmēja, ka viņš vēl nav savu krājumu iztukšojis un gaida jautājumus. Patiesi, Meg-rē viņam nevainīgi pajautāja:

- Vai jūs jau zināt jaunumus?

- Kādus jaunumus? - sirdsskaidri pavaicāja otrs.

Taču tūlīt pat viņš viltīgi pasmaidīja.

- Vai jūs gribējāt runāt par mesjē Emīlu? Dzirdēju, ka viņu atraduši... Vai jūs nupat bijāt pie Zo? Zo un es, mēs neesam lielos draugos, bet jaunumus tomēr uzzināju...

- Tas, kas noticis ar Emīlu Bulē, mani interesē daudz vairāk nekā Mazoti lieta...

- Taču, komisāra kungs, man jums jāteic, ka par to es neko nezinu... Un tā ir tīra patiesība...

- Ko jūs par viņu domājat?

-To, ko jau pateicu mesjē Likā... To pašu, ko domā visi...

- Tas būtu?

- Viņš darbojās pēc sava prāta, bet tas bija pamatīgi...

- Vai jūs atceraties otrdienas vakaru?

- Man ir diezgan laba atmiņa...

Mikijs visu laiku smaidīja, it kā prasītos uzsverams ik vārds, turklāt viņam bija paradums miegt acis.

- Vai nekas īpašs nenotika?

- Atkarībā no tā, ko jūs uzskatāt par īpašu... Emīla kungs ieradās ap deviņiem kopā ar Adas jaunkundzi, lai visu pārbaudītu, kā ik vakaru... To jūs jau zināt... Pēc tam viņš devās ielūkoties “Zilajā vilcienā” un gāja arī uz Notrdamdelore-tas ielu...

- Cikos jūs viņu atkal ieraudzījāt?

- Pagaidiet... Orķestris bija sācis spēlēt... Tātad bija pāri desmitiem... Zāle bija gandrīz tukša... Jātaisa troksnis, lai pievilinātu klientus, jo viņi nāk tikai pēc kino vai teātra...

- Vai sekretāre palika kopā ar viņu?

- Nē... Viņa devās uz mājām...

- Vai jūs redzējāt viņu ieejam mājā?

- Domāju, ka sekoju ar acīm, jo viņa ir glīta meitene un es vienmēr viņu mazliet aplidoju, bet nevaru apzvērēt...

- Un Bulē?

- Viņš atgriezās “Lotosā” piezvanīt.

- Kā jūs zināt, ka viņš zvanīja?

- Zermēne, garderobiste, to man pateica... Telefons atrodas pie garderobes... Kabīne ar stiklotām durvīm... Viņš uzgriezis numuru, kurš nav atbildējis, un, ārā ejot, viņam bijis nokaitināts izskats...

- Kāpēc tas garderobistei likās tik pārsteidzoši?

- Tāpēc, ka parasti viņš vakaros zvanīja vai nu uz kādu no saviem kabarē, vai savam sievasbrālim un telefons atbildēja vienmēr... Turklāt pēc stundas ceturkšņa viņš zvanīja atkal...

-Joprojām nesekmīgi...

- Jā... Tātad viņš zvanīja kādam, kas neatradās uz vietas, un tas viņu kaitināja... Starplaikā starp zvaniem viņš staigāja pa zāli... Aizrādīja kādai dejotājai, kurai bija saburzījusies kleita, un nelaipni norāja bārmeni...

Pēc trešā un ceturtā mēģinājuma viņš devās uz ielas ieelpot svaigu gaisu...

- Vai viņš jums kaut ko teica?

- Ziniet, viņš nebija no runīgajiem... Vienkārši stāvēja pie durvīm... Lūkojās debesīs un garāmbraucošajās mašīnās, pētīja, līs vai nelīs...

- Vai galu galā viņš savienojumu dabūja?

- Ap vienpadsmitiem...

- Vai viņš tad devās projām?

-Tūlīt nē... Viņš atkal izgāja uz ielas... Tas bija viens no viņa paradumiem... Redzēju viņu divas vai trīs reizes izvelkam no kabatas pulksteni... Beigu beigās, pēc minūtēm divdesmit, viņš devās pa Pigāla ielu uz leju...

- Vārdu sakot, viņam bija norunāta tikšanās...

- Redzu, mēs esam līdzīgās domās...

- Kā rādās, viņš nekad nemēdza braukt ar taksometru...

- Tas tiesa... Kopš nelaimes gadījuma viņš necieta auto... Labprātāk brauca metro...

- Vai esat pārliecināts, ka viņš devās pa Pigāla ielu uz leju? Un nevis uz augšu?

- Pilnīgi pārliecināts!

- Ja viņš dotos uz metro, tad ietu pa šo ielu uz augšu...

- Tā viņš darīja, kad devās ielūkoties Berī ielā...

- Tātad, pēc visa spriežot, tikšanās bija sarunāta tajā pašā kvartālā...

- Sākumā es nodomāju, ka viņš dodas uz “Sentropē”, uz Notrdamdeloretas ielu, taču tur viņu nav redzējuši...

- Vai jums šķiet, ka viņam varēja būt mīļākā?

- Noteikti ne.

Un, kārtejoreiz piemiegdams aci, krunkainais puišelis piemetināja:

- Redziet, man ir zināma pieredze... Es taču daru tādu darbu... vai ne?

- Kur dzīvo mesjē Rezons?

Jautājums pārsteidza Mikiju nesagatavotu.

- Rēķinvedis? Viņš jau gadus trīsdesmit mitinās vienā un tajā pašā mājā, Rošešuāra bulvārī...

- Viens pats?

- Protams!... Viņam arī nav mīļākās, varat man ticēt... Nav jau tā, ka viņam nepatiktu sievietes, taču līdzekļi neatbilst vēlmēm, un viņš apmierinās ar to, ka apčamda meičas, kuras ierodas pie viņa kabinetā prasīt avansu...

- Vai jūs zināt, ar ko viņš nodarbojas vakaros?

- Spēlē biljardu, vienmēr vienā un tajā pašā kafejnīcā, ielas stūri pie Anverskvēra... Šajā kvartālā nemaz vairs nav tik daudz vietu, kur spēlē biljardu... Viņš ir gandrīz vai čempions...

Vēl viena iespējamība, kas likās atkrītam. Megrē tomēr jautāja tālāk, nevēlēdamies neko palaist garām neievērotu:

- No kurienes nācis šis mesjē Rezons?

- No bankas... Viņš tur sazin cik gadus strādājis par kasieri tajā nodaļā, kur šefam bija rēķins, Blanšas ielā... Domāju, viņš šefam sniedza kādas ziņas... Mesjē Emīlam vajadzēja kādu, kam viņš varētu uzticēties rēķinu lietās, jo šādās vietās viegli var rasties noplūde... Nezinu, cik šefs viņam maksāja, bet droši vien diezgan daudz, ja jau mesjē Rezons aizgāja no bankas...

Megrē visu laiku atgriezās pie otrdienas vakara. Viņu bija pārņēmusi tāda kā apsēstība. Acu priekšā rēgojās mesjē Emīls - stāvot pie “Lotosa”, kas dega vienās ugunīs, vairākkārt ielūkojoties pulkstenī, pēc tam noteiktiem soļiem aizejot pa Pigāla ielu lejup.

Viņš negāja nekur tālu, ja vien nebrauca ar metro, līdz kuram bija tikai simt metri. Ja nu tomēr viņš vēlētos braukt ar taksometru, neraugoties uz nepatiku pret mašīnām, kabarē priekšā taksometri piestāja bez mitēšanās.

Megrē prātā jau veidojās tāds kā plāns, tāds kā neliels Parīzes nogrieznis, kurā viņam nācās atgriezties atkal un atkal. Visi trīs izbijušā zāles pārziņa kabarē atradās tuvu cits citam, izņemot vienīgi striptīzbāru, kurš bija nodots Antonio pārziņā.

Bulē ar savām trim itālietēm dzīvoja Viktora Masē ielā. Lamatnieka Zo bāru, uz kura sliekšņa bija nošauts Mazoti, pie labas gribas varēja saskatīt no “Lotosa” durvju priekšas.

Banka, kurā Emīls glabāja naudu, nebija daudz tālāk, un arī rēķinvedis dzīvoja šajā pašā kvartālā.

Tas bija gluži vai ciemats, no kura Emīls tikpat kā neizgāja vai izgāja nelabprāt.

- Vai jums nav prātā kāda persona, ar kuru viņam varēja būt norunāta tikšanās?

- Zvēru jums...

Pēc neilga klusumbrīža Mikijs atzinās:

- Es arī pētīju - tīrās ziņkārības pēc... Gribēju saprast... Manā profesijā nesaprast ir nepiedodami, vai ne?...

Megrē nopūzdamies piecēlās.

Viņš nezināja, kādu jautājumu vēl varētu uzdot. Šveicars bija paziņojis dažas detaļas, kuras viņš pirms tam nezināja un varēja neuzzināt ilgāku laiku, taču šīs detaļas nekādi neizskaidroja Bulē nāvi un vēl mazāk - gandrīz vai neticamo faktu, ka slepkava turējis pie sevis līķi trīs naktis un divas dienas un tikai tad to novietojis pie Pēr-lašēza kapsētas.

- Es jums pateicos, Bubē...

Un, kad mazais vīriņš jau grasījās iziet, komisārs pavaicāja:

- Vai jūs vēl joprojām interesējaties par boksu?

- Kāpēc jūs tā vaicājat?

- Tāpēc, ka rīt notiek boksa mačs, uz kuru man ir kontrmarka... Ja nu jūs vēlētos...

- Paldies...

Megrē nedeva viņam naudu. Mikijs viņam pakalpoja ne jau naudas, bet gan citu līdzvērtīgu pakalpojumu dēļ.

- Ja kaut ko uzzināšu, piezvanīšu...

Nepilnu stundu vēlāk Megrē savā kabinetā

kaut ko uzšvīkāja uz papīra lapas, pēc tam piezvanīja uz inspektoru istabu un lūdza atsūtīt La-puēnu.

Pēdējam nevajadzēja uzlūkot savu šefu divreiz, lai saprastu, cik tālu viņi tikuši. Necik! Viņš izskatījās smagnējs, iespīlējies, kā jau daždien nelāgākajos brīžos, kad nav skaidrs, no kura gala sākt, un kad notiek taustīšanās uz labu laimi visos virzienos.

- Tu dosies uz Rošešuāra bulvāri un tur apvaicāsies par mesjē Rezonu... Tas ir “Lotosa” un citu Emīla Bulē bāru rēķinvedis... Kā rādās, viņš katru vakaru spēlē biljardu kafejnīcā pie Anver-skvēra, es to kafejnīcu nezinu, bet tu uzmeklēsi... Mēģini par viņu un viņa paradumiem uzzināt iespējami daudz... Visvairāk es vēlētos zināt, vai viņš otrdienas vakarā bija kafejnīcā, cikos no tās izgāja un cikos atgriezās mājās...

- Dodos turp, šef...

Likā pa šo laiku nodarbojās ar Adu un arī An-tonio. Lai nomierinātu sirdsapziņu, Megrē ie-rakās administratīvajos dokumentos. Kad pulkstenis bija puspieci, komisāram bija diezgan, un, uzvilcis žaketi, viņš viens pats devās uz Dofina alus bāru iedzert kausu alus. Viņam gribējās pasūtīt vēl otru - ne jau slāpju dēļ, bet par spīti savam draugam Pardonam, kas bija ieteicis pilnīgu atturību.

Viņu šausmināja šī pilnīgā neizpratne. Atkal un atkal acu priekšā nostājās viena un tā pati aina: Emīls Bulē savā zilajā uzvalkā uz “Lotosa” sliekšņa, atgriežoties kabarē, zvanot pa telefonu, nedabūjot savienojumu, grozoties uz vietas, zvanot vēl un vēl, kamēr visu vēro garderobistes vienaldzīgais skatiens.

Ada bija atgriezusies mājās. Antonio Beri ielā uzņēma pirmos klientus. Četros kabarē bārmeņi rindoja glāzes un pudeles, mūziķi izmēģināja savus instrumentus, meičas uzkrāšļojās, lai pēc tam dotos ieņemt savas vietas pie galdiņiem.

Bulē beigu beigās dabūja vajadzīgo savienojumu, taču vēl nedevās prom. Tātad tikšanās netika norunāta tūlīt. Viņam minēja noteiktu stundu.

Viņš atkal gaidīja pie durvīm, vairākkārt izvilka no kabatas pulksteni, tad piepeši devās pa Pigāla ielu uz leju...

Bulē bija vakariņojis astoņos. Pēc tiesu mediķa liecības, viņš bija miris pēc četrām vai piecām stundām, starp divpadsmitiem un vieniem naktī.

“Lotosu” viņš atstāja pusdivpadsmitos.

Viņam vēl bija palikusi pusstunda, varbūt pusotra stunda, ko dzīvot.

Mazoti nogalināšanā viņš nebija iejaukts. Korsikāņu bandas pārpalikums to noteikti zināja, un viņiem nebija nekādas vajadzības Bulē novākt.

Turklāt neviens no šīs vides neīstenotu savu nolūku tā, kā to īstenoja Emīla slepkava - nožņaudzot, pēc tam uzglabājot divas dienas, lai visbeidzot uzņemtos risku to vest uz Rondo ielu un novietot tur...

Adai nebija zināms, ka viņas šefs būtu norunājis kādu tikšanos. Mesjē Rezonam - ne tik. Antonio izlikās vispār neko nezinām. Pat Mikijs, kuram pašam bija pietiekami daudz iemeslu uzmanīt, kas notiek, par šo jautājumu runāja izvairīgi.

Megrē soļoja šurpu turpu pa savu kabinetu -saīdzis, iekodis zobos pīpes kātu, kad Likā pieklauvēja pie durvīm, nebūt neizskatīdamies tā, it kā nupat būtu izdarījis kādu atklājumu.

Megrē klusēdams viņu uzlūkoja.

- Es nezinu neko vairāk kā šorīt no rīta, šef... Ja nu vienīgi to, ka Antonio ne otrdienas vakarā, ne naktī nav izgājis no sava kabarē...

Velna būšana! Tas jau būtu pārlieku vienkārši.

- Redzēju viņa sievu, itālieti, kura gaida bērnu. .. Viņi mitinās koķetā dzīvoklītī Pontjē ielā...

Komisāra trulais skatiens uzdzina Likā nelabumu.

- Tā nav mana vaina... Visi viņus tik labi ieredz... Es runāju ar durvju sardzi, ar tiem, kas dzīvo līdzās bāriem... Pēc tam atgriezos Viktora Masē ielā... Paprasīju rēķinvedim, kuru atradu sēžam kabinetā, dažu “Lotosa” aktrišu adreses -viņas uzstājas tur un arī citos bāros... Divas no viņām vēl gulēja - tajā pašā viesnīcā...

Viņam bija tāda sajūta, kā runājot ar sienu -reizēm Megrē pagrieza muguru, lai noraudzītos, kā plūst Sēna.

- Vēl vienai, kura dzīvo Lepika ielā, ir bērns, un...

Likā pat sabijās - tik izmisis komisārs izskatījās.

- Es varu jums pateikt tikai to, ko zinu... Protams, viņas visas ir vairāk vai mazāk greizsirdīgas uz Adu... Viņām palicis tāds iespaids, ka agrāk vai vēlāk viņa kļūtu saimnieka mīļākā, taču līdz šim tas vēl neesot noticis... Ja neskaita to, ka ir vēl arī Antonio...

- Vai tas ir viss?

Likā bezcerīgi iepleta rokas.

- Ko lai es tagad daru?

- Ko vien vēlies.

Megrē atgriezās mājās ļoti savlaicīgi, pēc tam, kad vēl kādu laiku rūkņādams bija ņēmies ar nepatīkamo reorganizācijas projektu.

Pārskati, vienmēr pārskati! Viņam lūdza izteikt savas domas. Un izstrādāt detalizētu plānu. Pēc tam tas iestrēga kaut kur administratīvajā hierarhijā, un par to vairs nekad nedzirdēja runājam. Ja vien nepieņēma lēmumus, kuri izrādījās pilnīgi pretēji viņa ieteiktajiem.

- Šovakar es iziešu... - viņš īgnā balsī paziņoja sievai.

Viņa zināja, ka tagad labāk vīru daudz neizprašņāt. Viņš piesēdās pie galda, skatījās televizoru un laiku pa laikam norūca:

-Cik idiotiski!...

Pēc tam viņš iegāja guļamistabā, lai apmainītu kreklu un kaklasaiti.

- Es nezinu, kad būšu atpakaļ... Eju uz Mon-martru, uz naktsbāriem...

Varētu domāt, ka viņš centās sievu padarīt greizsirdīgu, un apmulsa, redzot viņu smaidām.

273

Simenons 12

-Tev vajadzētu paņemt līdzi lietussargu... Pa radio ziņoja, ka būšot negaiss...

Īstenībā Megrē bija tik sliktā garastāvoklī tāpēc, ka viņam šķita - pats vien visu salaidis sviestā. Komisārs jutās pārliecināts, ka vienbri šajā dienā - viņš īsti nezināja, kurš brīdis tas bija

- ir uzodis īstās pēdas.

Kāds bija viņam pateicis kaut ko nozīmīgu. Bet kurš? Ar viņu taču bija runājuši tik daudzi!

Pulkstenis bija deviņi, kad viņš iekāpa taksometrā, un divdesmit pāri deviņiem, kad izkāpa pie “Lotosa”, kur viņu sagaidīja Mikijs, sazvērnieciski piemiegdams aci, un pavēra sarkanā samta portjeras. J

Mūziķi baltajos smokingos vēl nebija ieņēmuši savas vietas un pļāpāja, sastājušies bariņā kādā stūrī. Bārmenis slaucīja glāzes un rindoja tās plauktā. Skaista, rudmataina meiča dziļi dekoltētā tērpā, kādā kaktiņā patvērusies, pūlējās pielīmēt liekos nagus.

Neviens nevaicāja, ko viņš te dara, it kā tas visiem būtu pilnīgi skaidrs. Bāra ļaudis apmierinājās ar to, ka viņu ziņkāri nopētīja.

Viesmīļi salika uz galdiņiem spainīšus šampanieša pudelēm. Ada, tumšā kostīmā tērpusies, iznāca nO kādas telpas ar bloknotu un zīmuli rokā. Ieraudzījusi Megrē, viņa pēc īsa šaubu mirkļa tuvojās komisāram.

- Mans brālis vēlēja bārus atvērt... - viņa, mazliet samulsusi, paskaidroja. - īstenībā neviens no mums tagad nezina, ko iesākt... Kā šķiet, nav tāda paraduma, ka sēru gadījumā būtu jātaisa ciet...

Aplūkodams zīmuli un bloknotu, viņš pavaicāja:

- Ko jūs gribējāt darīt?

- To, ko ik vakaru šajā stundā darīja mans māsasvīrs... Kopā ar bārmeņiem un zāles pārziņiem pārbaudīt, vai pietiks šampanieša un viskija... Pēc tam organizēt dejotāju pāriešanu no viena kabarē uz otru... Viņas nekad neievēro kārtību... Katru dienu pēdējā brīdī rodas kādas izmaiņas... Taisījos doties uz “Zilo vilcienu”...

- Kā klājas jūsu māsai?

- Viņa ir ļoti satriekta... Laimīgā kārtā Antonio pavadīja šo pēcpusdienu kopā ar mums... Bija atnākuši apbedīšanas biroja darbinieki... Rītvakar jāpārved mājās mirstīgās atliekas...

Viņa nezaudēja galvu un, arī runādama, neizlaida no acīm apkārtējās norises gluži tāpat, kā būtu darījis Bulē. Viņa pat iejaucās, lai pateiktu jaunam viesmīlim:

- Nē, Žermēn... Ledu spainīšos vēl nevajag likt...

Viņš noteikti bija jaunu ais!

Megrē pēkšņi pavaicāja.

- Vai viņš atstāja testamentu?

- Mums par to nekas nav zināms, un tas visu sarežģī, jo nesaprotam, ko tagad iesākt...

- Vai viņam bija savs notārs?

- Cik zinu, nē... Noteikti nē... Zvanīju viņa advokātam Zanam Sarlam Gaijāram, taču viņa nebija mājās... Viņš šorīt jau agri no rīta devies uz Puatjē, kur viņam jāuzstājas kādā prāvā, un būšot atpakaļ tikai vēlu vakarā...

Kurš viņam jau bija teicis kaut ko par advokātu? Megrē pameklēja savā atmiņā un atrada ne visai tīkamo mesjē Rezona personu viņa mazajā bēniņstāva kabinetā. Par ko tobrīd tika runāts? Megrē vaicāja, vai daži norēķini nav tikuši izdarīti no rokas rokā, lai izbēgtu no nodokļiem.

Viņš sāka atcerēties šo sarunu. Rēķinvedis apliecināja, ka Emīla kungs nav tas cilvēks, kas blēdītos un riskētu piedzīvot nepatikšanas, tieši otrādi. Un ienākumu deklarācijas raksta viņa advokāts...

- Vai jums šķiet, ka tad, ja jūsu māsasvīrs būtu rakstījis testamentu, tas būtu zināms šim advokātam?

- Māsasvīrs viņam prasīja padomu it visos gadījumos... Neaizmirstiet, ka tad, kad Emīls iesāka savu darbību, viņš neko nesaprata no darījumiem... Kad viņš atvēra “Zilo vilcienu”, kaimiņi uzsāka kaut kādu prāvošanos, es vairs neatceros, kāpēc... Varbūt tāpēc, ka mūzika traucēja viņiem gulēt...

- Kur viņš dzīvo?

- Gaijāra kungs?... Labrijēra ielā, mazā savrupmājā, kas atrodas ielas vidusdaļā...

Labrijēra iela! Kādus piecsimt metrus no “Lotosa”. Lai tur nokļūtu, bija jādodas pa Pigāla ielu uz leju, jāpāriet pāri Notrdamdeloretas ielai un vēl mazliet lejāk jānogriežas pa kreisi.

- Vai jūsu māsasvīrs bieži gāja pie viņa?

- Vienu vai divas reizes mēnesī...

- Vakaros?

- Nē. Pēcpusdienās. Parasti pēc pulksten sešiem, kad mesjē Gaijārs jau bija pārnācis no Tiesu pils...

- Vai jūs viņu pavadījāt?

Viņa noliedzoši pašūpoja galvu.

Varbūt tas likās smieklīgi, taču komisārs nupat bija pazaudējis savu saīgušo izskatu.

- Vai drīkstu piezvanīt?

- Jūs labāk gribētu uzkāpt augšā, kabinetā, vai ari zvanīsiet no kabīnes?

- No kabīnes...

Tāpat kā bija darījis Emīls Bulē, tik vien starpības, ka Bulē bija pūlējies uzgriezt numuru pēc desmitiem vakarā. Caur stiklu viņš redzēja Zer-mēni - garderobes jaunkundzi, kura kārtoja rozī-gus numuriņus vecā cigāru kastē.

- Hallo! Vai mesjē Gaijāra dzīvoklis?

- Nē, mesjē... Te Leko aptieka...

- Es lūdzu piedošanu...

Laikam jau bija sajaukts kāds cipars. Viņš atsāka, šoreiz uzmanīgāk, un dzirdēja tālīnus signālus. Aizritēja minūte, aizritēja divas, bet neviens neatsaucās.

Viņš trīs reizes uzgrieza to pašu numuru - bez jebkādiem panākumiem. Iznācis no kabīnes, Megrē ar acīm meklēja Adu un galu galā pamanīja to grimētavā, kur divas sievietes izģērbās. Viņas nepievērsa komisāram nekādu vērību, nemaz negrasīdamās apsegt kailās krūtis.

- Vai mesjē Gaijārs ir vecpuisis?

- Es nezinu. Nekad neesmu dzirdējusi par viņa sievu. Var jau būt, ka viņam tāda ir. Vienkārši man nav bijusi izdevība viņu apmeklēt.

Mazliet vēlāk Megrē uz ielas izvaicāja Miki-

Ju-

- Vai jūs pazīstat Žanu Šarlu Gaijāru?

- Advokātu? Pazīstu viņu vārda pēc. Pirms trim gadiem viņš aizstāvēja dižo Lisjenu un panāca, ka šo attaisnoja.

- Viņš bija arī jūsu šefa advokāts...

-Tas mani nepārsteidz... Viņš esot liels gudrinieks...

- Vai jūs nezināt - viņš ir precējies?

- Piedodiet, Megrē kungs, bet šitie | autiņi nav no mana apriņķa un pie labākās gribas es jums neko nevaru pateikt...

Komisārs atgriezās kabīnē un atkal uzgrieza to pašu numuru - joprojām bez panākumiem.

Tad viņš uz labu laimi piezvanīja kādam no Bar-ro kantora advokātiem, Šāvanonam, kuru jau sen pazina un kas laimīga gadījuma pēc bija mājās.

- Te Megrē... Nē, manā kabinetā nav neviena klienta, kas pēc jums ilgotos... Es nemaz neatrodos Orfēvras krastmalā... Gribēju tikai izziņu... Vai jūs pazīstat mesjē Žanu Šarlu Gaijāru?

- Tāpat kā visi... Sastopu viņu Tiesu pilī, un reiz man bija arī izdevība kopā ar viņu pusdienot... Taču tas ir pārāk smalks kungs tādam censonim, kāds esmu es...

- Precējies?

- Domāju, ka jā... Pagaidiet... Tagad esmu par to pārliecināts... Pēc kara viņš apprecēja kādu “Parīzes kazino”dziedātāju vai dejotāju...

- Vai jūs nekad neesat viņu redzējis? Vai jums ir gadījies būt pie viņiem ciemos?

- Nē, viņi nav mani ielūguši...

- Vai viņi nav šķīrušies?... Vēl joprojām dzīvo kopā?...

- Cik man zināms...

- Jādomā, ka jūs nezināt, vai viņa dodas vīram līdzi, kad viņš brauc kādu aizstāvēt uz provinci?

- Tāda paraduma nav...

- Es jums pateicos...

Viņš atkal un atkal veltīgi zvanīja uz Labri-jēra ielu, un garderobes jaunkundze uzlūkoja viņu aizvien izbrīnītāk.

Beigu beigās Megrē nolēma doties prom no “Lotosa” un, tikko manāmi pamājis Mikijam, lēnām aizsoļoja pa Pigāla ielu lejup. Labrijēra ielā viņš drīz vien atrada savrupmāju, kura nebija nekas vairāk par buržuā mitekli, kādi lielākoties atrodami provincē un reizēm ari dažos Parizes nostūros.

Visi logi bija tumši. Uz vara plāksnītes bija rakstīts advokāta vārds. Viņš piespieda pogu, kura atradās zem plāksnītes, un iekšā bija dzirdama zvanīšana.

Ne troksnīša. Viņš piezvanīja divas reizes, trīs reizes - viss velti, tāpat kā zvanot pa telefonu.

Kāpēc viņš pārgāja pāri ielai, lai aplūkotu māju visā tās krāšņumā?

Tobrīd, kad Megrē pacēla galvu, sakustējās aizkars kādā neapgaismotā pirmā stāva logā, un komisārs varētu apzvērēt, ka vienu īsu mirkli redzējis cilvēka seju.

5. nodala

Varētu domāt, ka Megrē lūko atdarināt bāru īpašniekus un ka, neraugoties uz ķermeņa apmēriem un svaru, īpaši nopūlas imitēt Emīlu

Bulē. Viņš nesteigdamies klaiņoja pa tām ieliņām, kuras bija veidojušas bijušā Transatlantijas kuģu restorānzāles pārziņa pasauli, un vēroja, kā, stundām ritot, mainās pilsētas seja. Aizvien biežāk uzlāktīja neona gaismas, uz sliekšņiem parādījās tresoti šveicari.

Džezs, kuru uz ielas atvērdamās izlingoja kabareju durvis, lika gaisam vibrēt mazliet citādi, un ari gājēji tagad likās pārvērtušies, bet taksometri jau sāka vest šurp savus nakts klientus. Šķita, ka no ēnas gaismā iznācis kāds jauns, nezināms faunas paveids.

Sievieši mācās virsū. Viņš soļoja uz priekšu, salicis rokas uz muguras. Vai Emīla kungs arī soļoja, salicis rokas uz muguras? Lai nu kā, viņš nepīpēja kā komisārs, bet zelēja piparmētru konfektes.

Megrē devās pa Notrdamdeloretas ielu uz leju līdz “Sentropē”. Viņš kādreiz bija pazinis šo iestādījumu ar citu nosaukumu, toreiz to lielākoties apmeklēja smokingos tērpušās dāmas.

Vai tad Monmartra bija tik ļoti mainījusies? Orķestru spēlētie ritmi vairs nebija tie paši, kas agrāk. Neonu bija vairāk, bet sastaptie personāži šķita tie paši, jau kādreiz redzēti; daži gan bija mainījuši nodarbošanos - kā “Sentropē” šveicars, kas komisāru draudzīgi sveicināja.

Tas bija milzenis ar baltu bārdu, bēglis no

Krievijas, kas gadu gadiem kādā citā šā kvartāla kabarē skaistā basā bija dziedājis senas balādes savā valodā, pavadīdams pats sevi uz balalaikas.

- Vai jūs atceraties pagājušās otrdienas vakaru?

- Es atceros visus vakarus, kurus Dievs man ir ļāvis piedzīvot, - izteiksmīgi atbildēja bijušais ģenerālis.

- Vai jūsu šefs tovakar bija atnācis?

- Apmēram pusdesmitos, kopā ar smuko jaunkundzīti.

- Jūs gribējāt sacīt - ar Adu? Vai viņš gadījumā pēcāk neatgriezās viens pats?

- Varu apzvērēt pie Svētā Jura, ka nē!

Kāpēc pie Svētā Jura? Megrē iegāja, uzmeta

skatienu bāram un galdiņiem, pie kuriem jau pirmie klienti peldējās oranžīgā gaismā. Par viņa ierašanos droši vien bija paziņots, jo personāls -viesmīļi, mūziķi un meičas - sekoja komisāram ar acīm, un viņu skatienos ziņkārība jaucās ar bažām.

Vai Bulē bija pamatīgi nosebojies? Megrē devās atpakaļ, pameta ar roku Mikijam, kas stāvēja “Lotosa” priekšā, pamāja ari garderobes jaunkundzei un palūdza viņai žetonu.

Stiklotajā kabīnē komisārs vēlreiz nesekmīgi centās sazvanīt Labrijēra ielas numuru.

Pēc tam Megrē iegriezās “Zilajā vilcienā”, kura iekārtojums atgādināja pulmaņvagonu. Orķestris tur spēlēja tik skaļi, ka viņš metās ārā, ienira Viktora Masē ielas klusumā un tumsā un nonāca pie Anverskvēra, kur vēl bija atvērtas tikai divas kafejnīcas.

Viena, ar izkārtni “Anverkauss”, atgādināja veclaicīgu provinces alus bāru. Pie logiem sēdošie pastāvīgie apmeklētāji spēlēja kārtis, un telpas dziļumā skatam atklājās biljarda galds, kuram apkārt lēnām kustējās divi vīrieši, turklāt viņu kustības bija bezmaz vai svinīgas.

Viens no abiem bija mesjē Rezons ar uzlocītām krekla piedurknēm. Viņa partnerim, vīram ar milzīgu vēderu un cigāru zobos, bija zaļi bikšturi.

Megrē negāja iekšā, kādu mirkli palikdams stāvam, it kā šis skats viņu apburtu, lai gan īstenībā domāja par ko citu un salēcās, kad kāda balss cieši līdzās sacīja:

- Labvakar, šef...

Tas bija Lapuēns, kuram viņš bija uzdevis nodarboties ar rēķinvedi. Inspektors paskaidroja:

- Nupat jau gribēju doties uz mājām... Pārbaudīju viņa gaitas otrdienas vakarā... Viņš izgājis no kafejnīcas ceturksni pēc vienpadsmitiem... Nekad nepaliekot vēlāk un vienmēr dodoties projām ceturksni pēc vienpadsmitiem... Pēc minūtēm desmit viņš jau bijis savā miteklī...

Durvju sardze ir visai kategoriska... Neesot gulējusi, jo tovakar viņas virs un meita bijuši kino un viņa gaidījusi tos atpakaļ...

Viņa redzējusi mesjē Rezonu ieejam mājā un ir pārliecināta, ka ārā viņš vairs nav gājis...

Jaunais Lapuēns apjuka, jo Megrē, kā likās, viņā nemaz neklausījās.

- Vai jums ir kādi jaunumi? - viņš riskēja pavaicāt. - Vai gribat, lai es palieku pie jums?

- Nē. Dodies gulēt...

Viņš labprātāk palika viens, lai atkal atsāktu savu apgaitu, un nekavējoties devās uz “Zilo vilcienu”. Iegājis naktsbāra vestibilā, Megrē pašķīra portjeras un ielūkojās telpas dziļumā, gluži tāpat kā daži klienti, kuri pirms iekšā iešanas mēdza pārliecināties, vai atradīs meklēto.

Pēc tam vēlreiz uz “Lotosu”. Atkal pamirkšķinot Mikijam, kas bija iegrimis noslēpumainā sarunā ar diviem amerikāņiem, kuriem droši

>

vien piesolīja kādas nelegālas izpriecas.

Megrē nebija vajadzības vēlreiz prasīt telefona žetonu; mājā, kuras fasādi viņš tagad pazina no ārpuses un kur, viņš jutās pārliecināts, logā bija kustējies aizkars, atkal iezvanījās tālrunis.

Viņš notrīsēja, kad vīrieša balss atbildēja:

- Es klausos...

Komisārs nemaz vairs nebija gaidījis kādu atsaucamies.

- Gaijāra kungs?

-Tas esmu es... Kas pie aparāta?...

- Komisārs Megrē no kriminālpolicijas...

Iestājās klusums. Pēc tam mazliet nepacietīga

balss sacīja:

-Ak tā! Jā... Es klausos...

- Atvainojiet, ka traucēju jūs tik vēlā stundā...

- Tas ir vienkārši brīnums, ka jūs mani atradāt mājās... Nupat atgriezos no Puatjē un pārlūkoju pastu, iekams doties augšā gulēt...

- Vai jūs varētu man veltīt dažas minūtes?

- Vai jūs zvanāt no Orlevras krastmalas?

- Nē... Esmu tikai divu soļu attālumā...

- Es jūs gaidu...

Mikijs joprojām stāvēja uz sliekšņa, iela kļuva aizvien trokšņaināka, sieviete, iznirusi no kāda kakta, uzlika roku komisāram uz elkoņa un mudīgi atkāpās, viņu pazinusi.

- Es negribēju jūs apvainot... - viņa nomurmināja.

Megrē atkal atgriezās Labrijēra ielas klusumā gluži kā oāzē. Pie advokāta mājas tagad stāvēja liela, pasteļzila amerikāņu automašīna. Pa durvju apakšu spīdēja gaisma. Megrē uzkāpa trīs pakāpienus līdz slieksnim, un, pirms bija paspējis piespiest zvana pogu, durvis atvērās, atklājot baltām plāksnēm izklātu vestibilu.

Žans Saris Gaijārs bija tikpat liela auguma, ar tikpat platiem pleciem kā krievu šveicars no . “Sentropē”, apmēram gadus četrdesmit piecus vecs vīrietis ar iedegušu ādu un regbija spēlētāja miesas būvi - varenu muskuļu kalns, kas sācis aptaukoties.

- Ienāciet, komisār...

Viņš aizvēra durvis, vedinādams viesi līdz gaiteņa galam, kur ieveda komisāru savā kabinetā. Telpa bija diezgan plaša, ērti apmēbelēta, bet bez uzkrītošas greznības, to apgaismoja tikai uz rakstāmgalda novietotā lampa ar zaļu kupolu. Gandrīz visu galdu klāja vēstules, kuras viņš nupat bija atplēsis.

- Sēdieties, lūdzu... Man bija ļoti nogurdinoša diena, un pa ceļam nokļuvu arī pamatīgā negaisā, tāpēc tā aizkavējos...

Megrē fascinēja sarunbiedra kreisā roka, kurai trūka četru pirkstu. Šai rokai bija tikai īkšķis.

- Man gribētos uzdot jums divus vai trīs jautājumus par vienu no jūsu klientiem...

Vai advokāts bija satraucies? Varbūt vienīgi ieinteresēts? To bija grūti pateikt. Viņam bija zilas acis un ezītī apgriezti gaiši mati.

- Ja profesijas noslēpums man ļaus jums atbildēt... -viņš smaidīdams nomurmināja.

Beigu beigās viņš apsēdās komisāram pretī, ar labo roku virpinādams ziloņkaula papīrnazi.

- Šorīt atrada Bulē līķi...

- Bulē? - advokāts atkārtoja, it kā kaut ko meklēdams atmiņā.

- “Lotosa” un triju citu bāru īpašnieks...

- Ak tā! Jā... Skaidrs...

- Viņš nesen jūs apciemoja, vai ne?

- Atkarībā no tā, ko jūs saprotat ar šo nesen...

- Teiksim, otrdien...

- Šonedēļ?

-Jā.„

Žans Šarls Gaijārs papurināja galvu.

- Ja ari viņš būtu šurp nācis, es netiku viņu redzējis... Iespējams, viņš te iegriezies, kamēr biju Tiesu pilī... Vajadzēs rit pavaicāt manai sekretārei...

Paraudzījies Megrē sejā, arī viņš savukārt uzdeva jautājumu:

- Jūs teicāt, ka atrada viņa līķi... Pats fakts, ka jūs esat šeit, liecina, ka ar šo lietu nodarbojas policija... Vai tas nozīmē, ka viņš miris nedabiskā nāvē?

- Viņš ir nožņaugts...

- Dīvaini...

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka, neraugoties uz savu amatu, viņš bija ļoti kārtīgs cilvēks, un neesmu dzirdējis, ka viņam būtu bijuši kādi ienaidnieki... Tiesa gan, man viņš bija tikai viens klients no daudziem...

- Kad jūs viņu pēdējoreiz redzējāt?

- Es laikam varēšu jums atbildēt pilnīgi precīzi... Vienu mirklīti...

Viņš piecēlās, iegāja blakusistabā, iededza tur lampas, parakņājās kādā atvilktnē un atgriezās ar sarkanu piezīmju grāmatu rokā.

- Mana sekretāre pieraksta visus apmeklētājus... Pagaidiet...

Viņš pašķirstīja lappuses, sākdams no beigām un puspievērtām lūpām murminādams uzvārdus. Tā viņš pāršķīra lappuses divdesmit.

- Lūk!... 22. maijā pulksten piecos... Un vēl es atradu vienu ierakstu par apmeklējumu 18. maijā vienpadsmitos no rīta...

- Un kopš 22. maija jūs viņu neesat redzējis?

- Cik atceros, tad ne...

- Vai viņš nav jums zvanījis?

- Ja viņš zvanīja uz manu kabinetu, tad pie telefona bija sekretāre, un viņa varētu jums atbildēt. Viņa būs te rīt no rīta pulksten deviņos...

- Vai jūs nodarbojāties ar visām Bulē darīšanām?

- Atkarībā no tā, ko jūs saucat par visām viņa darīšanām...

Un viņš vēl smaidīdams piebilda:

- Šis jūsu jautājums ir bīstams... Man nebūt nebija jāpārzina visas viņa lietas...

- Ja nemaldos, jūs nodarbojāties ar viņa nodokļu deklarācijām...

- Neredzu iemeslu uz šo jautājumu neatbildēt... Tā ir tiesa... Bulē nebija pietiekami izglītots un pats netika galā...

Atkal iestājās klusums, pēc tam advokāts papildināja:

- Jāpiebilst, ka viņš nekad man nav lūdzis kaut ko noblēdīt... Protams, kā jau visi nodokļu maksātāji viņš centās maksāt pēc iespējas mazāk, taču visam bija jānotiek likuma noteiktajās robežās... Citādi es nemaz neuzņemtos kārtot viņa darīšanas...

- Jūs runājāt par to, ka viņš jūs apmeklējis 18. maijā... Iepriekšējā naktī netālu no “Lotosa” tika nogalināts kāds Mazoti...

Gaijārs vienā mierā aizdedza cigareti, piedāvādams sudraba etviju arī Megrē, taču atvirzīja to nostāk, pamanījis, ka komisārs pīpē pīpi.

- Neredzu iemeslu, kāpēc jums neizstāstīt to, kas notika. Mazoti bija mēģinājis uzmākties ar reketu, un, lai no viņa atbrīvotos, Bulē nodrošinājās ar pāris brašuļu palīdzību no dzimtās Havras...

-To es zinu...

- Uzzinājis par Mazoti nāvi, Bulē nosprieda, ka policija viņu nopratinās... Nekā slēpjama jau nebija, taču viņš baidījās, ka viņa vārds parādīsies laikrakstos...

- Vai viņš jums prasīja padomu?

289

Simcnons 12

I

-Tieši tā. Es ieteicu izstāstīt visu patiesību... Domāju, ka viņš tā arī darīja... Ja nekļūdos, tad viņu izsauca uz Orfēvras krastmalu vēl otrreiz -22. vai 23. datumā, un pirms šīs nopratināšanas viņš atkal ieradās pie manis... Jādomā, viņu ne mirkli neturēja aizdomās?... Mana jušana rāda, ka tā būtu kļūda... ļ

- Vai jūs esat pārliecināts, ka viņš šonedēļ netika te iegriezies - teiksim, otrdien?

- Es ne tikai esmu par to pārliecināts, bet atkārtoju vēlreiz, ka tikšanās, ja tāda notikusi, ir ierakstīta reģistrā... Apskatieties pats...

Viņš sniedza grāmatiņu komisāram, kurš izvairījās tai pieskarties.

- Vai jūs otrdienas vakarā bijāt mājās?

Šajā reizē advokāts sarauca uzacis.

- Šī saruna sāk atgādināt nopratināšanu, -viņš iebilda, - un es jau sāku prātot, kas jums aiz , ādas...

Paraustījis plecus, viņš tomēr pabeidza ar smaidu:

- Parakņājoties atmiņā, es, protams, varētu atcerēties, kad un ko darīju... Vakarus lielākoties pavadu šajā kabinetā, jo tas ir vienīgais mierīgais laiks, kuru varu izmantot strādāšanai... No rīta klienti iet un nāk bez mitēšanās... Pēcpusdienā vienmēr esmu Tiesu pilī...

- Vai jūs neēdāt vakariņas pilsētā?

- Es gandrīz nekad neēdu vakariņas pilsētā... Redziet, es neesmu sabiedriska persona...

- Tātad - otrdienas vakarā...?

- Šodien ir piektdiena, vai ne?... Īstenībā jau sestdiena, jo ir jau pāri pusnaktij... Šorīt jau ļoti agri devos uz Puatjē...

- Viens?

Jautājums, kā likās, viņu pārsteidza.

- Protams, ka viens, jo es taču devos turp aizstāvēt klientu... Vakar visu vakaru netiku izgājis no kabineta... Vai tas ir tas alibi, kuru vēlējāties?...

Viņš runāja nepiespiestā, ironiskā tonī.

- Manī rada izbrīnu tas, ka alibi vajadzīgs otrdienas vakaram, lai gan mana klienta nāve, cik nopratu, ir iestājusies vēlāk... Galu galā!... Es esmu tāds pats kā nabaga Bulē: lūkoju ieviest kaut kādu kārtību... Ceturtdien netiku nekur izgājis... Trešdienas vakarā... Palūk vien!... Trešdien es strādāju līdz pulksten desmitiem - un, tā kā man sāka sāpēt galva, devos nelielā pastaigā pa šo pašu kvartālu... Ja runājam par otrdienu... Pēcpusdienā es uzstājos civilprāvā... Samudžinātā lietā, kas ilgst jau trīs gadus un nemaz neiet uz beigām... Pēc tam pārnācu paēst.

- Kopā ar sievu?

Gaijāra skatiens likās smags, it kā nospiedošs, un viņš noteica:

»

- Jā, kopā ar sievu...

- Vai viņa ir šeit?

- Viņa ir augšā...

- Vai viņa šovakar kaut kur izgāja?

- īstenībā viņa nekad nekur neiziet - veselības dēļ... Mana sieva jau daudzus gadus ir ļoti slima...

- Lūdzu piedošanu...

- Nav par ko... Tātad mēs paēdām vakariņas... Nokāpu savā kabinetā kā parasti... Labi! Te nu mēs esam... Pēcpusdiena tiesu pilī bija mani nogurdinājusi... Iekāpu savā auto, lai uz pāris stundām kaut kur izbrauktu - reizēm es tā daru... Kādreiz tiku daudz sportojis, un man pietrūkst svaiga gaisa... Braucot pa Elizejas laukiem, pamanīju, ka tur rāda krievu filmu, par kuru biju dzirdējis daudz laba...

- Tātad jūs bijāt kino?

- Tieši tā... Jūs taču redzat, ka nekādu noslēpumu nav... Pēc tam devos uz Fukē restorānu iedzert kādu glāzīti un atgriezos...

- Vai jūs neviens negaidīja?

- Neviens.

- Vai pa telefonu jums neviens nezvanīja?

Viņš, kā šķita, atkal rakņājās atmiņā.

- Neatceros vis, nē... Droši vien pirms tam, kad kāpu augšā gulēt, izsmēķēju vienu vai divas cigaretes, jo man ir grūti aizmigt... Bet gribu jums pateikt, ka jūtos ļoti pārsteigts...

Tagad bija Megrē kārta tēlot naivumu.

- Kāpēc?

- Biju gaidījis, ka jūs mani izvaicāsit par manu klientu... Taču jūs interesējaties par mani un to, kur esmu pavadījis laiku... Es par to varētu arī apvainoties...

- Patiesībā tikai mēģinu noskaidrot, kur un kad Emīls Bulē gājis...

- Es nesaprotu...

- Viņš nav nogalināts viņnakt, bet gan naktī no otrdienas uz trešdienu...

- Jūs taču man sacījāt...

- Es teicu, ka viņu atrada tikai šorīt...

- Tas taču nozīmē, ka kopš otrdienas nakts līķis...

Megrē piekrītoši pamāja ar galvu. Viņš bija pieņēmis labi audzināta zēna priekšzīmīgo izskatu un izrādīja noslieci uz atklātību.

- Ir gandrīz droši zināms, ka otrdienas vakarā Bulē bija norunāta tikšanās... Iespējams, ka tā bija norunāta pat šajā kvartālā...

- Un jūs iedomājāties, ka viņš nācis šurp?

Komisārs sāka smieties.

- Es jūs neapsūdzu jūsu klienta nožņaugšanā... '

- Viņš bija nožņaugts?

- Tā liecina pēcnāves se'ccijas dati... Pārstāstīt jums visas norādes, kāda.* esam uzgājuši, būtu pārāk laikietilpīgi... Viņam taču bija paradums nākt pie jums pēc padoma...

- Pusnaktī es viņu nebūtu pieņēmis...

- Viņš varēja būt nokļuvis sarežģītā situācijā... Ja, piemēram, kāds viņu šantažēja...

Gaijārs aizdedzināja jaunu cigareti un lēni izpūta dūmus.

- Čeku grāmatiņa liecina, ka viņš nupat izņēmis no bankas diezgan lielu naudas summu...

- Vai drīkstu vaicāt, cik liela šī summa bija?

- Pusmiljons veco franku. Viņš nebija radis tā rīkoties... Parasti, ja vajadzēja naudu, viņš to ņēma no kāda bāra kases...

- Vai tā ir gadījies tikai vienu reizi?

- Cik mums zināms, tad vienu vienīgu reizi... Es par to pilnīgi pārliecināšos rīt, kad būs pārbaudīts viņa bankas rēķins...

- Joprojām nesaprotu, kāda ir mana loma šajā lietā...

- Pienāks kārta arī tai... Pieņemsim, ka viņš

> 7 * vienreiz piekāpās, taču tas atkārtojās un viņu uzaicināja uz tikšanos otrdienas vakarā... Viņam varēja ienākt prātā lūgt jums padomu... Viņš tovakar vairākas reizes pūlējās jūs sazvanīt, kamēr bijāt kino... Vai vakarā kāds atbild uz telefon-zvaniem, ja neesat mājās?

- Neviens...

Un, tā kā Megrē likās pārsteigts, viņš piebilda:

- Mana sieva, kā jau jums sacīju, ir mazkustīga... Tas sākās ar smagu depresiju, un tā joprojām pastiprinās... Turklāt viņu moka polineirīts, un ārsti neko daudz nespēj palīdzēt... Viņa gandrīz visu laiku uzturas augšā, un pie viņas ir kalpotāja, kura īstenībā ir slimniekkopēja... Mana sieva ar viņu nerunā... Augšstāvā es telefonu atslēdzu...

- Istabmeitas?

- Viņas ir divas un guļ jumta stāvā... Bet atgriezīsimies pie jūsu jautājuma, ja to pareizi sapratu... Man nekas nav zināms ne par kādu šantāžu, kurai par upuri būtu kritis mans klients... Vēl varu piebilst, ka būtu pārsteigts, ja teorija par šantāžu apstiprinātos, jo, pārzinot viņa darījumus, neredzu nekā tāda, kas ļautu viņu šantažēt... Taču otrdienas vakarā pie manis pēc padoma viņš neieradās... Man nav zināms, ko viņš tonakt darīja...

Kad paziņojāt, ka Bulē nogalināts, nejutos īpaši pārsteigts, jo šajā vidē, ar tādu stāvokli, kādu viņš ieņēma, bez ienaidniekiem praktiski nav iespējams iztikt... Tas, ka viņš nožņaugts, gan mani uztrauc

- un ari tas, ka līķis atrasts tikai šorit...

Kur tad viņu īsti atrada?... Jādomā, ka izvilka no Sēnas?

- Viņu atrada uz ietves, pie Pērlašēza kapsētas sētas...

- Kā to uzņēma viņa sieva?

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Esmu redzējis vienu vienīgu reizi... Bulē bija kā jucis viņas dēļ... Viņam gribējās man parādīt savu sievu un bērnus. Viņš bija mani ielūdzis pusdienās Viktora Masē ielā, un tā es iepazinos ar visu ģimeni...

- Arī ar Antonio?

- Arī ar sievasbrāli un viņa sievu... Tiešām, ļoti vienota ģimene... Īstenībā Bulē bija īsts mazs buržuā, un nekad nevarētu iedomāties, ka viņš pārtiek no sieviešu izģērbšanās...

- Vai jūs pazīstat viņa kabarē?

- Esmu divas vai trīs reizes bijis “Lotosā” -apmēram pirms gada... Biju arī kabarē atklāšanas svinībās Berī ielā...

Megrē sev uzdeva veselu lēveni jautājumu, tomēr neriskēdams izrunāt tos skaļi. Vai, dzīvojot kopā ar slimu sievieti, advokāts nemeklēja kur citur priekus, kurus mājās neatrada?

- Vai esat saticis Adas jaunkundzi?

- Jaunāko māsu? Bet protams! Arī viņa piedalījās tajās pusdienās. Ļoti jauka meitene, tikpat izskatīga kā Marina, tikai saprātīgāka...

- Vai jums nešķiet, ka viņa bija māsasvīra mīļākā?

- Es iedomājos sevi jūsu vietā, komisār... Saprotu, ka esat spiests meklēt visos virzienos...

Taču dažas jūsu hipotēzes izklausās diezgan mulsinoši... Ja jūs būtu pazinis Bulē, tad šādus jautājumus man neuzdotu... Viņam būtu bail no sarežģījumiem... Romāns ar Adu noskaņotu pret viņu Antonio, kas, būdams kārtīgs itālietis, ir ļoti ģimenisks... Atvainojiet, ka žāvājos, bet cēlos līdz ar ausmu, lai pagūtu laikā nokļūt Puatjē uz savu prāvu...

- Vai jums ir paradums atstāt savu auto pie durvīm?

- Tā notiek visbiežāk, jo man negribas noņemties, iedabūjot to garāžā... Gandrīz vienmēr kāda vieta ir brīva...

- Lūdzu, pārlieku nedusmojiet, ka jūs traucēju... Vēl pēdējais jautājums: vai Bulē atstāja testamentu?

- Cik zinu, nē... Un neredzu iemeslu, kāpēc viņam tas būtu jāraksta... Viņam ir divi bērni... Turklāt viņa laulība noslēgta mērijā... Mantošanas tiesības nerada nekādas šaubas...

- Es jums pateicos...

- Rīt no rīta došos apliecināt līdzjūtību atraitnei un piedāvāšu savus pakalpojumus... Nabaga sieviete!...

Bija radušies tik daudzi jautājumi, ka Megrē vēlētos tos uzdot vēl un vēl! Piemēram - kā viņš pazaudējis četrus kreisās rokas pirkstus. Un vēl -cikos šorīt izgājis no Labrijēra ielas rezidences.

Visbeidzot, kādas Mikija izteiktas piezīmes dēļ viņam būtu gribējies pārbaudīt advokāta klientu sarakstus.

Pēc dažām minūtēm Megrē Senžorža laukumā iekāpa taksometrā un brauca mājās gulēt. Viņš piecēlās astoņos no rīta, bet pusdesmitos jau iznāca no policijas priekšnieka kabineta, kur ar sakostiem zobiem bija piedalījies apspriedē.

Atvēris kabineta logu un novilcis žaketi, viņš sāka ar to, ka piezvanīja Šavanona kungam -tam pašam, kuram bija zvanījis vakar.

- Tas atkal esmu es... Megrē!... Vai drīkstu jūs traucēt?

- Manā kabinetā kāds ir...

- Man vajadzīga tikai izziņa... Vai jūs pazīstat kādu kolēģi, kuram būtu tuvākas attiecības ar Žanu Šarlu Gaijāru?...

- Patiešām! Varētu domāt, ka viņš jūs nokaitinājis...

- Viņš nav mani nokaitinājis, bet es vēlētos par viņu šo to uzzināt...

- Kāpēc tad nepavaicāt viņam pašam? Aizejiet un...

- Es jau biju pie viņa.

- Un? Viņš izturējās nelaipni?

- Gluži otrādi! Bet palika neuzdoti vēl daži tādi jautājumi, kuri nav uzdodami tūlīt uz vietas, pa galvu pa kaklu...

Šavanons nebūt nelikās īpaši iedvesmots. Megrē gaidīja. Gandrīz visu profesiju pārstāvju starpā valda vienotības gars. Vieni var brīvi runāties ar ciliem savā starpā, taču lāgā necieš iejaukšanos no malas. Vēl jo vairāk tad, ja runa ir par policiju!

- Paklausieties... Es jums jau pateicu visu, ko zinu... Man nav ne jausmas, ar ko Gaijārs draudzējas tagad, bet pirms dažiem gadiem viņš bija lielos draugos ar Ramuēlu...

- To pašu, kas aizstāvēja Kolenkūra ielas miesnieku?

- To pašu, jā. Tomēr gadījumā, ja iesiet pie viņa, es vēlētos, lai jūs par mani neko neminētu. Jo vairāk tāpēc, ka viņam izdevās panākt vairākas attaisnošanas, citu pēc citas, un tas viņam sakāpis galvā... Labu veiksmi!...

Mesjē Ramuēls dzīvoja Baka ielā, un pēc mirkļa Megrē jau runāja pa telefonu ar viņa sekretāri.

- Tas ir gandrīz neiespējami... Viss rīts viņam aizņemts... Pagaidiet... Ja jūs atnāktu bez desmit vienpadsmitos un ja viņš būs ātrāk ticis galā ar klientu, kas ieradīsies pusvienpadsmitos...

Pie viņa droši vien bija tāda pati rinda kā pie kvartāla zobārsta. Nākamais!

Megrē tomēr uzreiz negāja uz Baka ielu, kā sākumā bija domājis, bet devās uz tabakas bodīti iedzert baltvīnu.

Ramuēla kabineta uzgaidāmajā telpā pie sienām karājās mākslinieku dāvinātas gleznas ar veltījumiem. Tur nīka trīs cilvēki, starp tiem arī kāda veca sieviete, kura droši vien bija bagāta fermas īpašniece no provinces.

Tomēr bez piecām minūtēm vienpadsmitos sekretāre pavēra durvis un smalkjūtīgi pamāja komisāram, lai ienāk.

Vēl pajauns, ar tuklu seju, mesjē Ramuēls jau bija plikpauris. Viņš tuvojās, sirsnīgi pastiepis roku.

- Kam man jāpateicas par tādu godu kā jūsu apciemojums?...

Kabinets bija milzīgs, ar paneļiem nosegtām sienām, renesanses stila mēbelēm un īstiem aus-trumu paklājiem.

- Apsēdieties... Cigāru?... Ak, jā!... Aizpīpējiet savu pīpi, lūdzu...

Bija manāms, ka viņš apzinās savu svarīgumu un jūtas kā īstens advokatūras spīdeklis.

- Nevaru iedomāties nevienu lietu no tām, ar kurām es nodarbojos...

- Šajā reizē nav runa par kādu no jūsu klientiem... Esmu mazliet apmulsis... Es vēlētos, lai jūs uzskatāt manu vizīti par privātu apmeklējumu...

Ramuēls bija tā pieradis pie tiesas procesiem, ka arī dzīvē turpināja izturēties kā zvērināto priekšā, neiztikdams bez tādām pašām grimasēm un pārspīlētiem žestiem; trūka tikai melnās mantijas plīvojošo piedurkņu.

Viņš sāka ar to, ka ņēmās komiski bolīt acis, pēc tam izplēta rokas, lai izrādītu savu milzīgo izbrīnu.

- Bet, komisār, jūs taču negribat teikt, ka esat iekūlies nepatikšanās?... Aizstāvēt komisāru Meg-rē...

- Man vajadzētu tikai dažas ziņas par kādu personu...

- Kādu no maniem klientiem? - viņa sejas izteiksme kļuvusi noraidoša. - Man taču nenāksies jums atgādināt...

- Neraizējieties! Negribu, lai jūs atklātu kādu profesijas noslēpumu... Man būtu ilgi jāstāsta, lai izskaidrotu iemeslus, kāpēc esmu spiests mazliet painteresēties par kādu no jūsu kolēģiem...

Viņš sarauca uzacis, joprojām pārspīlēti vaik-stīdamies, it kā spēlēdams savu parasto komēdiju - aizstāvja lomu zvērināto priekšā.

- Runa nav arī par to, lai nodotu draugu...

- Runājiet. Taču es neko neapsolu.

Tas bija nepatīkami, bet komisāram nebija izvēles.

- Domāju, jūs ļoti labi pazīstat savu kolēģi Žanu Šarlu Gaijāru...

Viņa sejā parādījās liekuļots pārsteigums.

- Mēs savā laikā mēdzām viens otru apmeklēt...

- Vai tad jūs sastrīdējāties?

-Teiksim tā, ka tagad mēs tiekamies retāk...

- Vai jūs pazīstat viņa sievu?

- Zanīnu? Es viņu pirmoreiz satiku vēl tad, kad viņa dejoja “Parīzes kazino”... Tas bija tūlīt pēc kara... Tolaik viņa bija apburoša meitene... Un tik skaista!... Viņu dēvēja par skaisto Larā, un garāmgājēji uz ielas atskatījās...

- Vai tas bija viņas īstais vārds?

- Nē... Īstenībā viņas uzvārds bija Dipēna, taču kā dejotāja viņa uzstājās ar Žanīnas de Larā vārdu... Iespējams, viņu gaidīja spīdoša karjera...

- Vai viņa no tās atteicās Gaijāra dēļ?

- Gaijārs viņu apprecēja, apsolīdams, ka neprasīs, lai pamet teātri...

- Un viņš neturēja vārdu?

Tagad sekoja īsta smalkjūtības komēdija. Ra-muēls likās apsveram visus par un pret un smagi pūta, it kā viņu mocītu plosošas pretrunas.

- Galu galā to taču zina visa Parīze... Gaijārs pārnāca no kara, apkāries ar medaļām...

- Tātad četrus pirkstus viņš zaudēja karā?

- Jā... Tas notika Dinkerkā... Anglijā viņš dienēja Atbrīvošanas spēkos... Pēc tam piedalījās kaujās Āfrikā - ja nekļūdos, bija nokļuvis Sīrijā... Viņš bija komandleitnants... Viņš nekad par to nerunā... Nav no tiem, kas lielās ar paveiktajiem varoņdarbiem... Kādā naktī, kad viņam bija uzdots sagūstīt ienaidnieka patruļu, pārsteigts tika viņš pats un glāba sev dzīvību tikai tādējādi, ka ar pliku roku satvēra nazi, kuru dūra viņam krūtīs... Tas ir pārdrošs vīrs...

Viņš neprātīgi iemīlējās Žanīnā un nolēma viņu apprecēt... Tajā laikā viņš stažējās pie mesjē Žuāna, civillietu speciālista, un neko daudz nepelnīja...

Būdams greizsirdīgs, viņš vakarus pavadīja “Parīzes kazino” kulisēs...

Pārējo jūs varat uzminēt pats... Mazpamazām viņš panāca, ka sieva atteicās no dejošanas... Sāka ļoti daudz strādāt, lai vairāk nopelnītu...

- Vai viņš tā arī palika civillietu speciālists?

Šajā reizē Ramuēls izlikās apjucis un tēloja

tāda cilvēka mulsumu, kurš šaubās, vai sarun-biedrs spēs viņu saprast.

- Tas ir diezgan sarežģīti... Ir tādi advokāti, kurus Tiesu pilī redz reti un kuriem tomēr ir ievērojama klientūra... Tieši tie pelna visvairāk... Viņi ir advokāti padomdevēji, kas sniedz pakalpojumus bagātām sabiedrībām... Visos sīkumos pārzina likumus, kas uz šādām sabiedrībām attiecas, un paredz it visus smalkumus...

- Vai Gaijārs ir no tādiem?

- Jā un nē... Ņemiet vērā, ka neesmu ar viņu ticies vairākus gadus... Kā aizstāvis viņš uzstājas samērā reti... Kas attiecas uz viņa klientūru, tad man būtu grūti to tuvāk raksturot... Tie nav, kā viņa bijušajam šefam, lielo banku baņķieri un bagāti industriāli...

Megrē pacietīgi klausījās, pūlēdamies uzminēt, kas slēpjas aiz šiem vārdiem.

- Ar tagadējiem nodokļu likumiem daudziem cilvēkiem ir vajadzīgi pieredzējušas personas padomi... Daudzi vēlas zināt, kā ar savu darbību iekļauties likuma ietvaros...

- Teiksim, vairāku bāru īpašnieki?

Ramuēls nospēlēja pārsteigumu un izbrīnu.

- Es nezināju, ka esmu izteicies tik precīzi... Ievērojiet, ka nezinu, par kuru personu ir runa...

Megrē atcerējās savu vakardienas sarunu ar Luiju Bubē, sauktu Mikiju. Abi bija pieminējuši “Tivolī” un Tetunas laikus, kad pie viņas satikās ne tikai šo aprindu varenie, bet arī viņu advokāti un pat zināms skaits politiķu.

- Bulē tika nogalināts... - viņš pēkšņi bilda.

-Bulē?...

- Emīla kungs... “Lotosa”, “Zilā vilciena” un vairāku citu kabarē īpašnieks...

- Man šorīt vēl nav bijis laika izlasīt avīzi... Vai tas ir Gaijāra klients?

Advokāta naivums bija atbruņojošs.

- Viņš acīmredzot pieder pie tās kategorijas, kuru minēju... Dažu profesiju pārstāvjiem nav viegli izbēgt no nejaušībām... Kas tad notika ar to Bulē?

- Viņš ir nožņaugts...

- Šausmīgi!

- Jūs nupat runājāt par Gaijāra kundzi...

- Kā rādās, viņas stāvoklis pasliktinājies, kopš esmu viņus pazaudējis no redzesloka... Tas sākās jau tajos laikos, kad es vēl viņus apmeklēju - ar de-presijām un nervu lēkmēm, kuras atkārtojās aizvien biežāk... Es domāju, ka viņa nespēja piemēroties buržuā dzīvei... Palūk vien... Cik tad viņai tagad ir gadu?... Visi četrdesmit, ja nekļūdos... Viņai jābūt gadus četrus vai piecus jaunākai par vīru... Taču viņa ir sabrukusi... Un ļoti ātri novecojusi...

Nebūdams ārsts, komisār, esmu redzējis diezgan daudzas sievietes, īpaši no spožākajām, kuras nonāk tādā stāvoklī...

Esmu dzirdējis, ka viņa esot gandrīz vai jukusi, ka reizēm viņai nākoties pavadīt veselas nedēļas tumšā istabā...

Man ir Gaijāra žēl... Viņš ir prātīgs zēns, viens no gudrākajiem, ko pazīstu... Viņš strādāja kā apsēsts, lai izsistos un radītu sev stāvokli... Centās nodrošināt Zanīnai bezrūpīgu dzīvi... Jo viņi labu laiku dzīvoja diezgan plaši...

305

Simcnons 12

Ar to nepietika... Un tagad...

Ja ari viņa sejas izteiksme pauda līdzjūtību, mazajās ačelēs toties bija iedegusies rotaļīga, ironiska liesmiņa.

>

- Vai tas ir tas, ko jūs gribējāt zināt?... Ņemiet vērā, ka es jums neko konfidenciālu netiku pateicis... Jūs varat iztaujāt ikvienu cilvēku Tiesu pils kuluāros...

- Jādomā, ka Zanam Sarlam Gaijāram nekad nav iznākušas nepatikšanas ar kārtības sargāšanas institūcijām?

Šajā reizē Ramuēls sašutumā noplātīja rokas.

- Pag, pag! Kur gan jūs tēmējat?

Viņš piecēlās un ielūkojās pulkstenī uz ka-mīnmalas.

- Es atvainojos, bet jūs jau redzējāt, ka mani gaida vairāki klienti... Un divos man jārunā tiesā... Ceru, ka par jūsu apmeklējumu neviens nezina un tas, ko mēs runājām, paliks starp mums?...

Un, lēkājošā gaitā attālinādamies durvju virzienā, viņš teatrāli nopūtās:

- Nabaga Zanīna!...

6. nodaļa

Pirms doties ieturēt maltīti, Megrē bija izgājis pastaigāties pa Orfēvras krastmalu, diezgan izklaidīgi pateikdams Lapuēnam:

- Gribu, lai tu aizej izvaicāt Labrijēra ielas un tās tuvākās apkārtnes iedzīvotājus. Kā rādās, tur dienu un nakti pretī Žana Sarla Gaijāra savrupmājai stāv gaiši zils amerikāņu auto...

Komisārs viņam pasniedza papīriņu, uz kura bija uzšvīkājis automašīnas reģistrācijas numuru.

- Es gribētu zināt, kurā stundā mašīna tur bijusi otrdienas vakarā, un vēl to, cikos tā vakarrīt vai naktī aizbraukusi...

Megrē likās neko nedomājam, viņa acis bija ieplestas, mugura salīkusi, gaita smaga un nesteidzīga.

Šādos brīžos tie, kas viņu pazina, un jo vairāk līdzstrādnieki, vienmēr iedomājās, ka viņš koncentrējas. Taču tas nepavisam nebija tā. Komisārs bija viņiem to teicis, taču viņi neticēja.

Tas, ko viņš darīja, īstenībā bija mazliet smieklīgi, varbūt pat bērnišķīgi. Megrē sāka šķetināt kādu domas pavedienu, kādu izteiktu frāzi un atkārtoja to pie sevis kā skolnieks, kas pūlas no galvas iegaumēt stundu. Gadījās pat, ka viņš kustināja lūpas un runāja pusbalsī, viens pats sēdēdams savā kabinetā vai iedams pa ielu, kur acis rāda.

Vārdiem nemaz noteikti nebija jābūt ar kādu jēgu. Reizēm tā bi ja tikai nesakarīga purpināšana.

- Ir gadījies, ka advokātu nogalējis viņa klients, bet man vēl nekad » av nācies dzirdēt par klientu, kuru nogalējis advo.'āts...

Tas nebūt nenozīmēja, ka viņš apsūdzētu Žanu Sarlu Gaijāru slimīgā bāru īpašnieka nožņaugšanā. Sieva komisāru ļoti pārsteigtu, ja maltītes laikā būtu pēkšņi pavaicājusi: “Par ko tu domā?”

Viņš droši vien nevērīgi atbildētu, ka nedomā neko. Viņa galvā kā maģiskajā laternā gluži vienkārši mainījās attēli.

Emīls Bulē tovakar uz ielas, “Lotosa” durvju priekšā... Tā tas bija parasts, gandrīz vai ik | vakaru... Mazais vīriņš palūkojās debesīs un gā- : jēju pūļos, kuri uzplūda un atplūda, līdz ar vakara tuvošanos mainot savu apveidu un iedabu, kamēr viņš pārbaudīja četru kabarē rēķinus...

Otrais attēls necik ikdienišķs vis nelikās. Bulē, kas iegāja kabīnē, garderobes jaunkundzes i skatiena pavadīts, un grieza numuru, kurš neat- ļ bildēja un neatbildēja...

Trīs reizes... četras reizes... Starp šiem mē- j ģinājumiem viņš devās mazā apgaitā uz bāru vai ari izgāja uz ielas... Un tikai piektajā vai sestajā ' paņēmienā pa telefonu kāds atbildēja...

Tomēr Bulē negāja prom uzreiz... Stāvēdams uz ielas līdzās Mikijam, viņš laiku pa laikam izvilka no kabatas pulksteni...

- Viņš netika iegriezies mājās, lai paņemtu savu revolveri... - to laikam Megrē bija pateicis skaļā balsī.

Emīlam bija ieroča nēsāšanas atļauja. Viņam

bija tiesības būt apbruņotam. Tajā laikā, kad rūpes sagādāja Mazoti un tā banda, viņš bija apbruņots vienmēr.

Ja jau Emīls tovakar nebija apbruņots, tas nozīmēja, ka viņš ne no kā nebaidījās.

Beigu beigās, vecīgam puikam līdzīgajam šveicaram neko nepateicis, viņš bija nesteidzīgi devies pa Pigāla ielu uz leju.

Tas bija pēdējais attēls. Vismaz pēdējais attēls, kurā Emīls bija skatāms dzīvs.

- Vai tev ir kādi plāni rītdienai?

Komisārs atrāva skatienu no šķīvja un uzlūkoja sievu, it kā būtu pārsteigts, ieraugot viņu sev pretī, pie atvērtā loga.

- Rītdienai? - viņš pavaicāja tik neizteiksmīgā balsī, ka sieva sāka smieties.

- Vai tu biji kur tālu? Piedod, ka es... »

- Kas tad ir ar rītdienu?

- Rīt ir svētdiena... Vai tev šķiet, ka būs jāstrādā?

Megrē šaubījās, neattapdams, ko atbildēt. Viņš nezināja. Par svētdienu viņš nebija domājis. Bija bail pārtraukt izmeklēšanu, jo viņš uzskatīja, ka viens no galvenajiem veiksmes priekšnoteikumiem ir ātrums. Jo vairāk dienu pagāja, jo grūtāk bija dabūt no lieciniekiem precīzas liecības. Arī viņam pašam bija jāpaliek sasaistē ar to mazo pasaulīti, kurā bija iedziļinājies.

Un, lūk, priekšā bija svētdiena, tātad pauze. Ari šī pēcpusdiena daļēji zaudēta, jo daudzi bija pamanījušies padarīt sestdienu par tādu kā otru svētdienu.

- Es vēl nezinu... Es tev šopēcpusdien piezvanīšu...

Noplātīdams rokas tikpat izteiksmīgi, kā bija redzējis darām Ramuēlu, viņš piebilda:

- Atvaino mani... Tā nav mana vaina...

Protams, arī policijā darba ritms sāka noplakt.

Daudzos kabinetos valdīja klusums - komisāri un inspektori bija devušies uz laukiem.

- Vai Lapuēns nav atgriezies?

- Vēl ne, šef.

Viņš devās uz inspektoru istabu pēc druknā Toransa, kas tieši tobrīd rādīja saviem kolēģiem spininga auklu. Komisārs taču nevarēja prasīt, lai visi, tāpat kā viņš pats, būtu Emīla Bulē lietas pārņemti.

Viņš nezināja, ko iesākt, gaidot Lapuēnu, un trūka arī uzņēmības iedziļināties administratīvajos plānos.

Beigu beigās komisārs iegāja pie Lekuena, darba biedra no tās nodaļas, kura nodarbojās ar nakts dzīvi, un atrada kolēģi lasām avīzi. Le-kuens vairāk līdzinājās lielceļa laupītājam nekā policistam.

- Vai es tevi netraucēju?

-Nē...

Megrē apsēdās uz palodzes, pats īsti nezinādams, kāpēc šurp nācis.

- Vai tu pazini “Lotosa” īpašnieku?

- Tāpat kā viņus visus...

Saruna risinājās slinki un ilga veselu stundu, taču neko nedeva. Lekuenam bijušais Transatlantijas kuģu viesmīlis bija tips, kas neiederējās šajā vidē un kuru Monmartrā daži nicīgi saukāja par piparbodnieku.

Pulksten četros svētdiena jau bija gandrīz sākusies, un komisārs atkal pagrūda inspektoru istabas durvis.

- Kur Lapuēns?

- Vēl nav atgriezies, šef...

Komisārs zināja, ka tas neko nelīdzēs, tomēr, staigādams šurpu turpu, iegāja arī pa Tiesu pils durvīm. Šorīt viņš bija nolēmis iegriezties pie tiesu sekretāra un palūgt to klientu sarakstu, kurus aizstāvējis Žans Šarls Gaijārs.

Tiesu pils bija gandrīz tukša, plašajos gaiteņos vējoja gaisa strāvas, un, kad viņš pavēra tiesu sekretāra kabineta durvis, aiz tām neviena nebija. Tas šķita dīvaini. Kurš katrs te varēja ienākt un pāršķirstīt zaļos aktu vākus, ar kuriem līdz pašiem griestiem bija piekrauti plaukti pie sienām. Tāpat kā jebkurš varēja ieiet advokātu ģērbistabā, uzvilkt tērpu un apsēsties tiesas priekšsēdētāja krēslā.

- Botāniskais dārzs tiek labāk apsargāts... -Megrē norūca.

Visbeidzot viņš savā kabinetā atrada La-

>

puēnu.

- Es pārnācu ar tukšām rokām, šef... Turklāt izvaicāju gandrīz visus tās ielas iedzīvotājus... Vismaz tos, kuri nav aizbraukuši kaut kur pavadīt nedēļas nogali.

Zilā amerikāņu mašīna viņiem ir pazīstama... Daži pat zina, kam tā pieder... Citi to redz katru ritu, iedami uz darbu, un nepievērš tai sevišķu uzmanību... Kad vaicāju par nakti no otrdienas uz trešdienu, viņi parasti pacēla acis pret debesīm...

Viņiem tas jau šķiet tik sen... Daži liekas gulēt desmitos vakarā... Citi nākuši mājās no kino pusvienpadsmitos, nepievēršot uzmanību mašīnām, ar kurām tajā laikā pilnas visas ielas malas...

Visbiežākā atbilde bija: “Tā tur ir gandrīz vienmēr...”

Viņi pie auto pieraduši tik ļoti, ka pat tad, ja tā tur nav, iedomājas, ka ir...

Apvaicājos ari tā kvartāla garāžās, kur iepilda degvielu. Tikai vienā pazina to auto un resno tipu ar sarkano ģīmi, kas reizēm ieradies pēc degvielas... Taču šis klients neesot piebraucis regulāri...

Vēl ir divas garāžas, kur netiku nevienu izvaicājis - tikai tāpēc, ka tās līdz pirmdienai slēgtas...

Megrē atkal noplātīja rokas gluži tā, kā bija darījis mesjē Ramuēls. Ko viņš varēja iesākt?

- Tu atgriezīsies turp pirmdien... - viņš nopūtās.

Zvanīja telefons. Megrē pazina Antonio balsi un kādu brīdi cerēja, ka tam būs kas jauns pavēstāms.

- Vai tas esat jūs, Megrē kungs?... Pie manis te ir apbedīšanas biroja darbinieks... Viņš piedāvā apbedīšanu rīkot pirmdien pulksten desmitos no rīta... Es negribu dot atbildi bez jūsu atļaujas...

Ko gan tas varēja nozīmēt Megrē?

- Es piekrītu...

- Jūs saņemsiet ielūgumu... Aizlūgums tiks noturēts Notrdamdeloretas baznīcā...

Viņš nolika klausuli un ar tukšu skatienu uzlūkoja Lapuēnu, kas gaidīja rīkojumus.

-Tu vari iet... Vēlu labi pavadīt svētdienu!... Ja Likā ir uz vietas, tad atsūti viņu pie manis...

Likā bija uz vietas.

- Vai ir kas jauns, šef?

- Itin nekā!... Es gribētu, lai tu pirmdien no paša rīta dodies pie tiesu sekretāra un pārlūko lietas, kurās piedalījies Žans Saris Gaijārs...

Līdz sazin kuram augumam nav jāmeklē... Divu vai triju pēdējo gadu lietas...

- Vai jūs šovakar dodaties uz Monmartru?

Komisārs paraustīja plecus. Kāpēc gan? Viņš

atkārtoja, sacīdams gluži tāpat, kā bija teicis La-puēnam:

- Lai tev jauka svētdiena!

Tad viņš nocēla telefona klausuli.

- Savienojiet, lūdzu, ar manu dzīvokli... Hal- j lo!... Vai tā esi tu?

It kā komisārs nezinātu, ka tā varēja būt tikai viņa, un it kā nepazītu viņas balsi!

- Vai tu neatceries, cikos iet vilciens uz Mor-sānu?... Jā, šodien. Ja iespējams, tad pirms vakariņu laika... Piecos piecdesmit divās?... Vai tev gribētos doties turp, lai pavadītu tur šo nakti un rītdienu?... Labi!... Sagatavo mazo ceļasomu... Nē... Es pats piezvanīšu...

Tas bija Sēnas krastā, dažus kilometrus uz augšu no Korbeijas. Tur atradās viesnīca “Vecais zēns”, kur Megrē pāris jau gadus divdesmit laiku pa laikam pavadīja svētdienas.

Megrē viesnīcu bija atklājis kādas izmeklēšanas laikā - tā bija nomaļā vietā, ūdens malā, un to lielākoties apmeklēja makšķernieki.

Tagad Megrē pārim jau bija izveidojušies savi paradumi. Viņus gandrīz vienmēr izmitināja vienā un tajā pašā istabā, brokastu un pusdienu

laikā sēdināja pie viena un tā paša galdiņa terasē zem kokiem.

- Hallo! Savienojiet, lūdzu, ar “Veco zēnu” Morsānā... Caur Korbeiju... Jā, “Vecais zēns”... Tā ir viesnīca...

No grāmatām viņš bija uzzinājis, ka šo stūrīti reiz apmeklējuši Balzaks un Aleksandrs Dimā, bet vēlāk tur literārās pusdienās satikās brāļi Gonkūri, Flobērs, Zolā, Alfons Dodē un vēl daži citi.

- Hallo!... Te Megrē... Ko jūs sakāt?... Jā, laiks ir jauks...

To viņš zināja tikpat labi kā mājvietas saimniece.

- Vai mūsu istaba ir aizņemta?... Jums ir brīva kāda cita, tikai logi neveras uz Sēnu?... Tas nekas... Mēs ieradīsimies uz vakariņām...

Lai nu kā, beigu beigās viņi pavadīs bezrūpīgu svētdienu pie ūdeņiem, neraugoties uz to, ka Emīla Bulē lieta nevirzījās uz priekšu. “Vecā zēna” klientūra ar laiku bija mainījusies. Tie makšķernieki, kurus Megrē reiz pazina, gandrīz visi bija pazuduši. Viņi vai nu bija miruši, vai arī kļuvuši pārāk veci, lai pārvietotos.

Viņu vietas bija ieņēmuši jauni, tikpat kaislīgi makšķernieki, kuri savus izbraucienus plānoja vairākas dienas iepriekš.

Šie vīri cēlās augšā jau četros no rīta, lai sku-bīgi dotos pie ūdeņiem.

Bija arī vēl jaunāka klientūra, lielākoties jauni pāri, kuriem bija savas nelielas buru laiviņas. Viņi līdz vieniem naktī dejoja uz terases magnetofona mūzikas pavadībā.

Megrē snauduļoja, dzirdēja dziedam gaiļus, nodipam aizejošo makšķernieku soļus un galu galā piecēlās tikai deviņos.

Ap desmitiem, kad viņi jau beidza brokastot koku paēnā, nolūkodamies, kā aizslīd buras, Megrē kundze nomurmināja:

- Vai tu neiesi makšķerēt?

Viņam nebija līdzi ne makšķeres, ne spoles -viss bija palicis mazajā mājiņā Mengā pie Luā-ras, taču vienmēr varēja kaut ko aizņemties no mājvietas saimnieces.

Kāda iemesla dēļ advokāts varētu nogalēt savu klientu? Bija gadījies piedzīvot, ka cilvēks noslepkavo savu ārstu, būdams pārliecināts, ka tas viņu nepareizi ārstējis. Otrādi notika tikai ļoti retos gadījumos. Viņš atcerējās vienīgi Bugrā lietu...

Emīls Bulē nebija agresīvs cilvēka tips... Viņš nevarēja būt iedomājies, ka advokāts viņu nodevis, jo nekad nebija tiesāts, viņa darījumi juridiski bija pilnīgā kārtībā...

- Izvēlieties, kuru makšķerkātu vēlaties... Makšķeres ir skapī, un vizuļus atradīsiet parastajā vietā...

Viņi viens aiz otra nokāpa pa kraujo krastu, uzmeklēja ēnaināku stūrīti pie nokaltuša koka stumbra, un gadījumam labpatika, lai jau pēc pusstundas Megrē būtu sazvejojis kādas piecpadsmit raudas. Ja būtu bijusi kāda ķesele, tad viņš, protams, būtu izvilcis arī gandrīz pudu smago līdaku, kura salauza makšķerkātu.

Tiesa gan, pēc tam pludiņš nesakustējās ne reizi. Sieva lasīja žurnālu, laiku pa laikam pārtraukdama lasīšanu, lai viņu uzjautrināti uzlūkotu un pasmaidītu.

Viņi ieturējās turpat, kur parasti, kamēr citi kā allaž atskatījās, lai viņus aplūkotu, un sačukstējās. It kā kriminālpolicijas ierēdnim nebūtu tiesību pavadīt svētdienu laukos kā visiem citiem un makšķerēt, ja viņš to vēlētos.

Viņš atgriezās krastmalā, bet neko vairs nenoķēra, un sešos vakarā viņi abi pārpildītā vilcienā jau brauca uz Parīzi.

Vakariņās viņi ieēda aukstu gaļu, nolūkodamies, kā pār zemi nolaižas nakts; ielas jau bija gandrīz tukšas, un mājā ielas pretējā pusē pamazām sāka iedegties gaismas.

Bulē nemēdza pavadīt svētdienas laukos. Kabarē strādāja septiņas dienas nedēļā, un viņš nebija tas cilvēks, kas atstātu tos bez uzraudzības. Savukārt viņa ģimenei nebija ne mazākās vēlēšanās pamest mazo Itāliju Viktora Masē ielā.

Pirmdienas rītā pulksten deviņos Megrē ieradās Orlevras krastmalā, lai pārliecinātos, vai nav kādu jaunumu, un bez ceturkšņa desmitos taksometrs nogādāja viņu Pigāla ielā. Pie “Lotosa” durvju režģiem bija piestiprināts paziņojums par īpašnieka nāvi, tāds pats bija skatāms arī pie “Zilā vilciena” ieejas Viktora Masē ielā.

Iela pretī mājai, kur atradās Bulē dzīvoklis, bija ļaužu pilna. Laiku pa laikam kāds cilvēks vai ļaužu grupa lūkoja iekļūt mājā, kuras durvis rotāja sēru kreps.

Viņš rīkojās tāpat kā citi - gaidīja savu kārtu pie lifta, kurā gaiss jau bija puķu un sveču smago smaržu pilns. Salons bija pārvērsts kapellā, ap šķirstu sastājuši tumši silueti - Farāno, mesjē Rezons, vecs viesmīlis, kuru uzskatīja par ģimenes locekli, un blakusistabā varēja dzirdēt šņukstam kādu sievieti.

Viņš sarokojās, kāpa atkal lejā un gaidīja kopā ar citiem. Komisārs pazina sejas, kuras bija redzējis nelaiķa kabarē. Te vajadzēja būt visam personālam, un sievietes kurpēs ar nesamērīgi augstiem papēžiem lūkojās pretī nogurušām sejām un tādām acīm, it kā būtu izbrīnījušās, ieraugot rīta sauli.

- Ir gan daudz ļaužu, vai ne?

Tas bija punduris Luijs Bubē, saukts Mikijs, viscaur tērpies melnā. Viņš paraustīja komisāru aiz piedurknes un likās lepojamies ar tik iespaidīgām bērēm.

- Viņi visi ir te...

Viņš gribēja sacīt - visi Parīzes kabarē īpašnieki, ieskaitot tos, no Elizejas laukiem un Mon-pamasa, mūziķus, bārmeņus, viesmīļus...

- Vai jūs pamanījāt Zo?

Viņš norādīja uz Lamatnieku Zo, kas pameta komisāram ar roku un tāpat apstākļiem par godu bija tērpies melnā.

-Te nu mēs visi esam...

Spilgtas drānas, pārmēru gaišas cepures, uzkrītoši zīmoggredzeni, zamšādas vai krokodil-ādas kurpes... Visi bija sarosījušies. Bulē ne tikai nebija iederīgs šajā vidē, ar to izpelnīdamies piparbodnieka vārdu, viņš neiederējās arī Mon-martras naktsdzīvē.

- Vai jūs vēl joprojām nezināt, kas to izdarījis?

Tobrīd no mājas iznāca advokāts, kuru komisārs iepriekš nebija pamanījis, taču tieši tad ietves malā piestāja līķrati, noslēpdami viņu Megrē skatienam.

Bija tik daudz puķu un vainagu, ka ar to visu varētu piekraut divas smagās mašīnas.Trīs sievietes iekāpa automašīnā. Aiz ratiem soļoja viens pats Antonio, kuram sekoja vairākas rindas ar personālu un dejotājām. Tālāk gājienam pievienojās visi, kas pagadījās, veidojot pavadītāju virkni bezmaz simt metru garumā.

Tirgotāji iznāca no savām bodītēm, mājsaimnieces, kas bija izgājušas iepirkties, apstājās ietves malā, cilvēki izliecās pa logiem, lunkani fotogrāfi darīja savu darāmo.

Tobrīd, kad seši vīri, kas nesa zārku, pārkāpa baznīcas slieksni, sāka dārdēt ērģeles. Viņiem sekoja sievietes, tērpušās biezos plīvuros. Uz mirkli Žana Sarla Gaijāra un komisāra skatieni krustojās, pēc tam abus izšķīra pūlis.

Megrē palika baznīcas dziļumā, kur ikreiz, kad vērās durvis, ielavījās saules stars. Komisārs joprojām pārcilāja prātā tās pašas ainas, gluži kā spēlējot kārtis.

Bulē izvelk no kabatas pulksteni... Bulē, kas dažas minūtes pagaida un tikai tad dodas pa Pi-gāla ielu uz leju...

Antonio bija visu lieliski izkārtojis. Bija ne tikai aizlūgums, dziedāja arī rekviēmu.

Iziešana no baznīcas ritēja lēni. Ģimenes locekļus un tuvākos līdzstrādniekus gaidīja četri vai pieci auto, jo Monmartras kapsētā vairs nebija brīvu vietu un Bulē mirstīgās atliekas veda uz Ivrī.

Antonio atrada laiku izlauzties cauri pūlim un pienākt pie komisāra.

- Vai vēlaties vietu kādā auto?

Megrē ar rokas kustību norādīja, ka nē. Komisārs pamanīja advokātu, kas attālinājās, un sekoja viņam.

- Skaistas bēres!... - viņš sacīja gluži tāpat, kā bija teicis Mikijs vēl Viktora Masē ielā. - Vai jūs uz kapiem nebrauksiet?

- Mani gaida darbs... Turklāt neesmu ielūgts...

- Te bija sanākusi visa Monmartra... Pavadītāji pamazām plūda projām, sekojot

līķratiem un automašīnām.

- Jūs droši vien pazināt labu daļu no saviem klientiem...

- Tādā situācijā atrastos jebkurš advokāts... Mainot sarunas tematu, it kā šis būtu viņam

apnicis, Gaijārs noprasīja:

- Vai uzgājāt kādas pēdas?

- Sacīsim, pēdu aizsākumu...

- Tas būtu?

- Man pietrūkst paša galvenā, proti, motīva...

- Vai pārējais jums ir?

- Ak vai, pierādījumu man vēl nav!... Vai jūs vakar nebraucāt uz laukiem?

Sarunbiedrs pārsteigts pavērās komisārā.

- Kāpēc jūs man to jautājat?

Viņi tāpat kā daudzi citi devās uz leju pa Notrdamdeloretas ielu, kurā šajā stundā reti kad bija tik daudz gājēju, un iznāca pie “Sentropē”,

321

Simenons 12

kur no vitrīnas bija aizvākti kailo sieviešu attēli, lai tur ievietotu paziņojumu par bērēm.

-Tāpat vien... - Megrē atbildēja. - Tāpēc, ka es ar sievu biju laukos... Tāpēc, ka lielākā daļa parīziešu svētdienās dodas uz laukiem vai pie jūras...

- Mana sieva jau sen vairs nepārvietojas...

- Un tāpēc jūs pavadāt svētdienas viens pats Labrijēra ielā?

- Izmantoju šo iespēju, lai pārlūkotu lietas...

Zans Saris Gaijārs acīmredzami vaicāja pats

sev, kāpēc komisārs seko viņam kā piesiets. Normāli būtu, ja Megrē tālāk dotos pilsētas centra virzienā. Taču viņš turpināja soļot tajā pašā tempā kā advokāts, un drīz vien viņi jau atradās Labrijēra ielā, kur zilā mašīna bija novietota savā parastajā vietā pie mājas.

Sekoja apjukuma brīdis. Megrē nebūt negrasījās doties projām. Advokātam rokās bija atslēga.

- Nepiedāvāju nākt iekšā, jo zinu, cik jūs esat aizņemts...

- Es tieši šobrīd gribēju lūgt jums atļauju piezvanīt...

Durvis atvērās.

- Ienāciet manā kabinetā...

Durvis, kuras savienoja kabinetu ar blakusistabu, bija vaļā, un tur no krēsla piecēlās gadus trīsdesmit veca sekretāre. Nelikdamās ne zinis par Megrē., viņa uzrunāja savu šefu:

- Bija divi zvani - viens no Kannām...

-Tūlīt, Liseta...

Gaijārs likās norūpējies.

- Vai jūs gribat zvanīt kādam tepat Parīzē?... Tālrunis ir jūsu priekšā...

- Paldies...

Pa logu varēja redzēt bruģētu pagalmu, kura vidū slējās diezgan glīta liepa.

Megrē uzgrieza numuru.

- Hallo!... Vai inspektors Lapuēns ir atgriezies?... Dodiet man viņu, lūdzami!... Paldies!... Jā... Hallo!... Lapuēn?... Vai tu atradi to, ko meklēji?...

Viņš ilgāku laiku klausījās, kamēr advokāts, pie rakstāmgalda nepiesēzdamies, pārvietoja aktu vākus.

- Jā... Jā... Es sapratu... Vai par datumiem tu esi pārliecināts?... Vai liki viņam parakstīt liecību?... Nē, es esmu Labrijēra ielā... Vai Likā ir atgriezies?... Vēl nav?...

Runādams viņš vēroja pagalmu, divus strazdus, kuri lēkāja pa bruģakmeņiem, un advokāta ēnu, kura kustējās šurpu turpu, atspoguļodamās logā.

- Jā, gaidi mani... Ieradīšos drīz, un iespējams, ka būs arī jaunumi...

Ari viņam taču bija tiesības nospēlēt mazu komēdiju! Nolicis klausuli, viņš notēloja pārsteigumu, mulsi plūkādams ausi.

Viņi abi vēl joprojām stāvēja, un advokāts ziņkāri uzlūkoja komisāru. Megrē tīši ļāva iestāties klusumbrīdim. Kad viņš beidzot ierunājās, balsī bija dzirdams tikko manāms pārmetums.

-Ar jūsu atmiņu gan nav labi, mesjē Gaijār...

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Vai varbūt kāda iemesla dēļ, kuru man vēl nav izdevies atklāt, jūs neteicāt patiesību?

- Par ko tad?

- Vai tad jūs to nezināt?

- Es jums apzvēru...

Vīrietis bija liels un spēcīgs, vēl pirms mirkļa tik ļoti pārliecināts par sevi. Tagad viņa seja atgādināja maza puisēna seju, kurš pieķerts darām blēņas un lūko nospēlēt nevainīgo.

- Es tiešām nesaprotu, ko jūs gribat teikt...

- Vai atļausiet uzsmēķēt?

- Lūdzu.

Megrē lēni piebāza savu pīpi - sapīcis kā cilvēks, kuram izpildāms nepatīkams pienākums.

Otrs viņam piedāvāja:

- Vai nevēlaties apsēsties?

-Tas ilgs tikai vienu mirkli... Kad piektdien biju ienācis ar jums aprunāties, tiku vaicājis par jūsu auto...

- Iespējams... Uz mani pārlieku spēcīgu iespaidu bija atstājis dzirdētais, tāpēc palaidu garām detaļas...

- Jūs sacījāt, ka auto parasti atrodas pretī mājai un ka jūs to tur atstājat uz visu nakti...

- Tā ir patiesība... Mašīna bija tur gan pagājušajā naktī, gan iepriekšējā... Nākot iekšā, jūs to redzējāt...

- Taču nesen gadījās tādas dienas, kad tās tur nebija...

Viņš izlikās meklējam atmiņā.

- Pagaidiet...

Advokāts bija piesarcis gluži sarkans, un Megrē kļuva viņa gandrīz vai žēl. Varēja just, ka, tikai pateicoties milzīgām pūlēm, viņam izdodas saglabāt pašsavaldīšanos.

- Neatceros, vai tas bija pagājušajā vai aiz-pagājušajā nedēļā, kad auto nācās remontēt... Varu pavaicāt savai sekretārei... Tā bija viņa, kas zvanīja uz darbnīcu, lai uzzinātu, vai viņi neatbrauktu pakaļ.

Gaijārs tomēr nedevās uz durvju pusi, lai pasauktu sekretāri.

- Paaiciniet viņu!...

Viņš beigu beigās pagrūda durvis.

- Vai jūs uz mirklīti ntienāktu?... Komisārs vēlētos uzdot kādu jautājum i...

- Neuztraucieties, jaunk indz... Tas ir pavisam nevainīgs jautājums... Es vēlētos zināt, kurā dienā jūs zvanījāt uz autodarbnīcu Ballī ielā, lai atbrauc pakaļ automašīnai...

Viņa uzlūkoja savu šefu tā, it kā lūgtu atļauju runāt.

- Tas bija pirmdien pēcpusdienā, - viņa beidzot sacīja.

- Vai runa ir par pagājušo pirmdienu?

-Jā...

Sekretāre bija izskatīga, simpātiska, un baltā neilona kleita izcēla apetītlīgo augumiņu. Varbūt viņai ar Gaijāru...? Šobrīd tas Megrē nelikās svarīgi.

- Vai runa bija par pamatīgu remontu?

- Varu parādīt jums darbnīcas rēķinu... Es to saņēmu šorīt... Viņiem vajadzēja nomainīt amortizatoru...

- Bet viņi to nebija izdarījuši?

- Viņi zvanīja un atvainojās... Tā ir amerikāņu mašīna... Viņi nebija paredzējuši, ka Parīzē neatradīsies piemērota detaļa, un zvanīja uz noliktavu Havrā...

Zans Šarls Gaijārs likās zaudējis interesi par sarunu un, beidzot apsēdies pie sava rakstāmgalda, šķirstīja kādus aktu vākus.

- Kad tad auto atgriezās no darbnīcas?

-Ceturtdien vai piektdien... Vai atļausiet?...

Tam jābūt pierakstītam manā piezīmju grāmatā...

Viņa iegāja savā kabinetā un pēc brītiņa atgriezās.

- Ceturtdienas vakarā... Viņi ar ekspresi atgādājuši amortizatoru un strādājuši visu dienu...

- Vai jūs vakarā te netikāt iegriezusies?

Viņa atkal uzmeta skatienu advokātam.

- Nē... Tā gadās reti... Tikai tad, kad ir kāds steidzams darbs...

- Vai pagājušajā nedēļā tāds gadījums neradās?

Viņa bez šaubīšanās papurināja galvu.

- Es jau kādas divas nedēļas neesmu strādājusi vakaros...

- Es jums pateicos, jaunkundz...

Viņa aizgāja, aiztaisīdama durvis, bet Megrē palika stāvam kabineta vidū ar pīpi zobos.

- Lūk, lūk!... - viņš beidzot norūca.

- Kas - lūk?

- Nekas... Mazs sīkums, kuram var būt un var arī nebūt izšķirīga nozīme... Jūs pietiekami daudz zināt par mūsu amatu, lai apjēgtu, ka mums nav tiesību neko palaist garām neievērotu...

- Es neredzu, kāds sakars manam auto...

- Ja jūs būtu manā vietā, tad redzētu gan... Pateicos par atļauju piezvanīt... Man laiks atpakaļ uz darbu...

Advokāts piecēlās.

- Vai jums vairāk nekas nav man jautājams?

- Ko lai es jums jautāju? Es jau piektdien uzdevu jautājumus, kurus man bija jums jāuzdod. Ceru, ka jūs man atbildējāt tīru patiesību...?

- Man nav nekāda iemesla...

- Protams. Par to auto tomēr...

- Atzīstos, tas man bija izkritis no prāta... Pēdējo mēnešu laikā tā ir jau trešā vai ceturtā reize, kad šim auto vajadzīgs remonts, tāpēc man padomā to nomainīt...

- Vai šo triju dienu laikā jūs braucāt ar taksometru?...

- Tas tiesa... Man gadījies braukt ar taksometru arī tad, ja auto ir pie durvīm... Nav laika pat piestāt...

- Es jūs saprotu... Vai šopēcpusdien jūs runāsiet tiesā?

- Nē... Es jau jums teicu, ka diezgan reti uzstājos kā aizstāvis... Esmu drīzāk tāds kā advokāts konsultants...

- Tātad jūs visu dienu būsiet mājās?

- Ja nu vienīgi kāda tikšanās... Vienu mirklīti...

Viņš vēlreiz pavēra durvis uz.blakustelpu.

- Liseta!... Vai jūs neapskatītos, vai man šovakar nav kaut kur norunāta tikšanās?...

Megrē radās iespaids, ka jaunā meitene ir raudājusi. Nedz viņas acis, nedz deguns gan nebija sarkani, bet skatiens bija rūpju pilns un bažīgs.

- Nedomāju vis... Visas jūsu tikšanās sarunātas tepat...

Viņa tomēr ieskatījās sarkanajā piezīmju grāmatiņā.

-Nē...

-Tā arī ir atbilde... - advokāts nobeidza.

- Es jums pateicos.

- Vai būšu jums vēl vajadzīga?

- Nekā noteikta man prātā nav, taču nekad nevar zināt... Uz redzēšanos, jaunkundz...

Vina pamāja ar galvu, acis nepaceldama. Toties Žans Saris Gaijārs pavadīja komisāru gaitenī. Uzgaidāmās telpas durvis bija vaļā, un garāmejot varēja redzēt kājas - tur sēdēja un gaidīja kāds vīrietis.

- Vēlreiz paldies par atļauju izmantot telefonu...

- Nav par ko...

- Un atvainojiet...

Kad, nogājis pa ietvi kādus piecdesmit metrus, Megrē atskatījās, Gaijārs vēl joprojām stāvēja uz sliekšņa un sekoja viņam ar acīm.

7. nodala

Tā bija noticis vairākas reizes, pat diezgan bieži, tikai nekad vēl tik izteikti, tik tipiski. Tika strādāts kādā noteiktā virzienā, un jo pārliecinošāk tad, ja par savu taisnību lielas pārliecības nebija vai arī bija maz tiešu pierādījumu.

Kad mērķtiecīgā virzība reizumis nonāca šķietamā strupceļā, nācās mest puslokus, lūkojot jaunu darbības virzienu.

Inspektori tika sūtīti itin visur - pa labi un pa kreisi. Likās, ka notiek mīņāšanās uz vietas, taču atradās kāds jauns ķēdes posms, un varēja uzmanīgi virzīties tālāk.

Un lūk - piepeši, tad, kad to vismazāk varēja gaidīt, izmeklēšana sāka slīdēt ārā no rokām. Tā kļuva nevadāma. Notikumu gaita diktēja savu, nācās pieņemt neparedzētus lēmumus, kādiem neviens nebija gatavs.

Tādos gadījumos neklājās viegli. Nācās pratināt, ik pa brīdim sev vaicājot, vai jau no paša sākuma virziens nav bijis nepareizs un vai priekšā nav tukšums. Varēja būt vēl ļaunāk - parādījās kāda cita varbūtība, kas nekādi neatbilda agrākiem pieņēmumiem.

Kāds tad īstenībā bija Megrē meklējumu izejas punkts? Tikai iekšēja pārliecība, kura, tiesa gan, sakņojās pieredzē: ŠAJĀ VIDĒ - BOHĒMAS VIDĒ, KĀ SACĪTU ŠODIEN, NEMĒDZA ŽŅAUGT. Te lietoja revolverus, reizēm nažus, taču policijas kartotēkā nebija atrodams neviens gadījums, kad noziegums būtu izdarīts, upuri nožņaudzot.

Vēl otra zināma detaļa - upuri parasti pameta nozieguma vietā. Arhīvos neatradās neviens ieraksts par gadījumu, kad te kāds būtu vairākas dienas slēpis upuri, lai to pēcāk noliktu kaut kur uz ielas.

Tāpēc komisāru tik ļoti nodarbināja ainas no pēdējā vakara Emīla Bulē dzīvē - ar telefon-zvaniem, gaidām ielas malā blakus uniformā tērptajam Mikijam, līdz pat brīdim, kad agrākais kuģu viesmīlis bija mierīgi attālinājies Pigāla ielas lejasgala virzienā.

Visa Megrē izlolotā konstrukcija pamatojās uz šīm ainām, svarīga vieta bija arī notikumam ar 22. maijā no bankas paņemto pusmiljonu.

Tādējādi radās varbūtība, ka Viktora Masē ielas mazajā Itālijā nav notikušas nekādas kaislību drāmas, ka visas trīs sievietes tiešām sadzīvo tik labi, kā izskatījās, ka Bulē nav bijis mīļākās un vēl - ka Antonio ir kārtīgs cilvēks.

Ja kāds no šiem pieņēmumiem - drīzāk gan minējumiem - būtu nepareizs, tad visa līdzšinējā izmeklēšana sabruktu kā kāršu namiņš.

Vai tāpēc viņš visu laiku izskatījās saīdzis un virzījās uz priekšu ar grūtībām un nepatiku?

Šopēcpusdien bija karsts; saule pludoja iekšā pa logu, un komisāram nācās nolaist aizkaru. Likā un komisārs bija novilkuši žaketes un, durvis aizslēguši, noņēmās ar kādu darbiņu, kas noteikti liktu izmeklēšanas tiesnesim raustīt plecus.

Tiesa gan, izmeklēšanas tiesnesis, kura pārziņā bija šī lieta, lika viņus mierā, domādams, ka runa ir tikai par nesvarīgu rēķinu nokārtošanu, un arī prese neko daudz nerakstīja.

-Advokāts nenogalē savu klientu...

Šis bija kā piedziedājums, no kura Megrē nejaudāja atbrīvoties gluži kā no dziesmas, kas pārāk bieži dzirdēta pa radio vai pa televīziju.

- Advokāts...

Un tomēr šorīt pēc aizlūguma viņš bija ieradies pie Žana Šarla Gaijāra, tiesa, rīkodamies, cik uzmanīgi vien iespējams. It kā gadījuma pēc izgāja ar viņu kopā no baznīcas, pavadīja līdz Labrijēra ielai un, ja arī bija uzdevis dažus jautājumus, tad nekādā ziņā ne uzstājīgi.

-Advokāts nenogalina...

Tas neizklausījās ne pārliecinošāk, ne saprātīgāk par otru viņa secinājumu:

- Šajā vidē nenogalina...

Tikai - nemēdz saukt uz policiju Orfēvras krastmalā pazīstamu advokātu un nepratina viņu daudzas stundas, riskējot iedzīvoties nepatikšanās ar Barro, varbūt pat visu tiesu sistēmu.

Dažu profesiju pārstāvji ir jūtīgāki nekā citi. Tas tapa jaušams jau tad, kad viņš bija zvanījis savam draugam Šavanonam, un arī tad, kad ieradās vizītē pie nepārspējamā mesjē Ramuēla.

-Advokāts nenogalina savu klientu...

Tie bija Žana Šarla Gaijāra klienti, ar kuriem abi policisti te noņēmās Megrē kabineta saules piezeltītajā gaisā. Likā bija atgriezies no tiesu sekretariāta ar sarakstu, kuru viņam palīdzēja sastādīt tiesu sekretārs.

Un arī Likā jau bija radusies kāda ideja. Viss vēl rādījās miglā tīts.Viņš vēl neprata savas domas būtību izstāstīt vārdos.

- Tiesu sekretārs man pateica kaut ko interesantu...

-Ko?

- Vispirms jau, kad minēju Žana Šarla Gai-jāra vārdu, viņš tā jocīgi pasmaidīja... Tad es palūdzu to lietu sarakstu, ar kurām Gaijārs nodarbojies pēdējo divu gadu laikā, un viņa skatiens kļuva vēl blēdīgāks...

“Jums tur nekas daudz neatradīsies...” viņš noteica.

“Vai tāpēc, ka viņam bijis maz klientu?”

“Gluži otrādi! Cik esmu dzirdējis, viņam ir loti plaša klientūra, un stāsta, ka viņš pelnot vairāk nekā daži Barro spīdekļi, kas katru nedēļu runā zvērināto priekšā...”

Likā ieinteresēti turpināja:

- Mēģināju viņu piedabūt runāt, bet viņš, visu laiku klusēdams, šķirstīja savus dosjē. Laiku pa laikam piezīmējot uz lapiņas kādu uzvārdu, viņš norūca:

“Apsūdzētais attaisnots...”

Pēc laiciņa:

“Atkal - attaisnots...”

Un viņam visu laiku bija tāds blēdīgs izskats, kas mani dzina vai izmisumā.

“Paskat! Notiesāts... Taču soda izpildīšana, protams, atlikta!...”

Tā tas turpinājās labu laiciņu. Saraksts auga augumā. Attaisnotie piebiedrojās attaisnotajiem, notiesātie - notiesātajiem, ar soda atlikšanu vai vieglākiem sodiem...

Es beigu beigās piezīmēju:

“Viņš droši vien ir ļoti lietpratīgs...”

Tad sekretārs mani uzlūkoja tā, it kā par mani smietos, un noteica:

“Viņš ļoti labi prot izvēlēties lietas...”

Šis teikums bija ieinteresējis Likā, un tas ieinteresēja arī Megrē, kurš jau lika smadzenes lietā, lai to izprastu.

Ir skaidrs, ka ne tikai apsūdzētajam, bet arī aizstāvim labāk patīk tiesas procesā vinnēt, nekā zaudēt. Līdz ar to advokāta reputācija pieņemas spēkā, un klientūra aug ar katru jaunu attaisnošanas gadījumu.

IZVĒLĒTIES LIETAS...

Šobrīd abi pārlūkoja sarakstu, kuru bija atnesis Likā. Viņi jau bija pārbaudījuši apmēram trešdaļu. Inspektors uz atsevišķas lapiņas atzīmēja piedalīšanos civillietās. Tā kā šī joma nevienam no viņiem nebija pazīstama, abi labprātāk šīs lietas atlika malā.

Citu lietu, kopumā ņemot, nemaz tik daudz nebija - kādas trīsdesmit divu gadu laikā. Tātad Žans Šarls Gaijārs gluži dibināti bija apgalvojis, ka tiesā neuzstājas bieži...

Likā aplūkoja uzvārdus citu pēc cita.

- Ipolits Tesjē... Naudas viltošana un izplatīšana... Attaisnots 1. septembrī...

Abi rakņājās atmiņā. Tā kā viņi tur neko neatrada, Megrē devās pie inspektoru istabas durvīm.

- Tesjē... Naudas viltošana un izplatīšana... Vai tas kādam no jums ko atgādina?

- Vai tas nav tas bijušais kazino direktors no Bretaņas, kas mēģināja Parīzē atvērt pagrīdes spēļu namu?

Vini pārgāja pie nākamā uzvārda.

-Ziljēns Vandrs... Ielaušanās... Attaisnots...

Šo vīru Megrē atcerējās. Tas bija zaglēns, kas atgādināja sīku, nožēlojamu ierēdnīti un bija specializējies tranzistoruztvērēju zādzībās. Viņš nekad nebija pieķerts ar roku svešā somā, un pret viņu nebija nekādu tiešu pierādījumu. Komisārs bija ieteicis izmeklēšanas tiesnesim likt zaglēnu mierā, kamēr viņš pieļaus kādu kļūdu un tiks pieķerts pie rokas...

- Izraksti viņu uz trešās lapiņas...

Šajā laikā druknais Toranss bija ierīkojies kādā ēnainā bistro iepretim advokāta mājai, un policijas mašīna bez redzamām atšķirības zīmēm gaidīja dažus metrus tālāk, ietves malā netālu no zilā amerikāņu auto.

Ja Toransam nāksies pavadīt visu pēcpusdienu pie šā galdiņa, uzmanot durvis pāri pretī, cik alus kausu gan viņam nāksies izdzert?

- Urbēns Potjē... Zagtu mantu slēpšana... Viens gads cietumā, soda izpildi atliekot...

Tas bija Likā, kas pirms dažiem mēnešiem nodarbojās ar šo lietu, un šis zellis vairākkārt ieradās pie viņa Orlēvras krastmalā - tukls un tikpat nesakopts kā rēķinvedis mesjē Rezons, ar melnām spalvām pieaugušām nāsīm.

Viņam piederēja krāmu bode Lašapela bulvārī. Tur varēja atrast visu ko - gan vecas petrolejas lampas, gan ledusskapjus un novalkātas drānas.

“Es esmu godīgs komersants... Necils, bet godīgs... Kad tas tips ieradās pie manis pārdot tās svina caurules, man nebija ne jausmas, ka viņš tās nospēris... Es tās nopirku, lai...”

Pie katra uzvārda Megrē pārņēma šaubas. Viņš jau bija virinājis inspektoru istabas durvis reizes desmit.

- Piezīmē...

-Gastons Morāns... Automašīnu zagšana...

- Mazs un ruds?

- Tas manā papīrā nav ierakstīts...

- Šopavasar?

- Jā... Aprīļa mēnesī... Runa ir par bandu, kas pārkrāsoja auto un sūtīja tālāk uz provinci pārpircējiem...

- Izsauc Dipē...

Inspektors Dipē bija nodarbojies ar šo lietu, un laimīgā kārtā atradās blakusistabā.

- Vai tas ir maza auguma rudmatis, kas mums cēla priekšā to stāstiņu par savu slimo, veco māti?

- Jā, šef... Viņam patiešām bija veca un slima māte... Viņam taču bija tikai astoņpadsmit gadu... Tas bija neievērojamākais bandas loceklis... Viņš'apmierinājās ar to, ka stāvēja sardzē, kamēr Žistēns Plānprātiņš aizdzina mašīnas...

Divas visai līdzīgas lietas - ielaušanās. Nekā uzkrītoša. Nekā tāda, kas būtu parādījies avīžu pirmajās lappusēs.

Gluži otrādi, visi advokāta klienti bija lielākā vai mazākā mērā profesionāļi.

-Turpini... - Megrē nopūtās.

-Tas ir viss... Jūs teicāt, lai meklēju divu gadu robežās...

Nebija ko iesākt ar tāda advokāta darbību, kurš dzīvo savrupmājā - pat ja īstenībā tā ir visparastākā māja.

337

Simenons 12

Protams, vajadzēja rēķināties arī ar lietām, kuras līdz tiesai nenonāca un kuru droši vien bija vairāk.

Vēl bija pārējā klientūra, tā, kuras interesēs Žans Šarls Gaijārs rakstīja nodokļu deklarācijas

- tāpat, kā bija pakalpojis Bulē.

Megrē jutās slikti. Viņam bija karsti. Un neganti slāpa. Sajūta bija tāda, ka viņš ir sapinies, un radās kārdinājums atsākt visu no sākuma.

- Izsauc devītā apriņķa iecirkņa inspektoru...

Tas viss atgādināja vētru ūdens glāzē, bet, ja

reiz bija tikts tik tālu, tad neko nedrīkstēja atstāt nepārbaudītu.

- Kā?... Mesjē Žiblēn?... Jā gan! Pasauciet man mesjē Žiblēnu... Te viņu prasa komisārs Megrē... Jā, no kriminālpolicijas... Hallo!... Nē! Komisārs grib runāt ar pašu mesjē Žiblēnu...

Inspektors laikam bija ļoti aizņemts ar saviem svarīgajiem darbiem, jo nācās gaidīt minūtes piecas, iekams viņš pienāca pie aparāta.

- Hallo!... Ar jums runās komisārs...

Megrē nopūzdamies paņēma klausuli.

- Es atvainojos, ka jūs traucēju, mesjē Žiblēn... Gribu tikai palūgt jums kādu izziņu... Ko jūs sakāt?... Jā, tas netieši saistīts ar Emīla Bulē lietu... Jūs taču lasījāt avīzēs... Saprotu... Nē, tās nav viņa deklarācijas, kuras mani interesē...

Tās varētu mani interesēt vēlāk, bet tādā gadījumā es jums apsolu iet oficiālo ceļu... Jā gan! Es saprotu jūsu bažas...

Šoreiz mani interesē kāds cits jautājums... Vai Bulē nebija kādu nesaprašanos ar jums?... Jā, jā, tieši tā... Vai jums, piemēram, negadījās draudēt viņam ar naudas sodu... Nē?... Tas ir tas, ko es gribēju uzzināt... Visi rēķini pilnīgā kārtībā... Tā gan... Tā gan...

Viņš klausījās, galvu klanīdams un kaut ko švīkādams savā bloknotā. Mesjē Ziblēna balss tā vibrēja, ka Likā dzirdēja gandrīz visu, ko viņš teica.

- Turklāt vēl viņam bija labs padomdevējs... Viens advokāts, es zinu... Zans Saris Gaijārs... Tieši ar viņu esmu nolēmis nodarboties... Jādomā, viņš apkalpoja daudzus jūsu nodokļu maksātājus? ... Kā jūs teicāt?... Pārāk daudzus?...

Megrē uzmeta skatienu Likā, bruņodamies ar pacietību, jo inspektors pēkšņi bija kļuvis ļoti valodīgs.

-Jā... Jā... Skaidrs, ka ļoti attapīgs... Kā?... Deklarācijām nav kur pieķerties?... Jūs esat mēģinājuši?... Bez rezultātiem? Saprotu... Ar jūsu atļauju - vēl vienu jautājumu... Pie kādas sabiedrības parasti pieder Gaijāra klienti? Ir visādi, to es saprotu... Jā... Jā... Daudzi no šā kvartāla... Viesnīcu, restorānu u.i kabarē īpašnieki... Protams, tas ir grūti...

Tā turpinājās vēl minūtes desmit, taču komisārs tagad klausījās izklaidīgi, jo viņa sarun-biedrs, kas sākumā bija tik atturīgs, gari un plaši stāstīja par cīņu ar nodokļu nemaksātājiem.

- Uff!... - viņš nopūtās, nolikdams klausuli.

- Vai tu dzirdēji?

- Visu nē...

- Kā jau varēja gaidīt, Emīla Bulē nodokļu deklarācijas bija neapgāžamas... Žiblēns teica, ka neesot kur piesieties - tā bēdīgi, vairākreiz atkārtodams... Jau gadiem viņš mēģinot šo pieķert... Vēl pagājušajā gadā esot pārbaudījis visu viņa rēķinvedību, neatrodot nevienu salmiņu, kur pieķerties...

- Un citi?

- Jānudien! Tāpat ir ar visiem Žana Šarla Gaijāra klientiem.

Megrē sapņaini aplūkoja sarakstu, kuru bija sastādījis inspektors. Viņš atcerējās tiesu sekretāra vārdus:

“VIŅŠ PROT IZRAUDZĪTIES LIETAS...”

Un arī nodokļu lietās advokāts prata izraudzīties klientus - Monmartras viesnīcniekus, kuri izīrēja istabas ne tikai uz nakti, bet arī uz stundu, bāru īpašniekus - kā Lamatnieku Žo, kabarē vai sacīkšzirgu īpašniekus...

Kā sacīja Žiblēns, pieliecies tuvāk klausulei:

“Šo ļaužu ienākumus un jebkādus rēķinus ir gaužām grūti pārbaudīt...”

Stāvēdams pie sava rakstāmgalda, Megrē vēlreiz pārlaida acis sarakstam. Vajadzēja izvēlēties, un no šīs viņa izvēles, iespējams, bija atkarīga visa pārējā izmeklēšana.

- Pasauc Dipē...

Inspektors atgriezās kabineta.

- Vai tev ir zināms, kas tālāk notika ar Gastonu Morānu, par kuru pirmīt stāstīji?

- Pirms mēneša vai diviem redzēju viņu kādā Itālijas avēnijas benzīna uzpildes stacijā... Gluži nejauši... Vedu sievu un puikas uz laukiem un gribēju kaut kur iepildīt benzīnu...

- Piezvani uz benzīntanku un pavaicā saimniekam, vai Morāns vēl joprojām tur strādā... Lai saimnieks viņam neko nesaka... Es negribētu, lai viņš nobīstas un izslīd mums caur pirkstiem...

Ja neies cauri ar šo te, viņš izvēlēsies kādu citu, pēc tam vēl kādu, un tā pēc kārtas, kamēr atradīs to, ko meklē.

Taču viņš pilnīgi precīzi nezināja, ko meklē. Visām šā advokāta izraudzītajām lietām bija kas kopīgs, taču to nebija tik viegli pasacīt vārdos.

ADVOKĀTS NENOGALINA SAVU KLIENTU...

- Vai es jums vēl būšu vajadzīgs, šef?

-Jā, paliec gan...

Viņš to pateica, it kā runādams ar sevi pašu, bet nebūdams dusmīgs par kādu klausītāju.

- īstenībā viņiem visiem bija gana daudz iemeslu, lai justos pateicīgi... Vai nu viņi nāca tiesas priekšā un tika attaisnoti... vai arī nodokļu inspektoriem atlika tikai pacelt cepuri, redzot viņu nodokļu deklarācijas... Es nezinu, vai tu saproti, ko gribu sacīt... Parasti advokātam ir arī neapmierināti klienti... Ja lieta tiek zaudēta vai klients apkaunots...

- Es saprotu, šef...

-Taču nav viegli izvēlēties...

Dipē atgriezās.

- Viņš vēl joprojām strādā tajā benzīntankā... Pašlaik viņš ir darbā...

- Paņem auto, kas stāv pagalmā, un atved viņu pie manis - jo ātrāk, jo labāk... Tikai ne-satracini... Saki, ka runa ir par kādu sīkumu, kas jānoskaidro... Nav vajadzīgs, lai viņš lieki satrauktos.

Bija puspieci, bet karstums nerimās, gluži pretēji. Gaiss bija kā sastindzis. Megrē krekls sāka lipt pie miesas.

- Kā būtu, ja dotos iedzert?

Tagad vajadzēja sekot īsam pārtraukumam, Dofina alus bārā gaidot Gastonu Morānu.

Brīdī, kad abi vīrieši gatavojās iziet no kabineta, iezvanījās telefons. Komisārs negribīgi atgriezās - pienākuma apziņa bija uzvarējusi - un nocēla klausuli.

- Vai tas esat jūs, šef? Te Toranss...

- Es pazīstu tavu balsi. Tātad?

- Zvanu jums no Grandarmē avēnijas.

- Ko tu tur dari?

- Jau pirms minūtēm divdesmit Gaijārs izgāja no mājas un iekāpa auto. Man par laimi, Blanšas ielas stūrī bija sastrēgums, un es paguvu ielēkt savā mašīnā un viņu panākt.

- Vai viņš nemanīja, ka seko?

- Noteikti nē... Jūs tūlīt sapratīsiet, kāpēc es par to esmu tik pārliecināts... Viņš tūlīt brauca uz Zvaigznes laukuma pusi, pa visīsāko ceļu... Kustība bija tik dzīva, ka ātri pabraukt viņš nevarēja, un Grandarmē avēnijā viņam nācās braukt vēl lēnāk... Viņš citu pēc citas apbraukāja vairākas garāžas... likās šaubāmies... Galu galā viņš aizdzina auto uz kādu modernu garāžu pie Maijo vārtiem...

Es gaidīju ārā... Kad redzēju viņu iznākam un kājām aizsoļojam uz Buā pusi, es savukārt devos iekšā...

Šis tiešām bija tas mazais, neparedzētais ķēdes posms, kas lika Megrē atgūt spriešanas spējas - uzreiz un pilnīgi, lai cik negaidīti.

Kamēr Megrē klausījās Toransā, viņa seja kļuva aizvien stingāka, kā šķiet, viņš nemaz vairs nedomāja par alus kausu, kuru bija sev apsolījis.

- Tā ir liela garāža, ar automātisko sistēmu auto mazgāšanai... Man nācās īpašniekam parādīt savu žetonu... Zans Saris Gaijārs neesot regulārs viņu klients... Garāžā viņu vispār neatceras redzējuši... Viņš prasījis, vai stundas laikā varot nomazgāt un iztīrīt viņa auto... Viņam to vajagot pussešos...

- Vai viņi jau sākuši darbu?

r

I

m - Viņi gribēja to darīt, bet es teicu, lai pagaida...

Tūlīt pat vajadzēja pieņemt kādu lēmumu.

- Ko lai daru?

- Paliec turpat un nejauj to auto aiztikt... Es tev aizsūtīšu kādu, kas atvedīs to šurp... Nebīsties... Papīri būs kārtībā...

- Un, kad Gaijārs atgriezīsies?...

- Tev palīgos būs inspektors... Es vēl nezinu, kurš... Man labāk gribētos, lai esat divi... Tu izturēsies ļoti pieklājīgi, tomēr parūpēsies par to, lai viņš tevi pavada uz šejieni...

Viņš iedomājās par auto zaglēnu, kuru bija licis atvest.

- Neved viņu tūlīt iekšā manā kabinetā... Liec viņam paciesties... Neļaujies ietekmēties... Un, galvenais, neļauj viņam zvanīt pa telefonu...

Toranss bez kādas aizrautības nopūtās:

- Labi, patron... Tikai pasteidzieties... £ūšu ļoti izbrīnījies, ja viņš šitādā karstumā ilgi blandīsies pa Buā alejām...

Megrē šaubījās, vai doties pie izmeklēšanas tiesneša, lai uzkrautu arī tam daļu atbildības par notiekošo. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka maģistrāts neļaus rīkoties tā, kā sacīja priekšā instinkts.

Blakus kabinetā komisārs citu pēc cita uzrunāja inspektorus.

- Vašē...

- Jā, šef...

- Vai tu kādreiz esi vadījis amerikāņu auto?

- Ir gadījies...

- Tu dosies uz modernu garāžu Grandarmē avēnijā. Tā ir lejā, pie Maijo vārtiem... Tur tu atradīsi Toransu, kas tev parādīs zilu auto... Dzen to šurp un novieto pagalmā, cenšoties nekur daudz nepieskarties...

- Skaidrs...

- Tu, Žanēn, dodies viņam līdzi, tikai tev jāpaliek garāžā kopā ar Toransu... Viņš jau saņēmis rīkojumus...

Viņš ielūkojās pulkstenī. Bija pagājis vēl tikai stundas ceturksnis, kopš Dipē devies uz Itālijas avēniju. Megrē pievērsās Likā.

- Nāc...

Ja pasteigtos, viņi vēl varēja pagūt iedzert pa kausam alus.

8. nodala

Pirms tam, kad Megrē lika vest iekšā mehāniķi, viņš izvaicāja Dipē.

- Kā gāja?

- Vispirms viņš likās ļoti pārsteigts un prasīja, vai es strādāju kopā ar jums. Šķita drīzāk ziņkārīgs, nekā noraizējies. Un reizes divas atkārtoja:

“Vai esat pārliecināts, ka tas ir tieši komisārs Megrē, kas grib mani redzēt?”

Pēc tam viņš devās nomazgāt rokas ar benzīnu un novilkt virsvalku. Pa ceļam viņš man uzdeva vienu vienīgu jautājumu: “Vai tad ir brīv atsākt lietu, kas jau iztiesāta?”

- Un ko tu atbildēji?

- Ka nezinu, bet domāju, ka nē. Visu ceļu viņš likās gluži apstulbis.

- Ved viņu iekšā un atstāj mūs vienus...

Morāns būtu ļoti izbrīnījies, ja tad, kad viņu

ieveda kabinetā, zinātu, cik satraukts ir slavenais komisārs - ne mazāk kā viņš pats. Megrē noskatījās, kā viņš tuvojās - lempīgs jauneklis ar ezītī apcirptiem rūsganiem matiem, acīm porcelāna zilumā un vasaras raibumiem klātu degunu.

- Citās reizēs, - viņš iesāka, it kā gribēdams doties uzbrukumā, - jūs apmierinājāties ar to, ka likāt mani izvaicāt saviem inspektoriem...

Viņš likās gan slīpēts, gan naivs reizē.

- Es gribētu jums uzreiz pateikt, ka neesmu neko izdarījis...

Viņš nebija nobijies. Protams, viņš jutās apmulsis, atrazdamies te, kopā ar slaveno komisāru, taču nobijies nebija.

- Vai tu esi par sevi tik pārliecināts?...

- Kāpēc lai es tāds nebūtu?... Tiesa taču atzina mani par nevainīgu, vai ne?... Par gandrīz nevainīgu... Un es ļoti labi uzvedos, jūs taču to zināt vislabāk...

- Tu gribi sacīt, ka izdevi savus līdzdalībniekus?

- Viņi izmantoja manu nezināšanu - advokāts to pierādīja... Viņš paskaidroja, ka man bjjusi grūta bērnība, ka man jāuztur māte, kas ir slima...

Megrē, vērojot viņu runājam, bija radies dīvains iespaids. Mehāniķis runāja uzsvērti izteiksmīgi, izceļot savu parīzieša akcentu; tajā pašā laikā viņa redzokļos lēkāja jautras uguntiņas, it kā viņam ļoti patiktu paša izraudzītā loma.

- Jādomā, ka ne jau tā senā notikuma dēļ mani ataicināja šurp? Kopš tā laika es uzvedos kā paipuisītis, lai tik kāds mēģina apgalvot pretējo... Tātad?...

Viņš apsēdās, kaut gan neviens nebija lūdzis to darīt - diezgan reti novērojama rīcība un pat izvilka no kabatas cigarešu paciņu.

- Vai drīkstu?

Megrē, joprojām viņu uzmanīgi aplūkodams, piekrītoši palocīja galvu.

- Un ja kāda iemesla dēl izmeklēšana atsāktos?

Morāns notrīsēja, pēkšņi izskatīdamies naidīgs.

- Tas nav iespējams...

- Pieņemsim, ka man jānoskaidro dažas detaļas...

Uz Megrē galda iezvanījās telefons, un To-ransa balss paziņoja:

- Viņš ir te...

- Vai viņš protestēja?

- Neko īpaši. Viņš apgalvo, ka steidzoties, un tūlīt grib jūs redzēt...

- Saki viņam, ka pieņemšu, tikko būšu brīvs...

Gastons Morāns klausījās, uzacis saraucis, it

kā vaicātu pats sev, kāda komēdija te tiek spēlēta.

- Tas taču ir blefs, ko? - viņš noprasīja, kad komisārs bija nolicis klausuli.

- Kas ir blefs?

- Tas, ka mani atveda šurp... Un mēģina iebiedēt... Jūs taču labi zināt, ka tas viss ir iestudēts...

- Kas ir iestudēts?

- Es taču esmu skaidrs kā stikliņš!... Mani vairs nekur iejaukt neizdosies...

Šajā brīdī viņš ne bez zobgalības piemiedza aci un ar to satrauca Megrē vēl vairāk nekā ar visu pārējo.

- Paklausies, Morān, ar tevi nodarbojās inspektors Dipē...

- Jā, tas pats, kas mani atveda šurp... Viņa vārdu es vairs neatceros... Viņš bija atsaucīgs...

- Ko tu dēvē par atsaucību?

- Viņš darbojās atsaucīgi, nūjā!...

- Kā tas ir?

- Jūs nesapratāt?

- Vai tu gribi teikt, ka viņš neizlika tev slazdus un izvaicāja tevi īpaši draudzīgi?

- Domāju, ka viņš mani izvaicāja tā, kā vajadzēja izvaicāt...

Šajā teikumā un arī jaunā vīrieša izturēšanās veidā slēpās kaut kas divdomīgs - kaut kas tāds, ko komisāram būtu grūti izteikt vārdos.

- Tā taču tam arī bija jānotiek, vai ne?

- Vai tāpēc, ka tu biji nevainīgs?

Varētu sacīt, ka tagad Morānam savukārt sametās neomulīgi ap dūšu, jo viņš nesaprata, vai Megrē viņu izzobo tāpat, kā viņš bija izzobojis policistu.

- Sakiet taču... - Morāns šaubīgi iesāka pēc tam, kad bija izpūtis kuplu dūmu mākoni.

-Ko?

- Neko...

- Ko tu gribēji sacīt?

- Es vairs nezinu... Kāpēc jūs likāt mani atvest?

- Ko tu gribēji sacīt?

- Man liekas, ka te kaut kas neklapē...

- Es nesaprotu, kas...

- Vai esat pārliecināts? Tādā gadījumā es labāk taisu muti ciet...

- Ir jau mazliet par vēlu... Ko tu gribēji sacīt?...

Megrē nebūt nebija nelaipns, tikai lietišķs. Piecēlies stāvus un novietojies pret gaismu, viņš atgādināja lielu, pamatīgu blāķi, tā iedvesdams Gastonam Morānam kaut ko līdzīgu panikai.

- Es gribu tikt projām... - Morāns nomurmināja, pēkšņi pieceldamies.

- Tiksi tikai tad, kad būsi visu pateicis.

- Tātad tās ir lamatas?... Kurš tad tās sagatavoja?... Vai tad tajā visā bija vēl kāds, kurš spēlē iesaistījies tikai tagad?

- Kādā spēlē?

- Vispirms pasakiet man, kas jums zināms...

- Šeit izvaicāju es... Kādā spēlē?...

- Jūs man atkārtosiet šo jautājumu līdz rītrī-tam, ja būs nepieciešams, vai ne?... Tā man stāstīja, tikai es neticēju...

- Un ko tev vēl stāstīja?

- Ka pret mani izturēšoties laipni...

- Kas tev to teica?

Puisis aizgrieza prom galvu, nolēmis ciest klusu, tomēr nojauzdams, ka beigu beigās nāksies padoties.

- Tas nav pēc spēles noteikumiem... - viņš galu galā caur zobiem norūca.

-Ko?

Te Morāns piepeši noskaitās un, nostājies izaicinošā pozā, grieza krūti pretī komisāram.

- Ak, tad jūs to nezināt, ko?... Un tie simt tūkstoši, ko?...

Morānu tā pārsteidza Megrē sejas izteiksme, ka puisim nošļuka rokas. Viņš manīja iespaidīgo masu tuvojamies, tad divas spēcīgas rokas sagrāba viņa plecus un sāka tos purināt.

Nekad mūžā Megrē vēl nebija izskatījies tik bāls. Komisāra seja, zaudējusi izteiksmi, līdzinājās akmens bluķim.

Viņa saltā, iespaidīgā balss pavēlēja:

- Atkārto!...

-Tie... tie... Jūs man darāt sāpes...

- Atkārto!...

- Simttūkstoš franku...

- Kādi simttūkstoš franki?

- Laidiet mani... Es visu pateikšu...

Megrē atlaida puisi, lai tas varētu brīvi kustēties, taču joprojām palika zilganbāls un kā-dubrīd piespieda roku pie krūtīm, kur smagi dauzījās sirds.

-Jādomā, ka esmu iznests cauri...

- Gaijārs?

Morāns piekrītoši palocīja galvu.

- Viņš apsolīja, ka ar tevi apiesies atsaucīgi?

- Jā... Viņš gan tā gluži neteica - atsaucīgi... Viņš sacīja - saprotoši...

- Un ka tevi attaisnos?

- Ka, sliktākajā gadījumā, es dabūšu sodu, kuru nosacīti atlaidīs...

- Vai viņš lika tev samaksāt simttūkstoš franku par to, ka tevi aizstāvēja?

- Nē, ne jau par to, ka aizstāvēja... Tā bija tā daļa...

- Kura jādod kādam kā kukulis?...

Jaunais mehāniķis bija tik samulsis, ka viņam acīs sakāpa asaras.

- Jums...

Megrē kādas divas minūtes palika nekustīgi stāvam ar sažņaugtām dūrēm, un beigu beigās viņa sejā lēnām sāka atgriezties sārtums.

Pēkšņi viņš pagrieza savam apmeklētājam muguru, tad labu brīdi palika stāvam pie loga ar nolaisto aizkaru.

Kad Megrē atkal pagriezās, viņa seja jau bija gandrīz atguvusi parasto izteiksmi, taču varētu apzvērēt, ka viņš pēkšņi novecojis un jūtas neizsakāmi noguris.

Komisārs devās apsēsties pie sava rakstāmgalda, norādīja apmeklētājam uz krēslu un ierastām kustībām sāka piebāzt pīpi.

- Smēķē...

Viņš to pateica tā, it kā izteiktu pavēli, it kā mēģinātu apvārdot kādus noslēpumainus dēmonus.

Klusā balsī viņš mierīgi un neskanīgi turpināja:

- Ceru, ka tu man teici taisnību...

-Zvēru pie savas mātes dzīvības...

- Kas tevi sūtīja pie Žana Šarla Gaijāra?

- Kāds tips, kas dzīvo Lašapela bulvāri...

- Nebīsties... Tavu tiesas prāvu otrreiz vairs neatsāks... Tātad runa ir par kādu Potjē, kuram pieder krāmu bode...

-Jā...

- Tu kaut ko nospēri un nesi viņam pārdot...

- Tas nebija pārāk bieži...

- Ko viņš tev teica?

- Lai eju pie tā advokāta...

- Kāpēc tieši pie tā un nevis kāda cita?

- Tāpēc, ka viņam esot savs cilvēks policijā... Tagad es saprotu, ka tā nebija taisnība... Viņš ieminējās par simttūkstoš frankiem...

Megrē apdomāja.

353

Simenons 12

- Paklausies! Pēc brītiņa kādu ievedīs šajā kabinetā. Tu viņam neteiksi ne vārda. Pietiks ar to, ka viņu uzlūkosi un pēc tam sekosi inspektoram uz blakus istabu...

- Ziniet, es jums atvainojos... Man lika saprast, ka tā notiek vienmēr...

Megrē galu galā viņam uzsmaidīja.

- Hallo!... Torans?... Vai tu neatvestu viņu pie manis?... Manā kabinetā ir kāds, kuru tu ievedīsi pie sevis - gadījumam, ja viņš man vēl būtu vajadzīgs... Jā, tūlīt pat...

Megrē šķietami mierīgi pīpēja, taču likās, ka viņam kaklā iespriedies kamols. Komisārs lūkojās uz durvīm, kuras atvērās; viņš redzēja ienākam advokātu elegantā, gaišpelēkā uzvalkā, ātri pasperam trīs vai četrus soļus tuvāk un neapmierināti atveram muti, lai kaut ko teiktu, protestētu, un pēkšņi ieraugām Gastonu Morānu.

Toranss no šīs bezvārdu ainas neko nesaprata. Zans Saris Gaijārs bija sastindzis uz vietas. Viņa seja bija mainījusi izteiksmi. Jaunais cilvēks, kurš jutās gaužām neomulīgi, piecēlās no krēsla un, ienācēju neuzlūkojis, devās uz durvju pusi.

Tagad kabinetā palika tikai divi cilvēki - aci pret aci. Megrē, uzlicis rokas uz rakstāmgalda, dusmojās pats uz sevi par to, ka palicis sēžam, nevis piecēlies, lai smagiem soļiem paietos pretī apmeklētājam, kas bija vēl lielāks un masīvāks nekā viņš pats, un iepļaukātu to pa abiem vaigiem.

Komisārs dīvaini klusā balsī sacīja:

- Apsēdieties...

Taču šobrīd viņš laikam šķita vēl bīstamāks nekā tad, kad bija sagrābis aiz pleciem jauno mehāniķi, jo advokāts tūlīt paklausīja, aizmirsdams protestēt atsavinātās automašīnas dēļ, kur nu vēl par to, ka divi inspektori bez aizturēšanas ordera viņu atveduši uz Orlevras krastmalu un likuši gaidīt kā visparastākajam aizdomās turamajam.

- Es domāju, - nogurušā balsī iesāka Megrē, it kā viņam šī lieta jau būtu beigusies, - ka jūs jau esat apjautis situāciju...

Un, tā kā advokāts grasījās kaut ko iebilst, turpināja:

- Ļaujiet man runāt... Es runāšu, cik īsi vien iespējams, jo man ir nepatīkami te atrasties ar jums aci pret aci...

- Es nezinu, ko tas puika...

- Es jums pavēlēju ciest klusu... Neliku jūs šurp ataicināt, lai jums ko vaicātu... Es jums neprasīšu nekādus paskaidrojumus... Ja es rīkotos tā, kā man gribējās rīkoties pirmaja mirklī, tad būtu jūs aizsūtījis uz aresta telpām, ar jums nemaz nesaticies, un jūs tur gaidītu ekspertīzes rezultātus...

Viņš nolika sev priekšā Gaijāra klientu trešo sarakstu, kurā bija uzskaitīti tie, kas notiesāti uz labošanas darbiem vai attaisnoti, vai arī saņēmuši vēl vieglākus sodus.

Viņš lasīja uzvārdus vienmuļā tonī, it kā skaitītu litāniju. Pēc tam, pacēlis galvu, piemetināja:

- Nav jāpiebilst, ka visi šie cilvēki tiks nopratināti... Kāds varbūt cietīs klusu... Precīzāk sakot - sākumā cietīs klusu... Bet, kad uzzinās, ka zināmajam mērķim iemaksātās summas nekad nav sasniegušas adresātu...

Gaijāra seja arī bija mainījusies. Tomēr viņš mēģināja turēties pretī:

- Es negribu zināt, ko tas zaļknābis...

Taču Megrē blieza ar dūri pa galdu tā, ka viss, kas uz tā atradās, palēcās gaisā.

- Apklustiet! - viņš ierēcās. - Es aizliedzu atvērt muti, pirms neesmu jums ko vaicājis...

Dūres bliezienu bija sadzirdējuši inspektoru istabā, un tur visi savā starpā saskatījās.

- Man nav jums jāskaidro, kāpēc jūsu klientūra plauka... Un es saprotu, kādēļ tik rūpīgi izvēlējāties klientus... Zinot, ka viņus tik un tā attaisnos vai arī piespriedīs vieglus sodus, jums bija vieglāk par vieglu likt šiem ļaudīm noticēt, ka tad, ja viņi iedos kukuli...

Nē! Viņš vairs nespēja par to runāt.

- Man ir pamats domāt, ka mans vārds nav vienīgais, kuru jūs izmantojāt... Jūs nodarbojāties ar nodokļu deklarācijām... Man jau ir sarunāta tikšanās ar Ziblēna kungu, un tikšanās būs ilga...

Viņa roka, aizdedzinot pīpi, vēl mazliet drebēja.

- Izmeklēšana būs ilga un pedantiska. Varu jums galvot, ka tā tiks izdarīta, cik vien iespējams, rūpīgi...

Gaijārs vairs nemēģināja nikni lūkoties pretī, bet nokāra galvu, salicis rokas uz ceļiem, kreisajā pusē paliekot tukšai vietai tur, kur trūka četru pirkstu.

Komisāra skatiens apstājās pie šīs rokas, un skatienā varēja lasīt tādas kā šaubas.

- Kad lieta nāks zvērināto tiesas priekšā, viņi ņems vērā jūsu uzvedību kara laikā, varbūt ari precības ar sievieti, kura bija pieradusi pie lepnas dzīves, viņas slimību, kura viņu nošķīra no pasaules...

Viņš atgāzās krēslā un aizvēra acis.

- Atradīs jums attaisnojošus apstākļus... Kāpēc jums vajadzēja tik daudz naudas arī tad, kad sieva vairs negāja sabiedrībā un kad jūs sākāt dzīvot gandrīz vai pilnīgā 'ientulībā, ziedojoties darbam?... To es nezinu, rn to es jums nevaicāju...

Jautājumus jums uzdos citi, varbūt jūs sapratīsiet, kāpēc... Šī ir pirmā reize, Gaijāra kungs, kad...

Viņa balss atkal noslāpa, viņš piecēlās un nekaunēdamies devās pie skapja, kur paņēma konjaka pudeli un glāzi. Šī pudele gan nebija domāta viņam, bet pratināmajiem, kuriem reizēm bija nepieciešams stiprināties ilgo un satraucošo pratināšanu laikā.

Viņš iztukšoja glāzi vienā paņēmienā, nolika to atpakaļ vietā un atkal aizdedza savu apdzisušo pīpi.

Tagad viņš bija mazliet mierīgāks un runāja nepiespiestā tonī, it kā šī lieta uz viņu pašu neattiektos.

- Patlaban eksperti nodarbojas ar jūsu mašīnu

- to kā ķemmēt izķemmēs... Es jums nepateikšu neko jaunu, paziņojot, ka tad, ja tajā ir pārvadāts līķis, tas var būt atstājis pēdas... Jūs jau tikāt par to iedomājies, ja jau tūlīt pēc mana šārīta apmeklējuma nolēmāt mazgāt mašīnu...

Klusējiet! Pēdējoreiz saku jums - klusējiet, vai arī jūs tūlīt pat ievietos aresta telpās...

Varu jums paziņot arī to, ka speciālistu brigāde jau ir ceļā uz Labrijēra ielu...

Gaijārs nodrebēja un nomurmināja:

- Mana sieva...

- Viņi nedodas turp tāpēc, lai nodarbotos ar jūsu sievu... Šorīt, skatoties pa logu, es pamanīju sētā tādu kā angāru... To pārbaudīs - centimetru pa centimetram... un arī pagrabu... Un pārējo māju, līdz pašiem bēniņiem, ja būs nepieciešams... Šovakar es nopratināšu abas jūsu kalpotājas... Es teicu - klusu!

Advokātam, kuru jūs izvēlēsities, nebūs grūti pierādīt, ka tā nebija tīša slepkavība... Fakts, ka jūsu mašīna tobrīd bija remontā un tāpēc jums nebija ar ko aizgādāt prom līķi, to tikai apstiprina... Jums nācās gaidīt, kamēr salabo auto, un tas nebūt nebija patīkami - divas dienas un trīs naktis uzglabāt mājās līķi...

Beigu beigās viņš jau runāja pats ar sevi, nemaz nelūkodamies klausītājā. Visi sīkākie fakti, kuri bija savākti pēdējo dienu laikā, tagad nāca atmiņā un nostājās savā vietā. Visiem jautājumiem, kurus viņš tika sev uzdevis, atradās atbildes...

- Mazoti nogalināja 17. maijā, un mēs nopratinājām visus, kas pēdējā laikā bija krituši viņa reketam par upuri... Viens no jūsu klientiem, Emīls Bulē, bija saņēmis pirmo pavēsti...

Varbūt viņš tūlīt meklēja palīdzību pie jums tāpēc, ka jūs nodarbojāties ar viņa nodokļiem un vēl divām citām, mazsvarīgākām lietām.

Tātad viņš bija te ieradies 18. maijā, un viņam uzdeva parastos jautājumus, kādus tādos gadījumos uzdod...

Pēc tam viņu izsauca vēl otrreiz - 22. vai 23. datumā, es pat nezinu, kāpēc, iespējams, tāpēc, ka inspektoram Likā bija vēl kaut kas viņam jautājams...

Tātad 22. datumā, pēcpusdienā, kad Bulē devās uz banku izņemt pusmiljonu franku... Viņam vajadzēja skaidru naudu un tūlīt... Viņš nevarēja gaidīt vakaru, lai paņemtu naudu no kabarē kases...

Un nekur nav ne pēdu no šis summas...

Es jums neprasu, vai jūs to saņēmāt... Jo es to zinu...

Pēdējos vārdus viņš izrunāja ar tādu riebumu, kādu vēl nekad netika izrādījis nevienam dzīvam radījumam.

- 8. vai 9. jūnijā Bulē saņēma trešo pavēsti, uzaicinājumu ierasties trešdien, 12. datumā... Viņam sametās bail, jo bija paniskas bailes no skandāliem... Neraugoties uz savu nodarbošanos, vai varbūt tieši savas nodarbošanās dēļ, viņš īpaši rūpējās par savu labo slavu...

11. jūnija vakarā, nopratināšanas priekšvakarā, viņš ir norūpējies, ari sašutis, jo ir izdevis pusmiljonu franku sava mīļā miera labad...

No desmitiem vakarā viņš sāk zvanīt jums, taču neviens neatbild. Viņš zvana vairākkārt, un, kad beidzot atsaucaties, jūs piekrītat viņu pieņemt pēc stundas ceturkšņa vai pusstundas...

To, ko viņš jums sacīja jūsu kabineta intīmajā gaisotnē, ir diezgan viegli iedomāties. Viņš bija samaksājis, lai netiktu iejaukts Mazoti lietā, lai viņa vārds nenokļūtu laikrakstos...

Taču policija nevis lika viņu mierā, kā varēja sagaidīt, bet pratināja atkal un atkal, un tās gaiteņos viņš riskēja sastapties ar žurnālistiem un fotogrāfiem.

Viņš jutās piekrāpts. Un tikpat sašutis kā vēl nupat Gastons Morāns... Viņš jums paziņoja, ka runās atklāti un atgādinās policijai noslēgto vienošanos...

Tas arī ir viss...

Ja viņš būtu ticis no jūsu mājas ārā dzīvs, tad nākamajā rītā ierastos šeit un sāktu runas par saviem norēķiniem...

Pārējais uz mani neattiecas, mesjē Gaijār. Es nemaz neilgojos dzirdēt jūsu atzīšanos.

Komisārs nocēla telefona klausuli.

- Torans?... Tu vari laist viņu vaļā... Neaizmirsti pierakstīt adresi, jo viņš būs vajadzīgs izmeklēšanas tiesnesim. Pēc tam tu ieradīsies pēc tās personas, kas atrodas manā kabinetā...

Viņš gaidīja - stāvus, nepacietīgs, vēlēdamies atbrīvoties no advokāta klātbūtnes.

Taču tas, zemu nodūris galvu, nomurmināja tik tikko saklausāmā balsī:

- Vai jūs nekad nav mocījusi kaislība, Megrē kungs?

Tas nelikās dzirdējis.

- Man to bija divas...

Komisārs bija viņam pagriezis muguru, laikam izlēmis, ka neļaus sevi iežēlināt.

- Vispirms - mana sieva, kuru visiem līdzekļiem lūkoju darīt laimīgu...

Viņa tonī varēja samanīt rūgtumu. Pēc tam sekoja klusumbrīdis.

- Pēc tam, kad viņa noslēdzās savā istabā, man gribējās kaut kā izklaidēties, es sāku spēlēt...

Gaitenī bija dzirdami soļi. Pie durvīm pieklauvēja.

- Ienāciet!...

Toranss palika stāvam durvīs.

- Ieved viņu gala istabā - līdz tam laikam, kad būšu atpakaļ no Tiesu pils...

Viņš neskatījās, kā Gaijārs izgāja. Pēc tam komisārs nocēla telefona klausuli, piezvanīja izmeklēšanas tiesnesim un pavaicāja, vai tas varētu viņu tūlīt pieņemt.

Mazliet vēlāk viņš izgāja pa mazajām, stiklotajām durtiņām, kuras šķīra kriminālpoliciju no maģistrātu valstības.

Megrē bija projām apmēram stundu. Kad komisārs atgriezās, rokā viņam bija oficiāls dokuments. Viņš atvēra inspektoru istabas durvis un ieraudzīja tur Likā, kas ziņkārīgi gaidīja jaunumus.

Bez kādiem paskaidrojumiem viņš pasniedza inspektoram aresta orderi uz Žana Sarla Gaijāra vārda.

- Viņš ir gala istabā kopā ar Toransu... Pavadiet viņu līdz aresta telpām...

- Vai uzlikt viņam roku dzelžus?

Tas bija likums, kuram varēja būt daži izņēmumi. Megrē negribēja izskatīties atriebīgs. Advokāta pēdējie vārdi bija viņu satraukuši.

-Nē...

- Ko lai saku sargam? Noņemt viņam kaklasaiti, jostu, kurpju auklas?

Mūžīgie likumi, mūžīgie atvieglojumi!

Megrē svārstījās, pašūpoja galvu par zīmi, ka nē, un palika viens savā kabinetā.

Kad komisārs tovakar mazliet pavēlu pārradās vakariņās, Megrē kundze pamanīja, ka viņam spīd acis, skatiens šķiet tā kā pastīvs un dvašā var manīt alkoholu.

Vakariņu laikā viņš gandrīz neatvēra muti, tikai piecēlās, lai izslēgtu televizoru, kas šķita viņu uztraucam.

- Vai tu kur iesi?

-Nē.

- Vai tava iesāktā lieta ir pabeigta?

Viņš neatbildēja.

Megrē gulēja nemierīgi, piecēlās īgnā omā un nolēma doties uz Ojlēvras krastmalu kājām, kā reizēm bija paradis darīt.

Tikko viņš bija paguvis ieiet savā kabinetā, inspektoru istabas durvis atvērās. Likā aizvēra tās sev aiz muguras, izskatīdamies nopietns un noslēpumains.

- Man jums kas sakāms, šef...

Vai viņš jau bija uzminējis to, kas inspektoram sakāms? Likā vienmēr sev uzdeva šo jautājumu un nekad neprata uz to atbildēt.

- Zans Saris Gaijārs savā kamerā pakāries...

Megrē nepakustējās, neatvēra muti, bet palika

stāvam pie loga un lūkojamies uz koku šalcošajām lapotnēm, Sēnā slīdošajiem kuģīšiem un gājējiem, kuri kā skudras drūzmējās uz Senmi-šela tilta.

- Detaļas man vēl nav zināmas... Vai jums šķiet, ka...?

- Man šķiet - kas? - Megrē pēkšņā agresivitātes uzplūdā vaicāja.

Un Likā, laikus atkāpdamies, nomurmināja:

- Es tikai domāju...

Inspektors ātri aizvēra durvis un tikai pēc kādas stundas manīja no kabineta iznirstam Megrē

- atelsušos un acīmredzami norūpējušos par šobrīd risināmajām lietām.

Nolānā, 1962. gnda 19. jūnijā

Saturs

Megre un krietnie ļaudis 5

Megrē dusmas 185

Žoržs Simenons MEGRĒ UN KRIETNIE ĻAUDIS MEGRĒ DUSMAS Romāni

Apgāds “Artava", LV-IOII. Rigā. K. Barona ielā 12. Tel./Tax - 286452. Licence Nr. 2-0356.

Iespiests a/s “Preses nams” tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambī 3.

Content

Simenons Žoržs Megrē un krietnie ļaudis. Megrē dusmas

Megrē un krietnie ļaudis

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodala

6. nodaļa

7. nodala

8. nodala

Megrē dusmas

1. nodala

2. nodaļa

3. nodala

4. nodaļa

5. nodala

6. nodaļa

7. nodala

8. nodala

Saturs