Simenons Žoržs

Megrē skolā. Megrē bērnības draugs

Žoržs Simenons

Megrē skolā. Megrē bērnības draugs

Romāni

Megrē skolā.

.

1. nodaļa PASNIEDZĒJS ŠĶĪSTĪTAVĀ

Ir tādi redzes tēli, kuri ieguļas apziņā, to pat neapjaušot, acumirklīgi, it kā fotografējot ar fotoaparātu, un gadās, ka pēcāk, kad tie atkal ataust atmiņā, nākas kasīt galvu, lai atcerētos, kur tos īsti nācies redzēt.

Megrē pēc tik daudziem gadiem pats vairs neapzinājās, ka ik reizi, vienmēr mazliet aizelsies, uz brītiņu apstājas stāvo un putekļaino kriminālpolicijas kāpņu galā. Tādos brīžos viņa skatiens gluži neviļus caurlūkoja stikloto būri, kas kalpoja par uzgaidāmo telpu un kuru daži dēvēja par akvāriju, bet vēl citi - par Šķīstītavu. Vai varbūt tā darīja viņi visi, un tas jau bija kļuvis par tādu kā profesionālu paradumu?

Pat tad, kad spoža un netverama saules gaisma kreimeņu svaigumā laistījās pāri Parīzei, izgaismodama sarkanos skursteņus uz jumtiem, Šķīstītavā visu dienu dega lampa, jo tur nebija loga un gaisma ieplūda tikai no garā gaiteņa.

Reižreizēm atzveltnes krēslos un ar zaļu samtu apvilktajos sēžamajos varēja aplūkot vairāk vai mazāk karātavputniem līdzīgus personāžus -senus klientus, kurus kāds inspektors bija naktī savācis un kuri gaidīja nopratināšanu; bija arī ziņotāji un vakardienas notikumu liecinieki, kuri ar drūmām sejām pacēla galvas ikreiz, kad kāds gāja garām.

Nez kāda noslēpumaina iemesla dēļ te karājās arī divi melnbalti attēli zeltītos rāmjos - to policistu fotogrāfijas, kuri bija gājuši bojā, dienesta pienākumus pildot.

Šķīstītavā defilēja visvisādas personas - vīrieši, sievietes, tā sauktās augstākās sabiedrības pārstāvji; pēdējie parasti palika stāvam, it kā gaidīdami, ka viņus nupat, nupat sauks iekšā, turklāt šķita, ka viņi te ieradušies tikai kāda sīka, nesvarīga iemesla dēļ. Pēc ilgāka vai īsāka laik-sprīža viņus redzēja tuvojamies krēslam, uz lcura viņi beigu beigās apsēdās, un nemaz nebija tik reti tie gadījumi, kad pēc stundām trijām viņi vēl atradās turpat - iegrimuši sevī, drūmi lūkodamies pretī, zaudējuši visu savu sociālās privile-ģētības apziņu.

Šorīt Šķīstītavā bija viens vienīgs vīrietis, un Megrē ievēroja, ka viņš pieder pie tipa, kuru apzīmēja ar kopēju nosaukuirfu “žurkgalvji”. Viņš turklāt vēl bija izģindis. Slīpo, kailo pieri rotāja rūsganu matu ērkulis. Vīra acis varēja būt zilas vai violetas, un deguns likās vēl jo vairāk izceļamies tāpēc, ka zods bija slīps.

It visās skolās ir sastopami tamlīdzīgi indivīdi, un Dievam vien zināms, kāpēc viņus parasti neņem nopietni.

Likās, ka Megrē tikpat kā nepievērsa viņam uzmanību -ja brīdī, kad komisārs vēra sava kabineta durvis, kāds vaicātu, kas atrodas uzgaidāmajā zālē, viņš varbūt nemaz nezinātu, ko atbildēt. Bija bez piecām minūtēm deviņi. Logs bija plaši atvērts, un no Sēnas kāpa augšup viegla dūmaka - zilga un zeltaina. Pirmo reizi šajā gadā viņš bija uzvilcis pavasara mēteli, taču gaiss vēl šķita pavēss - gaiss, kuru varēja dzert kā vieglu baltvīnu, lai tas iekrāsotu sejas ādu maigā sārtumā.

Noņēmis cepuri, viņš ielūkojās vizītkartē, kas bija nolikta labi redzamā vietā. Tinte bija pabālējusi. “Žozefs Gastēns, pasniedzējs”. Zemāk, labajā stūrī, ar mazākiem burtiņiem - lai tos izlasītu, nācās pieliekties - bija rakstīts: “Sentan-drē pie jūras”.

Viņš nekādi nelikās saistām šo vizītkarti ar žurkgalvaino vīru, tikai vaicāja pats sev, kur dzirdējis pieminam piejūras Sentandre. Gaitenī atskanējušais zvans vēstīja pārskatu stundu. Viņš novilka mēteli, paņēma jau vakar sagatavoto dosjē un, tāpat kā mēdza darīt daudzus gadus, devās uz šefa kabineta pusi. Pa ceļam viņš satika vēl citus komisārus, un visu skatienos varēja pamanīt to pašu izteiksmi, ko viņš jau bija manījis uz ielas - garāmgājēju skatos.

Pavasaris jau klāt!

Viņiem visiem bija pāri par četrdesmit pieciem gadiem, lietas, kuras viņi izmeklēja, bija sarežģītas, reizēm atbaidošas, taču viņi vēl aizvien priecājās kā bērni par piepešo pavasarīgo maigumu gaisā un. it īpaši - par šo gaismu, kas pārpludināja pilsētu, pārvēršot ik ielas stūri, ik fasādi, ik jumtu un auto uz Senmišela tilta par gleznu, kuru gribējās piekārt pie sienas.

- Vai jūs esat ticies ar Rivolī ielas bankas direktora vietnieku, Megrē?

- Man ar viņu pēc pusstundas norunāta tikšanās.

Tā bija nenozīmīga lieta. Šī bija tukšā nedēļa.

Rivolī ielas bankas - šī banka atradās netālu no Hallēm - direktora vietniekam likās, ka bankas kalpotāji pieļāvuši kādas nelikumības.

Megrē piebāza pīpi, kamēr viņa kolēģis no uzziņu nodaļas apsprieda kādu citu lietu - kāda senatora meita bija nokļuvusi neapskaužamā situācijā.

Atgriezies savā kabinetā, komisārs tur atrada Likā, jau ar cepuri galvā, jo inspektors gatavojās viņu pavadīt uz Rivolī ielu.

- Vai mēs turp iesim kājām?

Tas bija tepat netālu. Megrē vairs nedomāja par vizītkarti. Taču, ejot garām Šķīstītavai, atkal pamanīja žurkgalvi un vēl dažus klientus, starp tiem arī kāda naktskluba īpašnieku, kuru pazina un kas bija te ieradies senatora meitas lietā.

Viņi pārgāja pāri Jaunajam tiltam - Megrē lieliem soļiem, Likā - sīkiem, turklāt pēdējam nācās spert daudz vairāk soļu, lai tiktu līdzi. Ja viņiem vēlāk nāktos atstāstīt, par ko abi iedami runājuši, diez vai tas būtu iespējams. Varbūt viņi tikai lūkojās apkārt. Rivolī ielā gaiss bija stipras augļu un dārzeņu smaržas piesātināts, kravas mašīnas vadāja šurpu turpu kastes un grozus.

Viņi iegāja bankā, noklausījās direktora vietnieka paskaidrojumus, apstaigāja telpas, neuzkrītoši apskatīdami arī aizdomās turēto kalpotāju.

Tā kā trūka pierādījumu, viņam gatavojās izlikt slazdus. Viņi tos detalizēti apsprieda un paspieda cits citam roku. Megrē un Likā atkal iznāca laukā, un gaiss bija tā sasilis, ka abi pārmeta mēteļus pār roku, izskatīdamies tā, it kā būtu devušies brīvdienās.

Dofina laukumā viņi apstājās, visai līdzīgu domu pārņemti.

- Vai iemetīsim pa vienam, ko?

Šī nebija aperitīvu stunda, taču abiem nelika mieru iedoma, ka pērno garša labi saderētos ar šo pavasara gaisotni, un viņi pagrūda Dofina alusbāra durvis.

- Divus pērno, un ātri!

- Vai tu esi dzirdējis par Sentandrē piejūras?

- Man šķiet, tas ir kaut kur Šarantas departamentā.

Megrē atcerējās liedagu Furrā, sauli, apēstās austeres un ari sevi - šajā pašā stundā, ap pus-vienpadsmitiem no rīta, maza bistro terasē, ar vietējā baltvīna pudeli, kuras dibenā skalojās kāds nieks smilšu.

- Vai tu tici, ka tas kalpotājs blēdās?

- Direktora vietnieks likās par to pārliecināts.

- Viņš izskatās nožēlojams.

- Mēs to zināsim pēc divām vai trim dienām.

Viņi soļoja pa Orfēvras krastmalu, uzkāpa pa

lielajām kāpnēm, un Megrē atkal atzīmēja atgriešanās laiku. Žurkgalvis joprojām bija tur, sagumis uz priekšu, salicis uz ceļiem garās, kaulainās rokas. Viņš pacēla acis un uzlūkoja komisāru, turklāt pēdējam likās, ka skatiens ir pārmetošs.

Kabinetā komisārs atrada vizītkarti, kur bija to atstājis, un piezvanīja durvju sargam.

- Vai viņš vēl joprojām tur ir?

- Kopš astoņiem no rīta. Viņš ieradās vēl agrāk par mani. Un uzstāj, ka gribot runāt ar jums

- personīgi.

Veseli ļaužu bari - lielākoties trakie un pustrakie - uzstāja, ka gribot runāt personīgi ar priekšnieku vai Megrē, kuru pazina vārda pēc -no avīzēm. Viņi nebija ar mieru izrunāties ar kādu no inspektoriem, un daži gaidīja visu dienu, atgriezdamies atkal un atkal un cerīgi pieceldamies kājās ik reizi, kad redzēja komisāru ejam garām, lai pēc tam apsēstos un gaidītu tālāk.

- Liec viņam nākt iekšā!

Komisārs apsēdās, piebāza divas vai trīs pīpes un pamāja vīram, kuru ieveda iekšā, lai tas apsēžas viņam pretī. Turēdams vizītkarti rokā, viņš vaicāja:

- Vai tas esat jūs?

Aplūkojot viņu rūpīgāk, komisārs nodomāja, ka vīrs laikam nav gulējis, jo āda bija pelēka, plaksti piesarkuši, acis nelāgi spīdēja. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm kā uzgaidāmajā zālē un saspieda pirkstus tā, ka tie nokrakšķēja.

Neatbildot uz jautājumu, viņš nomurmināja, uzmetis komisāram skatienu, kas bija ziņkārīgs un vienaldzīgs reizē:

- Vai jūs jau esat lietas kursā?

- Lietas kursā - par ko?

Viņš likās pārsteigts, apmulsis, varbūt pat vīlies.

- Domāju, ka tas jau ir zināms. Es izbraucu no Sentandrē vakar vakarā, un tur jau bija ieradies kāds reportieris. Braucu ar nakts vilcienu. Un tūlīt nācu šurp.

- Kāpēc?

Viņš izskatījās inteliģents, taču acīmredzami jutās ļoti satraukts, nezinādams, no kura gala sākt stāstījumu. Megrē bija atstājis uz viņu iespaidu. Varēja derēt, ka komisāra reputācija viņam zināma jau sen un ka viņš, tāpat kā daudzi citi, uzskata Megrē gandrīz vai par pašu Dievu Tēvu.

Iztālēm raugoties, tas viņam bija šķitis vieglāk par vieglu. Tagad komisārs bija kļuvis par cilvēku no miesas un kauliem, kas tepat, gluži līdzās, pīpēja savu pīpi, izpūšot mazus dūmu mākonīšus un lūkojoties viņā lielām, gandrīz pilnīgi vienaldzīgām acīm.

Vai īstenība atbilda tam, ko viņš bija izlolojis iztēlē? Vai viņš tagad nesāka nožēlot, ka bija uzņēmies šo ceļojumu?

- Viņi noteikti domā, ka es esmu aizbēdzis, -viņš nervozi sacīja, rūgti pasmaidīdams. - Ja es būtu vainīgs - par ko viņi ir pārliecināti - un ja gribētu bēgt, tad taču neatrastos šeit, vai ne?

- Man grūti atbildēt uz šādu jautājumu, kamēr es neko vairāk nezinu, - Megrē nomurmināja. - Par ko jūs īsti apsūdz ?

- Par Leonijas Birā noslepkavošanu.

- Kas tad jūs apsūdz?

- Viss ciems, vairāk vai mazāk atklāti. Tikai žandarmērijas leitnants neuzdrošinājās mani aizturēt. Viņš atklāti atzinās, ka trūkstot pierādījumu, taču lūdza mani nebraukt projām.

Bet jūs tomēr aizbraucāt?

-Jā.

- Kāpēc?

Pārāk uztraukts, lai ilgu laiku varētu pavadīt sēdus, apmeklētājs piecēlās kājās un nomurmināja:

- Vai atļausiet?

Vīrs nezināja, kur likties un kā izturēties.

- Es reizēm vaicāju sev, kur īsti atrodos.

Viņš izvilka no kabatas apšaubāmi tīru kabat-

lakatu un noslaucīja pieri. Kabatlakats droši vien vēl oda pēc vilciena un arī viņa sviedriem.

- Vai jūs brokastis jau paēdāt?

- Nē. Es tūlīt steidzos šurp. Negribēju, lai mani pagūst apcietināt, pirms esmu te ieradies, vai saprotat?

Kā gan Megrē varēja viņu saprast?

- Kāpēc jūs esat ieradies tieši pie manis?

- Tāpēc, ka es jums uzticos. Zinu, ka jūs, ja vien gribēsiet, atklāsiet patiesību.

- Kad tā dāma... kā jūs viņu nosaucāt?...

- Leonija Birā. Viņa bija kalpotāja mūsu pastā.

- Kad viņa mira?

- Viņu nogalināja otrdienas rītā. Aizvakar. Pēc desmitiem no rīta.

- Un šajā noziegumā vaino jūs?

- Es kādā avīzē lasīju, ka arī jūs esat dzimis laukos. Un tur pavadījis lielāko daļu jaunības. Jūs taču zināt, kā tas notiek mazpilsētā. Sentan-drē ir tikai trīssimt divdesmit iedzīvotāju.

- Vienu mirklīti. Vai tas noziegums, par kuru jūs runājat, ir pastrādāts Sarantā?

- Jā. Kādus piecpadsmit kilometrus uz ziemeļrietumiem no Larošelas, netālu no Legijona zemesraga. Vai jūs zināt, kur tas ir?

- Apmēram. Taču lieta tāda, ka es strādāju

Parīzes kriminālpolicijā un man nav nekādu tiesību darboties Šarantā.

- Es par to iedomājos.

- Tādā gadījumā...

Vīrietim mugurā bija viņa labākais uzvalks, kurš bija novalkāts, krekla apkaklīte bija apdilusi. Stāvēdams kabineta vidū, viņš bija nodūris galvu un lūkojās paklājā.

- Laikam jau... - viņš nopūtās.

- Ko jūs gribējāt sacīt?

- Ka esmu rīkojies aplami. Es vairs nezinu. Tas man likās tik dabiski.

-Kas?

- Braukt šurp un nodot sevi jūsu aizgādībā.

- Manā aizgādībā? - Megrē izbrīnījies atkārtoja.

Gastēns beidzot uzdrošinājās viņu uzlūkot, izskatīdamies kā cilvēks, kas vaicā pats sev, kur īsti atrodas.

- Paliekot tur - pat ja mani nearestētu - es riskēju, ka viņi varētu ar mani izrēķināties.

- - Viņi jūs nevar ciest?

- Nevar.

- Kāpēc?

- Vispirms jau tāpēc, ka esmu pasniedzējs un mērijas sekretārs.

- Es nesaprotu.

- Jūs jau sen vairs nedzīvojat laukos. Viņiem visiem ir nauda. Tie ir fermeri un gliemeņu audzētāji. Vai jūs zināt, kas tas ir?

- Gliemeņu audzētavas, visgarām krastam?

- Jā. Mēs audzējam ēdamās gliemenes un austeres. Katram ir vismaz viena audzētava. Ienākumi ir lieli. Gandrīz katram - vieglā vai kravas mašīna. Vai zināt, kādus nodokļus viņi maksā no šiem ienākumiem?

- Droši vien neko lielu?

- Nekādus! Ciematā nodokļus maksājam tikai mēs ar ciema ārstu. Protams, viņi mani uzskata par dīkdieni. Un iedomājas, ka mani uztur. Kad es protestēju, ja bērni kavē skolu, viņi atbild, lai nejaucos, kur nenākas. Un, kad pieprasīju, lai bērni uz ielas mani sveicina, viņi sašuta, ka es sevi uzskatot par pašu prefektu.

- Izstāstiet man visu šo notikumu ar Leoniju Birā!

- Tātad jūs to vēlaties?

Viņa skatiens, ataustot cerībai, bija atguvis stingrību. Viņš piespieda sevi apsēsties un runāt cienīgi, tomēr nespēdams novērst trīsas balsī un apvaldīt emocijas.

- Jums būtu jāiepazīst ciema topogrāfija. Šeit esot, to nav viegli izstāstīt. Tāpat kā gandrīz visur, skola atrodas aiz mērijas. Es dzīvoju turpat, pagalma otrā pusē, un man ir neliels sakņu dārziņš. Aizvakar, otrdien, bija apmēram tāds pats laiks kā šodien - īsti pavasarīga diena un ūdens necēlās.

- Vai tam ir kāda nozīme?

- Ja ūdens nav augstu, nenotiek ne gliemeņu, ne austeru zveja. Vai saprotat?

-Jā.

- Viņpus skolas pagalmam ir dārzi, un aiz tiem - dažas mājas, ari Leonijas Birā māja.

- Cik veca bija šī dāma?

- Viņai bija sešdesmit seši gadi. Būdams mērijas sekretārs, es zinu ikviena vecumu.

- Skaidrs.

- Viņa aizgāja pensijā pirms astoņiem gadiem un jau bija kļuvusi diezgan nespēcīga. Vairs nemēdza nekur iziet, jo būtu jāiet, atbalstoties uz spieķa. Tā bija viena ļauna vecene.

- Kādā ziņā ļauna?

- Viņa ienīda visu pasauli.

- Kāpēc?

- To es nezinu. Viņa nekad nebija precējusies. Viņai bija tikai viena krustmeita, kura ilgāku laiku dzīvoja pie viņas, līdz beidzot apprecēja Žil-jēnu - viņš ir skārdnieks un arī žandarms.

Citudien šis stāstījums, iespējams, Megrē garlaikotu. Bet šajā rītā, kad saule plūsmoja iekšā pa logu līdz ar vēsi pavasarīgo gaisu un pīpes dūms ieguva jaunu garšu, viņš klausījās, smaidīdams tik tikko manāmu smaidu, un dzirdētais viņam atgādināja kādu citu ciematu, kur tāpat risinājās dramatiski notikumi starp pasta kalpotāju, skolotāju un lauku žandarmu.

- Abas sievietes vairs nesatikās, jo Leonija nebija piekritusi krustmeitas precībām. Vecā vairs negribēja redzēt arī doktoru Bresēlu, jo tas esot mēģinājis viņu noindēt ar zālēm.

- Doktors tiešām mēģināja viņu noindēt?

- Protams, ka nē! Es to teicu tikai tāpēc, lai jūs redzētu, kas tā par sievieti, pareizāk sakot -bija. Tajā laikā, kad vēl strādāja pastā, viņa noklausījās sarunas, lasīja atklātnes un zināja visu cilvēku noslēpumus. Viņai nebūt nenācās grūti sakūdīt ļaudis, salaižot viņus matos. Strīdi ģimenēs un kaimiņu starpā visbiežāk izcēlās viņas vainas dēļ.

-Tātad viņu nemīlēja.

- Noteikti nē.

-Tādā gadījumā...

Megrē, kā rādās, gribēja sacīt, ka tad jau viss bija ļoti vienkārši, jo gadījumā, ja mirusī bija tāda sieviete, kuru neviens nevarēja ieredzēt, viņas nāve visus varēja tikai iepriecināt.

- Taču mani viņi nemīlēja ne tik.

- Vai tā iemesla dēļ, kuru jūs man minējāt?

- Tā un vēl citu iemeslu dēļ. Es neesmu vietējais. Esmu dzimis Parīzē, Kolenkūra ielā, astoņpadsmitajā apriņķī, un mana sieva ir no La-marka ielas.

- Vai jūsu sieva dzīvo kopā ar jums Sentan-drē?

- Mēs dzīvojam kopā ar dēlu, kuram ir trīspadsmit gadu.

-Vai viņš arī apmeklē jūsu skolu?

- Citas tur nav.

- Skolas biedri viņu necieš tāpēc, ka viņš ir skolotāja dēls?

Arī šī situācija Megrē bija pazīstama. Tāda tā bija arī viņa paša bērnībā. Laukstrādnieku dēli dusmojās uz viņu tāpēc, ka viņš bija pārvaldnieka dēls.

- Es neizrādu viņam īpašu labvēlību, varu apzvērēt. Es pat domāju, ka viņš varbūt tīšām nemācās tik labi, cik varētu.

Gastēns pamazām nomierinājās. Viņa acīs vairs nebija baiļu. Tas nebija plānprātiņš, kas kaut ko sagudrojis, lai citiem liktos interesants.

- Leonija Birā bija mani izvēlējusies par grēkāzi.

- Bez iemesla?

- Viņa apgalvoja, ka es pret viņu sakūdot bērnus. Taču es jums galvoju, komisāra kungs, ka tā nebija patiesība. Gluži otrādi, es vienmēr mācīju viņiem uzvesties kā labi audzinātiem bērniem. Viņa bija ļoti resna, īsta milzene. Likās, ka viņa nēsāja arī parūku. Uz sejas viņai auga bārda, īstas ūsas, tad vēl melni sari uz zoda. Tas taču ir pietiekami, lai puikas par viņu uzjautrinātos, vai saprotat? Un vēl tas, ka ik mazākais nieks viņu saniknoja - piemēram, ieraugot bērna seju ar izbāztu mēli pie loga rūts, viņa sprāga vai no ādas laukā. Viņa cēlās no zviļņa un draudīgi vicināja spieķi. Tas bērnus aizrāva. Tā bija viena no viņu iemīļotajām izpriecām - tracināt Birā māti.

Vai arī viņu ciemā nedzīvoja kāda līdzīga veča? Viņa laikā šajā lomā bija sīkpreču tirgone, Tatēna māte, un viņi uzjautrinājās, vajādami viņas kaķi.

- Varbūt es jūs garlaikoju, stāstot tādas detaļas, taču tās ir svarīgas. Bija arī smagāki gadījumi - izsisti logu stikli, pa logu iemesti atkritumi. Viņa nez cik reižu žēlojās žandarmērijā. Leitnants bija atnācis ar mani aprunāties un prasīja vainīgo vārdus.

- Vai jūs nosaucāt vainīgo vārdus?

- Sacīju viņam, ka visi ir vienādi vainīgi un, ja viņa beigtu spēlītes ar spieķa vicināšanu, puikas varbūt pierimtos.

- Kas īsti notika otrdien?

- Pēcpusdienā, apmēram pusdivos, poliete Marija, kurai ir pieci bērni un kura strādā par mājkalpotāju, kā ik dienas ieradās apkopt Birā mātes māju. Logi bija vaļā, un skolā es varēju dzirdēt kliedzienus un to, ko viņa sacīja savā valodā - kā allaž, kad bija satraukusies. Marija - viņu sauc Marija Smelkere - ieradās šajā ciemā sešpadsmit gadu vecumā, lai strādātu par lopu meitu fermā, un nekad nav bijusi precēta. Viņas bērniem ir dažādi tēvi. Runā, ka vismaz divi esot no mēra vietnieka. Ari viņš mani nevar ciest, bet tas jau ir cits stāsts. Par to es jums pastāstīšu vēlāk.

- Tātad otrdien, pulksten pusdivos, Marija sāka saukt palīgā?

- Jā. Es nevarēju pamest klasi, bet dzirdēju, ka citi cilvēki steidzas uz vecās māju. Mazliet vēlāk redzēju piebraucam mazo doktora auto.

- Un jūs negājāt apskatīties?

- Nē. Ir cilvēki, kuri to man pārmet, teikdami, ka negāju turp tāpēc, ka zināju, kas tur noticis.

- Domāju, ka jūs tiešām nevarējāt atstāt klasi bez uzraudzības.

- Būtu varējis. Reizēm gadās, ka es uz mirkli izeju, lai parakstītu papīrus savā mērijas kabinetā. Es būtu varējis arī pasaukt savu sievu.

- Vai arī viņa ir skolotāja?

- Bijusī.

- Laukos?

- Nē. Mēs abi bijām pasniedzēji Kurbevuā, tur mēs nodzīvojām septiņus gadus. Es lūkoju pēc vietas uz laukiem tad, kad viņa aizgāja no darba.

- Kāpēc jūs nepalikāt Kurbevuā?

- Manas sievas veselības dēļ.

Šis temats viņu garlaikoja. Tagad viņš atbildēja jau negribīgāk.

- Tātad jūs nepasaucāt sievu, kā būtu varējis, un palikāt pie saviem skolēniem?

-Jā.

- Kas notika pēc tam?

- Vairāk nekā stundu ilga šausmīgs juceklis.

Parasti ciemats ir kluss un mierīgs. Trokšņus var dzirdēt tālu. Pie Maršandona, kalējmeistara, āmurs bija rimies klankstēt. Ļautiņi rāpās uz žogiem, lai labāk redzētu. Jūs jau zināt, kā tas izskatās. Lai aizkavētu skolēnus sekot viņu piemēram, aizvēru logus. ;

- Vai pa skolas logiem jūs varat redzēt Leonijas Birā māju?

- Pa vienu logu tas ir iespējams.

- Ko tad jūs redzējāt?

- Vispirms jau žandarmu, un tas mani pārsteidza, jo viņš nemēdza pat runāt ar savas sievas krustmāti. Un tur bija arī Teo, mēra palīgs, pa pusei piedzēries kā allaž pēc desmitiem no rīta. Un vēl es redzēju ārstu, citus kaimiņus, istabu -cik no tās iespējams ieraudzīt. Vēlāk no Laroše-las ieradās žandarmu leitnants ar diviem vīriem. Taču es viņu ieraudzīju tikai tad, kad viņš klauvēja pie klases durvīm un viņam jau bija pieticis laika nopratināt vairākus cilvēkus.

- Vai viņš jūs apsūdzēja Leonijas Birā nogalināšanā?

Gastēns uzmeta komisāram pārmetošu skatienu, kas likās sakām: “Jūs labi zināt, ka tā tas nemēdz notikt.”

Un mazliet aizsmakušā balsī viņš paskaidroja:

- Es tūlīt redzēju, ka viņš uz mani tā dīvaini skatās. Pirmais jautājums, ko viņš man uzdeva, skanēja tā: “Vai jums ir karabīne, Gastēn?”

Es neteicu, ka nav, - atbildēju, ka manam dēlam Zanam Polam ir. Tā ir vēl viena sarežģīta būšana. Jūs taču zināt, kā tas ir ar zēniem. Vienrīt viens atnes uz skolu biljarda bumbas, un nākamajā rītā jau visi puikas spēlējas ar biljarda bumbām, viņiem ar tām piebāztas visas kabatas. Citudien kādam līdzi ir papīra pūķis, un pēc tam nedēļām visi laiž papīra pūķus.

Pagājšruden kāds - es vairs nezinu, kurš - atnesa karabīni, ar kuru sāka šaudīt zvirbuļus. Pēc mēneša tādu karabīņu jau bija kāds pusducis. Mans puika arī prasīja tādu - uz Ziemassvētkiem. Un es viņam neatteicu - kāpēc lai atteiktu...

Arī karabīne Megrē modināja atmiņas - bet viņa tolaiku šaujamierocis bija gaisa šautene, ar kuru putnus varēja tikai pabaidīt.

- Teicu leitnantam, ka šī karabīne, cik man zināms, atrodas Žana Pola istabā. Viņš aizsūtīja vienu no saviem vīriem par to pārliecināties. Es būtu varējis pats pavaicāt dēlam. Taču netiku par to iedomājies. Izrādījās, ka tur karabīnes nebija -viņš esot to atstājis sakņu dārza nojumē, kur es glabāju ķerru un darbarīkus.

- Vai Leonija Birā nošauta ar šādu karabīni?

- Tas ir visdīvainākais. Bet tas vēl nav viss. Leitnants man vaicāja, vai šorīt esmu izgājis no klases, un es, kā par nelaimi, atbildēju, ka nē.

- Bet jūs tikāt izgājis?

- Uz desmit minūtēm, starpbrīža beigās. Kad cilvēkam uzdod tādus jautājumus kā šis, viņš nepagūst apdomāties. Bija ieradies fermeris Pjēdbefs no Liel-ozolu fermas - viņš ir kara invalīds, un gribēja manu parakstu uz kāda papīra, kas bija vajadzīgs, lai dabūtu pensiju. Parasti mērijas zīmogs man ir līdzi klasē. Torit tā nebija, un es vedu fermeri uz savu kabinetu. Skolnieki likās klusi un mierīgi. Tā kā mana sieva nejutās labi, es pēc tam pārgāju pāri pagalmam, lai pārliecinātos, vai viņai ko nevajag.

- Vai jūsu sievai ir vāja veselība?

- Lielākoties pie visa vainīgi nervi. Kopumā ņemot, es biju projām desmit vai piecpadsmit minūtes, drīzāk gan desmit, nekā piecpadsmit.

- Vai jūs neko nedzirdējāt?

- Atminos, ka Maršandons apkala kādu zirgu, jo dzirdēju vesera zvēlienus uz laktas, un gaisā bija jūtama degoša raga smaka. Kalve ir līdzās baznīcai, gandrīz vai tieši pretī skolai.

- Vai Leonija Birā nogalināta šajā laikā?

- Jā. No dārza vai pa logu kāds uz viņu šāvis, kamēr viņa saimniekojusi virtuvē, kas atrodas aiz mājas.

- Un viņa mirusi no karabīnes lodes trāpījuma?

- Tas ir visneticamākais. Ar šādu lodi viņai nevarēja nodarit lielu ļaunumu, turklāt vēl šaujot no lielāka attāluma. Taču lode ietriekusies galvā caur kreiso aci un iestrēgusi galvaskausā.

- Vai jūs esat labs šāvējs?

- Cilvēki domā, ka jā, tāpēc ka ir redzējuši mani šaujam mērķī - tas bija ziemā, kopā ar dēlu. Reizes trīs vai četras. Vēl esmu šaudījis tikai gadatirgos.

- Vai leitnants jums nenoticēja?

- Tieši viņš mani neapsūdzēja, taču likās pārsteigts, ka es nepateicu par klases atstāšanu. Pēc tam, man klāt neesot, viņš iztaujāja skolēnus. Un par iztaujāšanas rezultātiem neko man neteica. Viņš devās atpakaļ uz Larošelu. Nākamajā dienā, tas ir, vakar, viņš ierīkojās manā mērijas kabinetā kopā ar Teo, mēra palīgu.

- Kur jūs tajā laikā bijāt?

- Man bija stunda. No trīsdesmit diviem skolēniem bija ieradušies astoņi. Mani divas reizes izsauca, lai uzdotu vienus un tos pašus jautājumus, un otrajā reizē lika parakstīt liecību. Nopratināja arī manu sievu. Viņai vaicāja, cik ilgi esmu palicis pie viņas. Izvaicāja arī manu dēlu -par karabīni.

- Taču jūs nearestēja?

- Vakar mani nearestēja. Tomēr esmu pārliecināts, ka to būtu izdarījuši šodien, ja es būtu palicis Sentandrē. Kad satumsa nakts, manas mājas logos svieda akmeņus. Mana sieva par to ļoti satraucās.

- Un jūs aizbraucāt viens, atstādams sievu un dēlu tur?

- Jā. Es domāju, ka viņiem neko neuzdrīkstēsies nodarīt. Bet, ja ļaušu sevi apcietināt, tad man nedos iespēju aizstāvēties. Reiz ticis aiz restēm, es vairs nevarēšu kontaktēties ar ārpasauli. Neviens man neticēs. Viņi darīs ar mani, ko vien vēlēsies.

Viņa pieri atkal klāja sviedri, un sakrampētie pirksti sažņaudzās tik cieši, ka tika traucēta asinsrite.

- Varbūt man nebija.taisnība? Teicu pats sev, ka tad, ja es jums visu izstāstītu, jūs varbūt piekristu doties turp un atklāt patiesību. Nevaru piedāvāt naudu. Taču zinu, ka ne jau nauda jūs interesē. Es zvēru, komisāra kungs, ka neesmu nogalinājis Leoniju Birā.

Megrē ar šaubpilnu žestu pastiepa roku pēc telefona klausules.

- Kā sauc jūsu žandarmērijas leitnantu?

- Danielū.

- Hallo! Savienojiet mani ar Larošelas žandarmēriju! Ja tur nebūtu leitnanta Danielū, tad pamēģiniet dabūt savienojumu ar piejūras Sent-andrē mēriju! Pārzvaniet man uz Likā kabinetu!

Viņš nolika klausuli, aizdedzināja pīpi un piegāja pie loga. Likās, ka skolmeistars viņu vairs nenodarbina, lai gan pēdējais divas vai trīs reizes atvēra muti, lai pateiktos, taču neatrada, ko sacīt.

Košais dzeltenums gaisā mazpamazām iekusa zilgumā, un gan namu fasādes, gan Sēnas otrais krasts tagad bija krēmkrāsā, saulei atspulgojot tikai kaut kur mansardu logu rūtīs.

- Vai jūs lūdzāt piejūras Sentandrē, šef?

- Jā, Likā. Paliec te uz brītiņu!

Megrē iegāja blakus kabinetā.

- Vai leitnants Danielū? Te Megrē no Parīzes kriminālpolicijas. Kā rādās, jūs kādu meklējat?

Vada otrā galā žandarms nespēja atjēgties.

- Kā, un jūs to jau zināt?

- Vai runa ir par skolotāju?

- Jā. Kā par nelaimi, es viņu neaizturēju uzreiz. Man nenāca ne prātā, ka viņš mēģinās izsprukt. Viņš vakar iekāpis Parīzes vilcienā un...

- Vai jums jau ir apsūdzība pret viņu?

- Ļoti nopietna. Un šorīt saņemta arī vairāk nekā pietiekama liecība.

- Kas tad liecināja?

- Kāds vina skolnieks.

- Vai viņš kaut ko redzējis?

- Jā.

- Ko?

- Skolmeistars otrdienas rītā ap desmitiem divdesmit iznācis no diirbariku nojumes. Un mēra palīgs dzirdējis karabīnes šāvienu desmitos piecpadsmit.

- Vai jūs jau lūdzāt izmeklēšanas tiesnesim aresta orderi?

- Es tieši gribēju doties uz Larošelu, lai to pieprasītu, kad jūs man piezvanījāt. Kādā kārtā jūs to jau zināt? Vai tad avīzēs...?

- Es neesmu lasījis avīzes. Žozefs Gastēns atrodas manā kabinetā.

Iestājās klusums, pēc tam leitnants izgrūda:

- Ak tā!

Pēc tam viņš, protams, gribēja kaut ko jautāt.

Taču to nedarīja. Arī Megrē nezināja, ko sacīt. Viņš vēl nebija pieņēmis nekādu lēmumu. Ja šorīt nespīdētu tāda saule, ja komisārs vēl nupat nebūtu atminējies Furrā, austeres un baltvīnu, ja Megrē jau desmit mēnešus nebūtu nācies strādāt, nedabūjot pat ne trīs brīvas dienas, ja...

- Hallo! Vai jūs joprojām klausāties?

- Jā. Ko jūs gribat ar viņu darīt?

- Aizvest viņu jums.

- Jūs pats?

Tas bija pateikts bez sajūsmas, un komisārs pasmaidīja.

- Ielāgojiet, ka es nekādā gadījumā negrasos iejaukties jūsu izmeklēšanā.

-Jūs neticat, ka viņš ir...

- Es nezinu. Var jau būt, ka viņš ir vainīgs. Bet varbūt nav. Tā vai citādi, es jums viņu aizvedīšu.

- Es jums pateicos. Es gaidīšu stacijā.

Savā kabinetā viņš atrada Likā, kas ziņkārīgi aplūkoja pasniedzēju.

- Pagaidi mani vēl mazliet! Man kaut kas jāpasaka šefam.

Darbs viņam atļāva pieprasīt dažas brīvas dienas. Kad Megrē atgriezās, viņš pavaicāja Gastēnam:

- Vai Sentandrē ir mājvieta?

- Jā, “Omulīgais kaktiņš”, kura īpašnieks ir Luijs Pomels. Tur var labi paēst, bet istabās nav ūdensvada.

-Jūs aizbraucat, šef?

- Sazvani manu sievu!

Te viss risinājās tik negaidīti, ka nabaga apstulbušais Gastēns nejaudāja pat atjēgties.

- Ko viņš jums teica?

- Ka droši vien jūs arestēs stacijā, tikko izkāpsim.

- Bet... jūs brauksiet man līdzi...?

Megrē pamāja ar galvu un paņēma klausuli, kuru viņam sniedza Likā.

- Vai tā esi tu? Sagatavo, lūdzama, man mazo ceļasomu - veļu un tualetes piederumus. Jā... Jā... Es nezinu... Varbūt uz trim vai četrām dienām...

Un viņš vēl mundri piebilda:

- Dodos pie jūras, uz Sarantu. Pie gliemju un austeru audzētājiem. Pirms tam paēdīšu pilsētā. Uz drīzu redzēšanos...

Viņam bija tāda sajūta, it kā būtu kādu pamatīgi izjokojis - gluži kā tie puišeļi, kuri tik ilgi bija uzjautrinājušies par veco Leoniju Birā.

- Nāciet man līdzi mazliet ieturēties, - komisārs beidzot sacīja pasniedzējam, kas piecēlās un sekoja viņam gluži kā sapnī.

2. nodaļa “OMULĪGĀ KAKTIŅA’’ APKALPOTĀJA

Puatjē ielās visas lampas iedegās vienā mirklī, kamēr vilciens stāvēja stacijā, lai gan vēl nebija satumsis. Tas notika mazliet vēlāk, braucot garām ganībām, varēja vērot, kā satumst nakts un izklaidus izkaisīto fermu logi iedegas kā zvaigznes.

Vēlāk, dažus kilometrus pēc Larošelas, uzplūda dūmaka, kura necēlās no laukiem, bet no jūras - tā sajaucās ar nakts tumsu, un uz mirkli tālumā uzplaiksnīja bākas uguns.

Kupejā vēl bija divi braucēji - vīrietis un sieviete, kas visu brauciena laiku lasīja, paceldami galvu tikai uz mirkli, lai pārmītu dažus teikumus. Diezgan bieži, ī^aši jau brauciena beigās, komisārs manīja, ka Zozefa Gastēna nogurušo acu skatiens kavējas pie viņa.

Vilciens šķērsoja pārmijas. Garām sāka slīdēt zemas mājeles. Sliežu ceļi sazarojās, un beidzot parādījās stacijas peroni, vārti ar uzrakstiem, sagaidītāju pulciņi - varētu domāt, ka tie ir tie paši cilvēki, kas sagaidīja vilcienu jau iepriekšējās stacijās. Izkāpjot no vilciena, uzplūda svaiga, spēcīga dvaša, kas nāca no melnā dziļuma, kur šķietami beidzās sliedes, un, uzmanīgāk ielūkojoties tumsā, varēja saskatīt kuģu mastus un skursteņus, kuri tikko manāmi līgojās. Vēl te varēja dzirdēt kliedzam kaijas, un gaisā jautās ūdenszāļu un asfalta smārds.

Trīs uniformās tērptie vīri, kas stāvēja pie izejas, nekustējās. Leitnants Danielū bija vēl jauns cilvēks ar mazām, tumšām Ūsiņām un biezām uzacīm. Kad Megrē ar savu ceļabiedru jau bija tikai dažu metru attālumā, viņš beidzot panācās uz priekšu un ar militāru žestu pastiepa roku.

- Jūtos ļoti pagodināts, komisāra kungs, -viņš noteica.

Megrē, ievērojis, ka viens no žandarmiem vilka no kabatas roku dzelžus, pievērsās leitnantam un nomurmināja:

- Nedomāju, ka tas būtu nepieciešams.

Leitnants pamāja savam padotajam. Daži cilvēki bija pagriezuši galvas uz viņu pusi un noskatījās, bet to nebija daudz. Ar ceļasomām apkrāvušies, atbraucēji pulciņos soļoja uz izejas pusi un devās šķērsām cauri uzgaidāmajai zālei.

- Leitnant, man nav nolūka jaukties jūsu izmeklēšanā. Ceru, ka jūs mani pareizi sapratāt. Es neesmu te ieradies oficiālā uzdevumā.

- Es zinu. Mēs to pārrunājām - izmeklēšanas tiesnesis un es.

- Es ceru, ka viņš nebija neapmierināts?

- Gluži otrādi, viņš priecājās par to palīdzību, kādu jūs mums varētu sniegt. Tajā stadijā, kurā šobrīd esam, neko citu nevarējām darīt - mums nāksies viņu apcietināt.

Zozefs Gastēns, kas stāvēja tikai metra attālumā, izlikās neklausāmies, taču bija spiests dzirdēt viņu sarunu.

- Visādā ziņā tas ir viņa interesēs. Viņš drīzāk būs pasargāts cietumā, nekā ārpusē. Jūs taču nezināt, kāda ir cilvēku reakcija mazpilsētiņās un ciematos.

Tas viss bija mazliet pārspīlēti. Arī pats Megrē nejutās īpaši ērti.

- Vai jūs jau paēdāt?

- Jā, vilcienā.

- Vai domājat palikt Larošelā pa nakti?

- Man sacīja, ka Sentandrē esot mājvieta.

- Vai neiebildīsiet iedzert ar mani kopā kādu glāzīti?

Tā kā Megiē neatbildēja ne “jā”, ne “nē”, leitnants devās nodot rīkojumus saviem vīriem, kuri tuvojās skolmeistaram. Komisārs, kuram nebija vairs nekas sakāms, apmierinājās ar to, ka viņu pētoši uzlūkoja.

- Jūs jau dzirdējāt. Tā vajadzēja, - viņš likās atvainojamies. - Es darīšu, ko spēšu.

Arī Gastēns viņu uzlūkoja un vēlāk pagriezās atpakaļ vēlreiz, lai uzmestu viņam skatu, bet pēc tam izgāja pa durvīm divu žandarmu pavadībā.

- Bufetē būs vislabāk, - nomurmināja Danie-lū. - Ja nu vienīgi jūs labāk gribētu iegriezties pie manis?

- Šovakar nē.

Vairāki ceļotāji ieturējās slikti apgaismotajā bufetes zālē.

- Ko jūs vēlētos?

- Es nezinu. Vienu mēriņu.

Viņi apsēdās kādā kaktā pie galdiņa, kas vēl bija klāts vakariņām.

- Vai jūs neēdīsiet? - viesmīle apvaicājās.

Abi papurināja galvas, likdami saprast, ka ne.

Tikai tad, kad viņiem atnesa dzeramo, satrauktais leitnants vaicāja:

- Vai jums šķiet, ka viņš nav vainīgs?

- Es nezinu.

- Līdz tam laikam, kad bijām dzirdējuši zēna liecību, mēs varējām atstāt viņu brīvībā. Viņam par nelaimi, liecība ir pret viņu, un puika, šķiet, nemeloja.- viņam nav nekāda iemesla melot.

- Kad viņš ar jums runāja?

- Šorīt - tad, kad otrreiz izvaicāju visu klasi.

- Un vakar viņš neko neteica?

- Viņš bija sakautrējies. Jūs viņu redzēsiet. Ja vēlaties, jau rīt no rīta, kad došos turp, iedošu jums dosjē. Lielāko daļu laika pavadu mērijā.

Iestājās samulsuma brīdis. Leitnantu, kā šķiet, nomāca komisāra masīvais siluets un viņa reputācija.

- Jūs esat pieradis pie Parīzes publikas un citādiem noziegumiem. Nezinu vis, vai jūs pazīstat mūsu mazo ciematu gaisotni.

- Es esmu dzimis lauku ciematā. Un jūs?

-Tulūzā.

Viņš piespieda sevi pasmaidīt.

- Vai vēlaties, lai jūs turp aizvedu?

- Domāju, ka pameklēšu taksometru.

- Kā vēlaties. Tie stāv pie stacijas.

Viņi šķīrās pie auto, kas aizbrauca pa krastmalu uz priekšu, un Megrē pagriezās, lai ostas • tumsībā aplūkotu zvejas kuģus.

Tas bija tik maldinoši - ierasties naktī. Kad viņš pagrieza jūrai muguru un brauca prom no pilsētas, apkārt bija lauki, kuri līdzinājās visiem citiem laukiem, un, kad aiz muguras palika jau divi ciemi, auto apstājās pie apgaismota loga.

- Vai tas ir šeit?

- Jūs gribējāt nokļūt “Omulīgajā kaktiņā”, vai ne?

Caur stiklotajām durvīm lūkojās ārā kāds neparasti resns cilvēks, durvis neatvērdams, viņš vēroja Megrē, kas izcēla no mašīnas ceļasomu, nolika to uz lieveņa, samaksāja un beidzot devās iekšā mājvietā.

Kādā kaktā vīri spēlēja kārtis. Krodziņā oda pēc vīna un ragū, ap lampām tinās smēķu dūmi.

- Vai jums ir brīva istaba?

Visi viņu uzlūkoja. Kāda sieviete bija atsteigusies viņu aplūkot caur virtuves durvīm.

- Vienai naktij?

- Varbūt divām vai trim dienām.

Viņu noskatīja no galvas līdz kājām.

- Vai jums ir līdzi pase? Žandarmi ierodas katru rītu, un mums jātur reģistru grāmata kārtībā.

Četri vīri vairs nespēlēja kārtis, bet klausījās. Megrē, kas bija pienācis pie pudelēm apkrautās letes, pasniedza savu apliecību, bet saimnieks uzlika brilles un ielūkojās tajā. Kad viņš pacēla galvu, acis bija viltīgi samiegušās.

- Jūs* esat slavenais komisārs, ko? Mani sauc Pomels, Luijs Pomels.

Viņš pagriezās uz virtuves pusi un pasauca:

- Terēze! Ienes komisāra ceļasomu gala istabā.

Megrē, kas gan nepievērsa īpašu uzmanību sievietei, kurai varēja būt ap trīsdesmit, tomēr likās, ka ir šo sievieti kaut kur redzējis. Viņš to apjauta tikai pēc kāda brītiņa - gluži tāpat, kā tas bija ar ļautiņiem, kurus komisārs pamanīja, iedams tiem garām Šķīstītavā. Arī viņa izskatījās sabozusies.

- Ko lai jums piedāvāju?

- To, kas jums ir. Varbūt vienu mēriņu.

Pārējie pieklājības pēc bija atsākuši savu be-

lotes partiju.

- Vai jūs esat te Leonijas dēļ?

- Oficiāli nē.

- Vai tas tiesa, ka skolmeistaru notvēra Parīzē?

- Viņš tagad ir Larošelas cietumā.

Bija grūti pateikt, ko Pomels par to domā. Lai gan mājvietas saimnieks bija krodzinieks, viņš vairāk atgādināja zemnieku savā fermā.

- Vai jūs neticat, ka tas ir viņš?

- Es nezinu.

- Domāju, ja jūs būtu pārliecināts, ka viņš ir vainīgs, jūs neliktos traucēties. Varbūt es kļūdos?

- Varbūt arī nē.

- Uz jūsu veselību! Te ir viens vīrs, kas dzirdēja šāvienu. Teo! Vai tiesa, ka tu dzirdēji šāvienu?

Viņiem pievērsās viens no kāršu spēlmaņiem

- gadus sešdesmit piecus vecs, varbūt vecāks, ar iesirmi rūsganiem matiem, neskūtiem vaigiem un miglainam, viltīgām ačelēm.

- Kāpēc lai es nebūtu to dzirdējis?

- Šis ir komisārs Megrē, kas ieradies no Parīzes, lai...

- Leitnants to man sacīja.

Viņš nepiecēlās kājās, neapsveicinājās, bet ļoprojām turēja aplupušās kārtis pirkstos ar melniem nagiem. Pomels klusā balsī paskaidroja:

- Šis te ir mēra vietnieks.

Un Megrē savukārt tikpat lakoniski noteica:

- Es zinu.

- Nepievērsiet uzmanību! Šajā stundā...

Viņš izlikās norijam glāzes saturu.

- Un tu, Ferdinān, ko tu redzēji?

Par Ferdinānu nosauktajam bija tikai viena roka. Viņa seja bija brūngansārtā tonī - kā cilvēkam, kas augas dienas pavada laukā, saulē.

- Pastnieks, - paskaidroja Luijs. - Ferdināns Kornī. Ko tu redzēji, Ferdinān?

- Itin neko.

- Tu taču redzēji Teo viņa dārzā.

- Es pat ienesu viņam vēstuli.

- Ko viņš darīja?

- Viņš dēstīja sīpolus.

- Cikos tas bija?

- Baznīcas pulkstenis rādīja desmit. Palūkojoties augšup, es pāri māju jumtiem varēju saskatīt torņa pulksteni. Belote! Atsākums! Es dalu par jaunu... Pīķa dūzis, kārava kungs...

Viņš meta kārtis uz galda, kur glāzes bija atstājušas mitrus apļus, ar netīksmi uzlūkodams savus pretspēlētājus.

- Sūdi vien ir ar tiem, kuri nāk mūs te tincināt! - viņš piemetināja, pieceldamies kājās. -Tava kārta maksāt, Teo.

Kornī kustības bija neprecīzas, gaita grīļīga. Viņš nokabināja no kāša savu pastnieka naģeni un devās uz durvju pusi, murminādams vārdus, kurus vairs nebija iespējams saprast.

- Vai viņš katru vakaru ir šādā stāvoklī?

- Apmēram.

Luijs Pomels gatavojās piepildīt divas glāzītes, bet Megrē ar rokas kustību viņu atturēja.

- Tagad nē... Es domāju, ka jūs tūlīt vēl netaisīsiet ciet un ka man vēl pietiek laika apmest kādu līkumu, pirms došos gulēt?

- Es jūs gaidīšu.

Viņam izejot, valdīja tāds klusums kā sakris-tejā. Priekšā bija mazpilsētiņa - ne īsti apļveida, ne īsti četrstūrveida, ar tumšu baznīcas siluetu pa labi roki, pretī neapgaismotam veikaliņam, virs kura durvīm tomēr varēja saskatīt uzrakstu: “Sa-rantas kooperatīvs”.

Pelēkajā mūra mājā ielas stūrī gaismoja kāds logs. Gaismu redzēja spīdam trešajā stāvā. Pienācis pie lieveņa trim pakāpieniem, Megrē pamanīja vara plāksnīti, uzvilka sērkociņu un izlasīja:

“KSAVJĒ BRESĒLS,

MEDICĪNAS DOKTORS”.

Aiz bezdarbības viņam gribējās piezvanīt, taču komisārs paraustīja plecus, nodomādams, ka doktors droši vien gatavojas doties gultā.

Lielākoties mājas bija tumšas. Komisārs pazina mēriju - vienstāva māju ar karogkātu. Mērijas ēka bija pavisam neliela, un kāda nama pagalma pusē - iespējams, Gastēna mājā - dega lampa.

Viņš devās pa ceļu uz priekšu, nogriezās pa labi, pagāja garām māju fasādēm un dārziem, mazliet vēlāk sastapās ar mēra palīgu, kas devās pretējā virzienā un sveiciena vietā kaut ko norūca.

Jūru viņš nekur ne redzēja, ne dzirdēja. Aizmigusi mazpilsēta atgādināja jebkuru citu mazpilsētu un nebūt nesaderējās ar domu, ka te audzē austeres un ražo baltvīnu - kā jau uz terases, kas noslīd līdz okeānam.

Bez kāda īpaša iemesla viņš jutās vīlies. Jau leitnanta sagatavotā sagaidīšana stacijā bija viņu atvēsinājusi. Komisārs tomēr nespēja uz viņu dusmoties. Danielū pazina šo apkaimi, kur noteikti strādāja jau daudzus gadus. Te bija norisinājusies drāma, kuru viņš bija lūkojis atrisināt, kā prazdams, un Megrē ieradās no Parīzes, izturēdamies tā, it kā viņš būtu kļūdījies.

Droši vien arī izmeklēšanas tiesnesis bija neapmierināts. Neviens no viņiem, visticamāk, to neizrādīs, izturēsies pieklājīgi, atvērs savus dosjē. Taču Megrē joprojām mocīja sajūta, ka viņš jaucas tādās lietās, kuras uz viņu neattiecas, un viņš jau sāka brīnīties pats par sevi - kāpēc īsti šo ceļojumu uzņēmies.

Komisārs izdzirda soļus un balsis - tie droši vien bija divi pārējie kāršu spēlmaņi, kuri tagad devās uz mājām. Mazliet tālāk komisāram pie kājām piedūrās dzeltenīgs suns, liekot viņam pārsteigumā salēkties.

Kad Megrē pavēra “Omulīgā kaktiņa” durvis, tur vairs dega tikai viena vienīga lampa un saimnieks, aiz letes stāvēdams, rindoja plauktos glāzes un pudeles. Viņam mugurā nebija ne žaketes, ne vestes. Tumšās bikses bija nobrukušas, vēders nospeķots un uzlocītās piedurknes ļāva saskatīt tuklas, spalvainas rokas.

- Vai kaut ko atradāt?

Viņš domājās esam viltīgs, droši vien uzskatīdams sevi par vienu no ievērojamākajiem cilvēkiem pilsētiņā.

- Vēl pēdējo mēriņu?

- Ar noteikumu, ka tagad maksāju es.

Megrē, kuram kopš rīta gribējās baltvīnu, vēlējās arī ko stiprāku, jo viņam likās, ka šis nebija īstais laiks, lai dzertu vīnu.

- Uz jūsu veselību!

- Es domāju, - nomurmināja komisārs, slaucīdams lūpas, - ka Leonija Birā nebija īpaši populāra.

- Ļaunākā raganace visā apkaimē. Taču viņa ir pagalam. Dievs vai, drīzāk, velns pieņēma viņas dvēseli, bet nav nekādu šaubu, ka tā bija ļaunprātīgākā vecene, kādu vien esmu pazinis. Un es taču viņu pazinu jau tad, kad viņa vēl nēsāja bizes un mēs kopā gājām skolā. Viņa bija... pagaidiet... trīs gadus vecāka par mani. Tā ir. Man ir sešdesmit četri gadi. Tātad viņai bija sešdesmit septiņi. Viņa jau divpadsmit gadu ve_7 cumā bija ļaunuma pilna.

- Es nekādi nesaprotu... - iesāka Megrē.

- Te ir diezgan daudz tādu lietu, ko jūs nesapratīsiet, lai cik gudrs arī būtu, tāpēc ļaujiet man jums palīdzēt!

- Es nesaprotu, - komisārs atsāka, it kā runātu ar sevi pašu, - kāpēc gan tādā gadījumā, ja ļaudis viņu tā necieta, viņi tomēr tik nikni vērsās pret skolotāju. Jo galu galā, pat ja viņš ir veco nogalinājis, varētu to uzlūkot kā...

- ATPESTĪŠANU, kā mēdz sacīt? To jūs domājāt, vai ne?

- Apmēram tā.

- Jūs aizmirsāt tikai vienu - ka Leonija bija šejieniete.

Viņi, nelikdamies lūgties, iztukšoja glāzes.

- Redziet, tas ir gluži kā ģimenē. Ir brīv nīsties savā starpā, un to neņems ļaunā. Ja iejaucas svešinieks, tad tā jau ir gluži cita lieta. Leoniju nevarēja ciest. Taču Gastēnu un viņa sievu necieš vēl vairāk.

- Arī viņa sievu?

- Jo īpaši viņa sievu.

- Kāpēc? Ko viņa nodarījusi?

- Šeit neko.

- Kāpēc - šeit?

- Galu galā viss top zināms, pat tādā nostūri kā mūsējais. Un mums netīk, ka pie mums sūta ļautiņus, kurus citur vairs negrib. Šī nav pirmā reize, kad Gastēni kaut kur iejaukti.

Viņu bija interesanti vērot tā stāvam, pret leti atspiedušos. Saimniekam acīmredzami gribējās parunāties, taču ikreiz, kad viņš izteica kādu teikumu, tūlīt pat arī ņēmās pētīt Megrē seju, lai redzētu, kādu iespaidu radījis, un ikbrīd bija gatavs atkāpties, runāt pats sev pretī - kā zemnieks, kas tirgū atvedis pārdot vēršu pāri.

- Tātad jūs te ieradāties, neko nezinādams?

- Vienīgi to, ka Leonija Birā nogalināta, lodei trāpot kreisajā acī.

- Un tāpēc jūs veicāt visu šo ceļojumu?

Šķita, ka viņš par Megrē smejas.

- Vai jums gadījumā ziņkārības dēļ negadījās iegriezties Kurbevuā?

- Vai vajadzēja?

- Jums droši vien sastāstījuši pasakas. Pagāja labs laiciņš, kamēr šīs ziņas nonāca šeit. Vēl nav ne divi gadi, kopš Sentandrē ļaudis to zina.

- Ko zina?

- Gastēna kundze arī bija skolotāja turpat, kur viņas vīrs. Abi strādāja vienā skolā - viņa meiteņu klasēs, viņš - zēnu.

-To es zinu.

- Vai jums stāstīja ari par Ševasū?

- Kas tas par Ševasū?

- Turienes municipālpadomnieks, skaists vīrietis, liels un stiprs, melniem matiem, ar Vidusjūras akcentu. Un bija vēl ari Ševasū kundze. Vienā jaukā dienā pie skolas durvīm uz ielas Ševasū kundze šāvusi uz skolmeistariem, un lode trāpījusi plecā. Vai varat uzminēt, kāpēc? Tāpēc, ka viņa atklājusi -viņas vīrs un Gastēna kundze sadzīvojuši labāk nekā cimds ar roku. Kā rādās, tiesa viņu attaisnoja. Pēc tam Gastēnu pārim atlika tikai pamest Kurbe-vuā, un viņiem sakārojās doties uz laukiem.

- Neredzu, kāds tam sakars ar Leonijas Birā nāvi.

- Iespējams, ka nekāda sakara tur nav.

- Spriežot pēc tā, ko jūs man pateicāt, Zozefs Gastēns neko sliktu nav izdarījis.

- Viņš vienkārši ir ragnesis.

Luijs pašapmierināti pasmaidīja.

- Protams, ir ari citi. Ciemā to ir atliku likām. Es jums vēlu labi uzjautrināties. Vai vēl vienu, pēdējo mēriņu?

- Nē, paldies.

- Terēze jums parādīs jūsu istabu. Jūs viņai pateiksiet, cikos ienest siltu ūdeni.

- Es jums pateicos. Ar labunakti!

- Terēze!

Viņa pirmā devās augšā pa kāpnēm ar nevienāda augstuma pakāpieniem, pirmā iegriezās gaitenītī ar puķotām tapetēm un atvēra durvis.

- Pamodiniet mani astoņos, - viņš sacīja.

Viņa nepakustējās, palika tāpat stāvam, it kā

gribētu kaut ko sacīt. Komisārs ieskatījās viņā uzmanīgāk.

- Esmu ar jums jau kaut kur ticies, vai ne?

- Tātad jūs atceraties?

Komisārs nevarētu sacīt, ka viņa atmiņai būtu kāda vaina.

- Es vēlētos, lai jūs te par to neko nerunātu.

- Vai tad jūs neesat šejieniete?

- Esmu. Bet aizbraucu no šejienes piecpadsmit gadu vecumā - uz Parīzi strādāt.

- Un jūs tur tiešām strādājāt?

- Četrus gadus.

- Un pēc tam?

- Tā kā jūs mani redzējāt, tad jau jūs zināt. Komisārs Priolē jums pateiks, ka es to portfeli nenospēru. Tā bija mana draudzene Lisila, un es to pat nezināju.

Komisāram uzpeldēja atmiņā kāda aina, un viņš atcerējās, kur bija šo sievieti redzējis. Kā jau reizēm gadījās, kādurīt Megrē bija iegriezies sava kolēģa, nakts dzīves nodaļas priekšnieka Priolē kabinetā - tas ir, pie tikumības policijas. Tur krēslā sēdēja meitene ar brūniem, izspūrušiem matiem un slaucīja acis, un šņukstēja. Bālajā un slimīgajā sejā komisārs bija saskatījis kaut ko pievilcīgu.

- Ko viņa izdarījusi? - Megrē bija pavaicājis Priolē.

- Kā jau parasti. Tā ir bērnaukle, kas sākusi iet uz ielas - Sevastopoles bulvārī. Aizvakar kāds tirgotājs no Bezjē iesniedza sūdzību par to, ka esot apzagts, un arī diezgan precīzu tās personas aprakstu, kas to izdarījusi. Vakar mēs viņu notvērām kādā dzertuvē Lapa ielā.

- Tā nebiju es! - starp diviem šņukstiem iz-stomīja meitene. - Es jums zvēru pie savas mātes dzīvības, ka tā nebiju es, kas paņēma to portfeli.

Abi vīrieši saskatījās.

- Ko tu par to domā, Megrē?

- Vai viņa nekad agrāk nav apcietināta?

- Līdz šim nē.

- No kurienes vina ir?

- No Sarantas.

Šādi kumēdiņi atgadījās diezgan bieži.

- Vai viņas draudzeni jau noķēri?

- Vēl ne.

- Kāpēc tu nesūti šo te atpakaļ uz laukiem?

Priolē bargi pievērsās meitenei.

- Vai vēlaties atgriezties savā ciemā?

- Tikai ar noteikumu, ka viņi tur neko neuzzinās.

Bija tik savādi viņu tagad sastapt šeit - piecus vai sešus gadus vecāku, joprojām bālu, ar lielām, tumšām acīm, kuras lūdzoši vērās komisārā.

- Vai Luijs Pomels ir precējies? - viņš pusbalsī vaicāja.

- Atraitnis.

- Vai jūs esat viņa piegulētāja?

Viņa palocīja ar galvu - par zīmi, ka jā.

- Vai viņš zina, ar ko jūs Parīzē nodarbojāties?

- Nē. Nevajag viņam to sacīt. Viņš visu laiku sola mani apprecēt. Jau gadiem sola, un var pienākt diena, kad viņš tiešām izlems to izdarīt.

- Terēze! - kāpņu lejasgalā atskanēja saimnieka balss.

- Tūlīt kāpšu lejā!

Un, pievērsdamās Megrē, viņa noprasīja:

- Vai jūs viņam neko neteiksiet?

Viņš ar iedrošinošu smaidu papurināja galvu par zīmi, ka neteiks.

- Neaizmirstiet uznest man karsto ūdeni pulksten astoņos!

Viņš priecājās par to, ka meiteni atradis, jo varēja ar viņu runāt kā ar vecu paziņu, it kā būtu saticis senu draugu.

Arī pārējie, kurus viņš bija manījis garāmejot, šķita tādi kā pazīstami, jo arī viņa dzimtajā ciematā mēra palīgs dzēra, vīri spēlēja kārtis - toreiz vēl nespēlēja beloti, bet gan piketu; bija pastnieks, kas uzskatīja sevi par svarīgu personu, un arī krodzinieks, kas zināja ikviena noslēpumus.

Viņu sejas palika gluži kā iegravētas komisāra atmiņā. Tikai - viņš bija tos redzējis, vēl bērns būdams, un tagad saprata, ka nav nevienu pazinis.

Ģērbdamies nost, viņš izdzirda Pomela soļus, tam kāpjot augšā, pēc tam atskanēja klaudzieni blakusistabā. Terēze pievienojās krodziniekam mazliet vēlāk un ari sāka izģērbties. Abi saru-najās pusbalsī - kā vīrs un sieva, kas liekas guļot, un pēdējais troksnis, ko Megrē dzirdēja, bija .iisperu džinkstēšana.

Megrē grūti nācās ievietoties starp diviem milzīgiem pūku pēļiem. Oda pēc auzām un pelējuma - kā jau laukos. Varbūt pūku pēļu dēļ, bet varbūt arī ar saimnieku no bieza stikla glāzēm iedzerto mēriņu dēļ viņš pamatīgi svīda.

Cauri sapnim viņš saklausīja trokšņus, kādi allaž dzirdami pirms ausmas, arī govju ganāmpulka dipināšanu garām mājvietai, turklāt kāda govs brīdi pa brīdim iemāvās. Arī kalve jau bija sākusi dimdēt. Lejā kāds taisīja vaļā slēģus. Viņš atvēra acis, ieraudzīja vēl spožāku sauli nekā vakar Parīzē, piecēlās sēdus un uzvilka bikses.

Iemaucis kailās kājas kurpēs, komisārs nokāpa lejā un atrada Terēzi virtuvē gatavojam kafiju. Viņa virs naktskrekla bija apvilkusi tādu kā apdrukāta auduma mājastērpu, kājas bija kailas, un viņa oda pēc gultas.

- Vēl nav astoņi. Tikai pusseptiņi. Vai vēlaties tasi kafijas? Pēc piecām minūtēm būs gatava.

Pomels arī kāpa lejā - vēl bārdu nenodzinis un muti nenomazgājis, ieāvis kailās kājas kurpēs tāpat kā komisārs.

- Es domāju, ka jūs negribēsiet celties pirms astoņiem.

Viņi dzēra pirmos kafijas malkus no bieza fajansa tasēm, stāvēdami pie plīts.

Laukumā pulcējās sievas melnā, ar kurvjiem un groziem rokās stādamās bariņos.

- Ko viņas gaida? - Megrē vaicāja.

- Autobusu. Šodien Larošelā ir tirgus diena.

Bija dzirdams, kā grozos kladzina vistas.

- Kas šodien notur stundas skolā?

- Vakar to nedarīja neviens. Šodien gaida ie- j rodamies skolmeistara aizstājēju no Larošelas. Viņš droši vien atbrauks ar autobusu. Viņš gulēs pie mums - tajā istabā, kas gaiteņa otrā galā, jo istabu gaiteņa šajā galā aizņēmāt jūs.

Megrē atkal bija savā istabā, kad laukumā apstājās autobuss, un viņš redzēja no tā izkāpjam kautrīga izskata jaunu vīrieti, kas elsdams pūzdams nesa lielu ceļasomu - tas droši vien bija skolotājs.

Grozus ar vistām salika uz autobusa jumta. Sievas saspiedās iekšpusē. Terēze pieklaudzināja pie durvīm.

-Jūsu karstais ūdens!

Lūkodamies viņai garām, komisārs it kā starp citu pavaicāja:

- Vai arī jūs domājat, ka Leoniju noslepkavojis Gastēns?

Pirms atbildēt, Terēze palūkojās uz puspievērtajām durvīm.

- Es nezinu, - viņa ļoti klusi noteica.

- Bet jūs tam neticat?

- Tas nemaz pēc viņa neizskatās. Taču visi veias, lai tas būtu viņš, vai saprotat?

Viņš vispirms sāka saprast, ka bez kāda iemesla uzņēmies grūtu, varbūt pat nepaveicamu uzdevumu.

- Kurš bija ieinteresēts vecenes nāve?

- Es nezinu. Runā, ka viņa atņēmusi tiesības uz mantojumu savai krustmeitai, kad tā apprecējusies.

- Kas saņems viņas naudu?

- Varbūt mājstrādniece. Viņa tik bieži mainīja testamentu!... Iespējams, ka to saņems poliete Marija...

- Vai tas tiesa, ka mēra palīgs ir viena vai divu viņas bērnu tēvs?

- Marijas? Tā runā. Viņš bieži Mariju apmeklē, un gadās, ka pārlaiž tur arī nakti.

- Neraugoties uz to, ka tur ir bērni?

- Marija no bērniem nekautrējas. Tur jau visi mēdz iegriezties.

- Arī Pomels?

- Droši vien viņš to darīja, kad viņa bija jaunāka. Tagad viņa vairs neesot necik pavedinoša.

- Cik viņai gadu?

- Ap trīsdesmit. Viņa nemaz par sevi nerūpējas, un tur izskatās sliktāk nekā stallī.

- Terēze! - saimnieka balss sauca gluži tāpat kā iepriekšējā vakarā.

Labāk bija neuzstāt. Pomels likās neapmierināts. Varbūt viņš jutās greizsirdīgs? Varbūt vienkārši viņam negribējās, ka Terēze pastāsta komisāram pārāk daudz.

Kad viņš kāpa lejā, jaunais skolotājs jau ēda brokastis un ziņkāri uzlūkoja Megrē.

- Ko jūs ēdīsiet, komisār?

- Vai jums ir austeres?

- Kad ūdens nekust, tad nav.

- Vai tad tā būs ilgi?

- Vēl kādas piecas vai sešas dienas.

Kopš pašas Parīzes viņam kārojās austeru ar baltvīnu, taču laikam šajā apmeklējuma reizē neizdosies tās nogaršot.

- Mums ir zupa. Vai arī varam uzcept olas ar šķiņķi.

Viņš neēda neko, tikai izdzēra otru tasi kafijas, stāvēdams uz sliekšņa un lūkodamies saules apspīdētajā laukumā, un vērodams divus siluetus kustamies “Sarantas kooperatīva” iekšienē.

Megrē jau šaubījās, vai neiebaudīt glāzi baltvīna, kaut vai tāpēc, lai noskalotu negaršīgo kafiju, kad rotaļīga balss viņam līdzās iesaucās:

- Komisār Megrē?

Vīrietis, kas viņu uzrunāja, bija maza auguma, slaids un kustīgs, ar jauneklīgu skatienu, lai gan viņam jau bija pāri četrdesmit. Viņš draudzīgā žestā sniedza komisāram roku.

- Doktors Bresēls! - viņš stādījās priekšā. Vakar leitnants man paziņoja, ka gaidot jūs ierodamies. Atnācu piedāvāt jums savus pakal poju-inus, pirms veru vaļā kabinetu. Pēc stundas mana uzgaidāmā istaba būs pilna stāvgrūdām.

- Vai jūs kaut ko neiedzersiet?

- Iesim pie manis, ja vēlaties, tas ir tepat blakus.

- To es zinu.

Megrē sekoja viņam pelēkajā mūra mājā. Pārējās ciemata ēkas bija nobalsinātas krita baltumā - vienas koši baltas, citas krēmkrāsā - un kopā ar rūsganajiem jumtiem veidoja tādu kā spēļu namiņu ansambli.

- Ienāciet! Ko jūs vēlaties iedzert?

- Kopš pašas Parīzes sapņoju par austerēm un vietējo baltvīnu, - Megrē atzinās. - Par austerēm jau uzzināju, ka tas prieks man šoreiz ies secen.

- Armāna, - ārsts pie durvīm pasauca. - Uznes pudeli baltvīna. To, no sarkanā skapja.

Viņš paskaidroja:

- Tā ir mana māsa. Kopš kļuvu atraitnis, viņa vada manu saimniecību. Man ir divi bērni -viens Niorā, licejā, bet otrs dien armijā. Ko jūs domājat par Sentandrē?

Likās, ka viņu uzjautrina itin viss.

- Ak, piemirsu, ka jūs neko daudz vēl neesat redzējis. Pagaidiet! Kā dzīvs piemērs te jums būs tas neģēlis Pomels, kas bija par kalpu fermā un apprecēja “Omulīgā kaktiņa” īpašnieci, tikko nomira viņas vīrs. Viņa bija divdesmit gadus vecāka par Luiju. Viņa nemaz nekautrējās. Redziet, tā kā viņa bija ellišķīgi greizsirdīga, bet nauda piederēja viņai, tad šis viņu piebeidza ar mazajām glāzītēm. Vai varat iedomāties? Viņš deva sievai aizvien vairāk dzert, reizēm jau pēc otrajām brokastīm viņai nācās kāpt augšā gulēt. Viņa turēja brūķi veselus septiņus gadus, viņas aknas bija akmenscietas, un beigu beigās viņš sarīkoja viņai skaistas bēres. Kopš tā laika viņš guļ ar savām kalponēm. Tās nāca un gāja cita pēc citas, izņemot Terēzi, kura turas godam.

Ienāca doktora māsa - bikla, ar aizplīvurotu smaidu, nesdama pudeli un divas kristāla glāzes. Megrē viņa atgādināja kirē mājkalpotāju.

- Mana māsa. Komisārs Megrē.

Viņa atmuguriski atkāpās, un arī tas likās doktoru uzjautrinām.

- Armāna nekad nav bijusi precējusies. īstenībā es jūtos pārliecināts, ka viņa visu mūžu gaidīja to brīdi, kad kļūšu atraitnis. Tagad beidzot viņai ir sava māja, un viņa var mani lutināt - tā, kā lutinātu vīru.

- Ko jūs domājat par Gastēnu?

- Nožēlojams tips.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka dara tikai to, ko var darīt, un tas ir pavisam bezcerīgi... Tādi ļautiņi, kas dara tikai to, ko var, ir nožēlojami. Neviens nezina, ka viņam kas patiktu. Viņš nopūlas kaut ko iemācīt tādu jaunu smurguļu bandai, kurus viņu vecāki labprātāk paturētu fermā. Viņš pat piespieda šos mazgāties. Atceros, viendien, kad viņš vienu aizsūtīja mājās tāpēc, ka šim bija pilna galva ar utīm, pēc stundas ceturkšņa atskrēja tēvs, gaužām pārskaities - tas bija īsts kaujas skats.

- Vai viņa sieva ir slima?

- Uz jūsu veselību! Tā sakot, īsti slima viņa nav, bet īsti vesela arī ne. Redziet, es esmu iemācījies uz medicīnu daudz nepaļauties. Gastēns mokās. Viņa kaunas. Pārmet sev no rīta līdz vakaram, ka padarījusi vīru nelaimīgu.

- Sevasū dēļ?

- Tātad jūs zināt? Jā, vSevasū dēļ. Viņa laikam to tiešām bija iemīlējusi. To sauc par postošu kaislību. Viņu redzot, jūs neticētu, ka tas ir iespējams

- tā ir maza, necila sievietīte, kura līdzinās savam vīram kā māsa brālim. Varbūt tā arī ir tā nelaime. Viņi ir pārāk līdzīgi. Ševasū, milzonīgs, dzīvesspē-ka pilns rupeklis, tāds apmierināts bullis, darija ar viņu, ko gribēja. Viņa vēl tagad cieš sāpes labajā rokā, un tā joprojām ir mazliet pastīva.

- Kādas bija viņas attiecības ar Leoniju Birā?

- Viņas viena otru redzēja tikai pa logu, pāri dārzam un pagalmam, Leonija viņai šad un tad rādīja viepļus kā visiem. Man visdīvainākais no visa šķiet tas, ka Leonija, kas likās necaursitama, mira no mazas bērna šautenes lodes. Bet tās vēl nav beigas. Ir vēl viena neticama sagadīšanās. Kreisā acs, kurā lode trāpīja, allaž bija stīva, viņa jau gadiem ar to lāgā neredzēja. Ko jūs par to teiksiet?

Doktors pacēla savu glāzi. Vīns, kas meta zaļganas spulgas, bija sauss un viegls, ar tādu kā dedzinātas zemes piegaršu.

- Uz jūsu veselību! Viņi visi mēģinās mest jums sprunguļus riteņos. Neticiet nekam, lai ko viņi jums saka - vai tie būtu vecāki, vai bērni. Kad varēsiet, atnāciet mani apraudzīt, un es darīšu visu, ko spēšu un nespēšu, lai palīdzētu.

- Vai jūs viņus nemīlat?

Ārsta acis smējās, ūn viņš pārliecināti noteica:

- Es viņus dievinu. Te taču var pārplīst no smiekliem!

3. nodaļa ŠEVASŪ MĪĻĀKĀ

Mērijas durvis bija vaļā, tās veda balti izbalsinātā gaitenī, kur pie sienām bija piesprausti administratīvie rīkojumi. Daži paziņojumi, kā, piemēram, uzraksts, kas vēstīja par municipālās padomes ārkārtas sēdi, bija rakstīti ar roku, virsrakstu apvelkot - varbūt to bija veicis jaunais skolmeistars. Grīda bija bruģēta pelēkām plāksnēm, arī koka paneļi bija pelēkā krāsā. Durvis pa kreisi droši vien veda padomes zālē, kur stāvēja Mariannas biste un karogs, bet durvis pa labi, kas bija puspievērtas, veda sekretariātā.

Telpa bija tukša, gaiss oda pēc atdzisušiem cigāru dūmiem, un leitnants Danielū, kas pēdējo divu dienu laikā bija padarījis kabinetu par savu ģenerālštābu, vēl nebija ieradies.

Pretī ārdurvīm, otrā gaiteņa galā, atvērtas divviru durvis vērās uz pagalmu, kura vidū auga liepa. Pa labi atradās zema celtne ar trim logiem -tai vajadzēja būt skolai, jo varēja redzēt sēdošu /.ēnu un meiteņu sejas un ari saskatīt skolotāja aizvietotāju, kuru Megrē jau bija redzējis mājvietā.

Visur bijā tik kluss kā klosterī, dzirdēja tikai kalēja vesera klaudzienus pret laktu. Tālāk stiepās dārzi - maigs zaļums ar ceriņzariem, baltām un dzeltenām mājiņām, šur un tur atvērtiem logiem.

Megrē devās uz kreiso pusi, uz vienstāvu mājiņu, kurā dzīvoja Gastēni. Kad komisārs pastiepa roku, lai pieklaudzinātu, durvis atvērās, un viņš stāvēja uz virtuves sliekšņa, bet virtuvē pie galda, kas bija apklāts ar brūnu vaskadrānu, noliecies pār burtnīcu, sēdēja zēns acenēs.

Viņam durvis bija atvērusi Gastena kundze. Viņa bija pa logu redzējusi komisāru apstājamies pagalmā, paveramies apkārt un lēnām nākam uz māju.

- Es jau vakar uzzināju, ka jūs ieradīsieties, -viņa sacīja, atkāpdamās, lai komisārs tiktu garām. - Nāciet iekšā, komisāra kungs! Ja jūs zinātu, cik es jūtos iepriecināta!

Viņa noslaucīja mitrās rokas priekšautā, pagriezās pret dēlu, kas nemaz nepacēla galvu, šķietami nelikdamies par apmeklētāju ne zinis.

- Vai tu nesasveicināsies ar komisāru, Žan Pol?

- Labdien.

- Vai tu nekāptu augšā savā istabā?

Virtuvīte bija neliela, taču, lai gan vēl bija

agrs rīts, tā izskatījās brīnum tīra, bez jelkādām nekārtības pazīmēm. Jaunais Gastēns neprotestējot paņēma savu grāmatu un nozuda gaitenī, dodamies uz kāpnēm, kas veda uz augšstāvu.

- Nāciet šeit, komisāra kungs!

Viņi arī iegāja gaitenī, iegriezdamies kādā istabā, tādā kā salonā, kur neviens nemēdza uzturēties. Tur pie sienas bija klavieres, vidū - apaļš masīva koka galds, atzveltnes krēsli ar mežģīņotiem pārklājiem, visur fotogrāfijas un dažādi nieciņi.

- Sēdieties, lūdzu!

Mājā pavisam bija četras istabas, visas vienādi mazas, un Megrē tām likās nepiemēroti liels un plats; jau kopš ienākšanas viņš jutās kā citā, nereālā pasaulē.

Viņu jau bija brīdinājuši, ka Gastēna kundze līdzinoties savam vīram, taču komisārs nekad nebūtu varējis iedomāties, ka līdzība varētu būt tik liela - viņus patiešām viegli varētu noturēt par brāli un māsu. Arī viņas mati bija tajā pašā nenosakāmajā krāsā, jau-pareti, smailajā sejā tuvu stāvošas, tuvredzīgas acis. Un bērns savukārt bija gan tēva, gan mātes karikatūra.

Diez, vai tur augšā viņš pūlējās saklausīt, kas seit tika runāts, vai ari bija iedziļinājies savā burtnīcā? Zēnam bija gadi divpadsmit, bet viņš jau izskatījās pēc večuka, pareizāk sakot, pēc nenosakāma vecuma būtnes.

- Es nesūtīju viņu uz klasi, - paskaidroja Gastēna kundze, pievērdama durvis. - Domāju, ka tā būs labāk. Jūs taču zināt, cik bērni ir cietsirdīgi.

Ja Megrē paliktu stāvam, tad būtu gandrīz vai piepildījis šo istabu, tāpēc viņš nekustīgi sēdēja atzveltnes krēslā, ar mājienu likdams arī sarun-biedrenei apsēsties.

Viņa bija tikpat nenosakāma vecuma kā viņas dēls. Megrē zināja, ka viņai ir tikai trīsdesmit četri gadi, taču viņam reti bija gadījies redzēt, ka sievieti tādā mērā būtu pametusi jebkura sievišķība. Augums zem nenosakāmas krāsas kleitas bija tievs un saguris; iezīmējās krūšu kontūras - tās nokarājās kā tukšas kabatas, mugura jau bija salīkusi, un sejas āda bija nevis iedegusi vasaras saulē, bet kļuvusi pelēcīga. Pat viņas balss bija tāda kā izdzisusi!

Tomēr viņa piespieda sevi smaidīt, bikli tuvinādama roku, lai pieskartos Megrē delmam tobrīd, kad sacīja:

- Esmu jums tik pateicīga par to, ka jūs viņam noticējāt!

Megrē nepaspēja pateikt, ka viņš vēl neko nezina, nedz arī atzīties, ka viss noticis pirmās saulītes iespaidā, tur, Parīzē, iedomājoties par austerēm un baltvīnu un pēkšņi nolemjot braukt šurp.

- Ja jūs zinātu, cik es esmu nikna pati uz sevi, komisāra kungs! Jo tā esmu es, kas vainojama visā notikušajā. Esmu sabojājusi viņa un arī sava dēla dzīvi. Daru visu iespējamo, lai savu grēku izpirktu. Redziet, es visādi cenšos...

Megrē bija tik apmulsis, kā apmulst, nevilšus ieejot mājā, kur atrodas nepazīstams mirušais, un nezinot, ko sacīt. Viņš bija nokļuvis atsevišķā pasaulē, kura nebija tās ciemata pasaulītes daļa, kurā viņš jau bija iejuties.

Šie trīs Gastēni - pats, viņa sieva un dēls -piederēja pie tik atšķirīgas sugas, ka komisārs gluži labi saprata zemnieku nepatiku pret viņiem.

- Nezinu, kā tas viss beigsies, - viņa nopūtusies turpināja, - taču man negribas ticēt, ka tiesa notiesās nevainīgu cilvēku. Viņš ir vienreizējs cilvēks! Jūs viņu redzējāt, taču jūs viņu nepazīstat. Sakiet, kā viņš vakar izturējās?

-Ļoti labi. Ļoti mierīgi.

- Vai tiesa, ka viņam uz stacijas perona uzlika rokudzelžus?

- Nē. Viņš labprātīgi sekoja diviem žandarmiem.

- Vii tur bija daudz cilvēku, kas skatījās?

- Viss notika neuzkrītoši.

- Vai jums šķiet, ka viņam nekā netrūkst? Viņam ir trausla veselība. Viņš nekad nav bijis īpaši spēcīgs.

Viņa neraudāja. Šķiet, viņa savā mūžā bija tik daudz raudājusi, ka vairs nebija asaru. Tieši virs viņas galvas, pa labi no loga, bija novietota jaunas meitenes, gandrīz vai resnītes, fotogrāfija, un Megrē nespēja no tās atraut acis, vaicādams sev, vai tiešām viņa reiz bijusi tāda - ar smejošām acīm un pat bedrītēm vaigos.

- Jūs aplūkojat manu jaunības portretu?

Bija vēl otra fotogrāfija - paša Gastēna uzņēmums, kas karājās pie sienas. Viņš tikpat kā nebija mainījies, vienīgi tolaik nēsāja garākus matus - mākslinieka vīzē, kā reiz sacīja, un droši vien rakstīja arī dzejas.

- Vai jums jau pateica? - viņa nomurmināja, vispirms palūkojusies uz durvīm.

Megrē juta, ka viņa visvairāk vēlas izrunāties tieši par to, bija par to domājusi, kopš viņai paziņoja par komisāra ierašanos, un ka tas.bija vienīgais, kas viņai likās ievērības cienīgs.

- Vai jūs runājat par to, kas notika Kurbevuā?

-Jā, par Šarlu...

Viņa aprāvās un nosarka, it kā būtu izrunājusi kādu aizliegtu vārdu.

- Ševasū?

Viņa palocīja galvu.

- Es vēl tagad netieku gudra, kā tas varēja notikt. Es tā cietu, komisāra kungs! Es tā būtu vēlējusies, lai kāds to man paskaidro! Redziet, es neesmu paklīdusi sieviete. Pazinu Zozefu jau

*

tad, kad man bija piecpadsmit gadu, un uzreiz zināju, ka viņu apprecēšu. Mēs gatavojāmies kopā nodzīvot dzīvi. Un abi izlēmām, ka strādāsim izglītības laukā.

- Vai tā bija viņa ideja?

- Es domāju gan. Viņš ir gudrāks par mani. Tas ir ļoti apdāvināts cilvēks. Cilvēki ne vienmēr to pamana - tāpēc, ka viņš ir tik vienkāršs. Mēs saņēmām diplomus vienā gadā un uzreiz apprecējāmies. Pateicoties kāda brālēna aizgādībai, varējām reizē stāties darbā Kurbevuā.

- Vai jums šķiet, ka tam ir kāds sakars ar šeit otrdien notikušo?

Viņa pārsteigta uzlūkoja komisāru. Megrē nevajadzēja viņu pārtraukt, jo tā viņa zaudēja sarunas pavedienu.

- Tā visa ir mana vaina.

Viņa sarauca uzacis, nepacietīgi gaidīdama iespēju paskaidrot.

- Ja Kurbevuā nebūtu noticis tas, kas notika, tad mēs nebrauktu šurp. Zozefu tur labi ieredzēja. Viņam bija visādas jaunmodes idejas, vai saprotat? Un viņam izdevās tās īstenot. Viņam tur bija nākotne.

- Un jums?

- Arī man. Viņš deva man padomus. Un tad pēkšņi kādā jaukā dienā es kļuvu gluži dulla. Vēl tagad brīnos, kas man bija uznācis. Es taču negribēju. Es turējos pretī. Nozvērējos nemūžam neko tādu nedarīt. Taču, kad Saris bija tuvumā...

Viņa atkal nosarka, murminādama tā, it kā vēl joprojām pretotos ari šobrīd, runādama ar Megrē:

- Es atvainojos... Kad viņš bija tuvumā, es nespēju pretoties. Es pat nedomāju, ka tā bija mīlestība, jo es taču mīlu Žozefu, vienmēr esmu mīlējusi. Mani pārņēma kaut kāds drudzis, es neko vairs nespēju domāt, pat par mūsu dēlu ne, kas tolaik vēl bija mazs. Es būtu spējusi viņu pamest, komisāra kungs. Es tiešām biju iedomājusies, ka viņus abus pametīšu, braukšu sazin kurp... Vai jūs to varat saprast?

Komisārs, protams, neiedrošinājās viņai pateikt, ka viņa droši vien nekad ar vīru nav izjutusi seksuālu apmierinājumu un tāpēc viss šis notikums ir ļoti banāls. Labāk lai viņa joprojām uzskata savu piedzīvojumu par kaut ko īpašu -mokoties gaidās, nožēlojot grēkus, lamājot sevi pašu par pēdējo no sievietēm.

- Vai jūs esat katoliete, Gastēna kundze?

Viņš bija aizskāris otru sāpīgo punktu.

- Biju tāpat kā mani vecāki - līdz tam laikam, kad satiku Žozefu. Viņš tic tikai zinātnei un progresam. Un necieš priesterus.

- Un jūs novērsāties no baznīcas?

-Jā.

- Vai pēc notikušā nemēģinājāt atgriezties baznīcas klēpī?

- Nevarēju. Man likās, ka tad es viņu nodotu vēl otru reizi. Ak vai! Un kāpēc gan? Pirmos gadus šeit es cerēju, ka mums izdosies sākt jaunu dzīvi. Cilvēki juta pret mums nepatiku, bet tā jau laukos ir allaž. Es tomēr biju pārliecināta, ka reiz viņi pamanīs mana vīra labās īpašības. Pēc tam -es nezinu, kādā veidā - atklājās notikums Kurbe-vuā, un pat skolnieki vairs nejuta pret viņu respektu. Kad es jums saku - tas viss ir mana vaina...

- Vai jūsu vīram bija domstarpības ar Leoniju Birā?

- Gadījās. Kā mērijas sekretāram. Tā vecene vienmēr sagādāja kādas nepatikšanas. Bija arī iesniegumi par pabalsta piešķiršanu. Taču Zozefs ir nelokāms. Viņš vienmēr pilda savu pienākumu un atsakās parakstīt kaut ko, ja apelē pie viņa līdzjūtības.

- Vai viņa zināja par to, kas ar jums notika?

-Tāpat kā visi.

- Vai viņa ari jums rādīja grimases?

- Viņa izgrūda lamuvārdus, kad gāju garām. Es vairījos iet pa to pusi. Viņa ne tikai rādīja viepļus, bet reizēm, redzot mani pa logu, pagrieza pakaļpusi un pacēla svārkus. Atvainojiet, lūdzu! Tas liekas gluži neticami, runājot par vecu sievu. Bet tāda viņa bija. Taču tāpēc Zozefam nebūtu ne prātā nācis viņu nogalināt. Viņš nevienu nespētu nogalināt. Jūs taču viņu redzējāt. Tas ir labs cilvēks, kas gribētu visus redzēt laimīgus.

- Pastāstiet man par jūsu dēlu!

- Ko jūs vēlaties, lai es pastāstu? Viņš līdzinās savam tēvam. Kluss un centīgs zēns, savā vecumā ļoti attīstīts. Viņš nav pirmais skolnieks klasē tikai tāpēc, ka tādā gadījumā manu vīru ap-sūdzētu dēla protežēšanā. Zozefs tīšām lika zemākas atzīmes, nekā viņš ir pelnījis.

- Vai bērns nedumpojās?

- Viņš saprata. Mēs viņam paskaidrojām, kāpēc nākas tā rīkoties.

- Vai viņš zina par to, kas notika Kurbevuā?

- Mēs nekad neesam ar viņu par to runājuši. Kā rādās, arī citi bērni nav to darījuši. Liekas, ka viņš neko nezina.

- Vai viņš rotaļājas ar citiem bemiem?

- Sākumā rotaļājās. Pēdējos divos gados, kopš ciemats atklāti nostājies pret mums, viņš labprātāk paliek mājās. Viņš daudz lasa. Es mācu viņam spēlēt klavieres. Viņš spēlē jau visai labi - tādam vecumam.

Logs bija ciet, un Megrē sāka aizelsties, jau vaicādams sev, vai nav nejauši iespiests starp veca ģimenes fotoalbuma lapām.

- Vai jūsu vīrs ienāca mājā - otrdien, mazliet pēc desmitiem?

- Jā. Es domāju gan. Man jau tik daudzas reizes uzdeva šo jautājumu, it kā visiem spēkiem gribētu piespiest sapīties pretrunās, lai es vairs nebūtu ne par ko pārliecināta. Parasti kāda starpbrīža laikā viņš mēdz uz mirkli ienākt virtuvē, lai iedzertu tasīti kafijas. Es visbiežāk šajā laikā uzturos augšā.

- Vai vīnu viņš nedzer?

- Nekad. Un ari nesmēķē.

- Vai otrdien viņš nebija ienācis te starpbrīža laikā?

- Viņš teica, ka nē. Ari es teicu, ka nē, jo viņš nekad nemelo. Pēc tam sacīja, ka viņš ienācis vēlāk.

- Vai jūs to noliedzāt?

- Es sacīju uz labu laimi, Megrē kungs. Vēlāk atcerējos, ka redzēju viņa tasi ar kafijas biezumiem stāvam uz virtuves galda. Bet nezinu teikt, vai viņš ienāca starpbrīža laikā, vai pēc tam.

- Vai viņš varēja ieiet darbarīku nojumē tā, lai jūs viņu neredzētu?

- Tai istabai augšstāvā, kur biju es, logs neveras uz sakņu dārzu.

- Vai jūs varējāt redzēt Leonijas Birā māju?

- Ja būtu skatījusies, tad varētu.

- Vai šāvienu jūs nedzirdējāt?

- Es neko nedzirdēju. Logs bija ciet. Esmu ļoti salīga. Vienmēr esmu tāda bijusi. Un starpbrīžu laikā taisu logus ciet pat vasarā - trokšņa dēļ.

- Jūs man teicāt, ka šejienes ļaudis nemīl jūsu vīru. Es gribētu precizēt. Vai ciematā ir kāds, kam viņš īpaši krīt uz nerviem?

- Protams. Mēra palīgs.

-Teo?

- Jā, Teo Kumārs, kas dzīvo mums tieši kaimiņos. Mūsu dārzi sanāk kopā.Viņš kopš paša agra rīta sāk dzert baltvīnu savā pagrabā, kur al-la/, kāda muca ir aizsākta. Ap pulksten desmi-iiem vai vienpadsmitiem viņš jau ir pie Luija, kur turpina dzert līdz vakaram.

- Vai viņš neko nedara?

- Viņa vecākiem pieder liela ferma. Viņam nekad mūžā nav nācies strādāt. Vienu pēcpusdienu pagājušajā ziemā, kad Zozefs ar Žanu Polu bija aizbraukuši uz Larošelu, viņš ap puspieciem pēc pusdienas ienāca mājā. Es tobrīd biju augšā un pārģērbos. Dzirdēju kāpnēs smagus soļus. Tas bija viņš. Viņš bija piedzēries. Viņš pagrūda durvis un sāka smieties. Pēc tam - gluži kā publiskajā mājā - viņš mēģināja mani iegāzt gultā. Es iecirtu viņam pļauku, pamatīgi ieskrāpējot degunā. Sāka tecēt asinis. Viņš sāka lādēties, bļaudams, ka tādai sievietei kā man neesot tiesību to lietu sarežģīt. Es atvēru logu, gatavodamās saukt palīgā. Biju vienā kreklā. Beigu beigās viņš aizvācās - kā šķiet, tikai tāpēc, ka pār seju tecēja asinis. Pēc tam viņš nekad vairs nav man pateicis ne vārda.

Mēra pienākumus patiesībā izpilda viņš. Mērs, Rato kungs, ir lauksaimnieks, kas visu savu laiku veltī darījumiem un mērijā parādās tikai sapulču dienās.

Teo visu kārto pēc sava prāta, izdara visiem visādus pakalpojumus, vienmēr būdams gatavs parakstīt diezin kādus papīrus...

- Vai jūs nezināt - viņš otrdienas rītā bija savā dārzā, kā to apgalvo?

- Ja jau tā saka, varbūt tā ari ir, jo citi it kā esot viņu redzējuši. Taču ir tiesa, ka gadījumā, ja cilvēkus palūgs melot, lai izdarītu viņam pakalpojumu, viņi to darīs nešaubīdamies.

- Vai jums nebūtu nekas pretī, ja es kādu mirklīti parunātos ar jūsu dēlu?

Viņa vienaldzīgi piecēlās un atvēra durvis.

- Zan Pol! Vai tu nenokāptu lejā?

- Kamdēļ? — no augšas atskanēja zēna balstiņa.

- Komisārs Megrē grib ar tevi aprunāties.

Bija dzirdami šaubīgi soļi. Parādījās zēns ar

grāmatu rokā, vispirms naidīgi palikdams stāvam durvīs.

- Nāc tuvāk, manu zēn! Ceru, ka tev nav no manis bail?

- Man,ne no viena nav bail.

Viņš runāja gandrīz vai tikpat neskanīgā balsī kā māte.

- Vai tu otrdienas rītā biji klasē?

Viņš uzlūkoja komisāru, pēc tam māti, it kā šaubītos, ko atbildēt pat uz tik nevainīgu jautājumu.

- Tu drīksti runāt, Žan Pol. Komisārs ir mūsu pusē.

Viņa ar skatienu šķita lūdzam Megrē piedošanu par šo apgalvojumu. Taču no bērna varēja izdabūt tikai galvas palocīšanu.

- Kas tad notika pēc starpbrīža?

Joprojām klusums. Megrē bija īsts pacietības iemiesojums, gluži kā piemineklis.

- Es domāju, ka tu gribi, lai tavu tēvu izlaiž 110 cietuma un apcietina īsto vainīgo?

Bija grūti caur biezajiem briļļu stikliem saskatīt acu izteiksmi. Zēns tās nenovērsa, gluži otrādi - lūkojās sarunbiedram tieši acīs, kamēr viņa šaurajā sejā nepakustējās ne vaibsts.

- Šobrīd, - komisārs turpināja, - es zinu tikai lo, ko cilvēki stāsta. Kāds mazs, šķietami nesvarīgs sīkums varētu mani novest uz pēdām. Cik jūsu skolā ir skolēnu?

- Atbildi, ŽanPol!

Viņš, kā nožēlodams, sacīja:

- Kopā trīsdesmit divi.

- Ko tu domā ar to “kopā”?

- Lielos un mazos. Visus, kas piereģistrēti.

Viņa māte sacīja:

- Vienmēr kāda trūkst. Reizēm, īpaši vasaras laikā, viņu ir tikai kādi piecpadsmit, un vai nu vienmēr sūtīsi pie vecākiem žandarmus.

- Vai tev ir draugi?

Viņš izgrūda:

-Nē.

- Un ciemata bērnu vidū nav neviena paša, kuru tu varētu saukt par savu draugu?

Tad viņš ar nepatiku noteica:

- Es taču esmu skolotāja dēls.-

- Vai tāpēc viņi tevi nevar ciest?

Zēns neatbildēja.

- Ko tu dari starpbrīžu laikā?

- Neko.

- Vai tu reizēm neienāc pie mātes?

-Nē.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka tēvs to nevēlas.

Gastēna kundze paskaidroja:

- Viņš negrib pieļaut nekādas atšķirības starp savu dēlu un citiem. Ja Žans Pols starpbrīžos nāktu šurp, tad kāpēc lai žandarma dēls vai mies-niekdēls nedotos pāri ielai uz savām mājām?

- Es saprotu. Vai tu atceries, ko tavs tēvs otrdien darīja starpbrīža laikā?

- Nē.

- Vai viņš uzmanīja skolēnus?

-Jā.

- Vai izgāja pagalmā?

- Pāris reizes.

- Vai te viņš nebija ienācis?

• - Es nezinu.

Megrē reti bija gadījies nopratināt tik nerunīgu liecinieku. Ja komisāra priekšā būtu pieaudzis cilvēks, viņš varbūt sadusmotos, un Gastēna kundze to sajuta - viņa nostājās līdzās dēlam, lai zēnu aizstāvētu, un sargājoši uzlika roku viņam uz pleca.

- Atbildi komisāram pieklājīgi, Žan Pol!

- Es neatbildēju nepieklājīgi.

- Pulksten desmitos jūs visi atgriezāties klasē. Vai tavs tēvs bija pie tāfeles?

Caur aizkariem pa logu mājā pārpretim varēja saskatīt šo tāfeli, uz kuras ar krītu bija uzrakstīti vārdi.

- Varbūt.

- Kas tā bija par stundu?

- Gramatika.

- Vai kāds klauvēja pie durvīm?

- Varbūt.

-Tu neesi pārliecināts? Tu neredzēji, kad tavs tēvs izgāja?

- Es nezinu.

- Paklausies! Kad skolotājs iziet no klases, tad parasti skolnieki sāk sarunāties, ceļas augšā, draiskojas.

Žans Pols apklusa.

- Vai otrdien kaut kas tāds notika?

- Es neatceros.

- Vai tu netiki izgājis no klases?

- Kāpēc lai es to darītu?

- Tu varēji, piemēram, doties uz tualeti. Redzu, ka tā ir pagalmā.

- Es netiku turp gājis.

- Vai kāds tuvojās logam?

- Es nezinu.

Megrē tagad stāvēja kājās, viņa rokas kabatās bija savilktas dūrēs.

- Paklausies...

- Es neko nezinu. Es neko neredzēju. Man nav nekā, ko jums teikt.

Un piepeši zēns metās projām, augšup pa kāpnēm; varēja dzirdēt, kā viņš augšā aizsit durvis.

- Nedusmojieties uz viņu, komisāra kungs! Iedomājieties sevi zēna vietā! Vakar leitnants viņu pratināja vairāk nekā stundu, bet, kad zēns atgriezās, viņš man nepateica nevienu pašu vārdiņu, tikai iekrita gultā un līdz pašam vakaram nogulēja tur ar atvērtām acīm.

- Vai viņš mīl savu tēvu?

Viņa nesaprata jautājuma īsto jēgu.

- Es gribēju sacīt - vai viņš ir tēvam pieķēries, dievina viņu? Vai varbūt tuvāka esat jūs? Vai viņš jums uzticas?

- Viņš neuzticas nevienam. Taču viņš, protams, ir vairāk pieķēries man nekā tēvam.

- Kāda bija viņa reakcija, kad jūsu vīru apsūdzēja nozieguma izdarīšanā?

. - Viņš uzvedās tā, kā jūs redzējāt.

- Vai viņš neraudāja?

- Es neesmu redzējusi viņu raudam kopš bērnu dienām.

- Kopš kura laika viņam ir karabīne?

- Mēs viņam to uzdāvinājām Ziemsvētkos.

- Vai viņš ar to šāva bieži?

- Laiku pa laikam pastaigājās - viens pats, ar karabīni rokās kā mednieks, taču domāju, ka šāva reti. Reizes divas trīs viņš šāva papīra mērķī, kuru bija piestiprinājis pie liepas pagalmā, taču mans vīrs viņam paskaidroja, ka tā tiek bojāta koka miza.

- Jādomā, ka tad, ja viņš otrdien būtu izgājis no klases tajā laikā, kamēr jūsu vīra nebija klāt, citi būtu to pamanījuši?

- Protams.

- Un būtu to pateikuši?

- Vai jūs esat iedomājies, ka Zans Pols...?

- Man jāparedz itin viss. Kurš ir tas skolnieks, kas sakās redzējis jūsu vīru iznākam no darbarīku nojumes?

- Marsels Seljē.

- Kā dēls viņš ir? v >

- Žandarma, kurš ir arī skārdnieks, elektriķis, udensvadu labotājs. Labo arī jumtus, ja vajadzīgs.

- Cik vecs ir Marsels Seljē?

- Tajā pašā vecumā kā Žans Pols, ar dažu mēnešu starpību.

- Vai viņš ir labs skolnieks?

- Labākais, ja neskaita manu dēlu. Lai neliktos, ka mans vīrs izceļ Žanu Polu, viņš parasti lika Marselam labākas atzīmes. Viņa tēvs arī ir inteliģents un strādīgs. Domāju, ka tie ir krietni ļaudis. Vxi jūs uz vinu loti dusmojaties?

- Uz ko?

- Uz Žai u Polu. Viņš taču pret jums izturējās gandrīz rupji. Un arī es - pat neesmu jums piedāvājusi kaut ko iedzert. Vai jums nav nekas pretī kaut ko iebaudīt?

- Es jums pateicos. Leitnants jau būs ieradies, un es apsolīju viņu apmeklēt.

- Vai jūs palīdzēsiet mums arī turpmāk?

- Kāpēc jūs man to jautājat?

- Tāpēc, ka tad, ja būtu jūsu vietā, man šķiet, es mestu plinti krūmos. Jūs esat ieradies no tāda tāluma, un tas, ko jūs te atrodat, ir tik bezcerīgs...

- Es darīšu, ko spēšu.

Megrē devās uz durvju pusi, lai izvairītos no Gastēna kundzes, jo šķita, ka viņa gatava saņemt komisāra rokas savās un tās noskūpstīt. Viņš steidzās tikt ārā, lai āda sajustu svaigu gaisu un varētu dzirdēt vēl citus trokšņus, ne tikai skolmeistara sievas nogurušo balsi.

- Es noteikti atgriezīšos, lai jūs apraudzītu.

- Vai jums šķiet, ka viņam nekā nevajag?

- Ja viņam kaut ko vajadzēs, tad es jums to pateikšu.

- Vai viņam nevajadzētu izvēlēties advokātu?

- Tas pašlaik nav nepieciešams.

Brīdī, kad viņš, atpakaļ nepagriezdamies, šķērsoja pagalmu, skolas stiklotās divviru durvis pavērās, un ārā klaigādami viļņiem vēlās bērni. Viņu ieraugot, daži sastinga uz vietas, droši vien no vecākiem dzirdējuši, kas viņš tāds, un sāka komisāru aplūkot.

Te bija visu vecumu bērni - sešgadīgi puišeļi un lieli, četrpadsmitgadīgi vai piecpadsmitgadīgi zēni, kuri jau izskatījās pēc pusaudžiem. Bija arī meitenītes, kas spiedās pagalma stūrī, it kā glābdamās no zēniem.

Mērijas vārti bija vaļā, pie tiem Megrē pamanija /.mdarmērijas mašīnu. Viņš apstājās pie sekretariāta durvīm un pieklauvēja. Danielū balss uzsauca:

- Ienāciet!

Leitnants, kas bija noņēmis jostu un atpogājis I amzoli, piecēlās, lai paspiestu viņam roku. Viņš bija iekārtojies Gastēna vietā un izlicis papīrus ai mērijas zīmogiem sev priekšā. Megrē uzreiz nepamanīja ēnainā kaktā apsēdušos resnuli ar bērnu uz rokas.

- Sēdieties, komisāra kungs! Pēc mirkļa es būšu jūsu rīcībā. Atļāvos vēlreiz uzaicināt visus lieciniekus, lai atkārtotu nopratināšanu no sākuma līdz galam.

Nebija šaubu - tas tika veikts tāpēc, ka Sent-andrē bija ieradies komisārs.

- Cigāru?

- Pateicos. Es smēķēju tikai pīpi.

- Es to piemirsu.

Viņš pats smēķēja ļoti tumšus cigārus un runādams tos. košļāja.

- Vai atļausiet?

Un, pagriezies un resnules pusi, viņš sacīja:

- Jūs sacījāt, ka viņa jums solīja atstāt visu savu mantu, ieskaitot māju?

- Jā. To viņa solīja.

Nešķita, ka viņa apjēdz, ko tas viss nozīmē. Īstenībā viņa nelikās neko daudz saprotam un izskatījās pēc ciema muļķītes.

Tā bija liela auguma, izplūdusi meiča ar vīrišķīgu ķermeņa uzbūvi, ģērbusies melnā kleitā, kuru viņai iedevuši, un viņas nesukātajos matos bija auzu skaras. No viņas nāca spēcīgs smārds. Arī bērns oda pēc izkārnījumiem un urīna.

- Kad šis solījums tika izteikts?

- Jau sen.

Viņas lielās acis bija gandrīz vai caurspīdīgā zilumā, un viņa rauca uzacis, pūlēdamās saprast, ko no viņas vēlas.

- Ko jūs domājat ar “sen”? Vienu gadu?

- Varbūt vienu gadu.

- Divus gadus?

- Varbūt. |

- Cik ilgu laiku jūs strādājāt Leonijai Birā?

- Pagaidiet... Pēc tam, kad man piedzima otrais bērns... Nē, trešais... I

- Cik tad viņam ir gadu? * Viņas lūpas kustējās kā baznīcā, lūgšanas

skaitot, kamēr viņa galvā rēķināja.

- Pieci gadi.

- Kur viņš šobrīd ir?

- Mājās.

- Cik viņu tur, mājās, šobrīd ir?

- Trīs. Viens ir te, man līdzi, un vecākais ir skolā.

- Kas viņus pieskata?

- Neviens.

Abi vīrieši pārmija skatienus.

- Tātad ir pagājuši apmēram pieci gadi, kopš ļiis strādājat pie Leonijas Birā. Vai viņa tūlīt jums apsolīja atstāt savu naudu?

-Nē.

- Pēc diviem vai trim gadiem?

-Jā.

- Diviem vai trijiem?

- Es nezinu.

- Viņa netika parakstījusi papīru?

- Es nezinu.

- Un nezināt arī to, kāpēc viņa jums to solīja?

- Lai tracinātu savu krustmeitu. Viņa pati to man teica. ^

- Vai krustmeita nāca viņu apmeklēt?

- Nekad.

- Tā ir Seljē kundze, žandarma sieva, vai'ne?

- Jā.

- Žandarms vēl jo vairāk nemēdza viņu apmeklēt?

- Mēdza.

- Vai tad viņi nebija sastrīdējušies?

- Bija.

- Kāpēc tad viņš gāja pie viņas?

- Lai viņai draudētu ar tiesu par to, ka viņa met pa logu ārā atkritumus.

- Vai viņi strīdējās?

- Viņi apsaukājās.

- Vai jūs mīlējāt savu saimnieci?

Viņa uzlūkoja leitnantu lielām acīm, it kā doma, ka viņa varētu mīlēt vai nemīlēt, nekad vēl nebūtu ienākusi prātā.

- Es nezinu.

- Vai viņa pret jums labi izturējās?

- Viņa man deva atliekas.

- Atliekas - no kā?

- Ēdiena atliekas. Un arī savas vecās kleitas.

- Vai viņa jums maksāja regulāri?

- Ne visai.

- Ko jūs saucat par “ne visai”?

- Pusi no tā, ko man maksāja citi, kad es strādāju pie viņiem. Taču viņa mani nodarbināja pēcpusdienās. Tāpēc...

- Vai jūs bijāt klāt pie viņas stridiem ar citiem cilvēkiem?

- Gandrīz ar visiem.

- Viņas mājā?

- Viņa vairs negāja ārā no mājas; apsaukāja citus cilvēkus pa logu.

- Kā apsaukāja?

- Par to, ko viņi bija darījuši, bet negribēja, lai citi zina.

- Tāpēc visi viņu nevarēja ciest?

- Domāju gan.

- Vai kāds viņu necieta tik ļoti, lai iedomātos nogalināt?

- Šaubu nav - ja jau to izdarīja.

- Bet jums nav ne mazākās jausmas, kas to varēja izdarīt?

Es domāju, ka jums tas jau ir zināms.

- Kā tad?

-Tāpēc, ka jūs aizturējāt skolotāju.

- Vai domājat, ka tas ir viņš?

- Es nezinu.

- Vai atļausiet - vienu jautājumu? - iejaucās Mcgrē, pagriezies pret leitnantu.

- Lūdzu.

- Teo, mēra palīgs, ir viena vai vairāku jūsu bemu tēvs?

Viņa neiebilda un likās pārdomājam.

- Varbūt tā arī ir. Es par to neesmu pārliecināta.

- Vai viņš labi satika ar Leoniju Birā?

Viņa vēlreiz apdomāja.

- Tāpat kā citi.

- Vai viņš zināja, ka vecā apsolījusi jūs pieminēt savā testamentā?

- Es to viņam pateicu.

- Kāda bija viņa reakcija?

Viņa nesaprata šo vāfdu. Viņš atsāka:

- Ko tad viņš jums atbildēja?

- Viņš man ieteica palūgt viņai papīru, kas to apliecinātu.

- Vai jūs to izdarījāt?

-Jā.

- Kad?

-Jau sen.

- Vai viņa atteica?

- Viņa sacīja, ka viss jau esot nokārtots.

- Ko jus darijat, kad atradāt viņu mirušu?

- Es kliedzu.

- Tūlīt?

- Tiklīdz ieraudzīju tur asinis. Vispirms nodomāju, ka viņa paģībusi.

- Vai atvilktnes jūs nepārmeklējāt?

- Kādas atvilktnes?

Megrē pamāja leitnantam, ka viņš ir beidzis. Leitnants piecēlās.

- Es jums pateicos, Marija. Ja man vēl būsiet vajadzīga, tad es jums paziņošu.

- Vai tad viņa nav to papīru parakstījusi? -noprasīja meiča, stāvēdama pie durvīm ar bērnu uz rokas.

- Līdz šim nekas tamlīdzīgs nav atrasts.

Tad viņa norūca, pagriezdama abiem muguru:

- Man vajadzēja zināt, ka viņa rpani muļķo. Viņi redzēja meiču paejam garām logam -

viņa pusbalsī neapmierināti pati ar sevi sarunājās.

4. nodaļa PASTA KALPOTĀJAS" VĒSTUĻNIEKS

Leitnants, kā atvainodamies, nopūtās:

- Jūs taču redzat! Es daru, ko varu.

Un tas, protams, bija tiesa. Viņš darīja to jo vairāk tāpēc, ka apzinājās - tagad viņa izmeklēšanai ir liecinieks, slavens komisārs no kriminālpolicijas, kurai viņa acīs bija īpašs prestižs.

Viņš bija sevišķs gadījums. Cēlies no pazīstamas Tulūzas ģimenes, vecāku ietekmēts, viņš bija studējis politehniku - un beidzis ar ļoti labām sekmēm. Bet tā vietā, lai izvēlētos starp armiju un rūpniecību, viņš izšķīrās par žandarmēriju un divus gadus vēl mācījās tieslietas.

Viņam bija jauka sieva, arī no labas ģimenes, un abus daudzināja pār vienu no saderīgākajiem pāriem Larošelā.

Viņš pūlējās izskatīties nepiespiesti pelēcīgajās mērijas sienās, kur saule vēl neiespīdēja un kur, kontrastējot ar āra gaismu, bija gandrīz tumšs.

- Nav tik viegli apjēgt, ko viņi īsti domā! -viņš noteica, aizdedzinādams jaunu cigāru.

Istabas stūrī pret sienu bija sarindotas sešas divdesmit otrā kalibra karabīnes, no kurām četras gluži līdzīgas, bet viena - veclaicīga, ar izrotātu laidi.

- Domāju, ka te man ir visas. Ja vēl kāda kaut kur ir palikusi, mani vīri to šorīt atradīs.

Viņš paņēma no kamīnmalas kartona kastīti, kura līdzinājās tablešu iepakojumam, un izņēma deformētu svina gabaliņu.

- Es to rūpīgi izpētīju. Kādreiz tiku beidzis ballistikas kursu, bet mums Larošelā īpaša eksperta nav. Runa ir par svina lodi, kuru reizēm sauc par mīksto lodi - sasniedzot mērķi, tā saplīst, pat ja ķērusi egles koka dēli. Tāpēc nav nekādas jēgas meklēt pēdas, kuras paliek uz citām lodēm un ļauj identificēt ieroci, no kura šauts.

Megrē ar zīmēm rādīja, ka sapratis.

- Vai jūs pazīstat divdesmit otrā kalibra kara-bīnes, komisār?

- Vairāk vai mazāk.

Drīzāk jau mazāk, jo viņš Parīzē neatcerējās nevienu noziegumu, kas būtu izdarīts ar šādu ieroci.

- Ar tām ir iespējams izšaut divējādas lodes -garākas un īsākas. īsās lido diezgan mazu gabaliņu, bet garās sasniedz mērķi arī vairāk nekā simt piecdesmit metru attālumā.

Uz stīgotā marmora kamīnmalas citi svina gabaliņi - to bija apmēram divdesmit - veidoja mazu kaudzīti.

- Vakar mēs veicām diezgan daudz eksperimentu - ar visām šīm dažādajām karabīnēm. Lode, kas ķēra Leoniju Birā, bija no garajām, un tās svars atbilst to ložu svaram, kuras mēs tikām izšāvuši.

- Vai čaulīte neatradās?

- Mani vīri izpētīja dārzu aiz mājas - kā ķemmēt izķemmēja. Šopēcpusdien viņi meklēs vēl. Nav neiespējami, ka tas, kas šāvis, pievācis arī čaulīti. Es jums tikai mēģinu paskaidrot, ka mums ir ļoti maz lietisko pierādījumu.

- Vai visi šaujamie ir bieži lietoti?

- Diezgan bieži. To gan ir grūti droši teikt, jo puikas pēc lietošanas nekad nepacenšas tos iztīrīt un ieeļļot. Mediķa pārskats, kas man šeit ir, arī mums neko daudz nepalīdz, jo ārsts pat ne aptuveni nespēj noteikt, no kāda attāluma raidīts šāviens. Tas tikpat labi var būt raidīts no piecdesmit, kā no simt metru attāluma.

Megrē piebāza pīpi, stāvēdams pie loga un i/klaidīgi klausīdamies ar vienu ausi. Pāri pretī, pie baznīcas, viņš pamanīja vīru ar sapinkātiem, melniem matipm kāpjam zirgā, kamēr kāds jauneklis pieturēja kāpsli.

- Izmeklēšanas tiesnesis un es - mēs iedomājāmies visādus variantus. Pirmais, kas mums ienāca prātā, lai cik dīvaini tas liktos, bija - nejaušs nelaimes gadījums. Šis noziegums ir tik neticams, bija tik neiespējami nogalināt izbijušo pasta kalpotāju ar divdesmit otrā kalibra lodi, ka mēs lauzījām galvas, vai lode nav viņai trāpījusi nejauši. Kāds dārzā varēja, teiksim, šaudīt zvirbuļus, kā jau puikas paraduši darīt. Ir dzirdēts par vēl daudz dīvainākiem nelaimes gadījumiem. Vai jūs saprotat, ko es gribu teikt?

Megrē pamāja ar galvu. Leitnants gandrīz vai bērnišķīgi centās iegūt viņa atzinību, tas bija tik aizkustinoši, ka komisāram tiešām sagribējās viņu uzslavēt.

- Mēs to saucam par vistīrāko un visvienkāršāko sagadīšanos. Ja Leonija Birā būtu gājusi bojā kādā citā stundā vai brīvdienā, vai kaut kur

81

Simenons 13 ciematā, mēs droši vien tā ari nodomātu, jo tas ir visticamākais variants. Taču tajā stundā, kad vecā tika nogalināta, bērni atradās klasē.

- Vai visi?

- Gandrīz. Trīs vai četri, kuru tur nebija, tostarp arī viena meitene, dzīvo diezgan tālu - fermās un torīt ciematā nav redzēti..Vēl viens, miesnieka dēls, jau gandrīz mēnesi guļ slims.

Mēs iedomājāmies vēl vienu iespēju - ļaunprātību.

Kāds kaimiņš, kas sastrīdējies ar veco Birā -kā gandrīz visi - un kuru viņa lieku reizi apkaunojusi, dusmu lēkmē iztālēm izšauj, lai viņu nobaidītu vai izsistu loga rūti, pat neiedomādamies, ka varētu viņu nonāvēt.

Es vēl neesmu pilnīgi atmetis šo iespēju, jo trešā - tīšas slepkavības iespēja - nozīmē, ka tam jābūt pirmklasīgam šāvējam. Ja lode būtu trāpījusi jebkur citur, upuris tiktu cauri ar vieglu ievainojumu. Un, lai no attāluma tīši trāpītu acī, šāvējam jābūt neiedomājami trenētam.

Neaizmirstiet arī to, ka tas viss notika gaišā dienas laikā, māju puduri, kurā mēs šobrīd atrodamies, tādā stundā, kad sievietes parasti atrodas mājās un gatavo maltīti. Dārzos un pagalmos valda rosība. Laiks ir skaists, un logi lielākoties vaļā.

- Vai jūs mēģinājāt noskaidrot, kur katrs atradies pulksten pusvienpadsmitos?

- Ko teica Marija Smelkere, jūs jau dzirdējāt.

Citu paskaidrojumi ir apmēram tādi paši. Cilvēki atbild negribīgi. Kad sāk runāt par detaļām, tās ir tik bezjēdzīgas, ka viss sarežģās vēl vairāk.

- Vai mēra palīgs atradās savā dārzā?

- Liekas, ka jā. Viss atkarīgs no tā, vai vadāmies pēc radio nosauktā laika, vai pulksteņa baz-nīctomī, jo torņa pulkstenis ir par piecpadsmit vai divdesmit minūtēm ātrāks. Kāds, kas klausījies radio, sakās redzējis Teo uz ceļa desmitos piecpadsmit - viņš devies uz “Omulīgo stūrīti”. “Omulīgajā stūrītī” apgalvo, ka viņš ieradies tikai pēc pus-vienpadsmitiem. Miesnieka sieva, kura žāvusi veļu, sacīja, ka viņa redzējusi Teo ieejam pagrabā, lai tur iedzertu, kā jau viņš paradis.

- Vai viņam ir karabīne?

- Nav. Tikai medību divstobrene. Te nu jūs redzat, cik grūti ir sadabūt kopā noderīgas liecības. Vienīgā sakarīgā ir puišeļa liecība.

- Žandarma dēla?

-Jā.

- Kāpēc viņš visu nepateica jau pirmajā dienā?

- Es viņam šo jautājumu uzdevu. Viņa atbilde izklausās ticami. Jūs droši vien jau zināt, ka viņa tēvs, Žiljēns Seljē, apprecēja vecās krustmeitu?

- Zinu arī to, ka Leonija Birā teicās atņemt viņai mantojumu.

- Marsels Seljē teica pats sev, ka viņam jāgādā, lai tēvs būtu ārpus aizdomām. Ar tēvu viņš aprunājies tikai nākamajā dienā. Un ceturtdien

no rīta Žiljēns Seljē viņu atveda pie mums. Jūs viņu redzēsiet. Tie ir simpātiski ļaudis un izskatās ļoti vaļsirdīgi.

- Marsels redzējis skolotāju iznākam no darbarīku būdas?

- Tā viņš apgalvo. Skolnieki klasē atstāti paši savā ziņā. Citi sačukstējušies, bet Marsels Seljē, kas ir nopietns un kluss zēns, tuvojies logam un redzējis Zozefu iznākam no nojumes.

- Bet nav redzējis viņu tur ieejam?

- Tikai izejam. Tad šāvienam vajadzēja būt jau izšautam. Skolmeistars turpina apgalvot, ka torīt darbarīku nojumē neesot kāju spēris. Vai nu viņš melo, vai puika to visu izdomājis. Bet kāpēc?

- Patiešām - kāpēc? - Megrē neuzkrītoši nomurmināja.

Viņam gribējās glāzi vīna. Likās, ka šobrīd ir īstais laiks. Pagalmā starpbrīdis bija beidzies. Garām pagāja divas vecas sievas ar pārtikas somām - viņas devās kooperatīva virzienā.

- Vai es varētu ielūkoties Leonijas Birā mājā?

- viņš pavaicāja.

- Es jūs pavadīšu. Man ir atslēga.

Arī tā atradās uz kamīnmalas. Leitnants iebāza to kabatā, aizpogāja svārkus un uzlika galvā cepuri. Ārā gaiss smaržoja pēc jūras - gan ne tik ļoti, kā tas patiktu Megrē. Abi devās uz ielas stūra pusi un, ejot garām Pomela krodziņam, komisārs gluži nepiespiesti noprasīja:

' k *7

- Vai iedzersim kādu glāzīti?

- Jūs domājat, ka varētu? - leitnants apjucis pārvaicāja.

Šis nebija tas vīrs, kas iegrieztos iedzert pa glāzītei bistro vai krodziņā. Ielūgums bija viņu samulsinājis, un viņš netika gudrs, kā lai atrunājas.

- Šaubos, vai...

- Tikai kādu nieku baltvīna.

Teo bija tur - sēdēja kaktā, garās kājas izstiepis, viņam priekšā bija glāze vīna un glāze vīnogu degvīna. Pastnieks, kam kreisās rokas vietā vidēja dzelzs kāsis, stāvēja viņam aiz muguras. Viņiem ienākot, abi apklusa.

- Ko lai jums piedāvāju, kungi? - pavaicāja Luijs, stāvēdams aiz kases aparāta ar uzrotītām piedurknēm.

- Baltvīnu.

Danielū, kurš jutās neērti, meklēja iespēju atrunāties. Varbūt tāpēc mēra palīgs viņus izsmejoši uzlūkoja. Viņš bija liela auguma un agrāk laikam izskatījies diezgan dūšīgs. Kad viņš novājēja, viņa āda sāka izskatīties pēc apģērba, kas tam kļuvis par lielu un tāpēc met krokas.

Viņa skatienā varēja saskatīt šķelmīgo zemnieka pašpārliecinātību, kurai vēl pievienojās tāda politiķa viltība, kurš radis municipālajās vēlēšanās ar mānīgiem solījumiem krāpt vēlētājus.

- Un kā tad iet tam neģēlim Gastēnam? - viņš noprasīja, nevērsdamies ne pie viena īpaši.

Un Megrē, pats nezinādams, kāpēc, atbildēja tādā pašā tonī:

- Viņš gaida, kad viņa vietu ieņems kāds cits.

Atbilde leitnantu šokēja. Pastnieks aši pagrieza galvu.

- Vai tad jūs kaut ko atklājāt? - viņš noprasīja.

- Jūs taču droši vien pazīstat visus labāk nekā jebkurš cits - ja jau katru dienu apstaigājat visu ciematu.

- Un kā vēl! Agrāk - un tas nav nemaz tik sen - vēl bija ļautiņi, kuri nekad nesaņēma vēstules. Atceros tādas fermas, kur tiku spēris kāju labi ja vienreiz gadā - lai ienestu kalendāru. Tagad katrā mājā ne tikai jāienes avīze, bet arī naudas pārvedumi un pensijas. Ja jūs zinātu, kas tie par papīrdarbiem!...

Un viņš vēlreiz nomākti atkārtoja:

-Papīrdarbi! Papīrdarbi!

Pēc viņa balss toņa spriežot, varētu domāt, ka tos pilda viņš pats.

- Vispirms jau kara dalībnieki. To es varu saprast. Un tad vēl atraitņu pensijas. Vēl sociālie maksājumi un pabalsti lielajām Jimenēm. Un vēl pabalsti...

Viņš pievērsās mēra palīgam.

- Vai tev tā nešķiet? Es jau saku domāt, vai ciemā vispār ir kaut viens cilvēks, kas no valdības neko nesaņem. Un esmu pārliecināts, ka daži taisa bērnus tikai tāpēc, lai saņemtu pabalstus.

Ar iesākto glāzi rokā Megrē nepiespiesti pavaicāja:

- Vai jums šķiet, ka pabalstiem var būt kāda nozīme Leonijas Birā nāves gadījumā?

- To nekad nevar zināt.

Tā, protams, bija negaidīta doma. Viņš noteikti saņēma pensiju arī pats - invalīda pensiju par zaudēto roku. To maksāja valdība. Un viņu tracināja tas, ka citi saņem naudu, neko nezaudējuši. Visā visumā viņš likās esam skaudīgs.

- Dodiet man vēl vienu baltvīnu, Luij!

Teo acis joprojām smējās. Megrē dzēra no glāzes maziem malciņiem un jutās kā ceļojumā uz jūrmalu. Gaisam bija tāds pats aromāts kā baltvīnam. Uz laukuma divas vistas knābāja cieto zemi, kur noteikti nevarēja cerēt atrast tārpus. Terēze virtuvē mizoja sīpolus, šad tad ar priekšauta stūri noslaucīdama acis.

- Vai iesim?

Danielū, kas bija tikai pielicis glāzi pie lūpām, atvieglots viņam sekoja.

- Vai jums nešķiet, ka zemnieki par mums smejas? - viņš nomurmināja, kad abi bija tikuši ārā.

- Ko jūs neteiksiet!

- Varētu domāt, ka tas jūs uzjautrina.

Megrē neatbildēja. Viņš sāka iejusties ciematā

un vairs nenožēloja, ka neatrodas Orfēvras krastmalā. Šajā rītā komisārs netika zvanījis sievai, kā bija solījis. Nebija pat nekur pamanījis pasta nodaļu. Par to nu vajadzēja padomāt.

Viņi pagāja garām sīkpreču tirgotavai, kur aiz rūtīm komisārs pamanīja tik vecu veču, ka nācās brīnīties, kā viņa vēl nesabrūk un turas kājās.

- Kas tā tāda?

- Viņas ir divas, apmēram viena vecuma, Te-venāru jaunkundzes.

Arī viņa dzimtajā ciemā divām vecmeitām piederēja sīkpreču bodīte. Likās, ka visos Francijas ciematos iedzīvotāji ne ar ko neatšķīrās cits no cita. Bija pagājuši gadi. Pa ceļiem traucās ātrgaitas auto. Ratus bija aizstājuši autobusi un kravas automobiļi. Visur redzēja kinoteātrus. Bija izgudrots radio un vēl daudz kaš cits. Un tomēr Megrē te saskatīja personāžus no savas bērnības, sastingušus kustībā - gluži kā Epinālas bildītēs.

- Lūk, arī māja.

Tā bija veca - vienīgā šajā ielā, kurai gadiem nebija pielabots apmetums. Leitnants iebāza lielo atslēgu zaļi krāsoto durvju atslēgas caurumā un pagrūda tās. Durvīm veroties, pretī plūda saldens smārds - tāds pats droši vien valdīja arī veco meitu miteklī kaimiņos - tas ir jūtams tikai tur, kur noslēgtībā dzīvo ļoti veci cilvēki.

Pirmā istaba mazliet līdzinājās tai, kurā viņu pieņēma Gastēna kundze, atšķirība bija tikai tā, ka te ozolkoka mēbeles šķita mazāk koptas, atzveltnes krēsli izsēdētāki un kamīnu rotāja masīvi vara piederumi. Kādā stūri atradās gulta, kura droši vien bija ienesta no kādas citas istabas un stāvēja nesaklāta.

- Guļamistabas ir augšā, - leitnants paskaid-loja. - Jau vairāki gadi pagājuši, kopš Leonija liirā vairs nevēlējās kāpt augšā pa kāpnēm. Viņa dzīvoja apakšstāvā un gulēja šajā istabā. Te nekas nav aizskarts.

Aiz puspievērtajām durvīm atradās diezgan liela virtuve ar mūra pavardu, kuram līdzās bija iebūvēta ogļu krāsniņa. Te viss bija nospeķots. Kastroļi uz plīts atstājuši rūsganus riņķus. Sienas rotāja šļakatu pēdas. Ar ādu apvilktais krēsls pie loga droši vien bija vecās iemīļotā vieta, kur viņa mēdza pavadīt lielāko dienas daļu.

Megrē saprata, kāpēc viņa labprātāk uzturējās šajā telpā, nekā kāpa augšā. Pa ceļu, kas veda uz jūru, negāja gandrīz neviens, kamēr logi mājas otrā pusē, tāpat kā skolotāja mājas logi, vērās uz māju puduri, pa tiem varēja redzēt citas mājas, pagalmus un dārzus, arī skolas pagalmu.

Te viss bija kā uz delnas. No sava zviļņa Leonija Birā varēja vērot kādu desmitu ģimeņu - to ikdienas sadzīvi un, ja viņai bija skaidras acis, tad apskatīties arī, ko kurš liek galdā.

- Nav jāpiebilst, ka ar krītu apzīmēts tas stūris, kur mēs viņu atradām. Tas traips, ko jūs tur redzat...

- Es saprotu.

- Viņa daudz neasiņoja.

- Kur viņa tagad atrodas?

- Viņu aizveda uz Larošelas morgu, lai izdarītu sekciju. Sekcija notiks rīt no rīta.

- Un joprojām nav zināms, kas ir mantinieks?

- Es visur izmeklējos testamentu. Zvanīju ari notāram, juristam no Larošelas. Vecā viņam bieži minējusi, ka gribot mainīt testamentu, taču nav to izdarījusi. Pie viņa ir visi dati par to, kas vecajai piederēja, obligācijas, īpašuma dokumenti par šo māju, kur mēs šobrīd atrodamies, un vēl otru, kas ir divu kilometru attālumā no šejienes.

- Ja nekas neatradīsies, visu mantos viņas krustmeita?

- Tā liekas gan.

- Ko viņa par to saka?

- Viņa neliekas ar to īpaši rēķināmies. Seljē nav nekādi nabagi. Nebūdami bagāti, viņi tomēr ir diezgan pārtikuši. Jūs viņus redzēsiet. Man nav jūsu pieredzes darbā ar cilvēkiem. Viņi man šķiet vaļsirdīgi, godājami un strādīgi.

Megrē taisīja vaļā un ciet atvilktnes, ieraudzīdams pussarūsējušus virtuves piederumus, visvisādus priekšmetus, vecas pogas, naglas, rēķinus juku jukām ar spolītēm, no kurām jau sen bija notīti diegi, zeķēm un matadatām.

Viņš atgriezās pirmajā telpā, kurā atradās diezgan vērtīga veclaicīga kumode, un atkal pavilka vaļā atvilktnes.

- Vai jūs pārbaudījāt šos papīrus?

Leitnants tikko manāmi piesarka, it kā būtu

pieķerts kādā neveiklībā vai viņam bakstītu acīs kādu nepatīkamu patiesību.

Viņš izskatījās gluži tāpat Luija bistro, kad bija spiests pieņemt Megrē pasniegto baltvīna glāzi.

- Tās ir vēstules.

- To es redzu.

- Tās datētas pirms vairāk nekā desmit gadiem - tajā laikā viņa vēl strādāja pastā.

- Cik varu spriest, tad vēstules nav adresētas viņai?

- Tas tiesa. Es, protams, šo korespondenci pievienošu dosjē. Tiku par to runājis ar tiesnesi. Taču visu reizē es nevaru izdarīt.

Katra vēstule vēl atradās aploksnē, uz tām bija lasāmi dažādi adresātu uzvārdi: Evarists Kor-nī, Ogistēns Kornī, Žils Maršandons, Selestēns Maršandons, Teodors Kumārs un vēl citi, arī sieviešu vārdi un uzvārdi, ieskaitot abas māsas Tevenāras - jaunkundzes no sīkpreču tirgotavas.

- Ja es pareizi saprotu, tad Leonija Birā, strādādama pastā, nenodeva visu korespondenci pēc piederības?

Viņš ielūkojās dažās vēstulēs.

“Mīļo māmuc!

Rakstu, lai Tev darītu zināmu, ka man iet labi, un ceru, ka Tev iet tāpat. Ar saviem jaunajiem saimniekiem esmu apmierināta, mani biedē vienīgi vectēvs, kas dzīvo pie viņiem, visu dienu klepo un spļauj zemē...”

Kāda cita vēstule vēstīja:

“Es uz ielas sastapu brālēnu Zilu, un viņam bija kauns, mani redzot. Viņš bija galīgi piedzēries, un es kādu mirkli cerēju, ka viņš nav mani pamanījis.”

Leonija Birā, kā šķiet, nemēdza atvērt gluži visas vēstules. Viņa, kā likās, īpaši interesējās par dažām noteiktām ģimenēm - jo sevišķi par Kornī un Rato, kuras šajā apkaimē bija plaši sazarojušās.

Vairākām aploksnēm bija Senāta zīmogs. Tās bija parakstījis pazīstams politiķis, kurš nomira pirms dažiem gadiem.

“Dārgais draugs!

Es saņēmu Jūsu vēstuli par vētru, kura izpostījusi Jūsu austeraudzētavu un aiznesusi līdzi divsimt stabus. Esmu gatavs darīt visu iespējamo, lai no fondiem, kas paredzēti nacionālo katastrofu upuriem...”

- Es ievācu ziņas, - leitnants sacīja. - Runa ir par konstrukcijām, kuras balstās uz egleskoka mietiem, kas iedzīti jūrā un savienoti ar tīkliem. Tur ievieto jaunās gliemenes, lai tās sprostā uzbarotos. Ikreiz, kad paisums ir gana spēcīgs, zināms skaits mietu top aizrauts jūrā. Aizsprosti maksā dārgi, jo tos darina citur.

Tādējādi viltnieki panāk, ka par tiem sani,iksā valsts, it kā viņus būtu piemeklējusi na-. umālā nelaime!

- Šis senators bija ļoti populārs, - sacīja Dānieļu, - pašam labi un citiem labi...Viņu vien-mēr ievēlēja no jauna...

- Vai jūs izlasījāt visas šīs vēstules?

- Pārskrēju tām ar acīm.

- Vai tajās nav atrodamas nekādas norādes?

- Tur ir izskaidrojums, kāpēc visi ciema iedzīvotāji nevarēja Leoniju Birā ciest. Viņa par liem zināja pārāk daudz. Un daudz ko cēla gaismā. Taču es neko īpaši apkaunojošu neatradu -vismaz neko tik briesmīgu, lai kādam, un vēl pēc desmit gadiem, sagribētos viņu novākt, iešaujot lodi galvā. Lielākā daļa no tiem, kam šīs vēstules adresētas, ir jau miruši, un viņu bērni daudz nerūpējas par to, kas kādreiz noticis.

- Vai jūs ņemsiet šīs vēstules līdzi?

- Man nav noteikti jāņem tās līdzi šovakar. Varu jums atstāt mājas atslēgu. Vai nevēlaties uzkāpt augšā?

Megrē katram gadījumam to arī izdarīja. Abas istabas, piekrautas ar savādiem priekšmetiem un grīļīgām mēbelēm, viņam neko neizteica.

Ārā izgājis, .viņš paņēma leitnanta piedāvāto atslēgu.

- Ko jūs tagad darīsiet?

- Cikos beidzas mācības?

- Rita cēliens beidzas pusdivpadsmitos. Daži skolnieki, kuri nedzīvo pārāk tālu, dodas paēst uz mājām. Tie, kuri nākuši no piejūras fermām, skolā ēd līdzatnestās maizītes. Mācības atsākas pusdivos un beidzas pulksten četros.

Megrē izvilka no kabatas pulksteni. Bija vienpadsmit un desmit minūtes.

- Vai jūs paliksiet ciematā?

- Man jāsatiek izmeklēšanas tiesnesis, kas šorīt nopratināja skolmeistāru, bet pēcpusdienā būšu atpakaļ.

- Uz drīzu redzēšanos!

Megrē paspieda viņam roku. Komisāram gribējās vēl vienu baltvīna glāzi - pirms stundas nav beigušās. Kādu bridi viņš palika stāvam saulē un noskatījās, kā leitnants attālinās atsperīgā solī, it kā būtu nometis smagu nastu.

Teo vēl joprojām bija pie Luija. Pretējā stūrī redzēja kādu veci gandrīz vai skrandās - viņš izskatījās pēc klaidoņa, baltā bārda bija savēlusies. Ar drebošu roku ieliedams sev dzērienu, viņš uzmeta Megrē vienaldzīgu skatienu.

- Vienu baltvīnu? - Luijs vaicāja.

- To pašu, ko pirmīt.

- Man ir tikai tāds. Jūs taču ari paēdīsiet pie mums? Terēze taisās cept trusi. Kamēr jūs man pastāstīsiet, kas jauns, tas jau būs gatavs.

Kalpone parādījās durvīs.

- Vai jums garšo trusis baltvīnā, Megrē kungs?

Viņa parādījās tikai tāpēc, lai komisāru redzētu un uzmestu viņam sazvērniecisku skatienu, kurā jautās arī pateicība. Komisārs nebija viņu nodevis. Viņa jutās atvieglota, pat jautra.

- Dodies uz virtuvi!

Pie durvīm apstājās kravas auto, un ienāca kāds vīrs, kas izskatījās pēc miesnieka. Pretēji lielākajai daļai miesnieku, viņš bija tievs un izdilis, ar greizu degunu un bojātiem zobiem.

- Vienu pērno, Luij.

Viņš pievērsās Teo, kas sirdsšķīsti smaidīja.

- Sveiks, vecais laupītāj.

Mēra palīgs apmierinājās ar to, ka nenoteikti pameta ar roku.

- Vai neesi pārlieku noguris? Kad iedomājos, ka pasaulē ir tādi dīkdieņi kā tu...

Pēc tam viņš pievērsās Megrē.

- Tātad tas esat jūs, kas šite cerot atrast adatu siena kaudzē?

- Es mēģinu!

- Mēģiniet nopietnāk! Ja jūs kaut ko atklāsiet, tad būsiet pelnījis ordeni.

Viņa noļukušās ūsas mirka dzēriena glāzē.

- Kā klājas tavam dēlam? — pavaicāja Teo 110 sava kakta, joprojām dīkdienīgi izstiepis kājas.

- Ārsts teica, ka viņš jau varot celties un sākt staigāt. To gan ir grūti pateikt. Tikko viņu pieceļ, viņš atkal apkrīt. Ārsti neko nesaprot. Tāpat kā mēru palīgi!

Viņš likās uzjautrināmies, bet īstenībā balsī varēja saklausīt rūgtumu.

- Vai tu jau beidzi darbu?

- Vēl jāaizbrauc līdz Burāžai.

Viņš pasūtīja sev vēl otru glāzi, izdzēra to vienā vilcienā, noslaucīja ūsas un sacīja Luijam:

- Pieraksti to manā rēķinā, kopā ar visu citu!

Pēc tam viņš sacīja komisāram:

- Es vēlu jums laimi!

Beigās viņš garāmejot tīšām pagrūda Teo izstieptās kājas.

- Sveiks, netikli!

Viņu redzēja iedarbinām motoru, un kravas auto apmeta pusloku pa laukumu.

- Viņa tēvs un māte miruši ar tuberkulozi, -Luijs paskaidroja. - Māsa ir sanatorijā. Un brālis trakonamā.

- Bet viņš pats?

- Kuļas kā prazdams, pārdod gaļu lauciniekiem visā apkaimē. Grib atvērt gaļas tirgotavu arī Larošelā, bet tā jau aprijusi visu naudu.

- Vai viņam ir daudz bērnu?

- Dēls un meita. Divi citi mira tūlīt pēc dzimšanas. Dēlam uzbrauca motocikls - tas bija pimis mēneša, un viņš vēl joprojām ir ieģipsēts. Meitene, kurai ir septiņi gadi, droši vien ir skolā. Kad viņš beigs apgaitu, jau būs izdzēris vismaz puspudeli pemo.

- Vai tas tevi uzjautrina? - noprasīja izsmējīgā Teo balss.

- Kas - mani uzjautrina?

- To visu stāstīt.

- Es nesaku neko sliktu ne par vienu.

- Vai vēlies, lai izstāstu par tavām izdarībām?

Luijs izskatījās nobijies, paķēra no letes pilnu

baltvīna glāzi un uzlika uz galda.

- Pats labi zini, ka nav nekā, ko stāstīt. Bet parunāties taču vajag, vai ne?

Izskatījās, ka Teo gavilē. Viņa mute nesmaidīji, bet acīs lēkāja smieklu dzirkstelītes. Megrē nevarēja nedomāt par vecu draiskuli - atvaļinātu ļaunu. Te viņš bija, izlaidies ciema vidū kā bezkaunīga dievība, kurai zināms it viss, kas notiek aiz sienām un žogiem, un kura vienatnē izbauda visu šo izrādi.

Tas bija ne tikai ienaidnieks, kas šeit uzlūkoja Megrē, bet arī līdzvērtīgs pretinieks.

“Jūs esat ļoti slīpēts,” viņš likās sakām. “Jūs daudzina par vienu no jūsu nozares slavenībām. Parīzē jūs varat atklāt visu, ko no jums slēpj. Bet šeit slīpēts esmu es. Un šeit es esmu visa zinātājs.

Mēģiniet! Spēlējiet savu spēlīti! Izvaicājiet ļautiņus! Lūkojiet apvārdot viņiem zobus!

Redzēsim, vai jūs galu galā kaut ko noskaidrosiet!”

Viņš gulēja ar Mariju, kura bija netīra un bez kāda šarma. Bija mēģinājis pārgulēt ar Gastēna kundzi, kurā vairs nebija nekā no sievietes. Viņš dzēra no rīta līdz vakaram, nekad tūlīt nepiedzer-

97

Simcnons 13

damies, planēdams pats savā visumā, kas viņam droši vien likās smieklīgs - jo lika smaidīt.

Vecā Birā - arī viņa bija zinājusi mazos cie-' mata noslēpumus, bet tie viņu saēda, iedarbojās kā inde un tā vai citādi būtu iznīcinājuši.

Viņš tos noskatīja, tos apņirgāja, un - kad kādam bija vajadzīgs dokuments, lai saņemtu pabalstu, kas tā kaitināja pastnieku, viņš to izdeva, uzspiežot papīram mērijas zīmogu, kas vienmēr bija nokarenajā bikšu kabatā.

Viņš neņēma tos nopietni.

- Vēl vienu, komisār?

- Tagad nē.

Megrē dzirdēja no skolas puses skanam bērnu balsis. Tātad šobrīd no tās izgāja tie, kuri devās pusdienās uz mājām. Viņš redzēja laukumam pārejam pāri tikai divus vai trīs.

- Es pēc pusstundas būšu atpakaļ.

- Trusis jau būs gatavs.

- Austeru vēl joprojām nav?

- Austeru nav.

Rokas kabatās sabāzis, viņš devās uz Seljē tirgotavu. Pirms viņa tur iegāja puisēns, līkumodams starp spaiņiem, lejkannām un kannām, ar ko bija piekrauta visa grīda un kas karājās ari pie griestiem. Visur putekļainajā gaismā rēgojās mājturības piederumi.

Sievietes balss vaicāja:

- Ko jūs vēlaties?

Viņam nācās ielūkoties pustumsā, lai saskatītu tur vēl diezgan jaunu seju un gaišu plankumu

- zilrūtotu priekšautu.

- Vai jūsu vīrs ir te?

- Tur tālāk, darbnīcā.

Puika bija iegājis virtuvē un pie krāna mazgāja rokas.

-Jajūs ienāktu šeit, es varētu viņu pasaukt.

Viņa zināja, kas viņš tāds, un nebūt nelikās iebaidīta. Virtuvē, kura bija šīs mājas galvenā telpa, sieviete viņam piedāvāja krēslu ar pītu sēdekli un atvēra durvis uz pagalmu.

-Ziljēn!...Te kāds pie tevis atnācis...

Zēns slaucīja rokas un ziņkārīgi aplūkoja Meg-rē. Arī viņš lika atdzīvoties komisāra bērnības atmiņām. Klasē, visās klasēs, kur vien viņam gadījās pabūt, bija kāds resnulis, kas reizē izskatījās gan centīgs, gan naivs - gluži kā šis, ar tikpat gaišu ādu un labi audzināta bērna kustībām.

Viņa māte nebija resna, bet tēvs, kas parādījās pēc mirkļa, svēra vismaz simt kilogramu; viņš bija milzīgi liels, milzīgi resns, ar tādu kā lelles seju un nevainīgām acīm.

Viņš noslaucīja kājas uz salmu paklāja un tikai tad nāca iekšā. Uz apaļā galda bija novietoti trīs trauku komplekti.

- Vai atļausiet? - viņš nomurmināja, savukārt dodamies pie krāna.

Bija jūtams, ka šeit pastāv zināmi paradumi,

katrs zināmā dienas stundā izpilda zināmas kustības.

- Vai jūs arī sēdīsities pie galda?

Atbildēja viņa sieva:

- Ne tūlīt. Pusdienas vēl nav gatavas.

- Patiesību sakot, es visvairāk vēlētos kādu mirkli parunāt ar jūsu dēlu.

Tēvs un māte uzlūkoja zēnu, neizrādīdami ne pārsteigumu, ne satraukumu.

- Vai tu dzirdēji, Marsel? - tēvs pavaicāja.

-Jā, tēt.

- Atbildi uz komisāra jautājumiem!

- Jā, tēt.

Pagriezies pret Megrē un nostājies viņam pretī, viņš ieņēma tādu stāju kā skolēns, kas sagatavojies skolotājam atbildēt uzdoto.

5. nodaļa MARSELA MELI

Tajā mirklī, kad Megrē aizdedzināja pīpi, sākās tāda kā bezvārdu ceremonija, kura vēl lielākā mērā nekā vakar un šodien redzētais komisāram atvedināja atmiņā viņa bērnības ciematu. Vienbrīd Seljē kundze viņam atgādināja kādu no paša krustmātēm, kura arī nēsāja zilrūtotu priekšautu un galvvidū uzspraustus matus.

Viņa uzlūkoja savu vīru, turklāt redzokļi mazliet iepletās, un milzonīgais Žiljēns bija šo ziņo-inniu sapratis - viņš devās pie durvīm, kas veda pagalmā, un uz mirkli nozuda aiz tām. Viņa, negaidīdama vīra atgriešanos, atvēra bufeti un izņēma divas glāzes - tādas, kuras tika lietotas likai tad, kad atnāca viesi - un izslaucīja tās ar (iru lupatiņu.

Kad skārdnieks atgriezās, viņam rokā bija pudele baltvīna. Viņš neko neteica. Neviens neko neteica. Kāds, kas būtu ieradies no tālienes vai pat kādas citas planētas, varētu domāt, ka šīs kustības piederīgas kādam kultam. Varēja dzircļēt izvelkam korķi un pēc tam zeltainā vīna gul-dzienus, tam līstot glāzēs.

Mazliet apmulsis, Ziljēns Seljē paņēma vienu glāzi, aplūkoja un noteica:

- Uz jūsu veselību!

- Uz jūsu veselību, - Megrē atbildēja.

Pēc tam vīrs nozuda krēslainajā istabā, bet viņa sieva atgriezās pie cepešpannas.

- Saki man, Marsel, - iesāka komisārs, pievērsies pnisēnam, kas nebija pat pakustējies, — vai tu nekad nemelo?

Ja ari mc dās kādas šaubas, tās ilga tikai īsu mirkli un beidzās pēc ātra skatiena, kas tika pamests uz mātes pusi.

- Nē, kungs.

Bet viņš pasteidzās piebilst:

- Taču es vienmēr eju pie grēksūdzes.

- Tu gribi teikt, ka tu pēc tam sūdzi grēkus?

- Jā, mesjē.

- Tūlīt pēc tam?

- Jo ātrāk, jo labāk, jo es negribu nomirt grēcīgs.

- Taču tie nav nekādi nopietnie meli?

- Ir arī diezgan nopietni.

- Vai tev nebūtu grūti minēt kādu piemēru?

- Bija tāda reize, kad es, kokā kāpjot, saplēsu bikses. Kad pārnācu, teicu, ka uzķēros uz naglas Žozefa sētā.

- Un tu biji uz grēksūdzi tajā pašā dienā?

- Nākamajā.

- Un kad tu izstāstīji vecākiem patiesību?

- Tikai pēc nedēļas. Vēl kādā reizē es iekritu dīķī, makšķerēdams vardes. Vecāki man bija aizlieguši iet uz dīķi, jo man viegli piemetas iesnas. Manas drēbes bija cauri slapjas. Es teicu, ka mani kāds pagrūda tad, kad mēs gājām pa mazo tiltiņu pāri strautam.

- Vai tu gaidīji vēl vienu nedēļu, lai pateiktu patiesību?

- Tikai divas dienas.

- Vai tev bieži gadās tā sameloties?

- Nē, kungs.

- Cik ilgs laiks paiet no vieniem meliem līdz otriem?

Puika padomāja, pēc tam gluži kā mutvārdu eksāmenā sacīja:

- Reizumis pat vairāk nekā mēnesis.

- Vai tavi draugi melo vairāk?

- Visi nē. Bet ir tādi, kas melo.

- Vai ari viņi pēc tam sūdz grēkus - tāpat kā tu?

- Es nezinu. Nav šaubu, ka viņi to dara.

- Vai skolotāja dēls ir tavs draugs?

- Nē, kungs.

- Tu ar viņu nerotaļājies?

- Es ne ar vienu nerotaļājos.

- Kāpēc?

- Varbūt tāpēc, ka rotaļāties nav pierasts. Vai varbūt tāpēc, ka viņa tēvs ir skolotājs. Es mēģināju ar viņu sadraudzēties.

- Vai tev nepatīk Gastēna kungs?

- Viņš ir netaisns.

- Kāpēc tad viņš ir netaisns?

- Viņš vienmēr liek man labākas atzīmes, pat lad, kad tās būtu pelnījis viņa dēls. Es gan gribētu būt pirmais skolnieks klasē, bet tikai paša nopelnu dēļ, ne citādi.

- Kāpēc, kā tev šķiet, viņš tā rīkojas?

- Es nezinu. Varbūt tāpēc, ka baidās.

- Baidfs - no kā?

Bērns mēģināja atrast atbildi. Viņš juta, ko bija gribējis p 'teikt, taču noprata, ka to pamatot nāksies pārāk grūti, un neatrada vārdus. Viņš apmierinājās ar to, ka sacīja:

- Es nezinu.

- Vai tu labi atceries otrdienas rītu?

-Jā, kungs.

- Ko tu darīji starpbrīža laikā?

- Dauzījos ar citiem.

- Kas notika pēc tam, kad jūs atgriezāties klasē?

- Pjēdbefa tēvs no Lielozolu fermas pieklauvēja pie durvīm, un mesjē Gastēns devās kopā ar viņu uz mēriju - pēc tam, kad bija mums piekodinājis ievērot klusumu.

- Vai tā gadās bieži?

- Jā, mesjē.

- Vai jūs ievērojāt klusumu?

- Visi nē.

- Tu pats uzvedies mierīgi?

- Gandrīz visu laiku.

- Vai agrāk arī tā bija gadījies?

- Vēl pirmdien, apbedīšanas laikā. Kāds atnāca, lai viņam parakstītu papīru.

- Un ko tu īsti darīji otrdien?

- Es sākumā paliku savā vietā.

- Bet tavi biedri sāka čalot?

- Jā, mesjē. Lielākā daļa no viņiem.

- Ko īsti viņi darīja?

- Viņi pa jokam cīnījās, mētājās ar visādiem priekšmetiem - gumijām, zīmuļiem.

- Un pēc tam?

Zēns brīžiem kavējās ar atbildi - tas nebija apmulsums, drīzāk gan viņš meklēja vārdus precīzai izteiksmei.

- Es piegāju pie loga.

- Pie kura loga?

- Pie tā, pa kuru var redzēt pagalmus un sakņu dārzus. Es vienmēr skatos pa to logu.

- Kāpēc?

- Es nezinu. Tas ir vistuvāk manam solam.

- Vai tas nebi ja tāpēc, ka tu dzirdēji sprādzienu?

- Nē, mesjē.

- Vai tad, ja ārā būtu atskanējis šāviens, tu to dzirdētu?

- Varbūt, ka nedzirdētu. Citi taisīja briesmīgu troksni. Un kalvē apkala zirgu.

„ - Vai tev pašam ir divdesmit otrā kalibra ka-rabīne?

- Jā, kungs. Es vakar to aiznesu uz mēriju tāpat kā citi. Jo visiem tiem, kuriem ir karabīnes, lika tās nest uz mēriju.

- Vai tu tajā laikā, kamēr skolotājs bija projām, netiki atstājis klasi?

- Nē, kungs.

Megrē runāja klusā, iedrošinošā balsī. Seljē kundze smalkjūtīgi bija iegājusi ieviest kārtību tirgotavā, kamēr viņas vīrs ar glāzi rokā apmierināts uzlūkoja Megrē.

- Vai tu redzēji skolotāju šķērsojam pagalmu?

- Jā, mesjē.

- Vai tu viņu redzēji ejam uz darbarīku nojumi?

- Nē, mesjē. Nākam atpakaļ.

- Vai tu redzēji viņu iznākam no nojumes?

- Redzēju viņu aiztaisām nojumes durvis. Pēc

1

m

tam viņš šķērsoja pagalmu, un es pačukstēju citiem:

“Uzmanību!”

Visi apsēdās savās vietās. Es arī.

- Vai tu bieži rotaļājies ar saviem klasesbiedriem?

- Nē, bieži ne.

- Vai tev nepatīk rotaļāties?

- Esmu pārāk resns.

To sakot, viņš piesarka un uzmeta skatienu tēvam, it kā lūdzot viņām piedošanu.

- Vai tev nav draugu?

- Tikai ^ozefs.

- Kas tas par Žozefu?

- Rato dēls.

- Mēra dēls?

Tagad iejaucās Žiljēns Seljē.

- Mums te, Sentandrē un apkaimē, ir daudzi Rato, - viņš teica, - gandrīz visi - brālēni. Žo-zefs ir Marselēna Rato, miesnieka, dēls.

Megrē iedzēra malku vīna un aizdedzināja pīpi, kurai bija ļāvis apdzist.

- Vai Zozefs atradās pie loga kopā ar tevi?

- Viņš nebija skolā. Jau mēnesi, jo viņam jāpaliek gultā nelaimes gadījuma dēļ.

- Vai tas bija viņš, ko notrieca motocikls?

- Jā, kungs.

- Vai tu biji kopā ar viņu, kad tas notika?

- Jā, kungs.

- Vai tu bieži viņu apmeklē?

- Gandrīz katru dienu.

- Vai arī vakar tu tur biii?

-Nē.

- Un aizvakar?

- Arī nē.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tas viss atgadījās. Visi bija aizņemti tikai ar noziegumu.

- Es domāju, ka tu nebūtu uzdrošinājies melot žandarmērijas leitnantam?

- Nē, mesjē.

- Vai tu priecājies, ka skolotājs ir cietumā?

- Nē, mesjē.

- Vai tu saproti, ka viņš tur atrodas tava paziņojuma dēļ?

- Es nesaprotu, ko jūs gribat sacīt.

- Ja tu nebūtu paziņojis, ka redzēji viņu izejam no darbarīku nojumes, tad viņš droši vien nebūtu arestēts.

Viņš neko nesacīja, tikai apmulsis mīņājās no vienas kājas uz otru, atkal uzlūkodams tēvu.

- Ja tu tiešām viņu redzēji, tad tev bija jāsaka patiesība.

- Es teicu patiesību.

- Vai tu nevarēji ciest Leoniju Birā?

- Nē, mesjē.

- Kāpēc?

- Kad gāju garām, viņa mani apsaukāja.

- Vai tad tevi viņa apsaukāja biežāk nekā citus?

- Jā, mesjē.

- Vai tu zini, kāpēc?

- Tāpēc, ka viņa negribēja, lai mana māte precētos ar tēvu.

Megrē pievēra acis, lūkodams pēc vēl kāda jautājuma, kuru varētu zēnam uzdot, taču neatrada un nolēma iztukšot glāzi. Kājās viņš cēlās mazliet pasmagi, jo šorīt jau bija izdzēris diezgan daudz baltvīna.

- Es tev pateicos, Marsel. Ja tev būtu kaut kas man sakāms, piemēram, ja tu atcerētos kaut ko tādu, ko biji piemirsis, es vēlētos, lai tu tūlīt ierodies pie manis. Tev taču nav no manis bail?

- Nē, mesjē.

- Vēl kādu glāzīti? - pavaicāja tēvs, pastiepdams roku pēc pudeles.

- Nē, paldies. Negribu jums traucēt ieturēties. Jūsu dēls ir gudrs zēns, Seljē kungs.

Skārdnieks glaimots nosarka.

- Mēs viņu audzinām, cik labi vien jaudājam. Es vis nedomāju, ka viņš bieži samelotos.

- Kad viņš īsti sāka runāt par skolotāja iznākšanu no darbarīku nojumes?

- Trešdienas vakarā.

- Un otrdien, kad viss ciemats apsprieda Leonijas Birā nāvi, viņš neko par to neteica?

- Nē. Domāju, ka viņam aiz pārsteiguma aizmirsās. Trešdien, kad mēs ēdām vakariņas, viņš likās tāds dīvains un pēkšņi man sacīja:

- Tēt, man liekas, ka es kaut ko redzēju.

Viņš man izstāstīja, ko redzējis, un es devos

it) atkārtot žandarmērijas leitnantam.

- Es jums pateicos.

Komisāru kaut kas mulsināja, bet viņš pats īsti neapjauta, kas. Ārā izgājis, viņš vispirms devās uz “Omulīgo stūrīti”, kur ieraudzīja skolotāja aizvietotāju, kas ieturējās, sēdēdams pie loga un lasīdams grāmatu. Megrē atcerējās, ka apsolījis piezvanīt sievai, aizgāja līdz pastam, ko atrada nākamajā māju pudurī, un tur viņu sagaidīja jauna meitene, kurai bija gadi divdesmit pieci un mugurā melna blūze.

- Vai nebūtu pārāk ilgi jāgaida, ja pieteiktu Parīzi?

- Šajā stundā nē, Megrē kungs.

Gaidot savienojumu, viņš aplūkoja meiteni, kura izpildīja kādus rakstu darbus, vaicādams pats sev, vai viņa ir precējusies, vai gatavojas precēties un vai vēlāk kļūs līdzīga vecajai Birā.

Viņš palika telefonkabīnē ne vairāk kā piecas minūtes, un viss, ko pasta kalpotāja dzirdēja caur durvīm, bija:

- Nē, austeru nav... Tāpēc, ka nav... Nē... Laiks ir brīnišķīgs... Nemaz nav auksts...

Viņš nolēma dotiem paēst. Skolotāja vietnieks vēl vienmēr bija tur, un Megrē apsēdās pie tā paša galda. Viss ciemats jau zināja, kas viņš tāds. Komisāru nesveicināja, bet uz ielas pavadīja ar acīm un, kad viņš bija pagājis garām, runāja par viņu. Skolotājs trīs vai četras reizes pacēla galvu, atraudamies no grāmatas. Pirms prom-iešanas viņš likās svārstāmies. Vai viņš gribēja ko sacīt? Nebija skaidrs. Tomēr, ejot garām komisāram, viņš pameta ar galvu, it kā neviļus dotu kādu zīmi.

Terēze virs melnās kleitas bija aplikusies baltu, pilnīgi tīru priekšautu. Luijs ēda virtuvē, kur viņu laiku pa laikam dzirdēja saucam kalponi. Kad viņš bija paēdis, ar taukiem noziestu muti pienāca pie Megrē galda.

- Ko jūs sakāt par trusi?

- Tas bija lielisks.

- Vai vēlaties kādu nieku vīna, lai to noskalotu? Tagad ir mana reize izmaksāt.

Viņš izturējās aizbildnieciski, it kā bez viņa komisārs būtu pazudis šajos Sentandrē džungļos.

- Tas tik ir tips! - viņš apsēzdamies nomurmināja, sakrustojis kājas zem lielā vēdera.

- Kas tad?

- Teo. Nezinu nevienu, kas būtu tik viltīgs kā viņš. Visu mūžu pamanās tikt cauri pa vieglo, neko nedarīdams.

- Vai jums šķiet, ka neviens cits nav dzirdējis šāvienu?

- Vispirms jau - laukos karabīnes šāvienam nepievērš uzmanību. Ja būtu izšauts ar medību bisi, tad visi būtu to ievērojuši. Turklāt šīs kara-līmes netaisa lielu troksni, un pie tā ir ļoti pie-i.ists, kopš tās ir visiem puikām...

- Teo atradās savā dārzā un neko neredzēja?

- Savā dārzā vai vīna pagrabā, jo viņam iet dārzā nozīmē doties uz pagrabu iesūkt no mucas. Turklāt, ja arī viņš būtu kaut ko redzējis, tad droši vien tik un tā neko neteiktu.

- Pat tad, ja būtu redzējis kādu izšaujam?

- Tad vēl jo vairāk.

Luijs jutās apmierināts ar sevi, iepildīdams dzērienu glāzītēs.

- Es jau jūs brīdināju, ka neko nesapratīsiet.

- Vai tad jūs ticat, ka skolotājs gribējis veco nonāvēt?

- Un jūs?

Megrē kategoriski atbildēja:

-Nē.

Luijs uzlūkoja viņu smaidīdams, it kā sacītu: “Es ne tik.”

Taču viņš to neteica. Varbūt abi bija vienādi smagnēji no apēstā un izdzertā. Kādu mirkli viņi sēdēja, klusēdami un vērodami laukumu, kuru saule it kā pāršķēla uz pusēm, kooperatīva pelēk-zaļās vitrīnas un baznīcas akmens portālu.

- Kā tad ir ar kirē? - pavaicāja Megrē, lai kaut ko teiktu.

- Kirē kā jau kirē.

- Vai viņš ir skolotāja pusē?

- Pretējā.

Megrē beigu beigās piecēlās, kādu mirkli palika šaubīgi stāvam zāles vidū, tad nolēma paslinkot un devās uz kāpņu pusi.

- Pamodini mani pēc stundas, - viņš pateica Terēzei.

Komisāram nevajadzēja uzrunāt viņu uz “tu”. Policijā viņi bija raduši uzrunāt zināmās dāmas ar “tu”, Luijam tas nepagāja garām nemanīts, un viņš sarauca uzacis. Istabas loga zaļie slēģi bija ciet, tiem cauri izlauzās tikai smalkas saules svēdriņas. Viņš neizģērbās, tikai novilka žaketi un kurpes un atlaidās neuzklātajā gultā.

Kaut gan viņš tikai snauduļoja, mazliet vēlāk komisāram izlikās, ka izdzirdīs jūras ritmisko krākšanu - vai tas bija iespējams? Viņš jau laidās miegā un pamodās tikai tad, kad pie durvīm pieklaudzināja.

- Stunda pagājusi, Megrē kungs. Vai vēlaties tasi kafijas?

Komisārs palika turpat - smags, sastindzis, īsti nezinādams, ko tagad uzsākt. Kad viņš apakšā šķērsoja zāli, tur četri vīri spēlēja kārtis. Divi no tiem bija Teo un Marselēns, miesnieks, kurš vēl joprojām bija tērpies darba uzsvārcī.

Megrē bija tāda sajūta, ka viss klibo tāpēc, ka trūkst kādas detaļas, lai gan vēl nebija izdevies atklāt, kas tā par detaļu. Tāds iespaids viņam bija radies, runājot ar Seljē jaunāko. Kurā sarunas brīdī īsti tas bija?

Beidzot viņš devās ceļā - vispirms uz Leonijas Hirā māju, kuras atslēga bija kabatā. Komisārs iegāja, apsēdās priekšistabā un izlasīja visas vēstules, kuras bija ievērojis šorit. Neko svarīgu viņš tajās neatrada, tikai iepazinās ar dažiem uzvārdiem

- Dibāriem, Komī, Žilē, Rato, Bonkēriem.

Izejot no mājas, radās kārdinājums iet pa ceļu tālāk, līdz jūrai, taču mazliet vēlāk viņš pamanīja kapsētu, iegāja tajā un sāka lasīt uzvārdus uz kapakmeņiem - tos pašus, kurus bija iepazinis vēstulēs.

Te varēja izpētīt ģimeņu vēsturi - uzzināt, ka Rato saradojušies ar Dibāriem pirms divām paaudzēm un ka viena Kornī apprecējusi kādu Pjēdbefu, kas miris divdesmit sešu gadu vecumā.

Viņš nosoļoja vēl divsimt vai trīssimt metrus pa ceļu, taču jūra palika nesaskatāma, parādījās nolaidenas pļavas, un tālāk redzēja tikai mirguļojošus tvaikus, kuriem viņš netuvojās.

Ciematnieki ielās un ieliņās nāca pretī ar rokām kabatās, reizēm bez kāda iemesla apstādamies, lai aplūkotu kādu fasādi vai garāmgājēju.

Pirms iešanas uz mēriju viņš nespēja pretoties domai par baltvīnu. Četri vīri joprojām spēlēja kārtis, un Luijs, uzmeties jāteniski uz krēsla, sekoja spēlei.

Pa mērijas durvīm spīdēja iekšā saule, un gaiteņa galā varēja redzēt sakņu dārzu, kur vīdēja divu žandarmu cepures. Viņi, bez šaubām, vēl joprojām meklēja čaulīti.

113

Simcnons 13

Skolotāja dzīvokļa logi bija ciet. Klasē kārtīgās rindās vīdēja skolēnu galvas.

Megrē uzmeklēja leitnantu, kas ar sarkanu zīmuli izdarīja atzīmes kādā nopratināšanas protokolā.

- Ienāciet, komisāra kungs! Es tikos ar izmeklēšanas tiesnesi. Viņš šorīt nopratināja Gastēnu.

- Kā viņam iet?

- Kā jau cilvēkam, kas pirmoreiz pavadījis nakti cietumā. Viņš ir noraizējies par to, vai tikai jūs neesat aizbraucis projām.

- Jādomā, viņš vēl joprojām visu noliedz?

- Vairāk nekā jebkad.

- Vai viņam nav kāda ideja?

- Viņš netic, ka veco pasta kalpotāju kāds gribējis nogalināt. Viņš drīzāk domā, ka viņu kāds gribējis pakaitināt, bet viss beidzies fatāli. Ar viņu šad un tad dzinuši nelāgus jokus.

- Ar Leoniju Birā?

- Jā. Ne tikai bērni, bet ari pieaugušie. Jūs taču zināt, kā ir, kad ciemā vienu uzskata par kraupaino aitu. Ja kaut kur parādījās kašķains kaķis, to iesvieda viņas dārzā - ja vien pa logu neielaida mājā. Pirms divām nedēļām viņas mājas durvis bija notrieptas ar mēsliem. Jau pinns šī notikuma ar skolotāju kāds uz viņu ir šāvis, lai iebiedētu vai pakaitinātu.

- Un kā ar darbarīku nojumi?

- Viņš turpina apgalvot, ka otrdien nav tur kāju spēris.

, - Tātad viņš otrdienas rītā pirms stundu sākuma nav strādājis dārzā?

- Otrdien nē, pirmdien. Viņš ceļas sešos no nta, jo vienīgi tad viņam ir laiks, kuru var izlielot pats sev. Vai jūs jau apciemojāt jauno Seljē? Ko jūs par viņu domājat?

- Ka viņš atbildēja uz maniem jautājumiem bez stomīšanās.

- Uz maniem arī, ne reizi nesapīdamies pretrunās. Es izvaicāju viņa klases biedrus, un visi apgalvo, ka viņš starpbrīdī nav izgājis no klases. Domāju, ka tad, ja tie būtu meli, kāds droši vien sapītos.

- Es ari tā domāju. Vai ir zināms, kas saņems mantojumu?

- Testaments vēl joprojām nav atrasts. Seljē kundzei ir cerības.

- Vai jūs pārbaudījāt, kur bijis un ko darījis viņas vīrs otrdien no rīta?

- Viņš strādājis savā darbnīcā.

- Vai kāds var to apliecināt?

- Vispirms jau viņa sieva. Turklāt vēl kalējs, Maršandona kungs, kas iegājis ar viņu parunāties.

- Cikos tas bijis?

- īsti nezinu. Viņš teica, ka pirms vienpadsmitiem. Un apgalvo, ka viņi runājušies vismaz stundas ceturksni. Tas, protams, neko nepierāda.

Viņš sāka šķirstīt papīrus.

- Jo vairāk tāpēc, ka jaunais Seljē saka - tieši

tajā brīdī, kad skolotājs izgājis no klases, kalvē esot apkaluši zirgu.

- Tātad tajā laikā viņa tēvs varēja nebūt darbnīcā?

- Jā, bet neaizmirstiet, ka visi viņu pazīst! Tad viņam vajadzēja šķērsot laukumu un ieiet dārzā. Ja viņš būtu gājis uz turieni ar karabīni rokā, viņu vēl jo vairāk būtu ievērojuši.

- Bet varbūt neteiktu.

Visā visumā nekā noteikta nēbija, nekā tāda, uz ko varētu balstīties, ja nu vienīgi divas pretrunīgas liecības: no vienas puses, Marsela Seljē liecība, apgalvojot, ka viņš pa skolas logu redzējis skolotāju izejam no darbarīku nojumes, un no otras - Gastēna liecība, apzvērot, ka viņš tajā rītā neesot tur spēris kāju.

Viss bija noticis nupat. Ciema iedzīvotājus izvaicāja jau otrdienas vakarā un turpināja apklaušināt arī trešdien. Atmiņā vēl nekas nebija zudis.

Ja skolotājs nebija šāvis, kāpēc viņam būtu jāmelo? Un - kāda jēga viņam būtu nogalināt Leoniju Birā?

Ari Marselam Seljē nebija nekādas vajadzības izdomāt, ka redzējis skolotāju nākam ārā no nojumes.

Teo savukārt zobgalīgi atkārtoja, ka dzirdējis šāvienu, bet nav neko redzējis.

Vai viņš atradās savā dārzā? Vai varbūt vīna pagrabā? Nebija iespējams paļauties uz viena vai

otra minētajiem laikiem, jo laukos daudz pulkstenī neskatās, ja nu vienīgi maltīšu stundās. Megrē vēl jo vairāk neuzticējās tiem, kas sacīja, ka tādā un tādā laikā kāds ir vai nav gājis pa ielu. Ja ir pierasts desmitiem reižu dienā redzēt vienos un tajos pašos ielu stūros vienus un tos pašus cilvēkus, viņiem vairs nepievērš uzmanību, un itin viegli var kļūdīties, sajaucot tikšanās reizes vai apgalvojot, ka šis vai tas noticis otrdien, lai gan īstenībā gadījies pirmdien.

No vīna viņam sametās karsts*

- Cikos būs apbedīšana?

- Deviņos. Tur būs visi. Jo katru dienu jau neglabā visa apvidus kraupaino avi. Vai jums ir kāda ideja?

Megrē pakratīja galvu par zīmi, ka nav, un, iegājis kabinetā, vēlreiz aptaustīja karabīnes un lodes.

- Jūs man sacījāt, ka ārsts nav skaidrībā par to, kurā stundā īsti vecā mirusi.

- Viņš saka - laikā starp desmitiem un vienpadsmitiem no rita.

- Tādā gadījumā, ja nebūtu Seljē jaunākā liecības...

Nācās visu laiku pie tās atgriezties. Un ik reizi Megrē bija tāda sajūta, ka viņš pietuvojies patiesībai, bet pagājis tai garām, lai gan kādubrīd viņam gandrīz vai izdevies to uztaustīt.

Leonija Birā viņu neinteresēja. Kāda tam nozīme, vai viņu gribēja nogalināt, vai tikai iebaidīt un vai lode kreisajā acī trāpīja nejauši?

Viņu interesēja Gastēna lieta un tāpēc arī Seljē dēla liecība.

Viņš devās pagalma virzienā un bija nonācis pašā vidū, kad no klases izspruka bērni - vairs ne tik steidzīgi kā starpbrīža laikā - un mazās grupiņās devās uz vārtiem. Varēja pamanīt brāļus un māsas. Jau paaugušās meitenes turēja mazākos aiz rokām, un dažiem nācās iet vairāk nekā divus kilometrus, lai nokļūtu mājās.

Bez Marsela Seljē, kas pieklājīgi noņēma cepuri, Megrē sveicināja tikai viens zēns. Citi gāja garām, viņā ziņkāri blenzdami. Skolotāja vietnieks stāvēja uz sliekšņa. Kad Megrē viņam tuvojās, jaunais vīrietis atkāpās, atbrīvodams ceļu, un nomurmināja:

- Vai vēlaties ar mani runāt?

- Neko īpašu. Vai jūs jau agrāk esat bijis Sentandrē?

- Nē. Šī ir pirmā reize. Es mācīju Larošelas un Furrā skolās.

- Vai jūs pazīstat Zozefu Gastēnu?

- Nē.

Galdi un soli bija melni, klāti ierobījumiem un aprakstīti ar violetu tinti, kura atstāja uz lako-juma tādus kā iekodinātus traipus ar varavīk-šņainiem atspulgiem. Megrē piegāja pie pirmā loga pa kreisi un ieraudzīja daļu pagalma, dār-/.us, darbarīku nojumi. Pa labās puses logu varēja saskatīt Birā mājas aizmuguri.

- Vai jūs bērnu uzvedībā šodien neko neparastu neievērojāt? '

- Te viņi ir noslēgtāki nekā pilsētā. Varbūt kautrības dēļ.

- Vai viņi klusībā neapspriežas, vai stundu laikā neapmainās ar zīmītēm?

Skolotāja aizvietotājam tik tikko varēja dot divdesmit divus gadus. Megrē viņu acīmredzami darīja biklu - ne tik daudz tāpēc, ka bija policists, kā tāpēc, ka bija slavens. Nebija šaubu, ka viņš tāpat uzvestos slavena politiķa vai kinozvaigznes klātbūtnē.

- Atzīstos, ka netiku tam pievērsis uzmanību. Vai tad vajadzēja?

- Ko jūs domājat par jauno Seljē?

- Vienu mirklīti... kurš tas ir?... Es vēl neesmu apguvis viņu visu vārdus...

- Puisēns, kas ir lielāks un resnāks par citiem, ļoti labs skolnieks...

Skolotāja skatiens pievērsās pirmajai vietai pirmajā solā, kur acīmredzot sēdēja Marsels, un Megrē devās turp apsēsties, gan nevarēdams iebāzt kājas šaurajā pasolē. No šejienes, kā atklājās, varēja saskatīt pa logu nevis sakņu dārzu, bet gan liepu pagalmā un Gastēnu māju.

- Vai viņš jums nelikās satraukts vai norūpējies?

- Nē. Atceros, es viņam kaut ko jautāju aritmētikā un ievēroju, ka viņš ir ļoti saprātīgs.

Pa labi no Gastēna mājas, mazliet tālāk, varēja saskatīt divu citu māju pimfā stāva logus.

- Varbūt rīt es jums palūgšu atļauju atnākt, lai aprunātos ar viņiem tepat klasē.

- Esmu jūsu rīcībā. Cik atminos, mēs esam apmetušies vienā mājvietā. Es labāk uzturēšos šeit, lai sagatavotos stundām.

Megrē devās projām, atstājot viņu tur, un pārgriezās uz skolotāja mājas pusi. Šoreiz viņš bija nodomājis runāt nevis ar Gastēna kundzi, bet ar Žanu Polu. Komisārs nogāja pusceļu, pamanīja kustamies aizkaru logā, apstājās, un viņam pēkšņi šķita netīkama doma atkal atrasties mazajā, smacīgajā istabelē ar mātes un dēla dramatiskajām sejām.

Viņš jutās šļaugans. Slinkums mācās virsū, tas droši vien cēlās no ciemata dzīves ritma, no baltvīna, no saules, kas jau sāka nozust, aizgrimdama aiz jumtiem.

Ko viņš te galu galā darīja? Izmeklēšanu laikā viņam simtiem reižu bija uzmākusies tāda pati bezpalīdzības vai pat tukšuma sajūta. Viņš pēkšņi bija ieniris nepazīstamu ļautiņu dzīvē, viņa amats lika izzināt šo cilvēku intīmākos noslēpumus. Šajā gadījumā tas pat nebija viņa amats. Viņš bija ieradies pats pēc savas izvēles - tāpēc, ka skolotājs daudzas stundas bija viņu gaidījis policijas Šķīstītavā.

Gaiss bija kļuvis zilganāks, svaigāks, mitrāks. Šur un tur iedegās logi, Maršandona kalve dega sarkanās ugunīs, tur pie katra plēšu gārdziena redzēja šaudāmies liesmas.

Bodītē pāri pretī divas sievietes bija tikpat sastingušas kā uz reklāmas kalendāra vāka, vienīgi viņu lūpas lēnām kustējās. Likās, ka viņas runā pēc kārtas, un pēc katra teikuma bodniece kā nožēlodama šūpoja galvu. Vai viņas runāja par Leoniju Birā? Tas bija iespējams. Un vēl par rītdienas apbedīšanu, kura droši vien būs ievērojams notikums Sentandrē dzīvē.

Vīri vēl joprojām spēlēja kārtis. Viņi droši vien tā nosita laiku stundu pēc stundas - visas pēcpusdienas, pārmīdami vienas un tās pašas frāzes, laiku pa laikam pastiepdami .roku pēc glāzes un noslaucīdami lūpas.

Viņš iegāja, pasūtīja glāzi vīna un apsēdās stūrī, gaidīdams maltītes laiku, kad tieši komisāram priekšā nobremzēja auto, liekot pārsteigumā pielēkt kājās.

- Vai es jūs nobaidīju? - viņš dzirdēja sakām līksmo doktora balsi. - Vai jūs vēl neesat atradis adatu siena kaudzē?

Viņš izkāpa no auto un aizdedzināja cigareti.

- Te nav Lielie bulvāri, - viņš bilda, norādot uz pilsētiņu apkārt, slikti apgaismotajām vitrīnām, kalvi, baznīcas durvīm, kuras stāvēja pusvirus un no kurām spīdēja nespodra gaisma. -

Jums vajadzētu redzēt visu šo ziemas laikā. Vai sākat iepazīt šejienes dzīvi?

- Leonija Birā glabāja vēstules, kuras bija adresētas dažādām personām.

- Tā vecā bija īsta neģēlniece. Daži viņu sauca par blakti. Ja jūs zinātu, kā viņa baidījās mirt!

- Vai tad viņa bija slima?

- Nāvīgi slima. Tikai nemira nost. Tāpat kā Teo, kuru vajadzēja apglabāt jau vismaz pirms desmit gadiem, bet kas turpina dzert četrus litrus baltvīna dienā, nemaz neskaitot aperitīvus.

- Ko jūs domājat par Seljē?

- Viņi dara, ko var, lai kļūtu par maziem bur-žuā. Ziljēns te ieradās no bāreņu nama un smagi strādāja, lai iegūtu stāvokli. Viņiem ir tikai viens pats dēls.

- Es zinu. Viņš ir prātīgs.

-Jā.

Megrē likās, ka doktora balsī dzirdama tāda kā skepse.

- Ko jūs gribējāt sacīt?

- Neko. Viņš ir labi audzināts zēns. Kora zēns. Kirē viņu nēsā uz rokām.

Ārsts nelikās īpaši cienām kirē.

- Vai jums šķiet, ka viņš melo?

- Es to neesmu teicis. Es. nekam neticu. Ja jūs divdesmit divus gadus būtu lauku ārsts, tad būtu tāds pats kā es. Viss, kas viņus interesē - pelnīt naudu, pārvērst to zeltā, paslēpt pudelēs un ap-

i.ikt dārzā. Pat ja viņi saslimst vai gūst ievainojumus, tam ir jāatmaksājas.

- Es nesaprotu.

- Ir taču visādas apdrošināšanas, pabalsti -visādas iespējas jebko pārvērst naudā.

Viņš runāja gandrīz tāpat kā pastnieks.

- Salašņu bars! - viņš nobeidza tādā tonī, kas likās atspēkojam izteiktos vārdus. - Viņi ir tik ļocīgi. Es viņus ļoti mīlu.

- Arī Leoniju Birā?

- Viņa bija fenomens.

- Un Zermēni Gastēnu?

- Viņa pavadīs visu savu dzīvi, spīdzinādama sevi un citus tāpēc, ka gulējusi ar Ševasū. Varu derēt, ka tas viņiem nav gadījies bieži, varbūt vienu vienīgu reizi. Un tā arī ir bijusi vienīgā reize, kad viņa izjutusi kādu prieku... Ja jūs rīt vēl būsiet šeit, nāciet pie manis pusdienās! Šovakar man jādodas uz Larošelu.

Nakts bija klāt. Megrē vēl izgāja laukumā, izdauzīja pīpi pret kurpes papēdi, nopūzdamies devās iekšā pie Luija un tuvojās galdiņam, kas jau bija kļuvis par viņa galdiņu, kamēr Terēze, neko nevaicādama, uzlika galdā baltvīna karafiti un glāzi.

Turpat pretī Teo ar kārtīm rokā laiku pa laikam viņu uzlūkoja blēdīgi spīdošām acīm, it kā sacīdams:

“Pie tā nonāks! Pie tā nonāks! Vēl daži gadiņi šāda dzīvesveida, un tu būsi tāds pats kā mēs, citi.”

6. nodaļa

Ja Megrē pamodās ar smaguma sajūtu, tad tā viņu nemocīja vecās pasta kalpotājas bēru dēļ, kurām bija jānotiek šodien. Leonijas Birā nāve šajā saulainajā laikā nebija nevienu satraukusi, tajā neredzēja nekā dramatiska, un Sentandrē iedzīvotāji savās mājās un fermās droši vien posās uz apbedīšanu tikpat līksmi, kā būtu posušies uz kāzām. Tas bija iedomāts tik trāpīgi, ka jau agri no rīta Luijs Pomels baltā, stīvinātā kreklā un melna drapa biksēs, taču bez apkaklītes un kaklasaites, pildīja vīnu daudzās jo daudzās karafītēs, kuras rindoja ne tikai aiz letes, bet ari uz virtuves galda, gluži kā gadatirgus rītā.

Vīri noskuvās. Visi ģērbās melnā, it kā viss ciemats sērotu. Megrē atcerējās kādu no savām krustmātēm - kad viņš vēl bija mazs, tēvs viņai vaicāja, kāpēc viņa nopirkusi vēl vienu melnu kleitu.

- Saproti, manai māsīcai ir krūts vēzis, un viņa var nomirt pēc dažiem mēnešiem vai dažām nedēļām... Drēbju pārkrāsošana tagad ir tik dārga!

Ciematā, kur dzīvo tik daudzi radinieki, ik-brīd kāds var nomirt, un dažiem visu mūžu gadās pavadīt ar sēru drēbēm mugurā.

Arī Megrē noskuvās.

Viņš redzēja rīta autobusu aizbraucam uz La-rošelu gandrīz tukšā, lai gan bija sestdiena. Terēze uznesa viņam tasi kafijas un karsto ūdeni, jo vakar bija viņu redzējusi pavadām stundu pēc stundas savā kaktā un dzeram vīnu, bet pēcāk, pcc pusdienām, vēl tukšojam mazās glāzītes.

Tas nebija arī tāpēc, ka viņš vakar tika dzēris viņu mocīja kāda dramatiska nojausma. Varbūt īstenībā visa vaina bija tā, ka viņš maz gulēja. Komisārs bija pavadījis nakti, tuvplānā kā kinofilmā pārcilādams atmiņā bērnu sejas, kuras līdzinājās jaunā Gastēna un jaunā Seljē sejām, bet nepiederēja ne vienam, ne otram.

Viņš mēģināja atsaukt atmiņā šos sapņoju-mus, taču tas neizdevās. Kāds uz viņu dusmojās

- viens no bērniem, bet viņš nezināja, kurš, jo visi juka kopā. Megrē sacīja pats sev, ka viņus atšķirt būs vieglāk par vieglu, jo skolotāja dēls nēsāja brilles. Taču tūlīt pēc tam viņš redzēja Marselu Seljē, kas ari bija uzlicis brilles, un tad, kad komisārs par to brīnījās, atteica:

- Es tās uzlieku tikai tad, kad eju sūdzēt grēkus.

Tas nebija pats traģiskākais, ka Gastēns atradās cietumā, jo žandarmērijas leitnants īpaši neticēja viņa vainai, bet izmeklēšanas tiesnesis, protams, neticēja ne tik. Varbūt labāk bija dažas dienas pavadīt tur nekā ciematā vai aiz slēgtām durvīm savā mājā. Ar vienu pašu liecību, turklāt vēl bērna liecību, nepietiks, lai viņu notiesātu.

Megrē prātā tas viss kombinējās sarežģītāk. Tā ar viņu gadījās bieži. Varētu sacīt, ka ar katru jaunu izmeklēšanu viņa prātā veidojās apmēram viena un tā pati līkne.

Vispirms viņš aplūkoja cilvēkus no ārpuses. Visvairāk acīs krita viņu mazās vājības, un tas bija tik uzjautrinoši. Pēc tam mazpamazām nācās iejusties viņu ādā un palauzīt galvu, kāpēc viņi rīkojušies tā vai citādi, mēģinot domāt tā, kā domāja viņi, un tas jau vairs nelikās jocīgi.

Iespējams, ka daudz vēlāk, kad viņi jau bija redzēti visvisādās situācijās un vairs neradīja izbrīnu itin nekas, varēja arī pasmieties, kā to darīja doktors Bresēls.

Megrē tiktāl vēl nebija ticis. Viņu nodarbināja bērni. Viņam likās, ka starp tiem ir vismaz viens, kuram nācās to vjsu pārdzīvot kā murgā, neraugoties uz to, ka ciematu vēl joprojām piestaroja saules gaisma.

Viņš nokāpa lejā, lai paēstu brokastis savā stūrī, kamēr laukumā atsperrati jau atvizināja fermerus, kuri dzīvoja patālāk. Viņi uzreiz nenāca iekšā kafejnīcā, bet veidoja tumšās drēbēs ģērbtu cilvēku grupiņas uz ielas un baznīcas priekšā, un, pateicoties iedegušajai ādai, krekli likās žilbinoši balti.

Viņš nezināja, kas izdarījis sekciju, un arī nebija iedomājies par to apvaicāties. Tagad no Laroše-las atveda šķirstu un ienesa to tieši baznīcā.

Melnie silueti ātri vairojās. Megrē pamanīja sejas, kuras vēl nebija pazīstamas. Žandarmērijas leitnants paspieda viņam roku.

- Vai nekā jauna nav?

- Nekā. Es vakarvakarā apmeklēju viņu kamerā. Viņš joprojām visu noliedz un nesaprot, kāpēc Marsels Seljē viņu neatlaidīgi apsūdz.

Megrē iegāja skolas pagalmā, kur šodien nebija skolnieku, jo stundas nenotika. Skolotāja mā-ļas logi bija ciet, nekur nevienu neredzēja, jo māte un dēls droši vien bērēs nepiedalījās, bet palika mājās - klusi, iebiedēti, gaidīdami kādu incidentu.

Taču pūlī nekādus niknuma uzplūdus nejuta. Viri tērzēja, daži sāka iegriezties pie Luija, lai iedzertu pa mēriņam, un atkal devās ārā, slaucīdami lūpas. Komisāram paejot garām, visi apklusa, pēc tam ņēmās runāties klusinātās balsīs, sekojot viņam ar acīm.

Jauns vīrietis, kuram, neraugoties uz skaidro laiku, mugurā bija viduklī sajozts lietusmētelis, tuvojās viņam, turēdams mutē pārāk masīvu pīpi.

- Albērs Reimons, “La Šarantas” reportieris!

- vīrs pašpārliecināti izmeta. Viņam nebija vairāk par trīsdesmit diviem gadiem. Viņš bija slaids, ar gariem matiem, un mute tā vien šķiebās ironiskā sinaidiņā.

Megrē apmierinājās ar to, ka pameta ar galvu.

- Gribēju jūs sastapt vakar, taču neiznāca laika.

Pēc runasveida un izturēšanās varēja noprast,

ka viņš jūtas līdzvērtīgs komisāram. Precīzāk sakot, viņi abi bija ārpus šā pūļa. Abi varēja to uzlūkot no augšas kā cilvēki, kas pazīst un ir apzinājuši visus cilvēka dabas dzinuļus.

- Vai tiesa, - viņš vaicāja ar zīmuli un bloknotu rokā, - ka skolotājs devies jums piedāvāt visus savus ietaupījumus, lai tikai jūs viņu izpestītu?

Megrē pagriezās pret viņu, noskatīja no gal- * vas līdz kājām, tā kā grasījās atvērt muti, taču paraustīja plecus un pagrieza viņam muguru. • ļ

Šis debilais laikam iedomājās, ka trāpījis desmitniekā. Tam nebija nekādas nozīmes. Tornī zvanīja zvani. Sievietes sagāja baznīcā, tur iegāja arī daži vīrieši. Dzirdēja ierūcamies ērģeles un pēc tam kora zēnu skandinām zvaniņu.

- Vai būs arī mesa, vai tikai izvadīšana? -Megrē pavaicāja kādam, ko nepazina.

- Gan mesa, gan izvadīšana. Laika pietiek.*

Pietika laika doties pie Luija un iedzert kādu

glāzīti. Mazpamazām lielākā daļa vīriešu bija sagrupējušies pie kroga, kur viņi devās iekšā pa grupām, tāpat stāvus iztukšoja vienu vai vairākas karafes un gāja atkal ārā. Tā bija nemitīga iešana un nākšana: tā tas notika ari virtuvē un pat pagalmā. Luijs Pomels, kurš jau bija paguvis pabūt baznīcā, tagad bija novilcis žaketi un rāvās, cik spēdams, palīdzot Terēzei un kādam jaunam cilvēkam, kuram bija paradums bieži spiest roku.

Seljē, savas sievas pavadīts, piedalījās dievkalpojumā. Megrē nebija redzējis ierodamies abu dēlu Marselu, taču mazliet vēlāk, kad savukārt iegāja baznīcā, viņš visu saprata. Marsels jau bija te - kora zēna apģērbā - un pakalpoja garīdzniekam. Viņš droši vien bija ieradies tieši sakristejā, kurā varēja nokļūt no vecāku mājas pagalma.

- Dies irae, dies illa...

Izskatījās, ka sievietes tiešām lūdzās, lūpas kustinādamas. Vai viņas aizlūdza par Leoniju Birā, vai par sevi? Daži večuki turējās patālāk baznīcjomā, turēdami cepures rokās, vēl citi laiku pa laikam pavēra durvis, lai apskatītos, kā noris mesa.

Megrē atkal izgāja ārā un ieraudzīja Teo, kas gluži pārlaimē veltīja viņam savu parasto ironisko smaidu.

Te noteikti bija kāds, kas zināja. Varbūt zinātāji bija pat vairāki - zināja, bet klusēja? Pie Luija jau sāka runāt skaļās balsīs, un kāds slaids fermeris ar noļukušām ūsām jau bi ja pa pusei piedzēries.

Komisāram likās, ka arī miesnieka acis spīd vairāk nekā parasti, viņa gaita bija nedrošāka, un triju minūšu laikā komisārs redzēja viņu iztukšojam trīs lielas glāzes - te ar vienu, te ar otru, te ar trešo krogusbrāli.

Nebūdams tik ziņkārīgs kā viņš vai varbūt vairīdamies no pūļa skatieniem, leitnants uzturējās mērijā, kuras pagalms ar liepu bija tukšāks par tukšu.

Piebrauca rati, kas bija pārveidoti par līķratiem - tos vilka ruds zirgs, kuram uz muguras bija uzklāts melns pārsegs. Pajūgs apstājās pie baznīcas priekštelpas, un kučierētājs iesteidzās iedzert glāzīti.

Uzplūsmoja viegls vējiņš. Daži mākoņi augstu pie debesīm laistījās kā perlamutrs.

Durvis beigu beigās atvērās. Glāzīšu tukšotāji steidzās ārā. Redzēja iznesam šķirstu - to nesa četri vīri, viņu vidū Megrē pazina Žiljēnu Seljē un mēra palīgu.

Ne bez pūlēm zārku novietoja uz ratiem. To pārsedza ar melnu drānu, kuru rotāja sudraba bārkstis. Tagad parādījās Seljē jaunākais, kas nesa sudrabā krustu melna koka kātā, un viņa uzmetnis vēja uzbrāzmojumos piepūtās kā balons.

Viņam sekoja priesteris, skaitīdams lūgšanas un atrazdams laiku, lai nopētītu katru pēc kārtas -uz mirkli viņa skatiens apstājās pie Megrē silueta.

Ziljēns Seljē un viņa sieva - abi melnā, turklāt vēl sievai seju sedza sēru plīvurs - soļoja paši pirmie. Viņiem sekoja mērs - liela auguma, spēcīgs vīrielis ar nekustīgu seju, sirmiem matiem, municipālpadomnieku pavadīts, pēc viņa nāca pūlis - vispirms vīrieši, pēc tam sievietes, un vairākas no tām, jo īpaši gājiena beigās, nesa rokās bērnus.

Jaunais žurnālists šaudījās šurpu turpu, visu laiku kaut ko pierakstīdams, un runājās ar cilvēkiem, ko Megrē nepazina. Pavadītāji virzījās uz priekšu lēni - šobrīd tie soļoja garām Luija iestādījumam, kur Terēze viena pati stāvēja durvīs kā ierāmēta, jo Pomels bija ieņēmis savu vietu municipālpadomnieku vidū.

Šajā rītā jau otrreiz Megrē uzmācās kārdinājums klauvēt pie Gastēnu durvīm un izrunāties ar Žanu Polu. Vai tagad, kamēr visi pilsētiņas iedzīvotāji virzījās uz kapsētas pusi, māte un dēls nejutās vientuļāki nekā jebkad šajā tuksnesīgi tukšajā apkārtnē?

Megrē sekoja pārējiem bez kāda skaidri apjaušama mērķa. Viņi pagāja garām Leonijas Birā mājai, pēc tam kādai fermai, kuras pagalmā mauroja teļš.

Brīdī, kad gājiens gatavojās ieiet kapsētā, izcēlās mīņāšanās uz vietas un zināms sajukums. Priesteris un kora zēns jau atradās pie izraktās bedres, bet visi vēl nebija sagājuši kapos.

Tobrīd Megrē pamanīja virs mūra kādu seju. Viņš pazina Zanu Polu. Viens zēna aceņu stikls saulē uzplaiksnīja kā spogulis.

Vairs nesekodams pūlim, komisārs palika kapsētas ārpusē un sāka iet gar mūri, nodomājis piebiedroties zēnam. Varbūt zēns bija pārāk aizņemts ar ceremoniju kapos un tāpēc daudz nelikās zinis par apkārt notiekošo?

Komisārs soļoja pa zariem piebirušu celiņu. Un, nebūdams vairs ne trīsdesmit metru attālumā no bērna, ar kāju uzmina sausam zaram, kas ar brikšķi salūza.

Žans Pols aši pagrieza galvu viņa virzienā, nolēca no akmens, uz kura bija uzkāpis, un metās celiņa virzienā.

Megrē gribēja zēnu pasaukt, taču to nedarīja, jo citi varētu izdzirdēt. Viņš apmierinājās ar to, ka pasteidzināja soļus, cerēdams panākt zēnu uz ceļa.

Situācija bija vienkārši smieklīga, viņš to labi saprata. Un neuzdrošinājās skriet. Zans Pols to neuzdrošinājās ne tik. Zēnam pat nebija drosmes palūkoties atpakaļ. Viņš, iespējams, bija vienīgais no visa ciema, kam nebija mugurā svētku drānas, bet kas bija ģērbies tā, it kā dotos uz skolu.

Lai tiktu atpakaļ uz mājām, kā viņš acīmredzami bija nodomājis, bija jāiet garām kapsētas vārtiem, kur stāvēja bariņš fermeru.

Viņš pagriezās pa kreisi, jūras virzienā, cerēdams, ka turp varbūt komisārs viņam nesekos.

Bet Megrē sekoja. Vairs nebija redzamas ne fermas, ne mājas, redzēja tikai laukus un pļavas, kur ganījās govis. Jūra slēpās aiz paugura. Ceļš pamazām gāja augšup.

Zēns soļoja tik ātri, cik ātri vien spēdams, lai nesāktu skriet, un arī Megrē pielika soli. Viņš patiesībā pat nezināja, kāpēc īsti puikam seko, gan apzinādamies, cik tas cietsirdīgi.

Žana Pola apziņā Megrē droši vien simbolizēja kādu briesmīgu spēku, kas dzenas viņam pa pēdām. Bet vai tad komisārs varēja sākt kliegt: “Žan Poli... Apstājies!... Es gribu tikai ar tevi aprunāties!”

Kapi jau bija nozuduši skatam, ciemats tāpat. Uzkāpis paugura virsotnē, Gastēna dēls sāka

I .ipi pa nogāzi lejup, un Megrē redzēja vairs ti-l ,u viņa torsu, pēc tam - galvu. Vienbrid nere-■ l/oja vairs neko - līdz tam mirklim, kad skatie-

ii.un atklājās krasts, un beidzot komisārs ieraudzīja mirguļojošo jūras plašumu - kā šķiet, tālumā bija sala vai varbūt Egijonas zemesrags, vel manīja dažas zvejas laivas ar tumsnējām bu-i;un, kuras likās karājamies visumā.

Žans Pols vēl joprojām soļoja. Ceļa nebija -no pa labi, ne pa kreisi. Jūras malā bija piecas vai sešas būdas ar sarkaniem jumtiem, tajās glabājās zvejnieku darbarīki.

- Zan Pol! - Megrē beidzot uzdrošinājās pasaukt.

Balss noskanēja tik savādi, ka viņš tik tikko

lo pazina un pagriezās, lai pārliecinātos, vai neviens viņu nenovēro. Megrē ievēroja bērna soļu ritmā kādu pārmaiņu. Pārsteigums, dzirdot komisāra balsi, bija licis zēnam šaubīties, vai neva-ļadzētu apstāties, bet, kad tas pārgāja, viņš ņēmās soļot vēl ātrāk, gandrīz vai skriet - tagad viņu bija pārņēmusi panika.

Komisāram bija kauns dzīties viņam pakaļ -tas tik tiešām izskatījās, it kā rupjš tēviņš vajātu neaizsargātu būtni.

- Apstājies, mazais...

Vissmieklīgākais bija tas, ka Megrē trūka elpas un balss viņam negribēja klausīt. Attālums starp abiem palika gandrīz lāds pats. Lai to samazinātu, vajadzētu skriet.

Uz ko Žans Pols cerēja? Ka Megrē piekusīs un apstāsies pusceļā?

Visticamāk bija, ka viņš nedomāja neko, tikai traucās taisni uz priekšu, it kā tas būtu vienīgais līdzeklis, kā izbēgt no briesmām. Ceļa galā bija jūra, no kuras varēja redzēt tikai spožu svēdru, kur tā ripināja krasta oļus.

-Žan Pol!

Šajā stāvoklī, kādā viņš tagad bija nonācis, likās vienlīdz muļķīgi gan sekošanu pārtraukt, gan turpināt.

Zēns sasniedza liedagu un svārstījās, vai doties uz priekšu pa celiņu, kas veda uz tuvāko ciematu, bet beigu beigās apstājās, pagriezis komisāram muguru, un tikai tad, kad izdzirda komisāra soļus turpat līdzās, pagrieza pretī seju.

Zēns nebija vis sarkans, bet bāls, viņa acis -ieplestas. Varēja redzēt, ka krūtis ātri cilājas un lūpas paveras - likās, ka var dzirdēt sitamies sirdi kā saujā notvertam putnam.

Megrē neko neteica. Arī viņam vajadzēja atvilkt elpu.

Žans Pols vairs nelūkojās komisārā, bet bija pagriezies pret jūru. Abi lūkojās ūdens klaidā, un klusums ilga labu laiciņu - tieši tik ilgi, cik vajadzēja abu sirdīm, lai atsāktu pukstēt mierīgā un noteiktā ritmā.

Tad Megrē paspēra pāris soļus un apsēdās uz pāļu grēdas, kura oda pēc svaiga egles koka.

Viņš noņēma cepuri, nebūt nekautrēdamies, noslaucīja sviedrus un ļoti lēnām kustībām sāka piebāzt pīpi.

- Tu soļo ātri, - viņš galu galā nomurmināja.

Viņa sarunbiedrs, nostājies kaujas stājā kā

jauns gailēns, neko neatbildēja.

- Vai negribi nākt apsēsties man līdzās?

- Man nemaz negribas sēdēt.

- Vai tu esi nikns?

Zans Pols uzmeta viņam īsu skatienu un pavaicāja:

- Kāpēc gan?

- Man gribējās ar tevi aprunāties, kad mātes nav klāt. Tavās mājās tas nav iespējams. Kad es tevi ieraudzīju pie kapsētas žoga, nodomāju, ka šī būtu laba izdevība.

Lai nebiedētu puiku, viņš izrunāja teikumus ar lielām atstarpēm.

- Ko tu tur vēroji?

- Cilvēkus.

- Tu nevarēji vērot visus reizē. Esmu tādā pārliecībā, ka tu vēroji kādu noteiktu cilvēku. Vai man nav taisnība?

Zans Pols neteica ne “jā”, ne “nē”.

- Vai tu ej uz baznīcu?

-Nē.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka mani vecāki neiet.

Ar pieaugušo runāt būtu vieglāk. Megrē sen jau vairs nebija bērns. Viņam nebija ne dēla, ne meitas. Un lomēr nācās piespiest sevi domāt tā, kā domāja viņa mazais sarunbiedrs.

- Vai tu pateici mātei, ka šorīt taisies kur iet? :

-Nē.

- Vai tu negribēji, lai viņa zina?

- Viņa nebūtu mani laidusi.

- Tu izmantoji mirkli, kad viņa bija uzkāpusi augšā, lai bez trokšņa izlavītos ārā? Un apmeti' līkumu pa ielām?

- Es gribēju redzēt.

- Ko?

Ne jau pūli, ne jau zārku, ko nolaida kapā. To Megrē varēja apzvērēt.

Viņš atcerējās uzmetni, kas plīvoja vējā, Marsela nesto krustu un laikus, kad pats vēl bija bērns un vēlējās kļūt par kora zēnu. Viņam nācās gaidīt divus gadus. Viņš arī bija nesis sudraba krustu, teciņus tipinājis aiz katafalka uz lauku kapsētas pusi.

- Vai tev gribējās redzēt Marselu?

Viņš juta trīsas - izbrīnu, kādu jūt bērns, nopratis, ka pieaugušais spēj redzēt viņam cauri.

- Kāpēc tu nedraudzējies ar Marselu?

- Es ne ar vienu nedraudzējos.

- Un nevienu nemīli?

- Es taču esmu skolotāja dēls, es jums jau teicu.

- Vai tu labprātāk būtu skārdnieka vai mēra, vai jebkura cita dēls?

- Tā es neteicu.

Nevajadzēja zēnu baidīt, jo viņš bija gatavs atsākt skriešanu. Turklāt tās nebija tikai bailes, ka Megrē viņu panāks un aizturēs. Viņam bija ātrākas kājas nekā komisāram. Vai tad tagad, kad viņi atradās aci pret aci, nebija jūtams arī zināms atvieglojums? Vai dvēseles dziļumos viņš neizsita slēptu vēlmi runāt?

- Vai tu joprojām nevēlies apsēsties?

- Es labprātāk pastāvēšu.

- Vai tu esi ļoti noskumis par to, ka tavs tēvs ir cietumā?

Viņš nevis atbildēja uzreiz, bet labu laiku klusēja.

- Vai tad tu par to neesi noskumis?

Megrē uzglūnēja viņam kā cilvēks, kas bezgala piesardzīgi zogas klāt medījumam. Viņš nedrīkstēja tuvoties pārāk ātri. Ar vienu vārdu varēja bērnu atbaidīt, un tad, protams, no viņa neko neizdosies izvilkt.

- Vai tu ciet tāpēc, ka neesi tāds kā citi?

- Kāpēc tad lai es nebūtu tāds kā citi? Kas jums to teicis?

- Iedomājies, ka man būtu dēls, kas ietu skolā un spēlētos mūsu kvartāla ieliņās. Un rotaļbiedri sacītu: “Tas ir komisāra dēls!”

Tāpēc viņi manu dēlu neuzskatītu par gluži tādu pašu kā citi. Vai saproti?

Tu turpretī esi skolotāja dēls.

Zēns uzlūkoja viņu mazliet ilgāk un pētošāk nekā iepriekšējās reizēs.

- Vai tu gribētu būt kora zēns?

Viņš juta, ka šis ceļš nebija īstais. Būtu grūti pateikt, kā viņš to sajuta. Daži vārdi var radīt tik tikko uztveramu reakciju. Pret citiem Žans Pols it kā noslēdzās.

- Vai Marselam ir draugi?

-Jā.

- Kad viņi ir kopā - vai viņi runā klusām? Un apmainās noslēpumiem vai smejas par citiem?

Kaut kas tāds viņam atausa prātā no tik tāliem laikiem, ka viņš pats sajutās pārsteigts. Kā rādās, šī bija pirmā reize, kad prātā iešāvās tik dzīvas paša bērnības atmiņas - tik skaidras, ka viņš domājās sajutis skolas pagalma smaržu laikā, kad ceriņi tur bija pilnos ziedos.

- Vai tu esi mēģinājis ar viņiem sadraudzēties?

-Nē.

- Kāpēc?

- Tāpat.

- Vai tu nospriedi, ka viņi tavu draudzību nepieņems?

- Kāpēc jūs man uzdodat tādus jautājumus?

- Tāpēc, ka tavs tēvs ir cietumā. Un viņš nav šāvis uz Leoniju Birā.

Viņš lūkojās zēnam tieši acīs, bet puika neno-trīsēja.

- Tu labi zini, ka viņš nav šāvis. Tātad to ir darījis kāds cits. Vai tu gribi, lai tavu tēvu notiesā?

-Nē.

Zēna balsī bija jaušamas tik tikko manāmas šaubas, un Megrē nodomāja, ka labāk neuzstāt. Viņš jau vakar bija par to iedomājies, sēdēdams savā kaktā un prātodams, vai tikai Žans Pols, varbūt pats to neapzinādamies, nedusmojas uz saviem vecākiem par to, ka nav tāds kā citi. Ne tikai tāpēc, ka viņa tēvs bija skolotājs. Viņi negāja baznīcā. Viņu neģērba tāpat kā citus zēnus. Viņu māja nebija tāda kā citas mājas - un ari viņu dzīve ne. Viņa māte nekad nesmējās, bet gan slīdēja kā ēna - pazemota nožēlniece. Viņa bija izdarījusi kaut ko gaužām nelāgu, un tāpēc, lai viņu par to sodītu, kāda sieviete uz viņu šāvusi.

Šī sieviete netika notiesāta, un tas pierādīja, ka viņai bija taisnība.

Varbūt Zans Pols tomēr viņus mīlēja? Vai tas būtu labi, vai ļauni, viņš tomēr bija šā klana piederīgais, kauls no viņu kaula.

To visu bija grūti izskaidrot. Bija nianses, kuras izzuda, tiklīdz sāka lietot vārdus.

- Iedomājies, ka tu zini kaut ko tādu, ka ar to pietiktu, lai atsvabinātu tavu tēvu no cietuma...

Viņš pats nezināja, kurp virzās, un bija pārsteigts, redzot Žanu Polu piepeši paceļam galvu

- šausmas zēna skatienā jaucās ar apbrīnu. Puisēns atvēra muti, gribēja ko teikt, bet apklusa, sažņaudzis rokas dūrēs, lai savaldītos.

- Redzi, es tikai mēģinu saprast. Es tavu tēvu maz pazīstu, taču esmu pārliecināts, ka viņš ir cilvēks, kas nemelo. Tavs tēvs apgalvo, ka otr^ dienas rītā nav spēris kāju darbarīku nojumē, un es viņam ticu. |

Puika, joprojām stāvēdams aizsardzības pozīcijās, turpināja viņu pētīt.

- No otras puses, Marsels Seljē liekas lab zēns. Ja gadās sameloties, viņš tūlīt dodas u grēksūdzi, lai atbrīvotos no grēka. Viņam nav ne kāda iemesla panākt, lai tavu tēvu notiesā. Tēvs taču nav bijis pret viņu netaisns, gluži otrādi -vienmēr minējis klasei par piemēru viņu, nevis tevi, lai gan patiesībā pirmais skolnieks esi tu.

Taču Marsels apgalvo, ka redzējis tavu tēvu iznākam no nojumes.

Tas bija kā burbulis, kas pēkšņi izsprāgst dīķa ūdens virspusē. Žans Pols, neuzlūkodams komisāru, klusā balsī noteica:

- Viņš melo.

- Tu esi pārliecināts, ka viņš melo, vai ne? Tā nav tikai iedoma. Tas nav arī skaudības dēļ, ja tu tā saki.

- Es viņu neapskaužu.

- Kāpēc tu to nepateici agrāk?

- Ko tad?

- Ka Marsels melo?

- Tāpēc!

- Vai esi pārliecināts, ka viņš netika redzējis tavu tēvu?

-Jā.

- Kāpēc?

Megrē bija gaidījis asaras, varbūt pat kliedzienus, bet Žana Pola acis aiz brillēm bija sausas. Vienīgi viņa augums vairs nebija saspringts. Zēna agresivitāte bija zudusi. Viņš pat vairs nelikās aizsargājamies.

Vienīgā padošanās pazīme, kuru varēja pamanīt - viņš jutās slābans uz kājām, tāpēc apsēdās netālu no komisāra.

- Es viņu redzēju.

- Ko tu redzēji?

- Marselu.

- Kur? Kad?

- Klasē, pie loga.

- Izstāsti man visu, kas tur īsti notika!

- Nekas nenotika. Mesjē Pjēdbefs atnāca sameklēt manu tēvu. Viņi abi devās uz mērijas kabinetu.

-Tu viņus redzēji?

- Jā. Es no savas vietas varēju viņus redzēt. Viņi nozuda velvē, £n skolnieki sāka trokšņot kā parasti.

- Vai tu nepiecēlies no sola?

-Nē.

- Vai tu nekad nedraiskojies?

-Nē.

- Kur atradās Marsels?

- Pie pirmā loga pa kreisi - tā, kas veras uz pagalmu un dārziem.

- Ko viņš darīja?

- Neko. Lūkojās ārā.

- Tātad viņš nemēdz draiskoties?

- Retumis.

- Kad tad viņš dauzās?

- Kad Zozefs ir skolā.

- Miesnieka dēls?

-Jā.

- Tu sēdēji savā solā. Marsels atradās pie loga i pa kreisi. Tavs tēvs un mesjē Pjēdbei's atradās mērijas kabinetā.Vai tā?

-Jā.

- Vai logi bija vaļā?

- Tie bija ciet.

- Bet tu tomēr dzirdēji kalšanas troksni no kalves?

- Man liekas, ka jā. Esmu gandrīz vai pārliecināts.

- Kas tad notika?

- Marsels attālinājās no Joga un šķērsoja klasi.

- Kurp viņš devās?

- Pie viena no diviem logiem, kuri atrodas pa labi.

- Vai pie tā, no kura var redzēt Birā kundzes māju?

-Jā.

- Vai tavs tēvs tobrīd vēl bija mērijā?

- Jā.

- Vai Marsels neko neteica?

- Nē. Viņš skatījās pa logu.

- Vai tu nezini, uz ko viņš tur skatījās?

- No savas vietas es to nevarēju redzēt.

- Vai tu mēdz Marselu novērot?

Puika kaunīgi atzinās:

-Jā.

Megrē viņam šoreiz nevaicāja, kāpēc. Abi bija labi skolnieki, bet tāpēc, ka Žans Pols bija skolotāja dēls, tas otrs kļuva par pirmo skolnieku klasē. Marsels bija kora zēns un svētdienās nēsāja uzmetni. Marselam bija draugi, bija Zozefš, miesniekdēls, ar kuru viņš čukstējās starpbrīžos un pie kura pēc stundām devās rotaļāties.

- Vai tu redzēji savu tēvu vēlāk iznākam no mērijas?

- Viņš devās uz mūsu māju un iegāja tur izdzert tasi kafijas.

- Vai virtuves logs bija vaļā?

- Nē. Es tikai zinu, ka viņš izdzēra tasi kafijas. Viņš tā darīja vienmēr.

- Vai tava māte bija lejā?

- Augšā, manā istabā. Redzēju viņu pa vaļējo logu.

- Un pēc tam tavs tevs negaja uz darbarīku nojumi?

- Nē. Viņš šķērsoja pagalmu un atgriezās klasē.

- Vai Marsels joprojām atradās pie labās puses loga?

-Jā.

- Kāpēc tu uzreiz to nepateici?

- Kad tad?

Megrē vajadzēja laiku, lai sakārtotu visu pa plauktiņiem.

- Pagaidi! Leonijas Birā līķi atrada paagrā pēcpusdienā. Vai tad jūs tūlīt nenopratināja?

- Tajā dienā mūs vispār nenopratināja. Patiesībā mēs nemaz nezinājām, kas noliek. Tikai redzējām nākam un ejam cilvēkus. Pēc tam ieraudzījām žandarmus.

Otrdien visā visūmā skolotāju vēl neviens neapsūdzēja. Marsels Seljē neko neteica - ne saviem vecākiem, ne arī kādam citam. Līdz ar to Zanam Polam neradās nekāda iespēja kaut ko iebilst.

- Vai tu biji klāt nākamajā dienā, kad izvaicāja Marselu?

- Nē. Mūs kabinetā aicināja pa vienam.

- Un kad viņš atnāca no pratināšanas ceturtdienas rītā? Kad tu jau zināji, ka viņš sakās redzējis tavu tēvu?

- Es vairs nezinu.

- Vai otrdienas vakarā tavi vecāki tika runājuši par Leoniju Birā?

- Tikai tad, kad jau biju aizgājis gulēt. Dzirdēju tikai kādu daļu no viņu runātā. Mana māte sacīja, ka tā esot viņas vaina. Tēvs atbildēja, ka nē, tās esot tikai baumas, jo visi labi saprotot, ka viņš tur neesot iejaukts.

- Kāpēc tad, kad uzzināji, ka Marsels tēvu apsūdz, tu neprotestēji?

- Man nebūtu ticējuši.

Megrē kārtējoreiz domājās pamanījis kādu niansi, kādu sīkumu, kaut ko pārāk netveramu, lai to varētu izskaidrot. Zēns nepriecājās par to, ka viņa Ievu apsūdz. Varbūt viņam bija kauns par to, ka tēvs ir cietumā. Bet vai tad viņš pats nebija visīstākais lempis? Vai viņš, lai cik mazā mērā, pats to nezinādams, necentās sevi nošķirt no vecākiem?

Viņš dusmojās uz vecākiem par to, ka viņi nav tādi kā citi. Jo viņi atšķīrās no visiem citiem

- šobrīd vairāk nekā jebkad, un ciema iedzīvotāji nevis pagrieza viņiem muguru, bet vērsās pret viņiem.

Žans Pols apskauda Marselu.

Vai tad viņš varēja savukārt apsūdzēt Marselu?

Sirds dziļumos viņš negribēja ļaut vaļu nelāgām tieksmēm. Tā nebija lempība, vai arī - tā nebija tikai lempība.

Vai tad nevarēja uzskatīt, ka tā, gluži pretēji, bija zināma godprātība pret citiem?

Viņam bija iespēja apstrīdēt Marsela sacīto un nosaukt viņu par meli. Tas bija vieglāk par vieglu. Vai varbūt tas viņam likās pārāk viegli un atgādināja uzvaru, kas gūstama, īpaši nepiepūloties?

No otras puses - bija un palika fakt^ ka zēnam neviens neticētu. Patiešām - kurš no ciema iedzīvotājiem gan noticētu, ja viņš atnāktu un teiktu:

“Seljē meloja. Mans tēvs nav nācis ārā no darbarīku nojumes. Es redzēju viņu ieejam mājā, pēc tam iznākam ārā un šķērsojam pagalmu. Bet Marsels tajā brīdī atradās pie loga klases pretējā pusē, no kura viņš to nevarēja redzēt.”

- Vai tu mātei neko neteici?

-Nē.

- Vai viņa bieži raud?

- Viņa neraud.

Tas bija vēl ļaunāk. Megrē lūkoja iedomāties šīs mājas atmosfēru pēdējo dienu laikā.

- Kāpēc tu šorīt nāci ārā no mājas?

- Lai paskatītos.

- Lai redzētu Marselu?

- Varbūt.

Varbūt vēl tāpēc, lai uz savu roku, kaut vai no tālienes, piedalītos ciemata dzīvē? Vai viņš ne-smaka nost mazajā mājiņā pagalma dziļumā, kur nevarēja atļauties pat atvērt logus?

- Vai jūs to pateiksiet leitnantam?

- Vispirms man jāizrunājas ar Marselu.

- Vai jūs viņam teiksiet, ka to sacīju es?

- Vai tev labāk patiktu, ja viņš to neuzzinātu?

-Jā.

Dvēseles dziļumos viņš nezaudēja cerību kādudien tikt pieņemts Marsela draugu pulciņā -kopā ar Zozefu un citiem.

- Domāju, ka viņš pateiks patiesību pats un man nenāksies pieminēt tevi. Ari citi skolēni varēja pamanīt, pie kura loga viņš stāvēja.

- Viņi dauzījās.

- Visi?

- Izņemot vienu meiteni - Luīzi Bonkēru.

- Cik viņai gadu?

- Piecpadsmit.

- Vai tad vina ar citiem nedraiskojas?

-Nē.

- Tu domā, ka viņa skatījās uz Marselu?

Tagad pirmoreiz zēna seja un jo vairāk ausis

tumši piesarka.

- Viņa vienmēr skatās uz Marselu, - zēns nomurmināja.

Vai viņa būtu iemīlējusies skārdnieka dēlā un tāpēc neko neteica, vai varbūt nebija iedomājusies par sakarību starp šo un otru logu? Mar-sels bija sacījis, ka atradies pie loga. Viņa klasesbiedriem neienāca prātā padomāt, pie kura loga viņš īsti atradās.

- Mums laiks atgriezties ciematā.

- Es negribētu tur atgriezties kopā ar jums.

- Vai tu gribētu iet pirmais?

- Jā. Vai jūs noteikti neko neteiksiet Marselam? Megrē palocīja galvu, zēns mirkli svārstījās,

pēc tam pieskārās cepurei un sāka soļot pļavu virzienā - drīz vien viņš sāka skriet.

Komisārs, kas beidzot bija nonācis jūras krastā, aizmirsa to aplūkot un sekoja ar acīm siluetam, kas attālinājās pa ceļu.

Arī viņš sāka iet, apstājās piebāzt pīpi, izšņauca degunu, nolamājās, un tie, kuri redzēj viņu lēnām tuvojamies pa ceļu, droši vien brī nījās, kāpēc viņš laiku pa laikam šūpo galvu.

Kad komisārs gāja garām kapsētai, kaprač nupat bija beiguši apbērt Leonijas Birā zārku a dzeltenīgu zemi, un kapu varēja saskatīt ja iztālēm - puķu pušķu un svaigo vainagu dēļ.

7. nodala DOKTORA INDULGENCES

Sievietes bija atgriezušās mājās un, izņemot dažas, kas dzīvoja attālās fermās, novilkušas melnās kleitas un labās kurpes. Vīrieši, gluži kā gadatirgus dienā, bija palikuši tepat, viņi drūzmējās ap Luija iestādījumu gan uz ietves, gan pagalmā, salikuši pudeles gan uz palodzes, gan uz veca dzelzs galdiņa, kas bija ziemu pavadījis ārā.

Pēc balsu diapazona, smiekliem, lēnajiem un nesakarīgajiem žestiem varēja noprast, ka viņi daudz dzēruši, un kāds, kura seju Megrē nevarēja redzēt, pie žoga atvieglojās.

Terēze, lai cik aizņemta, atrada laiku pasniegt komisāram karafīti un glāzi. Tikko ienācis un paspēris pāris soļus, Megrē izdzirda balsu murdoņu - visi runāja reizē, un virtuvē viņš pamanīja doktoru, taču starp viņiem bija pārāk daudz ļaužu, lai varētu tūlīt tuvoties.

- Es nemūžam nedomāju, ka mums viņu nāksies norakt, - sacīja kāds večuks, šūpodams galvu.

Viņi bija trijatā, apmēram viena vecuma. Visiem trim noteikti bija pāri septiņdesmit pieciem gadiem, un tajā stūri, kur viņi sēdēja, pie balti nobalsinātās sienas bija piesprausti noteikumi par alkoholisko dzērienu pārdošanu un to lietošanu. Melno svētdienas uzvalku un kreklu stērķelēto apkaklīšu dēļ viņi izskatījās stīvāki nekā parasti, un šis stīvums piešķīra zināmu svinīgumu.

Bija tik savādi šajās dziļu grumbu klātajās sejās ieraudzīt acis, kuras lūkojās pretī naivi un bērnišķīgi. Katrs no viņiem turēja rokās glāzi. Augumā lielākais no šīs trijotnes - ar lieliskiem, baltiem matiem un zīdainām ūsām - mazliet līgojās un ikreiz, kad gribēja ko sacīt, uzlika roku uz sarunbiedra pleca.

Kāpēc Megrē pēkšņi viņus iedomājās skolas pagalmā? Viņu smiekli, skatieni, ar kuriem viņi apmainījās smejoties, bija skolnieku skatieni. Viņi bija mācījušies vienā klasē. Vēlāk viņi bija veduši uz birzi vienus un tos pašus skuķus, bijuši cits cita kāzās, radu bērēs, bērnu laulībās un mazbērnu kristībās.

- Viņa gluži labi varēja būt mana māsa, jo mans tēvs allaž lielījās, ka nez cik reizes stiepis viņas māti garšļaukus zem stirpas. Kā rādās, tas bija asais sievišķis, un vīrs visu mūžu dzīvoja kā ragnesis.

Vai te neslēpās atminējums attiecībām starp ciemata iedzīvotājiem? Megrē aiz muguras, kādā citā vīru pulciņā, kāds skaidroja:

- Kad viņš man pārdeva to govi, es viņam teicu: “Klausies, Viktor! Es zinu, ka tu esi zaglis. Taču neaizmirsti, ka mēs kopā dienējām Mon-peljē, un vienvakar...”

Luijs, kuram nebija pieticis laika pārģērbties, apmierinājās ar to, ka novilka žaketi. Megrē pamazām iekārtojās, atminēdamies, ka doktors šodien viņu ielūdzis pusdienās. Vai Bresēls būtu to aizmirsis?

Viņam rokā bija glāze tāpat kā citiem, taču viņš saglabāja aukstasinību, lūkodams vest pie prāta miesnieku Marselēnu, kas bija piedzēries vairāk par visiem un likās gluži nevaldāms. No tālienes bija grūti uzminēt, kas tur īstenībā notiek. Marselēns, kā likās, bija uz kādu nikns un mēģināja atgrūst mazo doktoru, lai tiktu viņam garām.

- Es tev saku, man viņam tas jāpaziņo! -komisārs izdzirda.

- Paliec mierā, Marselēn! Tu esi pilnā.

- Varbūt man nav tiesību piedzerties?

- Bet ko es tev teicu pēdējā reizē, kad biji atnācis pie manis pārbaudīt savu veselību ?

- Es par to nospļaujos!

- Ja tu tā turpināsi, tad nākamo apraks tevi.

- Es neļaušu sevi izspiegot. Es esmu brīvs cilvēks.

Vīns viņam nebija gājis labumā. Viņa seja bija nobālusi, vaigu galos un plakstos varēja manīt neveselīgu sārtumu. Viņš nevaldīja pār savām kustībām. Viņa runa bija kļuvusi neskaidra.

- Vai tu dzirdi, dakter? Es nekad neesmu cietis izspiegošanu. Jo ko gan viņš citu te dara, ja ne...

Tas bija Megrē, ko Marselēns iztālēm uzlūkoja, jau grasīdamies nākt šurp, lai pateiktu to, kas uz sirds. Divi vai trīs citi lūkojās viņā un smējās. Kāds sniedza glāzi, kuru pārtvēra doktors un izlēja saturu zemē.

- Vai tu neredzi, ka viņam jau ir diezgan, Fir-mēn?

Līdz šim nebija nekādu strīdu, nekādas plūkšanās. Īstenībā visi cits citu pārāk labi pazina, lai plūktos, un katram bija zināms, kurš ir stiprāks.

Megrē nemēģināja tuvoties, izlikās vienaldzīgs, lai netracinātu miesnieku, un nelikās manām, kas notiek. Taču neizlaida šo grupu no acīm un novēroja ainiņu, kura viņam likās visai interesanta.

Mēra palīgs Teo, liels un gurds, bet joprojām smejošām acīm, pievienojās viņiem ar glāzi rokā, taču glāzē nebija vis vīns, bet pērno - pēc krāsas spriežot, diezgan stiprs.

Viņš klusā balsī pateica dažus vārdus doktoram un pasniedza glāzi miesniekam, uzlikdams viņam roku uz pleca. Viņš kaut ko sacīja arī Marselēnam, kas vispirms likās pretojamies, gribēdams glāzi atgrūst.

Galu galā viņš glāzi paņēma, izdzēra vienā malkā, un skatiens tūlīt kļuva stiklains un blāvs. Viņš vēl draudīgi stiepa pirkstu uz komisāra pusi, bet roka jau bija kļuvusi smaga.

Tad, it kā vezdams viņu gulēt, Teo pagrūda miesnieku uz kāpņu pusi, bīdīdams augšup pa tām, bet pēc dažiem pakāpieniem bija spiests pārmest viņu sev pār plecu.

- Vai neesat aizmirsis manu ielūgumu?

Ārsts, pievienojies Megrē, atviegloti nopūtās

un izrunāja gandrīz vai tos pašus vārdus, ko pirmīt bija izrunājis kaktā sēdošais vecis.

- Šie viņu noraka! Vai jūs nākat?

Viņi abi izgāja ārā, nonāca uz ielas un paspēra dažus soļus.

- Pēc trim mēnešiem būs Marselēna kārta. Es visu laiku viņam atkārtoju: “Marselēn, ja tu nemitēsies dzert, tad atstiepsi kājas!” Viņš taču ir jau tādā stadijā, ka vairs neēd.

- Vai tad viņš ir slims?

- Viņi visi tajā ģimenē ir slimi. Nabaga zellis.

- Vai Teo uzveda viņu augšā gulēt?

- Kaut kā taču vajadzēja tikt no viņa vaļā. Ārsts atvēra ārdurvis. Mājā plūsmoja virtuves

smaržas.

- Vai vēlaties aperitīvu?

- Labāk jau nevajag.

Vīna smarža Luija krodziņā bija tik piesātināta, ka varēja piedzerties no ostīšanas vien.

- Vai jūs bijāt apbedīšanā?

- Vēroju no tālienes.

- Es jūs meklēju, nākot ārā no kapsētas, bet jūs nekur nebijāt redzams. Vai pusdienas gatavas, Armāna?

- Pēc dažām minūtēm būs.

Galda piederumi bija uzlikti tikai diviem cilvēkiem. Gluži kā kirē apteksne, doktora māsa labprātāk nesēdās pie galda. Viņa droši vien ēda stāvus, virtuvē, kamēr gatavoja ēdienus.

- Sēdieties! Ko jūs par to visu sakāt?

- Par ko?

- Ne par ko. Par visu. Tā bija varen plaša apbedīšana!

Megrē norūca:

- Skolmeistars joprojām ir cietumā.

- Kāds taču bija tur jāiespundē.

- Es gribētu uzdot jums vienu jautājumu, doktor. Vai, jūsuprāt, starp šiem cilvēkiem, kas bija atnākuši uz apbedīšanu, ir daudzi, kuri tic, ka Leoniju Birā nogalējis Gastēns?

- Daži droši vien tic. Ir cilvēki, kas tic visam kam.

- Un citi?

Ārsts uzreiz nesaprata šā jautājuma būtību. Megrē paskaidļfaja:

- Pieņemsim, ka desmit cilvēki no simta jūtas pārliecināti, ka šāvējs ir skolmeistars.

- Tā tiešām varētu būt desmitā daļa no visiem.

- Un pārējie deviņdesmit no simta kaut ko domā.

- Par to nav šaubu.

- Kuru viņi tur aizdomās?

- Kā kurš. Es domāju, katrs vairāk vai mazāk tur aizdomās to cilvēku, kurā gribētu saskatīt vainīgo.

- Bet neviens par to nerunā?

- Savā starpā droši vien pārspriež.

- Vai jums nav gadījies dzirdēt tādus pārspriedumus?

Doktors viņu uzlūkoja ar tādu ironiju, kas gandrīz līdzinājās Teo ironijai.

- Viņi man neko tādu nesaka.

- Un tomēr - zinot, ka skolotājs nav vainīgs, bet sēž cietumā, viņi nemaz neuztraucas?

- Protams, ka viņi neuztraucas. Gastēns taču nav šejienietis. Ļaudis spriež tā - ja žandarmērijas leitnants un izmeklēšanas tiesnesis uzskatījuši par vajadzīgu viņu arestēt, tad tā ir viņu darīšana. Par to viņi saņem algu.

- Un viņi ļautu Gastēnu notiesāt?

- Bez šaubām. Bet, piemēram, ja tas būtu kāds no ciematniekiem, tad būtu cita lieta. Vai jūs sākat saprast? Tad, kad vajadzīgs vainīgais, ir labāk, lai tas būtu svešinieks.

- Vai viņi tic, ka Seljē dēls saka patiesību?

- Marsels ir labs zēns.

- Bet viņš melo.

- Tas ir iespējams.

- Es netieku gudrs, kāpēc.

- Varbūt viņš ir iedomājies, ka var apsūdzēt viņa tēvu. Nevajag aizmirst, ka viņa māte ir vecās Birā krustmeita un mantiniece.

- Dzirdēju, ka vecā pasta kalpotāja vienmēr apgalvojusi - šī radiniece nedabūšot nevienu sū.

Doktora izturēšanās veidā Megrē pamanīja tādu kā izbrīnu. Viņa māsa ienesa uzkožamos.

- Vai tad jūs nebijāt uz apbedīšanu? - Megrē viņai pavaicāja.

- Armāna nekad neiet uz apbedīšanām.

Viņi klusēdami sāka ēst. Pirmais atkal ierunājās Megrē.

- Tas nebija otrdien, bet gan pirmdien, kad Marsels Seljē redzēja skolotāju izejam no darbarīku būdas.

- Vai tad viņš atzinās?

- Es to viņam vēl neesmu vaicājis, bet esmu par to gandrīz vai pārliecināts. Pirmdien, kad stundas vēl nebija sākušās, Gastēns strādāja savā dārzā. Rīta pusē šķērsodams pagalmu, viņš ieraudzīja kapli, kas nebija nolikts vietā, un griezās atpakaļ to izdarīt. Otrdienas vakarā, pēc tam, kad atrada līķi, Marsels neko neteica un nemaz nedomāja apsūdzēt savu skolotāju.

Vēlāk viņam kaut kas iešāvās prātā, vai arī kāda dzirdēta saruna ierosināja viņu tā rīkoties.

Viņš jau nebija melojis. Sievietēm un bērniem ir tādi meli pa pusei, kas nav īsti meli. Viņš neko neizgudroja, tikai vienas dienas notikumu pārcēla uz citu.

- Tas tik ir joks!

- Varu derēt, ka viņš mēģina pats sevi pārliecināt par to, ka redzējis skolotāju izejam no nojumes tieši otrdien. Tas viņam neizdodas, tātad jādodas sūdzēt grēkus.

- Kāpēc jūs to nepavaicājat kirē?

- Tāpēc, ka tad, ja kirē man atbildētu, viņš atklātu grēksūdzes noslēpumu. Priesteris to nedrīkst darīt. Gribēju pavaicāt kaimiņiem, starp citu, arī kooperatīva ļaudīm, vai kāds redzējis Marselu ieejam baznīcā nevis dievkalpojumu laikā, bet kādā citā brīdī, taču tagad zinu, ka viņš staigā caur pagalmu.

Cepetis bija pašā labumā, un pupiņas vienkārši kusa mutē. Doktors izvilka vecu jo vecu pudeli. No ārpuses varēja saklausīt neskaidru dūkoņu - tā bija murdoņa kroga pagalmā un laukumā.

Vai doktors saprata, ka Megrē runā tikai tādēļ, lai pārbaudītu savas hipotēzes, uzticot tās kādam klausītājam? Viņš nesteidzīgi noņēmās ap vienu un to pašu, nekādi nenonākdams pie galvenā.

- Īstenībā es neticu, ka Marsels būtu melojis tāpēc, ka viņa tēvu kāds varētu turēt aizdomās.

Megrē šajā brīdi likās, ka Bresēls zina vairāk, nekā vēlētos sacīt.

- Vai patiesi?

- Redziet, es mēģinu iejusties bērnu ādā. Kopš paša sākuma man ir tāda sajūta, ka to visu n-vārījuši bērni, bet pieaugušie tur iejaukti tikai gadījuma pēc.

Lūkodamies doktoram sejā, viņš klusi un smagnēji noteica:

- Un vēl vairāk - es domāju, ka ari citi to zina.

- Varbūt tādā gadījumā jums izdosies viņus piespiest runāt?

- Varbūt. Tas ir grūti, vai ne?

- Ļoti grūti.

Bresēls par viņu smējās - gluži tāpat kā mēra palīgs.

- Šorīt man bija gara saruna ar Gastēna dēlu.

- Vai tad jūs bijāt tur iegriezies?

- Nē. Ieraudzīju zēnu novērojam apbedīšanu pār kapsētas mūri un sekoju viņam līdz pašai jūrai.

- Ko tad viņš darīja piejūras?

- Bēga no manis. Un tajā pašā laikā gribēja, lai viņu noķeru.

- Ko tad viņš jums pateica?

- Ka Marsels Seljē nestāvēja pie kreisās puses loga, bet pie labās puses loga. Pa to Marsels varēja redzēt Leoniju Birā nokrītam brīdī, kad lode trāpīja viņai acī, bet nekādi nevarēja redzēt skolotāju iznākam no nojumes.

- Ko jūs no tā secināt?

- Ka Seljē dēls nolēmis melot, lai pasargātu kādu citu. To viņš neizlēma tūlīt. Tam vajadzēja

laiku. Var jau būt, ka tāda doma viņam nemaz neiešāvās prātā uzreiz.

- Kāpēc viņš izvēlējās tieši skolotāju?

- Vispirms tāpēc, ka tas būtu visticamāk. Un vēl tāpēc, ka iepriekšējā dienā tiešām bija redzējis viņu iznākam no nojumes. Un vēl - varbūt ari Žana Pola dēļ.

- Vai jums šķiet, ka viņš to puiku nevar ciest?

- Iegaumējiet, doktor, es neko neapgalvoju! Es meklēju. Izvaicāju abus puikas. Šorīt ieraudzīju večukus, kuri arī reiz bijuši bērni. Ja ciemata iedzīvotāji ir gluži vienkārši naidīgi noskaņoti pret svešiniekiem, vai tad tas nav tāpēc, ka paslepus viņus apskauž? Viņi taču pavada visu savu dzīvi Sentandrē, laiku pa laikam aizbraucot tikai uz Larošelu un izklaidējoties kādās kāzās vai bērēs.

- Es saprotu, ko jūs gribat teikt.

- Skolotājs bija atbraucis no Parīzes. Viņu acīs tas ir izglītots cilvēks, kas jaucas viņu sīkajās darīšanās un uzmācas ar padomiem. Par viņa dēlu - skolotāja dēlu - citi bērni ir apmēram tādās pašās domās.

- Vai tad Marsels būtu melojis aiz naida pret Žanu Polu?

- Daļēji skaudības dēļ. Visdīvainākais ir tas, ka no savas puses ari Žans Pols apskauž Marselu un viņa draugus. Viņš jūtas viens, atšķirīgs no citiem, nošķirts savrup.

- Un ir vēl kāds, kas ir šāvis uz veco Birā, un las nav neviens no šiem diviem zēniem.

- Tieši tā.

Atnesa mājās ceptu ābolkūku, un no virtuves uzplūda kafijas smarža.

- Man aizvien vairāk šķiet, ka Teo zina patiesību.

- Vai tāpēc, ka viņš bija dārzā?

- Tāpēc un vēl citu iemeslu dēļ. Vakar, doktor, jūs man līksmi pateicāt, ka viņi visi ir neģēļi.

- Es uzjautrinājos.

- Pa pusei, vai nav tiesa? Viņi visi lielākā vai mazākā mērā blēdās, tās varētu saukt par viņu mazajām viltibiņām. Jūs taču runājāt vaļsirdīgi. Pie izdevības jūs viņus patirdāt. Taču patiesībā nenododat. Vai varbūt es kļūdos?

- Kā jau jūs teicāt, kirē atteiksies atbildēt, ja jūs viņam vaicāsiet par Marselu, un es domāju, ka jums ir taisnība. Es taču esmu viņu dakteris. Tas ir gandrīz vai tas pats. Vai zināt, komisār, mūsu pusdienas sāk līdzināties nopratināšanai. Ko jūs vēlētos pie kafijas? Konjaku vai kalvadosu?

- Kalvadosu.

Bresēls devās paņemt pudeli no kādas antīkas kumodes, piepildīja glāzes un joprojām šķita jautrs un ielīksmots, taču acu zīlītēs jau bija parādījusies nopietnība.

- Uz jūsu veselību!

- Es gribētu ar jums parunāt par nelaimes gadījumu, - Megrē gandrīz vai bikli sacīja.

- Kādu nelaimes gadījumu?

Doktors uzdeva šo jautājumu tikai tāpēc, lai. pagūlu apdomāties, jo šajā ciematā nelaimes gadījumi noteikti nenotika bieži.

- Nelaimes gadījumu ar motociklu.

- Vai jums par to stāstīja?

- Es zinu tikai lo, ka Marselēna dēlam uzbrauca motocikls. Kad tas notika?

- Kopš tā laika pagājis mazliet vairāk nekā ' mēnesis, tas bija sestdienā.

-- Vai tas notika vecās Birā mājas tuvumā?

- Netālu. Varbūt kādus simt metrus tālāk.

- Vai tas notika vakarā?

- Pirms vakariņu laika. Jau bija patumšs. Abi puikas...

- Kuri puikas?

- Marselēna dēls Zozefs un Marsels.

- Vai viņi bija tikai divi vien?

- Jā. Viņi gāja uz mājām. Motocikls brauca no jūras puses. Neviens īsti nezina, kā tas nolika.

- Kas brauca ar motociklu?

- Ervē Ziso, gadus trīsdesmit vecs fermeris, kas pagājšgad apprecējās.

- Vai viņš bija dzēris?

- Viņš nedzer. Viņu audzināja krustmātes, ļoti stingras sievietes, kas arī lagad turpina dzīvot kopā ar jaunajiem.

- Vai lukturis bija iedegts?

- Izmeklēšanā noskaidrojās, ka bija. Puikas laikam draiskojās. Žozefs skrēja pāri ielai, un viņu notrieca.

- Vai viņam bija lauzta kāja?

- Divās vietās.

- Vai viņš tagad klibos?

- Pēc pāris nedēļām nekas vairs nebūs manāms.

- Vai tad viņš vēl nevar staigāt?

-Nē.

- Vai nelaimes gadījums kaut ko Marselēnam

ienesa?

- Apdrošināšana izmaksās kādu summu, jo Ziso ir atzinis, ka viņš ir iespējamais vainīgais.

- Vai jūs ticat, ka tā ari bijis?

Doktors, acīmredzami juzdamies nelāgi, izplūda liekuļotos smieklos.

- Es sāku saprast, kā jūs pratināt cilvēkus Or-lēvras krastmalā - viņi visu nodzied kā pēc notīm. Es labprātāk sēstos pie galda. Ko jūs par to sakāt?

Viņš piepildīja glāzes.

- Marselēns ir nabaga zellis. Visi zina, ka viņš vairs ilgi nedzīvos. Nav iespējams uz viņu dusmoties par dzeršanu, jo viņam nekad nav veicies. Viņu ne tikai vienmēr vajājušas visādas nelaimes, bet viss, ko viņš uzsāk, aiziet postā. Lūk, pagājuši jau trīs gadi, kopš viņš izrentēja pļavas, kur uzbarot lopus, bet uznāca tāds sausums, ka viņš neko neieguva. Viņš burtiski rausta nelabo aiz astes. Viņa smagais auto lielākoties neiet un stāv ceļa malā, nevis vadā gaļu.

- Tāpēc Žiso, kas neko nevar zaudēt, jo mak-i sātāja ir apdrošināšana, ņēma vainu uz sevi?

- Apmēram tā.

- Vai visi par to zina?

- Vairāk vai mazāk. Apdrošināšanas sabiedrība ir kaut kas tāls un neizprotams - tāpat kā valdība, un vienmēr liekas tik taisnīgi saņemt no turienes naudiņu.

- Vai jūs parakstījāt dokumentus?

- Protams.

- Un parakstījāt tā, lai Marselēns saņemtu pēc; iespējas vairāk?

- Sacīsim - es pieļāvu sarežģījumus, kādi varētu rasties vēlāk.

- Bet sarežģījumu nav?

- Tie taču varēja būt. Kad kādam nosprāgst govs, piecos gadījumos no desmit veterinārārsts' paraksta zīmi par nelaimes gadījumu.

Tagad bija Megrē kārta pasmaidīt.

- Ja es pareizi saprotu, tad Marselēna dēls varēja būt uz kājām jau pirms vienas vai divām nedēļām.

- Pirms nedēļas.

- Paturot viņu ieģipsētu, jūs ļaujat viņa tēvam pieprasīt lielāku apdrošināšanas summu?

- Jūs taču redzat - ari ārstam nākas būt mazliet neģēlim. Ja es atteiktos, jau ļoti drīz te vairs nestrādātu. Skolmeistars šodien ir cietumā arī tāpēc, ka viņš atsakās izsniegt zīmes pabalstu saņemšanai. Ja viņš būtu pielaidīgāks, ja nebūtu desmitiem reižu apstrīdējis Teo izsniegtās izziņas, pārmezdams, ka tas pārāk dāsni tērē valdības naudu, viņu varbūt būtu pieņēmuši par savējo.

- Neraugoties uz to, kas atgadījās viņa sievai?

- Te ir pietiekami ragaiņu arī bez viņa.

- Vai Marsels Seljē bija vienīgais nelaimes gadījuma liecinieks?

- Es jau jums teicu, ka tas notika vakarā. Uz ceļa vairāk neviena nebija.

- Vai kāds nevarēja viņus redzēt pa logu?

- Vai jūs domājat veco Birā?

- Domāju, ka viņa ne jau vienmēr uzturējās virtuvē, gan jau viņai gadījās ieiet arī otrā istabā.

- Izmeklēšanā viņa netika pieminēta. Viņa neko neteica.

Doktors paieskāja galvu - tagad viņš bija pilnīgi nopietns.

- Es ceru, ka jūs galu galā sapratīsiet, kurp īsti gribat nonākt. Ņemiet vērā, ka es vēl nespēju jūsu domai izsekot!

- Vai esat par to pārliecināts?

- Par ko?

- Par iemeslu, kāpēc Marselēns šorīt gribēja tikt man klāt?

- Viņš bija piedzēries.

- Kāpēc tad viņš pievērsa uzmanību tikai man vienam? „

- Jūs bijāt vienīgais svešinieks šajā krogā.

Kad Marselēns iedzer, viņam liekas, ka tiek izsekots. Tāpēc viņš iedomājās, ka jūs esat šurp atbraucis tikai tādēļ, lai viņu izspiegotu...

- Jums nācās ļoti nopūlēties, lai viņu apklusinātu.

- Vai jums labāk patiktu ķilda?

- Teo aizmidzināja viņu, piedabūjot iedzert dubultu vai trīskāršu pērno, un uznesa augšā. Sī ir pirmā reize, kad redzu mēra palīgu tādā glābē ja lomā.

- Marselēns ir viņa brālēns.

- Man labāk būtu paticis, ja viņam ļautu pa teikt to, ko viņš gribēja man celt priekšā.

Pārējie acīmredzami negribēja, lai viņš sākti runāt, tāpēc viņu apmānīja, un tagad miesnieks droši vien izgulēja savu dzērumu kādā no augš stāva istabām.

- Man jāatgriežas kabinetā, - Bresēls sacīja. -Tur droši vien gaida kāds ducis pacientu.

Kabinets bija zemā divistabu ēkā pagalma pusē. Tur redzēja cilvēkus sēžam rindiņā pie sie nas, viņu starpā arī bērnu ar pārsietu galvu un večuku ar kruķiem.

- Ceru, ka jūs kaut ko panāksiet! - nopūtās mazais doktors, droši vien runādams par Megrē izmeklējamo lietu, nevis viņa karjeru.

Tagad viņš uzlūkoja komisāru ar zināmu respektu, taču ar tācjām kā skumjām.

- Vai jums labāk patiktu, ja es neko nepanāktu?

- Es tieši par to lauzu galvu. Varbūt labāk būtu, ja jūs nebrauktu šurp.

- Viss atkarīgs no tā, ko īsti grib panākt. Vai jums par to nav ne mazākās jausmas?

- Es par to visu zinu apmēram tikpat daudz, cik jūs.

- Un jūs atstātu Gastēnu cietumā?

-Tik un tā viņu tur ilgi nepaturētu.

Bresēls nebija šejienietis. Viņš bija dzimis

pilsētā tāpat kā skolotājs. Taču viņš dzīvoja šajā ciematā vairāk nekā divdesmit gadus un, pats negribēdams, jutās vienots ar citiem.

- Nāciet pie manis, kad vien vēlaties! Ticiet man, es daru ko varu. Tikai - man labāk patīk dzīvot šeit un lielāko daļu dienas pavadīt, braukājot apkārt, nekā ieslēgties pilsētā vai kaut kādā nomales konsultāciju kabinetā.

- Paldies par pusdienām!

- Vai jūs par jaunu nopratināsiet mazo Marselu?

- Es vēl nezinu. “

- Ja jums svarīgi, ko viņš saka, tad labāk runājiet ar viņu, kad tēva nav klāt!

- Vai tad viņam bail no sava tēva?

- Es nezinu, vai tas ir aiz bailēm. Varbūt aiz pielūgsmes. Ja viņš ir melojis, tad dzīvo vienās bailēs.

Kad Megrē izgāja laukā, pie Luija un uz laukuma vairs bija redzamas tikai dažas cilvēku grupiņas. Teo kādā kaktā spēlēja kārtis - gluži kā citus vakarus, kopā ar pastnieku, kalēju un kādu fermeri. Viņa skatiens sastapa Megrē skatienu, un, lai gan tas bija un palika jautrs, tajā varēja manīt arī zināmu cieņu.

- Vai Marselēns vēl joprojām ir tur augšā? -komisārs pavaicāja Terēzei.

- Viņš krāc! Piecūkojis visu istabu. Viņš nepanes dzeršanu. Katru reizi viens un tas pats.

- Vai neviens nav pēc manis vaicājis?

- Nupat nesen bija pienācis leitnants. Viņš iekšā neienāca, tikai ielūkojās, it kā meklēdams kādu - varbūt jūs. Vai jūs kaut ko dzersiet?

- Paldies.

Pat vīna smarža viņam bija nepatīkama. Viņš lēnām devās uz mērijas pusi. Viens no žandarmiem tur runājās ar leitnantu Danielū.

- Vai jūs meklējāt mani?

- Nekas īpašs jau nebija. Vienkārši gāju pa laukumu un ielūkojos krodziņā, lai redzētu, vai jūs tur esat.

- Vai nekā jauna nav?

- Varbūt tas nemaz nav svarīgi. Bet žandarms Nulī atrada septīto karabīni.

- Divdesmit otrā kalibra?

- Jā. Te tā ir. Tā ir gluži tāda pati kā citas.

- Kur tā atradās?

- Ratnīcā, aiz miesnieka mājas.

- Noslēpta?

Žandarms atbildēja pats:

- Kopā ar kolēģi vēl joprojām meklēju čaulīti. Pārstaigājām dārzu pēc dārza. Ieraudzīju atvērtas ratnīcas durvis un asins plankumus. Kādā kaktā atradu karabīni.

- Vai jūs nopratinājāt miesnieka sievu?

- Jā. Viņa teica, ka tad, kad Seljē sitis bungas un izziņojis, lai visas karabīnes nes uz mēriju, viņa nav ne iedomājusies par dēla karabīni, jo dēls gulējis uz gultas. Viņš pirms mēneša cieta nelaimes gadījumā un...

- Es zinu.

Megrē, ieroci rokā turēdams, pūta no savas pīpes mazus dūmu mutulīšus. Beigu beigās viņš novietoja karabīni atsevišķi no pārējām, kādā citā stūrī.

- Vai jūs neatnāktu man līdzi - uz mirklīti,

leitnant?

Viņi šķērsoja pagalmu un pagrūda durvis uz klasi, kur smaržoja pēc tintes un krīta.

- Ievērojiet, ka es vēl pats nezinu, kur tas mūs novedīs! Otrdienas rītā, kad skolotājs iznāca no šejienes kopā ar fermeri Pjēdbefu, Marsels Seljē tuvojās šim te logam.

- Tieši to jau viņš mums sacīja.

- Pa labi no liepas var redzēt darbarīku nojumi. Var redzēt arī logus, starp citu, arī miesniek -mājas otrā stāva logus.

Leitnants klausījās, uzacis saraucis.

- Puika šajā vietā nepalika. Pirms skolotājs bija paguvis iznākt no mērijas, zēns šķērsoja klasi.

Megrē atkārtoja to, ko bija darījis zēns - pagāja garām tāfelei, skolotāja galdam un devās pie loga, kas atradās tieši pretī pirmajam.

- No šejienes, kā jūs pats varat pārliecināties, var redzēt Leonijas Birā māju. Ja sieviete atradās pie loga, kad viņai trāpīja lode, iespējams, ka Marsels redzēja viņu nokrītam.

- Vai jūs domājat, ka viņam bija iemesls doties no viena loga pie otra? Ka viņš kaut ko redzēja un...

- Tas nav obligāti.

- Kāpēc tad viņš meloja?

Megrē negribējās atbildēt.

- Vai jums ir kādas aizdomas?

- Domāju gan.

- Ko jūs tagad taisāties darīt?

- To, kas jādara, - bez kāda prieka atbildēja Megrē.

Viņš nopūtās, izkratīja pīpi turpat uz pelēcīgās grīdas, aplūkoja pelnus un, izskatīdamies apjucis, kā nožēlodams sacīja:

- Necik patīkami tas vis nebūs.

Pa otrā stāva logu tieši pretī pāri pagalmam viņus novēroja Zans Pols.

8. nodaļa LEONIJAS ZIRGA PAKAVS

Jau grasīdamies iziel no klases, Megrē pamanīja vēl vienu siluetu pie vaļēja loga - tas bi ja tālāk, aiz dārziem. Cilvēks, kas bija pagriezis viņam muguru, sēdēja uz palodzes, taču pēc galvas formas un iznešanās Megrē pazina Marselu Seljē.

- Es domāju - tā ir miesnieka māja?

Leitnants palūkojās turp, kur skatījās komisārs.

- Jā... Viņa dēls Žozefs un Marsels ir labākie draugi.

Tagad zēns pagriezās un pielieca galvu, lai noskatītu sievieti, kura dārzā žāva veļu. Nevilšus viņa skatiens apmeta loku, un mirklī, kad Megrē un žandarms gāja ārā no klases, zēns bija pagriezies pret viņiem.

Neraugoties uz attālumu, pēc kustībām varēja uzminēt, ka Marsels runājas ar kādu cilvēku istabā. Pēc tam viņš nolēca no palodzes un nozuda.

Pagriezies pret komisāru, Danielū domīgi nomurmināja:

- Labu veiksmi!

- Vai jūs atgriežaties Larošelā?

- Vai jūs gribētu, lai es jūs pagaidu?

- Tad es varbūt varētu braukt ar vakara vilcienu.

Viņam vairs bija jānoiet tikai kādi simt piecdesmit metri. Tos viņš veica lieliem, steidzīgiem j soļiem. Miesniekmāja bija zema, sašķiebusies celtne. īstas tirgotavas te nebija. Tirgotavā bija pārvērsta viena apakšstāva istaba mājas kreisajā pusē, ievietojot tur jocīgu leti ar svariem, veclaicīgu ledusskapi un galdu gaļas izciršanai.

Ieejas durvis veda gaitenī, pa kreisi no trepēm bi ja logs, pa kuru varēja saskatīt pagalmu.

Megrē vispirms piegāja pie labās puses loga un tikai tad pieklauvēja. Pa logu varēja saskatīt virtuvi, kurā trīs sievietes, tostarp arī viena veča , baltā aubē, sēdēja pie apaļa galda un ēda kiiku. Vienai no sievietēm vajadzēja būt Marselēna kundzei, divām citām - viņa mātei un māsai, kuras dzīvoja kaimiņu ciematā un bija ieradušās ? uz bērēm.

Sievietes bija redzējušas komisāru ienākam. Lodziņš bija tik mazs, ka vienu mirkli viņš bija aizsedzis to ar savu plecu platumu. Nu komisārs mīņājās pie durvīm un lūkoja pēc zvana. To neatradis, viņš devās tālāk, saceldams paskaļu troksni.

Miesniece piecēlās no krēsla, pavēra virtuves durvis un vispirms pavaicāja:

- Kas tur ir?

Pēc tam, laikam pazinusi jau pilsētiņā redzēto ienācēju, sacīja:

- Jūs esat tas policists no Parīzes, vai ne?

Ja arī viņa bija devusies uz apbedīšanu, tad tagad jau bija pārģērbusies. Viņa nelikās veca, lāču pleci bija salīkuši, vaigi iekrituši, acis drudžaini spīdēja. Cenzdamies nelūkoties komisāram sejā, viņa sacīja:

- Mana vīra nav mājās. Es nezinu, kad viņš pārnāks. Vai jūs vēlējāties runāt ar viņu?

Viņa nelūdza komisāru ienākt virtuvē, kur abas pārējās sievietes bija apklusušas.

- Gribu aprunāties ar jūsu dēlu.

Miesnieka sieva šķita nobijusies, taču tas neko nenozīmēja, jo viņa nepārprotami bija no tām sievietēm, kuras vienmēr izskatās nobijušās un dzīvo katastrofas gaidās.

- Viņš guļ gultā.

- Es zinu.

- Viņš jau vairāk nekā mēnesi uzturas augšā.

- Vai atļausiet doties turp?

Ko te varēja darīt? Neuzdrīkstēdamās protestēt, viņa palaida komisāru garām, iekrampējusi pirkstus priekšauta stūri. Komisārs bija paguvis veikt tikai četrus vai piecus pakāpienus, kad pamanīja Marselu kāpjam lejā pa tām pašām kāpnēm. Megrē ar muguru piespiedās pie sienas, lai palaistu viņu garām.

- Piedodiet... - zēns nomurmināja, arī izvairīdamies komisāru uzlūkot.

Zēns steidzās ārā, droši vien sagaidīdams, ka Megrē pagriezīsies un sauks viņu atpakaļ, taču komisārs to nedarīja un turpināja kāpt augšup.

- Tās ir durvis pa labi, - sacīja zēna māte, kad abi nonāca kāpņu laukumiņā.

Viņš pieklaudzināja. Bērna balss sacīja:

- Ienāciet!

Māte joprojām palika tur - nekustīga, nolūkodamās, kā viņš atver durvis un atkal tās aizver.

- Neuztraucies!

Sēdēdams gultā, ar daudziem jo daudziem spilveniem aiz muguras un kāju ģipsī bezmaz līdz pusgurnam, Zozefs likās mēģinām piecelties.

- Es kāpnēs satiku Uivu draugu.

- Es zinu.

- Kāpēc viņš mani nepagaidīja?

Istabiņai bija zemi griesti, un Megrē galva gandrīz skāra centrālo siju. Telpa nebija liela. Lielāko daļu no tās aizņēma gulta. Tā bija sajaukta, piekrauta ilustrētiem žurnāliem un ar nazi apdrāztiem koka gabaliem.

- Vai tu garlaikojies?

Te bija arī krēsls, taču tas bija apkrauts ar visvisādiem krāmiem - svārķeļie'm, lingu, divām vai trim grāmatām, citiem koka gabaliem.

- Jūs varat krāmēt to visu nost, - bērns sacīja.

Zans Pols Gastēns līdzinājās saviem vecākiem. Marsels līdzinājās skārdniekam.

Zozefs nekādā mērā nelīdzinājās ne miesniekam, ne viņa sievai. No visiem trim bērniem šis noteikti bija izskatīgākais - veselīgs un līdzsvarots.

Megrē bija apsēdies uz palodzes ar muguru pret ainavu ar pagalmiem un dārziem, tur, kur vēl nupat bija sēdējis Marsels, un nesteidzās runāt. Orfēvras krastmalā Megrē šādi mēdza izsist no līdzsvara nopratināmos, taču šoreiz vienkārši nezināja, ar ko sākt.

Žozefs atvēra muti pirmais, lai pavaicātu:

- Kur ir mans tēvs?

- Pie Luija.

Bērns svārstījās, pēc tam vaicāja tālāk:

- Kā ar viņu ir?

Kāpēc slēpt to, ko viņš droši vien zināja tāpat?

- Teo nolika viņu gulēt.

ŠI ziņa likās viņu nevis uztraucam, bet nomierinām.

- Vai māte ir lejā, kopā ar vecmāmiņu?

-Jā.

Saule, kas meta loku vēl joprojām gaišajās debesīs, maigi sildīja Megrē muguru, no dārziem atplūda putnu dziesmas; kaut kur kāds bērns pūta skārda tauri.

- Vai tu nevēlies, lai atbrīvoju tevi no ģipša?

Varētu sacīt, ka Žozefs bija to gaidījis un visu

saprata no pusvārda. Viņš nelikās uztraucies kā māte un neizskatījās arī nobijies. Zēns aplūkoja masīvo apmeklētāja siluetu, komisāra seju, kura šķita neizdibināma, un apdomāja, kādu lomu tagad izvēlēties.

- Tātad jūs to zināt?

-Jā.

- Ārsts jums to pateica?

- Es uzminēju jau ātrāk. Ko jūs tur darījāt -jūs ar Marselu, kad tevi notrieca motocikls?

Zozefs izskatījās visai atvieglots.

- Vai tad jūs neatradāt zirga pakavu? - viņš pavaicāja.

Šie vārdi atdzīvināja Megrē atmiņā ko redzētu. Viņš kaut kur bija manījis zirga pakavu. Viņš to redzēja, kad apmeklēja Leonijas Birā māju. Sarūsējis zirga pakavs, kas mētājās zemē, kaktā pa labi no loga, netālu no turienes, kur ar krītu bija ieskicēts līķa novietojums.

Tas komisāram nebija palicis nemanīts. Viņš pat grasījās par to painteresēties tuvāk, bet tad atrada pakavnaglu un nodomāja, ka pakavs varbūt karājies uz šīs naglas. Daudzi laucinieki mēdza kaut kur piestiprināt pakavus, kurus bija atraduši uz ceļa, domādami, ka tie nes laimi.

Danielū un žandarmi, kuri pirms viņa apskatīja telpas, droši vien nodomāja to pašu.

- Leonijas Birā mājā tiešām viens pakavs bija, - Megrē atbildēja.

- Es to atradu tajā vakarā, kad notika nelaimes gadījums. Kopā ar Marselu biju uz ceļa, kas ved uz jūru, kad pret to paklupu. Jau metās tumšs. Es paņēmu to līdzi. Mēs gājām garām vecās mājai, un dzelzis bija man rokā. Tas logs, kas ir ceļa pusē, bija vaļā. Mēs bez trokšņa tam tuvojāmies.

- Vai vecā bija istabā?

- Nē, virtuvē. Durvis bija vaļā.

Zēna lūpās neviļus iezagās smaids.

- Vispirms man radās ideja iemest pakavu mājā, lai viņu sabaidītu.

- Tāpat kā meti sprāgušus kaķus un citus mēslus?

- Es nebiju vienīgais, kas to darīja.

- Bet tad tu savas domas mainīji?

- Jā. Es iedomājos, kā būtu jocīgāk, ja to ieslidinātu viņas gultā. Bez trokšņa pārkāpu pāri palodzei un paspēru pāris soļus; nelaimīgā kārtā es kaut kam uzgrūdos - pats nezinu, kam. Viņa izdzirdēja. Pametu pakavu turpat un izlēcu pa logu.

- Kur pa to laiku bija Marsels?

- Viņš mani gaidīja gabaliņu tālāk. Es metos skriet. Dzirdēju veco bļaujam - viņa izkliedza visādus draudus, izliekusies pa logu, un tad man uzbrauca motocikls.

- Kāpēc tu to neteici?

- Vispirms mani aizstiepa pie ārsta, es jutos ļoti slikti. Man iedeva kādas zāles, no kurām aizmigu. Kad pamodos, bija atnācis tēvs un tūlīt sāka runāt par apdrošināšanu. Es sapratu, ka tad, ja pateikšu patiesību, noskaidrosies, ka tā ir mana vaina, un apdrošināšanas naudu nemaksās. Manam tēvam ļoti vajadzīga nauda.

- Vai Marsels nāca tevi apciemot?

- Jā. Es liku viņam apsolīties nevienam neko neteikt.

- Vai pēc tam viņš nāca tevi apraudzīt katru dienu?

- Gandrīz katru dienu. Viņš ir mans draugs.

- Vai Zans Pols nav tavs draugs?

- Viņš nedraudzējas ne ar vienu.

- Kāpēc?

- Es nezinu. Droši vien negrib. Viņš ir līdzīgs

savai mātei. Vina māte ar ciemata sievietēm ne-

i

maz nerunā.

- Vai tu garlaikojies - viens pats šajā istabā veselu mēnesi?

-Jā.

- Ko tad tu augām dienām darīji?

- Neko. Lasīju. Un drāzu kociņus - es taisu no tiem kuģīšus un cilvēciņus.

To ap viņu bija dučiem, daži visnotaļ rūpīgi apstrādāti.

- Vai tu nekad netiec pie loga?

- Es nedrīkstēju.

- Aiz bailēm, ka varētu atklāties - tu spēj iet? Viņš vaļsirdīgi atbildēja:

- Jā.

Un pēc tam pavaicāja:

- Vai jūs to paziņosiet apdrošināšanai?

- Tas uz mani neattiecas.

Iestājās klusums - pa to laiku Megrē pagriezās, lai pavērtos māju pagalmos un ielūkotos ari skolas pagalmā.

- Jādomā, ka skolas starpbrīžu laikā tu jo vairāk skatījies pa logu?

- Vienmēr.

Tieši pretī, otrpus dārziem, varēja redzēt Leonijas Birā mājas logus.

- Vai vecajai gadījās tevi pamanīt?

- Jā.

Zēns sadrūma, tagad atkal sastomīdamies, taču saprata, ka jārunā vien būs.

-Jau agrāk, mani redzot, viņa man rādīja viepļus.

- Viņa rādīja mēli?

- Jā. Pēc tā nelaimes gadījuma viņa sāka man draudēt, rādot pakavu.

- Kāpēc?

- Droši vien tāpēc, lai liktu saprast, ka var iet un visu izstāstīt.

- Taču vina nav to darījusi.

-Nē.

Izskatījās gluži tā, ka vecā bija nonākusi bērna prātā un kļuvusi tāda pati kā bērni, ar kuriem apmainījās grimasēm un kuri viņu uzskatīja par kraupaino avi. Viņa spiedza, draudēja, rādīja mēli. Iztālēm lika Zozefam saprast, ka varētu sagādāt viņam nepatikšanas.

- Vai viņa tev iedzina bailes?

- Jā. Maniem vecākiem vajadzīga nauda.

- Vai viņi zina par notikumu ar pakavu?

-Tēvs zina.

- Vai tu viņam to izstāstīji?

- Viņš uzminēja, ka esmu darījis kaut ko tādu, par ko baidos stāstīt, un biju spiests pateikt patiesību.

- Vai viņš lamājās?

- Viņš ieteica par to ciest klusu.

- Cikreiz Leonija Birā pa logu rādīja tev pakavu?

- Kādas divdesmit reizes. Viņa to darīja katrā reizē, kad mani ieraudzīja.

Tāpat kā no rīta, runājot ar Žanu Polu, Megrē lēnām aizdedzināja pīpi, lai izskatītos pēc iespējas miermīlīgāks. Viņš izskatījās tā, it kā izklaidīgi uzklausītu ko nesvarīgu - redzot viņu atmaigušu, ar nevainīgu acu skatu, bērns varēja . domāt, ka tērzē ar kādu no saviem draugiem.

- Ko tad Marsels nupat bija atnācis tev pateikt?

- To, ka tad, ja viņu pratinās vēl, viņam nāksies pateikt patiesību.

- Kāpēc? Vai tad viņam ir bail?

- Viņš ir bi jis sūdzēt grēkus. Domāju, ka arī apbedīšana atstājusi uz viņu iespaidu.

- Vai tad viņš pateiks, ka redzēja tevi pa logu

- pirms tam, kad devās pie otra loga?

- Kā jūs to zināt? Redziet nu! Sajā mājā vienmēr viss iet greizi. Citi dara daudz ļaunākas lietas, un viņiem nekas. Bet ar mums ir citādi.

- Ko tu darīji pie loga?

- Skatījos.

- Un vecā rādīja tev pakavu?

-Jā.

- Pastāsti man, kas īstenībā notika!

- Neko citu jau es nevaru darīt, vai ne?

- Nevari vis - mēs jau esam tikuši pietiekami tālu.

- Es paņēmu savu karabīni.

- Kur atradās tava karabīne?

- Tur, tajā kaktā, pie skapja.

- Vai tā bija pielādēta?

Zēns likās mirkli šaubāmies.

-Jā.

- Vai tie bija garie vai īsie divdesmit otrā kalibra lādiņi?

- Garie.

- Vai tu vienmēr glabāji karabīni savā istabā?

- Vienmēr.

- Vai tev pēdējā laikā gadījās pa logu šaudīt zvirbuļus?

Viņš atkal šaubījās, apdomāja, cik aši vien spēdams, it kā nevarētu atļauties ne mazāko kļūdīšanos.

- Nē. Es nedomāju vis.

- Vai tu gribēji veco iebiedēt?

- Protams. īstenībā es pats nezinu, ko gribēju. Viņa par mani ņirgājās. Man likās, ka viss beigsies ar to, ka viņa visu izstāstīs apdrošināšanas sabiedrībai un mans tēvs nevarēs nopirkt jaunu kravas auto.

- Vai viņš bija nodomājis ieguldīt naudu kravas auto?

- Jā. Viņš ir pārliecināts, ka tad, ja būs labs kravas auto un varēs izbraukāt plašāku apkārtni, viņam izdosies labāk nopelnīt.

- Vai tad pašlaik viņš pelna slikti?

- Ir tādi mēneši, kad nav gandrīz nekādas pelņas, un tā ir mana vecāmāte, kas...

- Viņa jums palīdz?

- Kad tas ir ļoti vajadzīgs. Un katrreiz taisa traci.

- Un tu izšāvi?

Viņš pamāja ar galvu - ar tādu smaidu, it kā lūgtu piedošanu.

- Vai tu mērķēji?

- Es mērķēju logā.

- Tātad tu gribēji izsist rūti?

Zēns atkal piekrītoši pameta ar galvu un izbijies vaicāja:

- Vai mani ieliks cietumā?

- Tava vecuma zēnus neliek cietumā.

Viņš likās nomierināmies.

- Ko tad ar viņiem dara?

-Tiesnesis tev nolasīs sprediķi.

- Un tālāk?

- Nolasīs sprediķi arī tavam tēvam. Patiesībā tas ir viņš, kas atbildīgs par nolikušo.

- Kāpēc, ja viņš neko nav izdarījis?

- Kur viņš bija tad, kad tu šāvi?

- Es nezinu.

- Vai viņš braukāja apkārt?

- Noteikti nē. Viņš nekad tik agri neizbrauc.

- Vai tad viņš bi ja tirgotavā?

- Iespējams.

- Un neko nedzirdēja? Un tava māte ari ne?

- Nē. Viņi man neko neteica.

-Tātad viņi nezināja, ka šāvējs biji tu?

- Es to netiku viņiem teicis.

- Kas aiznesa karabīni uz ratnīcu?

Šajā reizē viņš nosarka, apmulsis pavērās apkārt un vairījās lūkoties acīs Megrē.

- Es domāju, - uzstāja komisārs, - ka tu nevarēji nokāpt pa kāpnēm un ar visu ģipsi pāriet pāri pagalmam. Tātad?

- Es palūdzu Marselam...

Taču zēns atkal aprāvās.

- Nē. Tā nav taisnība, - viņš atzinās. - Tas bija mans tēvs. Jūs tik un tā galu galā to uzzināsiet.

- Vai tu viņam lūdzi nonest karabīni lejā?

-Jā. Taču nepaskaidroju, kādēļ.

- Kad tas bija?

- Trešdien no rīta.

- Vai viņš tev neko nejautāja?

- Viņš tikai mani tā bēdīgi uzlūkoja.

- Vai viņš netika to sacījis tavai mātei?

-Ja viņš to pateiktu mātei, viņa tūlīt būtu klāt un neliktu mani mierā, kamēr visus vecos grēkus izvilktu dienas gaismā.

- Viņai ir paradums vilkt vecos grēkus gaismā?

- Viņa vienmēr uzmin patiesību, ja es mēģinu melot.

- Vai tas biji tu, kas lūdza Marselu apgalvot, ka viņš redzējis skolotāju izejam no darbarīku nojumes?

- Nē. Es pat nezināju, ka viņu nopratināja.

- Kāpēc viņš to darīja?

- Droši vien tāpēc, ka bija mani redzējis pa logu.

- Ar karabīni. Tev taču bija rokā karabīne?

Zozefam metās karsti, viņš dūšīgi darīja, ko

spēdams, lai nerunātu pats sev pretī un nestomītos.

Megrē runāja ar viņu mierīgā balsī, neuzstādams, it kā izrunātu tikai nenozīmīgas frāzes, un zēns bija pietiekami apķērīgs, lai saprastu, ka viņš visu laiku mazpamazām virzās patiesības virzienā.

- Es īsti labi neatceros. Varbūt nemaz vēl nebiju paņēmis rokā karabīni.

- Bet tad, kad Marsels pa otru logu redzēja veco nokrītam, viņš taču saprata, ka šāvējs esi tu?

- To viņš man neteica.

- Vai jūs abi netikāt par to runājuši?

- Tikai šodien.

- Viņš tev gluži vienkārši paziņoja, ka tad, ja viņu pratinās vēl, būs spiests pateikt patiesību?

- Jā.

- Vai viņš bija noskumis?

-Jā.

- Un tu?

- Es labāk gribētu, lai tas jau būtu beidzies.

- Vai tad tu gribētu doties cietumā?

- Varbūt.

- Kāpēc?

-Tāpat. Lai redzētu, kā tur ir.

Zēns nepiebilda, ka cietumā noteikti būtu jautrāk nekā viņa vecāku mājās.

Megrē nopūzdamies piecēlās.

- Vai tu būtu ļāvis notiesāt skolotāju?

- Nedomāju vis.

- Bet tu vis neesi par to pārliecināts?

Žozefs papurināja galvu. Viņš nebija par to

pārliecināts. Likās, ka doma par postu, kādu nodarījis Gastēnam, viņam vispār nebija ienākusi prātā. Bet vai tad tā bija ienākusi prātā citiem ciemata iedzīvotājiem?

- Vai jūs braucat prom? - viņš brīnījās, redzot komisāru virzāmies uz durvju pusi.

Megrē apstājās uz sliekšņa.

- Ko tad citu lai es daru?

- Vai jūs visu pateiksiet leitnantam?

- Varbūt izņemot to, kas attiecas uz tavu nelaimes gadījumu.

- Paldies.

Viņš nebūt neizskatījās laimīgs par to, ka viņu atstās vienu.

- Jādomā, ka tev vairs nav nekā, ko piebilst?

Viņš papurināja galvu.

- Vai esi pārliecināts, ka izstāstīji man visu patiesību?

'Zēns vēlreiz piekrītoši pamāja, taču komisārs nevis atvēra durvis, bet apsēdās uz gultas malas.

- Tagad pasaki man, ko tu īstenībā redzēji pagalmā!

- Kurā pagalmā?

Asinis bija sakāpušas bērnam sejā, viņa ausis bija purpursārtas.

Neko neatbildēdams, Megrē atvēra durvis -viņam pat nevajadzēja piecelties, lai to izdarītu -un pateica Marselēna sievai, kura stāvēja kāpņu laukumiņā:

- Esiet tik laipna un kāpiet lejā!

Komisārs pagaidīja, kamēr viņa to izdara, un aizvēra durvis.

- Šajā pašā pagalmā.

- Mūsu pagalmā?

- Jā.

- Ko tad es tur varēju redzēt?

- Ne jau es to redzēju un zinu. Tas biji tu.

Zēns, savā gultā gulēdams, bija atvirzījies

līdz pašai sienai un lūkojās Megrē ar apstulbušām acīm.

- Ko jūs ar to gribat sacīt?

- Tu biji pie loga, un vecā tev rādīja pakavu.

- To jau es jums stāstīju.

- Tikai - karabīne neatradās tavā istabā.

- Kā jūs to zināt?

- Lejā, pagalmā, bija tavs tēvs, un ratnīcas durvis stāvēja vaļā. Ko viņš darīja?

- Viņš kāva jēru.

- No tās vietas, kur viņš atradās, tēvs varēja redzēt gan tevi logā, gan Leoniju Birā.

- Neviens jums nevarēja to visu pastāstīt, -nomurmināja zēns, drīzāk izbrīnījies, nekā satriekts. - Vai jūs to vienkārši uzminējāt?

- Viņš nebija ar veco labākās attiecībās nekā tu. Ari tēvu viņa apsaukāja ikreiz, kad redzēja uz ielas.

- Viņa saukāja tēvu par nejēgu un ubagu -nabagu.

- Vai arī tēvam viņa rādīja mēli?

- Tā viņai bija kā mānija.

- Un tavs tēvs iegāja ratnīcā?

-Jā.

- Kad viņš no turienes iznāca, viņam rokā bija karabīne?

- Kas viņam par to būs?

- Tas ir no daudz kā atkarīgs. Vai esi nolēmis vairs man nemelot?

-Es jums pateikšu patiesību.

- Vai tavs tēvs tobrīd vēl varēja tevi redzēt?

- Nedomāju vis. Es atkāpos dziļāk istabā.

- Lai viņš nezinātu, ka tu skaties?

- Iespējams. Es neatceros. Tas viss notika ļoti ātri.

- Kas notika ļoti ātri?

- Viņš palūkojās apkārt un izšāva. Dzirdēju viņu noņurdam: “Arī sfodību reiz ķer sods!”

- Vai viņš rūpīgi mērķēja?

- Nē. Tikai pielika šaujamo pie pleca un šāva.

- Vai viņš ir labs šāvējs?

- Viņš nespēj trāpīt zvirbulim no desmit soļu attāluma.

- Vai viņš redzēja Leoniju Birā nokrītam?

- Jā. Viņš kādu mirkli palika stāvam ,kā sastindzis, it kā apstulbis. Pēc tam iesteidzās rat-nīcā, lai noliktu tur karabīni.

- Un pēc tam?

- Viņš paskatījās manā logā un iegāja mājā. Pēc tam es dzirdēju viņu atkal izejam.

- Kur tad viņš devās?

- Pie Luija dzert.

- Kā tu to zini?

-Tāpēc, ka tad, kad tēvs atgriezās, viņš bija pilnā.

- Vai Teo bija savā dārzā?

- Viņš iznāca no sava vīna pagraba.

- Vai viņš redzēja, ka tavs tēvs šāva?

- No turienes, kur viņš atradās, viņš to nevarēja redzēt.

- Taču viņš redzēja tevi pie loga?

- Domāju gan.

- Vai viņš dzirdēja šāvienu?

- Viņam to vajadzēja dzirdēt.

- Vai kopš tā laika tēvs tev nav neko teicis? -Nē.

- Un tu ne tik?

- Es neuzdrošinājos.

- Marsels domāja, ka šāvējs esi tu?

- Noteikti.

- Un tāpēc viņš meloja?

- Es esmu viņa draugs.

Neko nedomādams, Megrē papiiķēja zēna galvvirsu.

- Tas ir viss, manu mazo draudziņ! - viņs sacīja pieceldamies.

Komisāram vēl gribējās piebilst: “Dažiem jāiemācās dzīvot agrāk nekā citiem.”

Bet kāpēc gan? Zozefs neuzņēma šo notikumu pārāk traģiski. Viņš tik ļoti bija pieradis pie mazajām ikdienas drāmām, ka šī viņa acīs nemaz nelikās iespaidīgāka par citām.

- Vai viņu ieliks cietumā?

- Ne uz ilgu laikau. Ja nepierādīs, ka viņš īpaši mērķējis uz Leoniju Birā un izsekojis viņu, lai nošautu.

- Tēvs vienkārši gribēja viņu nobiedēt.

- Es zinu. Viss ciemats liecinās viņam par labu.

Zēns apdomāja un apstiprinoši pamāja.

- Domāju, ka jā. Par spīti visam, viņu labi ieredz. Tā nav viņa vaina.

- Kas nav viņa vaina?

- Viss.

Megrē jau bija kāpņu vidū, kad zēns viņu pasauca.

- Vai nevēlaties noņemt man ģipsi?

- Būs labāk, ja atsūtīšu pie tevis ārstu.

- Vai jūs atsūtīsiet viņu pie manis tūlīt pat?

- Ja viņš ir mājās.

- Tikai neaizmirstiet!

Beigās, kad Megrē jau bija leja, viņš dzirdēja zēnu nomurminām:

- Paldies.

Virtuvē komisārs vairs neiegriezās. Saule jau sāka aizgrimt aiz ēkām, un no zemes augšup kāpa tvaiki. Trīs sievietes joprojām bija tur un mēmā klusumā noskatījās, kā viņš paiet garām logam.

Baznīcas lievenī kirē runājās ar padzīvojušu sievieti, un komisāram likās, ka garīdznieks jūt kārdinājumu nākt pāri ielai, lai ar viņu izrunātos. Arī kirē droši vien zināja. Grēksūdzes laikā viņš uzzināja par Marsela meliem. Taču viņš bija vienīgais, kuram bija tiesības nevienam neko neteikt.

Megrē viņu pasveicināja, un kirē likās mazliet pārsteigts. Pēc tam komisārs iegāja mērijā, kur atrada Danielū, kas gaidīja, smēķēdams cigāru, un uzmeta viņam jautājošu skatienu.

- Varat laist skolmeistaru vaļā, - sacīja Megrē.

- Vai tas ir Žozefs?

Megrē papurināja galvu par zīmi, ka nē.

- Kas tad?

- Viņa tēvs, Marselēns.

- Izskatās tā, ka man tikai atliek viņu arestēt?

- Es vispirms aiziešu ar viņu aprunāties.

- Viņš vēl nav atzinies?

- Viņš ir tādā stāvoklī, ka nav spējīgs atzīties. Ja vēlaties nākt man līdzi...

Viņi abi devās uz mājvietu, bet pirms ieiešanas tur Megrē atcerējās kādu solījumu un devās piezvanīt pie Bresēla durvīm.

Durvis atvēra doktora māsa.

- Vai doktora nav?

- Viņš nupat aizbrauca pieņemt dzemdības.

- Vai jūs nepalūgtu doktoru aiziet un noņemt Žozefam ģipsi, kad viņš atgriezīsies?

Viņa droši vien domāja tāpat kā citi - ka Zo-zefs ir vainīgais. Leitnants gaidīja pie Luija iestādījuma durvīm. Ārā vairs nebija neviena. Iekšā vēl dirnēja kāds ducis dzērāju, viens 110 tiem bija aizsnaudies ar galvu uz galda.

- Kur jūs esat likuši Marselēnu? - Megrē pavaicāja Terēzei.

Viņš runāja pietiekami skaļi, lai Teo varētu dzirdēt. Un tagad bija komisāra kārta uzlūkot mēra palīgu ar viltīgi spīdošām acīm. Teo, protams, bija labs spēlētājs. Viņš tikai paraustīja plecus, it kā sacīdams:

“Aizvien trakāk! Tā nav mana vaina...”

- Istabā pa kreisi no kāpnēm, Megrē kungs.

Viņš viens pats uzkāpa augšā un atvēra durvis.

Marselēns, kuru pamodināja troksnis, uzslējās sēdus, uzlūkodams komisāru ar ieplestām acīm.

- Ko jūs vēlaties? - miesnieks neskaidrā balsī norūca. - Cik ir pulkstenis?

- Pieci.

Viņš nolaida kājas zemē, izberzēja acis, novilka roku pār seju un lūkojās pēc kaut kā dzerama. Vīra dvaša tā smirdēja pēc alkohola, ka komisāram metās nelabi, un uz grīdas redzēja vēmekļus.

- Leitnants gaida lejā, Marselēn.

- Mani? Kāpēc? Ko esmu izdarījis?

- Viņš tev to pateiks.

- Vai jūs bijāt pie manis?

Megrē neatbildēja.

- Vai jūs mocījāt puiku? - neskanīgā balsī turpināja miesnieks.

- Celies augšā, Marselēn!

- Celšos, ja man patiks.

Viņa mati bija izspūruši, skatiens stiklains.

- Jūs gan esat gudrinieks, ko! Jums ir ar ko lepoties! Spīdzināt bērnu! Tad, lūk, ko jūs te esat atbraucis darīt!... Vai par to valdība jums maksā naudu?

- Kāp lejā!

- Es jums aizliedzu man pieskarties.

Jau uzslējies stāvus, viņš neapņēmīgi noburkšķēja:

- Un viss tāpēc, ka tas otrs ir skolmeistars, izglītots cilvēks, kuram ir pieeja nodokļu maksātāju naudai...

Lai varētu norīt nelabumu, miesnieks nospļāvās zemē, tad aizstreipuļoja uz durvīm un gandrīz nokrita pa kāpnēm.

- Vienu pērno, Luij! - viņš nokomandēja, turēdamies pie letes.

Viņam vajadzēja aiziet skaisti, viņš nolūkojās citos, piespiezdams sevi nievīgi smīnēt.

Luijs ar skatienu lūdza Megrē atļauju pasniegt prasīto dzeramo, un komisārs ar zīmēm parādīja, ka viņam tas vienalga.

Marselēns izdzēra pērno vienā malkā, noslaucīja lūpas, nolika glāzi un pievērsās Teo.

- Es vismaz ar viņu tiku galā, ar to sodību!

- Netēlo muļķi! - nomurmināja mēra palīgs, skatīdamies kārtīs, kuras turēja rokā.

- Varbūt es neesmu ticis ar viņu galā?

- Tu taču neizdarīji to tīšām. Tu taču nevari trāpīt vērsim no trīsdesmit metru attāluma.

- Vai es tiku ar viņu galā - jā vai nē?

- Tiki jau tiki, lai iet! Un tagad aizveries!

Iejaucās leitnants:

- Es jūs lūdzu sekot, lai man nenāktos uzlikt jums rokudzelžus.

- Un ja nu es gribu, lai man uzliek rokudzelžus?

Viņš tēloja balamuti līdz galam.

- Kā'vēlaties.

Nozibēja rokudzelži, un visi dzirdēja tos aiz-cērtamies ap miesnieka rokām.

- Vai redzējāt - jūs visi?

• Iedams ārā pa durvīm, viņš ieskrēja stenderē, un pēc brīža varēja dzirdēt aizcērtamies mašīnas durtiņas.

Iestājās klusums. Gaiss bija vīna piesātināts, smirdēja pēc alkohola, biezi smēķu dūmi tinās ap lampu, kuru jau iededzināja, lai gan ārā vēl bija gaišs. Pēc pusstundas jau būs pilnīgi tumšs un ciemats vairs nebūs redzams, spīdēs tikai daži gaiši punkti, degs pāris slikti apgaismotu skatlogu, kādai ēnai šad un tad aizslīdot gar mājām.

- Sagatavojiet man rēķinu, - sacīja Megrē, kas ierunājās pirmais.

- Vai jūs braucat prom tūlīt pat?

- Ar vakara vilcienu.

Pārējie joprojām klusēja.

- Kur lai es dabūju taksometru?

- Palūdziet Maršandonam! Viņš jūs aizvedīs ar savu mašīnu. Viņš vienmēr ved visus uz staciju.

Teo balss ierunājās:

- Spēlējam vai nespēlējam? Es izgāju ar pīķiem. Ar trijnieku.

- Un kas bija pirms tam?

- Dāma.

- Tas bija labs stiķis.

- Bet es eju ar kalpiņu.

Megrē likās mazliet noskumis, mazliet piekusis, kā allaž, kad bija pabeidzis lietu. Viņš bija te ieradies, lai nobaudītu austeres ar vietējo baltvīnu.

- Ko lai jums piedāvā, komisār?

Viņš šaubījās. No vīna tvaiku smakas komisāram metās šķērma dūša. Tomēr, lielākoties savu Parīzes iedomu dēļ, viņš palūdza:

- Vienu karafiti baltvīna.

Dzelzs preču tirgotava bija apgaismota. Cauri veikaliņam, kur pie sienām karājās spaiņi un kastroļi, varēja saskatīt virtuvē pie grāmatas sēžam Marselu Seijē - viņš bija saķēris galvu rokās.

- Uz jūsu veselību!

- Uz jūsējo!

- Jums laikam paliks tāds jocīgs iespaids par šo apkaimi?

Viņš neatbildēja, un mazliet vēlāk Terēze nonesa lejā viņa ceļasomu, kuru pati bija sakārtojusi.

- Ceru, ka jūsu sieva visas lietas atradīs savās vietās.

Tik tiešām - šobrīd bija tik patīkami iedomāties par Megrē kundzi, par viņu dzīvokli Ri-šāra Lenuāra bulvārī, lielajiem un apgaismotajiem bulvāriem, kur viņš pirmajā brīvajā vakarā vedīs sievu uz abu iecienīto kinoteātri.

Kad auto jau ripoja garām mērijai, komisārs pamanīja pie Gastēniem gaismu. Pēc stundas vai divām skolmeistars atgriezīsies, un viņi atkal būs trijatā, tik ļoti līdzīgi cits citam, vientuļi kā uz neapdzīvotas salas.

Braucot tālāk, viņš pat nepamanīja, ka gluži līdzās, pa labi roki, tumsā šūpojas kuģu masti, un stacijā sapirka veselu lēveni Parīzes avīžu.

1953. gada S. decembri

Simenons 13

Megrē bērnības draugs

.

1. nodala

Muša trīsreiz aplidoja komisāram ap galvu un nosēdās uz pārskata lapas, uz kuras viņš gatavojās izdarīt atzīmi - pašā augšā, kreisajā stūrī.

Megrē roka ar zīmuli sastinga gaisā, viņš uzjautrināts ziņkārīgi aplūkoja mušu. Šī spēlīte ilga jau pusstundu, un muša bija vēl vienmēr tā pati. Megrē būtu varējis zvērēt, ka ir to pazinis. Protams, kabinetā bija tikai viena muša.

Tā apmeta dažus lokus pa istabu - lielākoties saules apspīdētajā daļā, sagriezās ap'komisāra galvu un nometās uz papīriem, kurus viņš lasīja. Te viņa slinki rāpoja, likdama kājiņas citu aiz citas, un bi ja gluži iespējams, ka muša viņu izsmēja.

Vai muša tiešām viņu uzlūkoja? Ja tā bija, ko gan viņai atgādināja šis miesas kalns, kas droši vien likās neizsakāmi liels? •

Megrē centās to neizbiedēt. Viņš gaidīja ar gaisā paceltu zīmuli, un pēkšņi, it kā mušai reiz būtu diezgan, tā uzlidoja un nozuda atvērtajā logā, lai izgaistu siltajā āra gaisā.

Bija jūnija vidus. Laiku pa laikam kabinetā, kur Megrē, novilcis žaketi, mierīgi kūpināja savu

pīpi, ielauzās slinka vējpūta. Viņš bija nolēmis veltīt pēcpusdienu inspektoru pārskatu lasīšanai, un šis pienākums prasīja visu viņa pacietību.

Muša atgriezās deviņas vai desmit reizes, arvien nosēzdamās vienā un tajā pašā lappuses stūrī, it kā viņu starpā būtu izveidojusies tāda kā noruna.

Tā bija uzjautrinoša sagadīšanās. Šī saule, šie svaiguma uzplūdi no vaļējā loga, šī muša, kas komisāru fascinēja un atgādināja skolas gadus, kad reizēm muša, kas rāpoja pa skolas solu, viņam likās svarīgāka par mācību stundu, kuru noturēja skolotājs.

Zozefs - vecais durvju sargs - diskrēti pieklauvēja pie durvīm un pasniedza komisāram iespiestu vizītkarti.

Leons Florantēns antikvārs

- Cik vecs viņš ir?

- Apmēram jūsu vecumā...

- Vai viņš ir garš un tievs?

- Ļoti garš un ļoti tievs, jā gan, ar pavisam sirmiem matiem.

Tātad tas bija Florantēns, ar kuru viņš mācījās kopā Banvilas licejā Mulēnā, kur par viņu uzjautrinājās visa klase.

- Vediet viņu iekšā...

Viņš bija aizmirsis mušu, kura laikam saīga, ja jau izlidoja pa logu. Kad Florantēns ienāca, iestājās apmulsuma mirklis, jo abi vīrieši pēc tam, kad aizbrauca no Mulēnas, bija redzējušies tikai vienu reizi. Tas bija pirms divdesmit gadiem. Megrē uz ietves bija sadūries ar elegantu pāri. Sieviete bija skaista, ļoti parīziska.

- Es tevi iepazīstināšu ar senu draugu kopš liceja laikiem, tagad viņš strādā policijā...

Pēc tam, pievērsies Megrē, viņš teica:

- Es jūs...Tevi gribu iepazīstināt ar savu sievu Moniku...

Arī todien spīdēja saule. Viņi nezināja, par ko runāt.

-Tātad tev iet labi? Vai joprojām esi apmierināts?

- Esmu joprojām apmierināts, - Megrē atbildēja. - Un tu?

- Es nevaru žēloties.

- Vai tu dzīvo Parīzē?

- Jā, Osmana bulvārī 62. Bet es bieži ceļoju apkārt, kārtojot darījumus. Nupat atgriezos no Stambulas. Tev vajadzētu atnākt ciemos. Protams, kopā ar Megrē kundzi, ja esi precējies...

Ne viens, ne otrs nejutās savā ādā. Pāris devās pie sporta auto ar vaļēju augšu un zaļganu ka-rosēriju, bet komisārs turpināja ceļu.

Florantēns, kas ienāca viņa kabinetā, vairs nebija tik rosīgs kā toreiz, Madlēnas laukumā. Viņam mugurā bija diezgan pavalkāts, pelēks uzvalks, un trūka toreizējās pašpārliecības.

- Tas bija ļoti laipni - tūlīt mani pieņemt... Kā jums klājas?... Kā tev klājas?...

Ari Megrē pēc tik ilga laika ar šo “tu” radās zināmas grūtības.

- Un tev?... Sēdies... Kā klājas tavai sievai?

Florantēna gaišpelēkās acis kādu mirkli lūkojās tukšumā, it kā viņš lūkotu kaut ko atcerēties.

- Vai tu runā par Moniku - to mazo rudmati?... Patiesi, mēs kādu laiku dzīvojām kopā, bet tā arī neapprecējāmies... Braša meitene...

- Tu neesi apprecējies?

- Kāpēc gan?

Un Florantēns savilka seju vienā no tām grimasēm, kuras reiz uzjautrināja klasesbiedrus un atbruņoja skolotājus. Varētu nodomāt, ka šī garā seja ar asajiem vaibstiem ir no gumijas - tik pamatīgi viņš pamanījās to sašķobīt.

Megrē neuzdrošinājās pavaicāt, kāpēc viņš te ieradies. Komisārs tikai viņu aplūkoja, nespēdams noticēt, ka pagājuši tik daudzi gadi.

- Paskat tik, tev ir tik jauks kabinets... Nezināju, ka jums te, kriminālpolicijā, tik jaukas mēbeles...

- Tu esi kļuvis par antikvāru?

- Ja vēlies, vari to saukt arī tā... Uzpērku vecas mēbeles un izvietoju tās mazā ateljē, kuru noīrēju Rošešuāra bulvāri... Vai zini, tagad visi vairāk vai mazāk ciena antīkas lietas...

- Vai esi apmierināts?

- Es nesūdzētos, ja vien šopēcpusdien nenotikusi ķibele...

Viņš bija tā pieradis spēlēt komisku lomu, ka seja jau automātiski savilkās smieklīgās grimasēs. Tomēr viņa sejas āda bija pelēcīga, bet acis rūpju pilnas.

- Tieši tāpēc esmu pie tevis ieradies. Teicu pats sev, ka tu mani sapratīsi labāk nekā jebkurš cits...

Viņš izvilka no kabatas cigarešu paciņu un aizdedzināja cigareti, turēdams to garajos, kaulainajos pirkstos, kuri viegli drebēja. Megrē saoda novadējušos alkohola smaku.

- Patiesībā esmu nokļuvis muļķīgā situācijā...

- Es klausos...

- Tieši tā. Tikai to ir grūti izstāstīt. Man jau četrus gadus ir draudzene...

- Atkal viena draudzene, ar kuru tu dzīvo kopā?

- Jā un nē... Nē... Ne gluži... Viņa dzīvo Notrdamdeloretas ielā, pie Senžorža laukuma...

Megrē izbrīnīja viņa nedrošība, sānis vērstie skatieni - jo Florantēns vienmēr bija tik pašpārliecināts un savaldīgs. Megrē licejā viņu apskau-da tieši šo īpašību dēļ. Un mazliet vēl ari tāpēc, ka viņa tēvs bija labākais konditors pilsētā, viņa konditoreja atradās pretī katedrālei. Viņa vārds pat tika dots kādai riekstu kūkai, kura tagad bija kļuvusi par vietējo gardumu.

Florantēnam allaž naudas bija pilnas kabatas. Viņš klasē varēja dzīt jokus, nebīdamies soda, it kā viņu sargātu kāda īpaša imunitāte. Un vakaros viņam jau tad gadījās iziet ar meitenēm.

- Stāsti...

- Viņu sauc Žozē... Lai gan viņas īstais vārds ir Žozefīne Papē, viņai labāk patīk Žozē... Man arī... Viņai ir trīsdesmit četri gadi, un tos pašus viņai nevar dot...

Florantēna seja bija tik kustīga, ka varēja domāt - to rausta nervu tiks.

-To ir grūti izskaidrot, vecais...

Viņš piecēlās un pagājās tuvāk logam, kur garais augums pret sauli iezīmējās skaidri kā izgriezts.

- Pie tevis ir karsts... - viņš nopūtās, slaucīdams pieri.

Muša neatgriezās, lai nosēstos uz atšķirtās lappuses komisāra priekšā. Pāri Senmišela tiltam varēja dzirdēt braucam mašīnas un autobusus, reizēm iekaucās kāda velkoņa sirēna, tam novācot dūmvadu un tikai tad paslīdot zem tilta arkas.

Melna marmora pulkstenis - tāds pats kā visos kriminālpolicijas kabinetos un arī simtos citu ierēdņu kabinetu - rādīja pieci un divdesmit minūtes.

- Es neesmu vienīgais... - beidzot noteica Florantēns.

- Vienīgais - kas?

- Vienīgais Žozē draugs... Tieši to ir grūti izskaidrot... Viņa ir labākā meitene zemes virsū, es biju gan viņas mīļākais, gan draugs, gan uzticības persona...

Megrē aizdedzināja pīpi, pūlēdamies būt pacietīgs. Viņa skolasbiedrs atgriezās savā vietā iepretim.

- Viņai bija daudz citu draugu? - beidzot pavaicāja komisārs, kad klusumbrīdis, viņaprāt, pārāk ievilkās.

- Pagaidi, es saskaitīšu... Ir kāds Parē... Viens... Vēl Kursels... Divi... Bez tam Viktors... Trīs... Tad vēl kāds jauniķis, kuru es nekad neesmu redzējis un kuru dēvēju par rudiķi... Četri...

-Četri mīļākie, kuri viņu regulāri apmeklē?

- Kāds vienreiz, kāds divreiz nedēļā...

- Vai viņi zina, ka ir tik daudzi?

- Protams, ka ne...

- Tādējādi katram no viņiem ir ilūzija, ka ir vienīgais apgādnieks?

Šis vārds samulsināja Florantēnu, kurš sāka birdināt cigaretes tabaku uz paklāja.

- Es jau tevi brīdināju, ka to būs grūti saprast...

- Un kāda ir tava loma?

- Es esmu viņas draugs... Es steidzos turp, tikko viņa ir viena...

- Vai tu guli Notrdamdeloretas ielā?

- Izņemot ceturtdienas un piektdienas naktis...

Megrē bez kādas jaušamas ironijas noteica:

- Tāpēc, ka vieta aizņemta?

- Jā, tad nāk Kursels... Viņa to pazīst jau sešus gadus... Viņš dzīvo Ruānā, bet viņam ir arī darba telpas Voltēra ielā. Tas būtu pārāk garš stāsts... Vai tu mani nicini?

- Es nekad nevienu nenicinu...

- Es zinu, ka mans stāvoklis ir visai delikāts un liela daļa cilvēku mani bargi tiesātu... Zvēru tev, ka mēs mīlam viens otru - Žozē un es...

Viņš piepeši piebilda:

- Vai, drīzāk, mēs viens otru mīlējām...

Šis vārds bija pārsteidzis komisāru, kura seja zaudēja izteiksmi.

- Vai tad jūs abi pārtraucāt attiecības?

-Nē.

- Viņa ir mirusi?

-Jā.’

- Kad?

- Šopēcpusdien...

Un Florantēns pagriezās pret viņu. tad ar traģisku sejas izteiksmi visai teatrāli sacīja:

- Es tev zvēru, ka tas neesmu es... Tu taču mani pazīsti... Tāpēc, ka tu mani pazīsti un ka es tevi pazīstu, es ierados te, pie tevis...

Viņi tiešām bija pazīstami - divpadsmit gadu vecumā, piecpadsmit gadu vecumā, septiņpadsmit gadu vecumā, bet pēc tam katrs aizgāja savu ceļu.

- No kā viņa nomira?

- Uz viņu kāds šāvis.

-Kas? *

-To es nezinu.

- Kur tas notika?

- Viņas mājās... Viņas istabā...

- Kur tu tajā laikā biji?

Teikt “tu” kļuva aizvien grūtāk un grūtāk.

- Kambari...

- Tu gribi teikt, ka biji dzīvoklī?

- Jā... Tā tas notika vairākas reizes... Kad kāds zvanīja pie durvīm, es... Vai es tev riebjos?... Zvēru tev, ka viss nemaz nav tā, kā tu domā... Es sevi nodrošinu... Es strādāju...

- Mēģini man pastāstīt to, kas īsti notika!

- Ar ko lai sāku?

- Teiksim, ar pusdienlaiku...

- Mēs kopā paēdām... Viņa ļoti labi gatavo, un mēs abi sēdējām pie loga... Viņa kādu gaidīja, kā ik trešdienu, ap pussešiem vai sešiem...

- Kuru?

- Viņu sauc Fransuā Parē, viņam ir apmēram piecdesmit gadu, viņš strādā Satiksmes ministrijā... Nodarbojas ar kuģniecības jautājumiem... Viņš dzīvo Versaļā...

- Vai viņš nekad neierodas agrāk?

- Nē...

- Kas notika pēc pusdienām?

- Mēs tērzējām...

- Kā viņa bija ģērbusies?

- Mājas kleitā... Viņa parasti staigā mājas tērpā, tikai izejot sapošas... Ap pusčetriem zvanīja pie durvīm, un es paslēpos kambari... Tam nav durvju uz guļamistabu, tikai uz vannasis-tabu...

Megrē kļuva nepacietīgs.

-Un tālāk? •

- Pēc kādas ceturtdaļstundas es dzirdēju blīkšķi, kas atgādināja šāvienu...

- Tātad tas bija bez ceturkšņa četros?

-Tā es domāju...

- Vai tu steidzies laukā no turienes?

- Nē... Es taču nedrīkstēju rādīties... Turklāt tas, ko noturēju par šāvienu, varēja būt kādas mašīnas vai autobusa radītais troksnis.

Megrē tagad lūkojās viņā daudz uzmanīgāk, lai arī neuzkrītoši. Viņš atcerējās notikumus, kurus Florantēns reizēm viņam tika stāstījis - tie visi bija vairāk vai mazāk fantastiski. Brīžiem nācās domāt, ka viņš pats neatšķīra patiesību no meliem.

- Ko jūs gaidījāt?

-Tu saki - jūs?... Tu pats redzi, ka...

Viņš izskatījās sāpināts un satriekts.

- Labi! Ko tu gaidīji - tajā skapi?

- Tas nav skapis, bet diezgan plašs kambaris... Es gaidīju, kad tas vīrietis aizies...

- Kā tu zini, ka tas bija vīrietis, ja jau viņu neredzēji?

Otrs apstulbis viņu uzlūkoja.

- Par to es netiku domājis...

- Vai tad tai Žozē nebija draudzeņu?

-Nē...

- Radinieki?

- Viņa ir dzimusi Konkamo, un es nekad nekādus viņas radus neesmu redzējis...

- Kā tu zināji, kad šī persona aizgāja?

- Dzirdēju soļus salonā, pēc tam atvērās un aizvērās durvis...

- Cikos tas bija?

- Aptuveni četros...

- Tātad slepkava stundas ceturksni palika sava upura tuvumā?

-Jādomā...

- Kad tu iegāji istabā - kur tu atradi mājas saimnieci? ,

- Uz grīdas blakus gultai...

- Kā viņa bija ģērbusies?

- Viņai joprojām bija mugurā dzeltenais mājas tērps...

- Kur viņai bija trāpīts?

-Kaklā.’..

- Vai esi pārliecināts, ka viņa bija mirusi?

-To nebija grūti saskatīt...

- Vai istabā nevaldīja nekārtība?

- Es neko tādu neievēroju...

- Vai nebija atrautu atvilktņu, izkaisītu papīru?

- Nē... Nedomāju vis...

- Bet tu neesi pārliecināts?

- Biju pārāk uztraucies...

- Vai tu zvanīji ārstam?

- Nē... Kopš viņa bija mirusi...

- Vai zvanīji uz komisariātu?

- Ne tik...

- Tu šeit ieradies bez piecām piecos. Ko tu darīji pēc pulksten četriem?

- Vispirms es sabruku krēslā - pilnīgi satriekts... Es nesapratu... Es vēl tagad nesaprotu... Pēc tam teicu pats sev, ka par to notiesās mani, vēl jo vairāk tāpēc, ka mūsu indes blašķe no vārtnieces mani nevar ciest.

- Vai tu paliki sēžam tajā krēslā veselu stundu?

- Nē... Es nezinu, cik daudz laika bija pagājis, - izgāju ārā un devos uz bistro - “Lielo Sen-žoržu”, kur izdzēru trīs konjaka glāzes citu pēc citas...

- Un pēc tam?

- Atcerējos, ka tu strādā kriminālpolicijā, augstā amatā.,.

- Kā tu atkļuvi šurp?

- Ar taksometru...

Megrē bija sapiktojies, taču tas parādījās tikai viņa sejas bargajās līnijās. Viņš devās pie inspektoru istabas durvīm un atvēra tās, vēl nevarēdams izšķirties starp Žanvjē un Lapuēnu, jo tur bija abi divi. Galu galā viņš izvēlējās Žanvjē.

- Panāc uz mirklīti... Vispirms piezvani Mēr-sam uz laboratoriju, lai viņš mums pievienojas -iesim uz Notrdamdeloretas ielu... Kurš numurs tas bija?...

- 17b...

Ikreiz, uzlūkojot savu bijušo klasesbiedru, viņa sejā bija cieta, barga izteiksme. Kamēr Zanvjē zvanīja pa telefonu, viņš uzmeta skatienu sienas pulkstenim, kas rādīja pusseši.

- Un kas tur vēl bija par trešdienas klientu?

- Parē... Tas no ministrijas...

- Parasti viņš šajā stundā zvana pie dzīvokļa durvīm?

- Jā, šajā pašā brīdī...

- Vai viņam ir atslēga?

- Nevienam no viņiem nav atslēgas...

- Arī tev nav?

- Es esmu kaut kas cits... Sapft>ti mani, vecais...

- Man labāk patiktu, ja tu mani nesauktu par veco...

- Redzi? Pat tu, tu...

- Ejam...

Viņš pa ceļam paķēra savu cepuri un, kāpdams lejā pa platajām, pelēcīgajām kāpnēm, piebāza pīpi.

- Es brīnos, kāpēc tu tik ilgi gaidīji un nenāci uzreiz pie manis vai negāji uz policiju... Vai viņa bija bagāta?

- Jādomā gan... Pirms trim vai četriem gadiem viņa nopirka nekustamo īpašumu - māju Monsenī ielā, Monmartras pašā augšā...

- Vai dzīvoklī bija nauda?

- Pilnīgi iespējams... Apzvērēt gan nevaru...

Zinu tikai tik daudz, ka bankām viņa neuzticējās...

Viņi iekāpa vienā no mazajiem, melnajiem auto, kuri stāvēja pagalmā, un Zanvjē apsēdās pie stūres.

- Tu mēģini mani pārliecināt par to, ka, dzīvodams pie viņas, nezināji naudas atrašanās vietu?

- Tā ir patiesība...

Megrē gribējās viņam pateikt:

“Izbeidz tēlot klaunu...”

Varbūt viņam uzmācās žēlums?

- Cik istabu ir tajā dzīvoklī?

- Tur ir salons, ēdamistaba, guļamistaba ar vannasistabu un fteliela virtuvīte...

- Ja neskaita kambari?

- Ja neskaita kambari...

Līkumodams starp citām automašīnām, Žan-vjē pēc šiem dažiem izrunātajiem teikumiem lūkoja ko saprast.

- Es tev zvēru, Megrē...

Labi vēl, ka viņš neteica “Žil”, jo licejā viņiem bija paradums saukt citam citu uzvārdā!

***

Kad trīs vīrieši gāja garām durvju sardzes miteklim, Megrē pamanīja sakustamies stikloto durvju tilla aizkaru un aiz tā - milzīga auguma masīvu durvju sardzi. Sejas izmēri bija pieskaņoti auguma izmēriem, vaibsti sastinguši, un

viņa uzlūkoja nācējus tik stingi kā portrets dabiskā lielumā vai arī kā statuja.

Liftā bija šauri, un komisārs tika piespiests klāt Florantēnam, viņa acis atradās pavisam tuvu skolasbiedra acīm, un tas mulsināja. Par ko šajā brīdī domāja Mulēnas konditora dēls? Vai tās bija bailes, kas lika viņam bez mitas vaibstīties, lai kā viņš mēģināja saglabāt dabisku sejas izteiksmi, pat smaidīt?

Vai viņš bija noslepkavojis Žozefīni Papē? Ko viņš bija darījis stundas laikā pirms ierašanās Orfēvras krastmalā?

Viņi šķērsoja ceturtā stāva kāpņu laukumiņu, un Florantēns gluži dabiski izvilka no kabatas atslēgu saišķi. Izgājuši cauri pārspīlēti plašam vestibilam, visi trīs nonāca salonā, kur Megrē sajutās kā pirms piecdesmit gadiem, varbūt pat vēl senāk.

Vecrozā aizkari te bija drapēti kā senos laikos, tos saturēja resnas zīda auklas ar tresēm. Uz parketa bija paklājs izbalējušās krāsās.

Te visur bija plīšs, zīds, galdautiņi, tamborētas sedziņas un mežģīņu pārklāji uz neīstiem Luija XVI stila krēsliem.

Pie loga bija ar samtu pārvilkts dīvāns ar daudziem jo daudziem spilveniem, kuri bija tā iedu-buši, it kā vēl nupat kāds būtu tur sēdējis. Apaļš galdiņš. Lampa ar zeltītu kāju un rozīgu kupola

Nenācās šaubīties par to, ka šis bija Zozē iemīļotais stūrītis. Viņai te bija atskaņotājs rokas stiepiena attālumā, šokolāde, žurnāli un mīlestības romāni. Televizors atradās tieši pretī, istabas otrā galā.

Sienas klāja tapetes ar mazām puķītēm un vairākas gleznas, kas attēloja ainavas, kurās varēja saskatīt ik sīkāko detaļu.

Florantēns, sekodams Megrē skatienam, apstiprināja:

- Te vina uzturējās visbiežāk.

- Un tu?

Antikvārs norādīja uz vecu ādas zvilni, kas nepiederējās pārējām mēbelēm.

- Es to atnesu...

Ēdamistaba bija tikpat veclaicīga, tikpat banāla, tikpat smacīga, arī šeit bija smagas samta drapēri-jas un uz abu logu palodzēm zaļi istabas augi.

Istabas durvis bija vaļā. Florantēns vairījās tām tuvoties. Megrē devās iekšā pirmais un apmēram divu metru attālumā ieraudzīja uz paklāja guļam sievietes ķermeni.

Kā bieži mēdz gadīties, caurums kaklā neizskatījās atbilstošs lodes izmēram. Viņa bija pamatīgi asiņojusi, bet sejā varēja saskatīt vienīgi izbrīnu.

Cik varēja spriest, sieviete bija neliela auguma, apaļīga un maiga, viena no tām, kas liek domāt par sautējumiem un ar mīlestību vārītiem ievārījumiem.

Megrē skatiens kaut ko meklēja.

- Es neredzu ieroci... - sacīja viņa skolasbiedrs, atkal uzminējis komisāra domas. - Ja likai viņa nav uzkritusi tam virsū, taču tas man šķiet neticami...

Telefons atradās salonā. Megrē nolēma izpildīt nepieciešamās formalitātes.

- Žanvjē, vispirms piezvani uz šā kvartāla komisariātu! Palūdz, lai komisārs nāk šurp kopā ar mediķi... Pēc tam paziņo prokuroram...

Nupat vajadzēja ierasties Mērsa speciālistiem. Megrē būtu vēlējies te pavadīt dažas minūtes mierā un vientulībā. Viņš iegāja vannasistabā, kur karājās rozīgi dvieļi. Šajā dzīvoklī vispār bija daudz rožainās krāsas. Kad komisārs atvēra kambara durvis, aiz kurām, kā izrādījās, slēpās tāds kā gaitenis, kas nekur neveda, viņš atkal ieraudzīja rozīgo krāsu - tur karājās koši rozā peldmētelis un vēl košāka vasaras kleita. Tālāk bija pakarinātas vēl citas drēbes pasteļtoņos -gaiši zaļā, bāli zilā...

- Vai tavi uzvalki te neatrodas?

- Tas nebūtu ērti... - mazliet nokaunējies, . murmināja Florantēns. - Citiem tika teikts, ka viņa dzīvo viena...

Protams! Arī tas bija senlaicīgi: pavecāki vīrieši, kuri piestaigā reizi vai divas nedēļā, lolodami ilūziju, ka uztur mīļāko, un cits citu nepazīst.

Bet vai patiesi viņi visi cits citu nepazina?

Atgriezies istabā, Megrē atvilka atvilktnes,

apskatīja rēķinus, veļu, lādīti ar lētām rotaslietām.

Pulkstenis bija seši.

- Trešdienas klientam jau vajadzēja būt klāt,

- viņš noteica.

- Varbūt viņš jau bija atnācis un zvanīja pie durvīm, bet, kad atbilde nesekoja, aizgāja projām?

Zanvje paziņoja:

- Komisārs ir ceļā. Prokurora palīgs ar izmeklēšanas tiesnesi ari tūlīt ieradīsies...

Šī bija tā izmeklēšanas daļa, kas Megrē visvairāk nepatika. Ieradās pieci vai seši cilvēki, kuri sasveicinājās un apskatīja līķi, pie kura bija ceļos nometies ārsts.

Vistīrākā formalitāte. Ārsts varēja tikai konstatēt nāvi, bet detaļas nāca vēlāk - pēc sekcijas. , Prokurors valdības vārdā konstatēja to pašu.

Izmeklēšanas tiesnesis uzlūkoja komisāru tā, ! it kā jautātu, ko viņš par to domā, taču Megrē vēl nedomāja itin neko. Kas attiecas uz policijas komisāru, tas steidzās atgriezties savā kabinetā.

- Ziņojiet man par visu, - nomurmināja ties- ’ nesis, kurš bija kādus četrdesmit gadus vecs un 1 Parīzē droši vien ieradies nesen.

Viņa uzvārds bija Pāžs. Viņš bija ceļojis no pilsētas uz pilsētu, no prefektūras uz prefektūru, nonākot aizvien lielākās pilsētās.

Mērss ar saviem ļaudīm gaidīja salonā, kur viens no speciālistiem uz labu laimi meklēja pirkstu nospiedumus.

Kad oficiālās personas bija projām, Megrē viņiem sacīja:

- Tagad jūsu kārta, mani mīļie... Vispirms nofotografējiet upuri, kamēr vēl nav atbraukuši tam pakaļ.

Kad Megrē devās uz durvju pusi, Florantēns gribēja viņam sekot.

- Nē. Paliec tepat! Tu, Žanvjē, nopratini kaimiņus šajā stāvā un, ja vajadzīgs, arī tos, kuri dzīvo stāvu augstāk, lai uzzinātu, vai viņi nav ko dzirdējuši...

Komisārs kāpa lejā pa kāpnēm. Māja bija veclaicīga, taču vēl joprojām ļoti izskatīga. Tumšsarkano paklāju, kas sedza kāpnes, ik pakāpienā pieturēja vara stienis. Gandrīz visu durvju rokturi bija nopulēti, tāpat plāksnīte, uz kuras bija rakstīts: “Viāla jaunkundze -korsetes un zeķturi pēc mēra. ”

Megrē atrada monumentālo durvju sardzi joprojām sēžam pie durvīm aiz aizkara, kuru viņa atvilka ar veltnīšiem līdzīgajiem pirkstiem. Kad komisārs gribēja ieiet, viņa paspēra soli atpakaļ, it kā nespēdama iekustēties, un viņš pagrūda durvis.

Durvju sardze ienācēju uzlūkoja tik vienaldzīgi, it kā tas būtu kāds priekšmets, un pat nepakustējās, kad Megrē parādīja savu kriminālpolicijas komisāra žetonu.

-Jādomā, ka jūs vēl neko nezināt?

Viņa neatvēra muti, bet acis šķita vaicājam:

“Nezinu - ko?”

Telpa bija tīra, tās vidū atradās apaļš galdiņš un būrītis ar diviem kanārijputniņiem. Tālāk varēja redzēt virtuvi.

- Papē jaunkundze ir mirusi...

Viņa beidzot ierunājās. Un runāja tajā pašā neskanīgajā balsī, kura atklāja tādu pašu vienaldzību kā viņas skatiens. Vai tas drīzāk nebija naidīgums, nekā vienaldzība? Viņa lūkojās pasaulē caur sava mitekļa durvīm un nicināja to -visu kopumā.

- Tad tāpēc bija tā skraidelēšana kāpnēs? Tur augšā ir vēl vismaz desmit cilvēki, vai ne?

- Kā jūs sauc?

- Nesaprotu, kāpēc mans vārds jūs varētu interesēt.

- Tā kā man jums jāuzdod vairāki jautājumi, jūsu vārdu nāksies minēt atskaitē.

- Blāna kundze...

- Atraitne?

-Nē.

- Vai jūsu vīrs dzīvo šeit?

-Nē.

- Vai viņš jūs pameta?

- Pirms astoņpadsmit gadiem.

Vārtniece beigu beigās apsēdās lielā zvilnī, kas bija piemērots viņas izmēriem, un arī Megrē apsēdās.

Vai laikā starp pulksten pieciem un pus-M-siem kāds uzkāpa pie Papē jaunkundzes?

- Jā. Bez divdesmit sešos...

-Jā?

- Tas, kas nāk trešdienās, protams... Es vi-niem nekad neesmu prasījusi, kā viņus sauc...

I iela auguma, ar paretiem matiem, vienmēr ģērbies tumšās drēbēs...

- Vai viņš ilgi palika tur augšā?

-Nē.

- Vai, kāpdams lejā, viņš jums neko neprasīja?

- Viņš prasīja, vai Papē jaunkundze kur izgājusi.

Katru vārdu no viņas nācās izvilkt ar vilkšanu.

- Un ko jūs atbildējāt?

- Ka neesmu viņu redzējusi.

- Vai viņš likās pārsteigts?

-Jā.

Tas bija nogurdinoši, jo vairāk tāpēc, ka viņas skatiens palika tikpat nekustīgs kā smagnējais augums.

- Vai jūs agrāk pēcpusdienā netikāt viņu redzējusi?

-Nē.

- Vai pusčetros, piemēram, jūs nevienu neredzējāt uzkāpjam augšā? Jūs taču bijāt šeit?

- Es biju šeit, bet neviens nav kāpis augšā.

- Un neviens nenokāpa lejā? Ap četriem?

-Tikai četros divdesmit...

- Kas tas bija?

-Tas tips...

- Kuru jūs dēvējat par “to tipu”?

- To, kas atnāca jums līdzi... Es viņu citādi nespēju nosaukt...

- Zozefīnes Papē sirdsdraugs?

Viņas smaidā bija rūgta ironija.

- Vai viņš jums ko teica?

- Es viņam pat durvis neatvērtu.

- Vai esat pārliecināta, ka neviens cits nav kāpis augšā laikā no pusčetriem līdz puspieciem?

Viņa jau bija reiz pateikusi, tāpēc pat nepūlējās atkārtot.

- Vai jūs pazīstat citus šīs īrnieces draugus?

- Un jūs tos saucat par draugiem?

- Citus viņas apmeklētājus... Cik viņu ir? Viņa bez skaņas pakustināja lūpas kā baznīcā,

pēc tam noteica:

- Četri... Un vēl tas tips...

- Vai viņi nekad nav te saskrējušies un sastrīdējušies?

- Cik zinu, tad ne...

- Vai jūs te pavadāt visu dienu?

- Izņemot rītu, kad iepērkos un pēc tam slauku kāpnes.

- Vai šodien neviens nebija piejums atnācis?

- Pie manis neviens nenāk.

- Vai Papē jaunkundze mēdza kaut kur iziet?

- Ap vienpadsmitiem no rīta mēdza izskriet.

Nekur tālu viņa negāja. Reizēm vakaros gāja uz kino ar to tipu...

- Un svētdienās?

- Viņiem gadījās izbraukt ar auto.

- Kam pieder auto?

- Protams, ka viņai.

- Un kas to vadīja?

- Viņš.

- Vai jūs zināt, kur šis auto atrodas?

- Garāžā, Labrijēra ielā...

Viņa nevaicāja, kādā nāvē īrniece mirusi. Viņai piemita tikpat maz ziņkāres, cik enerģijas, un Megrē viņu pētīja ar pieaugošu neizpratni.

- Papē jaunkundze ir noslepkavota...

- To jau varēja gaidīt, vai ne?

- Kāpēc?

- Ar visiem tiem vīriešiem...

- Viņa nošauta tiešā tēmējumā, no ļoti tuva attāluma...

Viņa uzklausīja, bet neko neteica.

- Vai viņa nemēdza jums neko uzticēt?

- Mēs nebijām draudzīgās attiecībās...

- Vai viņa jums nepatika?

- Es pat to nevaru sacīt.

Pēc ilgāka laika tas kļuva mokoši, Megrē noslaucīja sviedrus, izgāja no vārtnieces mitekļa un sajutās laimīgs, kad atkal nokļuva uz ietves. Tiesu ekspertīzes institūta furgons jau bija piebraucis. Vīri nesa lejā nestuves, un viņš pasteidzās

šķērsot ielu, lai ieietu “Lielajā Senžoržā” un tur pie letes pasūtītu kausu alus.

Žozefīnes Papē noslepkavošana nebija kvartālā izraisījusi nekādu nemieru - pat ne namā, kur viņa dzīvoja jau daudzus gadus.

Megrē noskatījās, kā furgons attālinās. Kad komisārs atkal atgriezās mājā, durvju sardze atradās savā postenī un uzlūkoja viņu gluži tāpat kā pirmoreiz. Viņš iekāpa liftā, uzbrauca augšā un piezvanīja pie durvīm. Durvis atvēra Žanvjē.

- Vai tu nopratināji kaimiņus?

- Tos, kurus atradu mājās. Ielas pusē ir tikai divi dzīvokļi katrā stāvā un viens ar skatu uz pagalmu. Blakusdzīvoklī es atradu Sovēra kundzi, padzīvojušu sievieti - ļoti laipnu un ļoti koptu. Viņa visu pēcpusdienu bijusi mājās, adījusi un klausījusies radio.

Viņa dzirdējusi troksni - tādu kā slāpētu sprādzienu. Tas bijis pavēlu pēcpusdienā, taču viņa nospriedusi, ka troksni radījis auto vai autobuss.

- Vai viņa nav dzirdējusi atveramies un aizveramies durvis?

- Es pārbaudīju... To viņas dzīvoklī nevar dzirdēt... Šī ir veca māja, mūri biezi...

- Piektajā stāvā?

- Pāris ar diviem bērniem - pirms nedēļas aizbraucis uz laukiem vai piejūras... Blakus dzīvo atvaļināts dzelzceļnieks ar mazdēlu... Viņš neko nav dzirdējis...

Florantēns stāvēja pie atvērtā loga.

- Vai logs jau bija vaļā, kad mēs šopēcpus-dien ieradāmies? - komisārs vaicāja.

- Domāju gan... Jā...

- Un istabas logs?

-Noteikti nebija...

- Kāpēc tu esi par to tik pārliecināts?

- Tāpēc, ka Žozē vienmēr papūlējās to aizvērt, kad kādu gaidīja...

Pāri pretī bija redzamas četras vai piecas jaunas meičas, kuras tērgāja šūšanas ateljē, kur uz melnkoka kājas slējās biezā audumā ietērpts manekens.

Florantēns likās norūpējies, lai gan vēl joprojām pūlējās smaidīt. Tā veidojās ņirdzīgs smīns, kas Megrē atgādināja liceju Banvilā, kad viņa skolasbiedru pieķēra skolotājs, kuram aiz muguras tas bija mēdījies.

“Vai jūs gribat mums atgādināt par mūsu izcelšanos, mesjē Florantēn?” noprasīja skolotājs -neliela auguma bāls gaišmatis, kas viņiem mācīja latīņu valodu.

Mērsa līdzstrādnieki bija kā ar ķemmi izķemmējuši, nepalaižot garām pat ne puteklīti. Neraugoties uz vaļējo logu, Megrē metās karsti. Viņam riebās viss šis notikums, no kura dūša tapa šķērma. Komisāram nepatika nonākt šādā kutelīgā situācijā. Pat negribot, no pagātnes uznira atmiņu tēli.

Viņš tikpat kā neko nezināja par to, kur tagad atrodas un ar ko nodarbojas skolasbiedri, un šis te, kas tik pēkšņi parādījās, bija nonācis vairāk nekā neērtā stāvoklī.

- Vai tu runāji ar to kapa pieminekli?

Komisārs pārsteigts uzlūkoja Florantēnu.

- Durvju sardzi. Tā es viņu dēvēju. Gan jau arī viņa man ir atradusi kādu atbilstošu apzīmējumu...

-“Tips”...

- Labi! Tātad es esmu tips. Ko viņa tev teica?

- Vai esi pārliecināts, ka pastāstīji man visus faktus tieši tā, kā tie sekoja cits citam?

- Kāpēc lai es tev melotu?

-Tu vienmēr esi piemelojis... Meloji pats sev par prieku...

- Kopš tā laika taču pagājuši četrdesmit gadi!

- Es nedomāju, ka tu kopš tā laika būtu ļoti mainījies.

- Ja man būtu kaut kas slēpjams - vai es tad dotos pie tevis?

- Ko gan citu tu vēl varētu darīt?

- Doties projām... Uz savu dzīvokli Roše-šuāra bulvārī...

- Lai tevi tur rīt no rīta arestētu?

- Es varēju aizbēgt, pāri robežai...

- Vai tad tev ir nauda?

Florantēns nosarka, un Megrē mazliet sametās viņa žēl. Kad viņš bija jauns, šī garā klauna seja, jociņi un grimases droši vien likās uzjautrinoši.

Tagad tas vairs neizskatījās jocīgi, drīzāk gari sāpīgi, atkal redzot šīs grimases.

-Tu taču nedomā, ka es viņu nogalināju?

- Kāpēc gan ne?

-Tu taču mani pazīsti...

- Es tevi pēdējoreiz.redzēju pirms divdesmit gadiem Madlēnas laukumā un pirms tam licejā Mulēnā...

- Vai tad es izskatos pēc slepkavas?

- Lai kļūtu par slepkavu, dažreiz pietiek ar dažām minūtēm, pat sekundēm. Pirms tam slepkava ir tāds pats cilvēks kā citi...

- Kāpēc lai es būtu viņu nogalinājis? Mēs bijām labākie draugi uz pasaules...

- Tikai draugi?

«- Protams, ka nē, bet manā vecumā jau vairs nevar runāt par lielo mīlestību...

- Un viņas vecumā vēl jo vairāk?

- Domāju, ka viņa mani mīlēja...

- Vai viņa bija greizsirdīga?

- Es nedevu viņai iemeslu greizsirdībai... Tu man nepateici, ko tev sacīja tā ragana, kas sēž apakšā...

Žanvjē pavērās savā šefā ar zināmu izbrīnu, jo šī bija pirmā reize, kad nopratināšana risinājās šādos apstākļos. Viņš juta, ka Megrē jūtas neērti un šaubīgi - gluži tāpat kā visu laiku svārstījās starp “tu” un “jūs”.

- Viņa nevienu nav redzējusi kāpjam augšā...

- Viņa meloja... Vai varbūt atradās virtuvē...

- Viņa teica, ka neesot atstājusi savu skabūzi.

- Redziet, tas nav iespējams! Jo tam, kas nogalināja Zozē, kaut kā vajadzēja tikt iekšā. Ja nu vienīgi...

- Ja nu vienīgi - kas?

- Slepkava jau atradās mājā...

- Kāds kaimiņš?

Florantēns atsaucīgi pārtvēra šo pieņēmumu.

- Kāpēc gan ne? Es taču šajā mājā neesmu vienīgais vīrietis...

- Vai Zozē apmeklēja citus īrniekus?

- Kā lai es to zinu? Es taču vienmēr te neatrados. Man ir darbs. Man jāpelna nauda...

Tas neizklausījās patiesi. Vēl viena komēdija Florantēna dzīvē, kura jau tā bija komēdiju pilna.

- Zanvjē, izpēti šo māju no augšas līdz apakšai, pieklaudzini pie visām durvīm un izvaicā tos, kurus atradīsi mājās! Es dodos atpakaļ uz krastmalu.

- Bet mans auto...?

Megrē nekad nebija vēlējies iemācīties vadīt mašīnu.

- Es paņemšu taksi.

Un, pievērsies Florantēnam, viņš noteica:

- Nāc...

- Tu taču negribi teikt, ka mani arestēsi?

- Nē.

- Ko tad tu darīsi? Kāpēc es vēl esmu tev vajadzīgs?

- Lai aprunātos.

2. nodala

Megrē pirmā doma bija - kopā ar ceļabiedru doties uz Orfēvras krastmalu, bet brīdī, kad komisārs pieliecās tuvāk šoferim, viņš savas domas mainīja.

- Kurā Rošešuāra ielas numurā tu dzīvo? -viņš pavaicāja Florantēnam.

- 55 b... Kāpēc?

- Uz Rošešuāra bulvāri 55 b...

Tas bija pavisam netālu. Šoferis, neapmierināts ar to, ka pasažieri grasās braukt tik mazu gabaliņu, caur zobiem kaut ko norūca.

Ielas vienā pusē bija rāmju darbnīca, otrā -tabakas preču tirgotava. Pa vidu stiepās nevienādiem bruģakmeņiem bruģēta akla ieliņa, kurā bija redzami rokas ratiņi.

Ieliņas galā bija divi stikloti ateljē. Pa kreisi strādāja gleznotājs, pindzelēdams Sakrekēras ainavu, kuru droši vien gatavojās pārdot tūristiem . Tādas viņš noteikti gleznoja sērijveidā. Viņam bija gari mati, sirma bārdele un ietērps kā 1900. gada pindzelmaņiem.

Florantēns izvilka no kabatas atslēgu saišķi un atvēra ateljē durvis, kas atradās pa labi, kamēr Megrē dusmojās uz viņu par to, ka viņš sagandējis komisāra agrās jaunības atmiņas.

Vai komisārs pirms klasesbiedra ierašanās nebija iedomājies Mulēnas liceju, vērodams mu-

Simcnons 13 225

šu, kura ietiepīgi sēdās uz lappuses augšmalas kreisajā pusē?

Kas tālāk bija noticis ar citiem viņa klases zēniem? Viņš nevienu nebija saticis. Krošē - notāra dēls - droši vien pārņēma tēva kantori. Mīkstmiesīgais resnītis Orbā domāja par medicīnas studijām. Citi varbūt bija atstājuši dzimteni, izbraukuši no Francijas un strādāja ārzemēs.

Kāpēc gan no viņiem visiem tieši Florantē-nam vajadzēja nonākt tik nelāgā situācijā?

Viņš atcerējās konditoreju, lai gan netika tur iegriezies bieži. Citi skolēni, kuriem bija vairāk kabatas naudas, tur pulcējās uz kūku un saldējumu ēšanu - starp spoguļiem, marmoru un zeltījumiem, siltajā un cukuroti saldajā gaisotnē. Pilsētas dāmām neviena kūka nebija laba, ja tā nenāca no Florantēna.

Tagad viņš ieraudzīja putekļainas grabažas un stiklus, kuri laikam nekad netika mazgāti - tiem cauri izlauzties spēja tikai vāja un nespodra gaisma.

- Atvainojiet par nekārtību...

Vārds antikvārs šādos apstākļos bija vairāk nekā nevietā. Mēbeles,' kuras Florantēns uzpirka, Dievs vien zina, kur, lielākoties bija senlietas bez stila un vērtības. Viņš tās saveda kārtībā un nospodrināja, lai tās izskatītos kaut cik pieņemami.

- Vai tu jau ilgi ar to nodarbojies?

-Trīs gadus.

- Un pirms tam?

- Nodarbojos ar eksportu...

- Eksportējot - ko?

- Pa druskai no visa... Lielākoties uz Ziemeļ-āfriku...

- Un pirms tam?

Florantēns sakautrējies nomurmināja:

- Vai zini, esmu izmēģinājis visu ko... Negribēju kļūt par konditoru un pavadīt visu savu mūžu Mulēnā... Mana māsa apprecēja konditoru, un tēva uzņēmumu pārņēma viņi...

Megrē atcerējās viņa māsu ar korsetē iespīlētām kuplām krūtīm stāvam aiz baltās letes. Vai viņš toreiz nebija mazliet iemīlējies? Viņa bija tik svaiga un līksma - gluži kā māte, kurai viņa tā līdzinājās.

- Parīzē nav viegli izsisties... Bija gan kāpieni, gan kritieni...

Megrē pazina vēl citus, kuriem bija gan kāpieni, gan kritieni, kuri uzsāka neiedomājamas afēras, kas sabruka kā kāršu namiņi, un pēc tam viņi nonāca cietumā. Ļautiņus, kuri prasīja simttūkstoš franku aizņēmumu, lai ierīkotu ostu kādā tālā zemē, un galu galā apmierinājās ar simt frankiem, lai viņus neizliktu no dzīvokļa.

Florantēns bija atradis Žozē. Apskalot ateljē, varēja konstatēt, ka viņš nepārtika no mēbeļu pārdošanas.

Megrē pagrūda puspievērtās durvis un ieraudzīja šauru telpu bez logiem - tur atradās

dzelzs gulta, mazgājamais galdiņš un līkkājains skapis.

- Vai tu guli šeit?

-Tikai ceturtdienās...

Kam tad piederēja ceturtdienas? Viņš bija vienīgais, kas reizi nedēļā pavadīja nakti Notr-damdeloretas ielā.

- Femāns Kursels, - Florantēns paskaidroja.

- Viņš bija Žozē draugs jau pirms manis... Jau desmit gadus viņš mēdza Žozē apciemot, un viņi ari izgāja kopā... Tagad viņam nav vairs tik daudz brīva laika, bet ceturtdienas vakarā viņam ir kāds iemesls palikt Parīzē...

Megrē ielūkojās kaktos, pavēra vaļā atvilktnes vecajos bezstila skapjos, kuriem bija nobružājies pulējums. Viņš pat nevarētu pateikt, ko < īsti meklēja. Kāda detaļa viņu pārsteidza.

- Tu man sacīji, ka Žozē neesot bijis rēķins bankā?

- Jā. Vismaz, cik man zināms.

- Vai viņai nepatika bankas?

- Tā bija... Vairāk gan viņa baidījās, ka tad varēs pārbaudīt, cik lieli ir viņas ienākumi, un iekasēt nodokļus...

Megrē atrada vecu pīpi.

- Vai tu tagad pīpē pīpi?

- Pie viņas nē... Viņa necieta tabakas smaku... Vienīgi šeit...

Skapī karājās zils uzvalks un darba bikses. !

Tad vēl daži krekli - to bija trīs vai četri, un tikai viens kurpju pāris bez iešļūcenēm ar virvju zolēm, kuras klāja zāģu skaidas.

Noplukusi bohēma. Žozefīnei Papē noteikti bija nauda. Vai viņa bija skopa? Vai viņa nicināja Florantēnu, kas bija nodzīvojies līdz pēdējam sū?

Komisārs neko interesantu neatrada un jau gandrīz nožēloja, ka atnācis, jo viņam sāka mesties skolasbiedra žēl. No durvju sliekšņa viņš saskatīja uz kāda skapja papīru. Megrē atgriezās, uzkāpa uz krēsla un atkal nokāpa, turēdams rokā četrstūrainu, avīžpapīrā ietītu paciņu.

Florantēna pieri klāja sviedri.

Atlocījis avīzi, komisārs ieraudzīja skārda cepumu kārbu, uz kuras vēl varēja saskatīt sarkanas un dzeltenas krāsas paliekas. Kad viņš to atvēra, skatienam atklājās simtfranku banknošu paciņas.

- Tie ir mani ietaupījumi...

Megrē uzlūkoja viņu tā, it kā nebūtu dzirdējis, un apsēdās pie darbgalda, lai saskaitītu paciņas. To bija četrdesmit astoņas.

- Vai tu bieži ēd cepumus?

- Reizumis...

- Vai vari man parādīt vēl kādu kārbiņu?

- Šobrīd es gan nezinu, vai varēšu to atrast...

- Toties Notrdamdeloretas ielā es redzēju divas gabalas - gluži tādas pašas...

- Protams, ka es to paņēmu no turienes...

Viņš joprojām meloja, spēles instinkta mudināts. Viņš juta vajadzību stāstīt pasakas, un, jo neticamākas tās bija, jo vairāk viņš iekarsa. Tikai šajā reizē likme bija pārāk liela.

- Tagad es saprotu, kāpēc tu ieradies Orfēvras krastmalā tikai piecos...

- Es svārstījos... Man bija bail, ka mani notiesās...

-Tu brauci šurp...

Viņš joprojām noliedza, taču sāka justies neērti.

- Vai gribi, lai eju apvaicāties pie gleznotāja, tepat kaimiņos?

- Paklausies, Megrē...

Viņa lūpa drebēja. Varēja domāt, ka viņš sāks raudāt, un to nebija patīkami redzēt.

- Es zinu, ka ne vienmēr runāju patiesību. Es netieku ar to galā. Tu taču atceries jociņus, kurus izdomāju, lai jūs uzjautrinātu... Taču šodien es tevi lūdzu man ticēt: es nenogalināju Zozē un biju kambarī, kad tas notika...

Viņa izskats bija pietiekami izteiksmīgs, taču

- vai tad viņš nebija radis spēlēt komēdiju?

- Ja es būtu viņu nogalinājis, tad taču neietu pie tevis...

- Tad kāpēc tu man nepateici patiesību?

- Kādu patiesību?

Viņš jau vilcināja laiku. Un izlocījās.

- Sopēcpusdien pulksten trijos šī skārda kārbiņa vēl atradās Notrdamdeloretas ielā. Vai nav tiesa?

-Jā...

-Tātad?

- To būs grūti saprast... Zozē vairs nebija sakaru ar viņas radiem... Viņas vienīgā māsa dzīvo Marokā, kur māsasvīrs audzē lauksaimniecības kultūras... Viņi ir bagāti... Bet es sitos kā pliks pa nātrēm... Kad es redzēju, ka viņa mirusi...

-Tu izmantoji gadījumu un ieguvi laupījumu...

- Tu runā nesaudzīgi, bet es iedomājos sevi tavā vietā... īsāk sakot, es nevienam nenodarīju neko ļaunu... Ko es iesākšu bez viņas?

Megrē viņu cieši uzlūkoja - komisāru tirdīja pretrunīgas izjūtas.

- Nāc...

Bija karsti. Viņam slāpa. Viņš jutās noguris, neapmierināts ar sevi un citiem.

Ejot ārā no pagalma, viņš brīdi svārstījās, pēc tam iestūma savu skolasbiedru tabakas tirgotavā.

- Divus alūs, - viņš pasūtīja.

- Vai tu man tici?

- Mēs tūlīt to pārrunāsim...

Megrē izdzēra divus alus kausus. Pēc tam viņš atrada taksometru. Šajā brīdī satiksme bija visai intensīva, un viņiem nācās braukt gandrīz pusstundu, lai nonāktu kriminālpolicijā. Debesis bija piezilējušas smagā, viengabalainā zilumā, terasēs valdīja drūzma, visur redzēja cilvēkus kreklos, ar žaketēm rokās.

Viņš iegāja savā kabinetā, kur saule vairs neiespīdēja un tāpēc šobrīd bija diezgan vēsi.

- Apsēdies... Tu drīksti uzsmēķēt...

- Pateicos... Zini, tā ir tik dīvaina sajūta - atrasties šādā situācijā, pretī savam klasesbiedram...

- Man ir tāpat, - piebāzdams pīpi, norūca Megrē.

- Tas nav gluži tas pats...

-Tiešām gan...

- Tu mani bargi nosodi, skaidrs! Tu domā, ka esmu nelietis...

- Es tevi netiesāju. Es mēģinu saprast.

- Es vinu mīlēju...

- Ak tā!

- Es negribu apgalvot, ka tā bija lielā mīlestība un ka mēs bijām Romeo un Džuljeta...

- Es patiesi nevaru iedomāties Romeo uzgaidām drēbju skapi... Vai tev tā gadījās bieži?

- Tikai trīs vai četras reizes, kad kāds ieradās negaidīts...

- Vai šie kungi zināja par tavu eksistenci?

- Protams, ka nē...

- Vai tu nekad viņus nesatiki?

- Esmu viņus redzējis... Man gribējās zināt, kādi viņi izskatās, un es gaidīju uz ielas... Tu redzi, es runāju vaļsirdīgi...

- Vai tev neienāca prātā viņus šantažēt? Es domāju, viņi ir precējušies, ģimenes cilvēki...

- Es tev zvēru...

- Vai tu reiz nebeigsi zvērēt?

- Labi. Bet ko tad lai saku, ja jau tu man netici...

- Patiesību...

- Es šantažēju vienu no viņiem...

- Kāpēc?

- Man patika mūsu kopdzīvīte... Es vairs neesmu jauns... Esmu pietiekami daudz piedzīvojis, lai novērtētu mieru un drošību... Zozē bija tik maiga, tik ļoti par mani rūpējās...

- Vai tas biji tu, kas ierosināja nopirkt mašīnu?

- Mēs to nolēmām kopā... Iespējams gan, ka es par to ierunājos pirmais...

- Kurp jūs devāties svētdienās?

- Kur pagadījās - uz Seviēzieleju, uz Fontenblo mežu, reizēm - tas bija retāk - pie jūras...

- Tu zināji, kur viņa glabā naudu?

- Viņa no manis to neslēpa... Viņa man pilnīgi uzticējās... Saki, Megrē, kāpēc lai es viņu nogalinātu?

- Jādomā, ka tu biji viņai apnicis...

- Notika gluži pretējais. Ja viņa krāja naudu, tad tas bija tāpēc, lai kādā jaukā dienā mēs abi varētu pārvākties uz laukiem... Iedomājies sevi manā vietā...

Komisārs neviļus saviebās.

- Vai tev bija revolveris?

- Naktsgaldiņa atvilktnē bija vecs revolveris... Es pirms diviem gadiem to atradu kādā atvilktnē - skapī, kuru biju pircis ūtrupē...

- Vai tas bija pielādēts?

- Jā, tas bija pielādēts...

- Un tu to aiznesi uz Notrdamdeloretas ielu?

- Zozē bija diezgan bailīga - lai viņu nomierinātu, es ieliku ieroci naktsgaldiņa atvilktnē...

- Ierocis ir pazudis...

- Es zinu... Es arī pats to meklēju...

- Kāpēc?

- Tas bija stulbi, es pats to saprotu... Viss, ko es darīju, un viss, ko stāstu, ir stulbi... Esmu pārāk vientiesīgs... Būtu darījis prātīgāk, piezvanīdams uz kvartāla komisariātu un pagaidīdams... Es būtu varējis sacīt vienalga ko - ka atnācu un viņa jau bija mirusi...

- Es tev uzdevu jautājumu... Kāpēc tu meklēji revolveri?

- Lai to aizvāktu... Es to iemestu notekā vai Sēnā... Tā kā tas piederēja man, mani apsūdzētu...

“Un, kā redzi, man bija taisnība, jo tu pats...”

- Es tevi vēl neesmu apsūdzējis...

- Taču atvedi mani šurp un netici tam, ko es saku... Vai esmu arestēts?

Megrē šaubīdamies viņu uzlūkoja. Viņš izskatījās nopietns un norūpējies.

- Nē... — viņš beidzot noteica.

Komisārs uzņēmās risku un to apzinājās, taču viņam trūka drosmes rīkoties citādi.

- Ko tu darīsi, kad iziesi no šejienes?

- Vajadzētu kaut ko ieēst... Pēc tam es došos gulēt...

- Uz kurieni?

Florantēns šaubījās.

- Es nezinu... Domāju, ka būs labāk, ja neiešu uz Notrdamdeloretas ielu...

Vai viņu mocīja sirdsapziņa?

- Man nāksies gulēt Rošešuāra bulvārī... Bezloga kambarī ateljē galā, gultā, kur pal

nebija palagu, tikai veca, pelēka, apsķrandusi sega.

Megrē piecēlās un iegāja inspektoru istabā. Komisārs pagaidīja, kamēr Lapuēns bija beidzis runāt pa telefonu.

- Manā kabinetā ir viens garš un tievs tips... Manā vecumā, tikai manāmāk novecojis... Viņš dzīvo Rošešuāra bulvāri 55 b, tādā pagalma nostūri... Nezinu, ko viņš darīs un kurp dosies, no šejienes izgājis... Es gribētu, lai tu neizlaid viņu no acīm... Uzmani visu nakti un sarunā sev nomainītāju... Lai kāds no rita ierodas un pārņem uzmanīšanu...

- Vai viņš nedrīkst zināt, ka viņam seko?

- Labāk būtu, ja viņš to nemanītu, bet tam nav lielas nozīmes... Viņš ir viltīgs kā mērkaķis un katrā ziņā par to iedomāsies...

- Labi, šef... Es gaidīšu gaitenī...

- Pie manis viņš vairs būs tikai dažas minūtes... Kad Megrē pagrūda durvis, Florantēns aši

atkāpās, pūlēdamies saglabāt līdzsvaru.

- Tu noklausījies?

Otrs svārstījās, līdz beidzot savilka savu lielo muti diezgan nožēlojamā smaidā.

- Ko tu darītu manā vietā?

- Tu dzirdēji?

- Visu nē...

- Viens no maniem inspektoriem tev sekos... Ja tu mēģināsi no viņa atbrīvoties, brīdinu, ka nodošu tavu aprakstu visiem policijas iecirkņiem un likšu apcietināt...

- Kāpēc tu ar mani tā runā, Megrē?

Komisārs gribēja palūgt, lai viņš vairs nesauc

skolasbiedru uzvārdā un beidz uzrunāt ar “tu”. Taču viņam pietrūka drosmes.

- Kurp tu gribēji doties?

- Kad tad?

- Tu zināji, ka būs izmeklēšana, ka tevi turēs aizdomās... Ja tu tik slikti noslēpi naudu, tas bija tāpēc, ka tev nebija laika pameklēt drošāku slēptuvi... Vai tad tu jau biji nodomājis nākt pie manis?

- Nē... Vispirms es domāju doties uz komisariātu...

- Un nevis aizbraukt no Francijas, kamēr vēl līķis nav atrasts?

- Tiešām, vienbrīd...

- Kas tev traucēja to izdarīt?

- Mana bēgšana tiktu uzskatīta par vainas pierādījumu, un mani izdotu... Pēc tam man ienāca prātā doma doties uz komisariātu, bet tad piepeši iedomājos tevi... Bieži biju tavu vārdu redzējis avīzēs... Tu esi vienīgais no visas klases, kas kļuva slavens...

Megrē lūkojās viņā vēl aizvien ar tādu pašu izbrīnu, it kā klasesbiedrs būtu viņam uzdevis neatrisināmu uzdevumu.

- Raksta, ka tu netici škietamībām un iedziļinies lietu būtībā... Tāpēc es cerēju, ka tu sapratīsi... Bet tagad sāku šaubīties, vai neesmu kļūdījies... Atzīsties - tu domā, ka esmu vainīgs...

- Es jau tev teicu, ka neko nedomāju...

- Man nevajadzēja nest prom naudu... Šī doma man ienāca prātā pēdējā mirklī, kad es jau biju pie durvīm...

-Tu vari iet...

Viņi abi stāvēja kājās, un Florantēns svārstījās

- sniegt roku vai ne. Varbūt tāpēc, lai izvairītos no šī žesta, Megrē izvilka no kabatas mutautu un noslaucīja sviedrus.

- Vai rīt es tevi redzēšu?

- Tas ir iespējams...

- Uz redzēšanos, Megrē...

- Uz redzēšanos...

Megrē neskatījās, kā viņš nokāpj pa kāpnēm kopā ar Lapuēnu, kas sekoja viņam pa pēdām.

Bez kāda īpaša iemesla Megrē jutās ar sevi nemierā. Gan ar sevi, gan ar visiem citiem. Diena viņam bija sabojāta - līdz pulksten pieciem pēc pusdienas tā bija tik dīkdienīgi tīkama.

Mapes joprojām vēl atradās uz viņa galda un gaidīja, kad viņš iepazīsies ar to saturu un izdarīs atzīmes. Muša bija pazudusi, varbūt saīgusi, ka viņš neliekas par to ne zinis.

Bija pusastoņi. Viņš piezvanīja uz savu dzīvokli Rišāra Lenuāra ielā.

- Vai tā esi tu?

Vaicājums bija kā mānija, jo viņš jau bija nekļūdīgi pazinis sievas balsi.

- Vai tu nepārnāksi vakariņās?

Viņa bija tā pieradusi pie šā jautājuma, ka uzdeva to kā pirmo ikreiz, kad viņš piezvanīja.

- Pārnākšu gan... Kas tad ir pagatavots?... Labi... Labi... Apmēram pēc pusstundas...

Viņš iegāja inspektoru istabā, kur bija palikusi tikai līdzstrādnieku mazākā daļa, apsēdās Zanvjē vietā un uzrakstīja zīmīti, lai pēdējais viņam piezvana, tiklīdz atgriezīsies.

Megrē joprojām jutās nelāgi. Šī nebija tāda izmeklēšana kā citas, un fakts, ka Florantēns bija tikpat kā viņa bērnības draugs, neko neatrisināja.

Bija vēl citi - padzīvojuši vīri vairāk vai mazāk cienījamos amatos. Katrs no viņiem dzīvoja klusi un mierīgi ģimenes klēpī.

Izņemot vienu dienu nedēļā! Izņemot tās stundas, kuras viņi pavadīja Žozelīnes Papē dzīvoklī.

Rīt no rīta par šo notikumu būs rakstīts avīzēs

- un viņus sāks kratīt drebuļi.

Vajadzētu uzkāpt līdz bēniņstāvam - līdz laboratorijām, lai uzzinātu, vai Mērss jau var pateikt rezultātus. Taču viņš galu galā paraustīja plecus un nokabināja no kāša savu cepuri.

- Līdz rītam, mani bērni...

- Līdz ritam, šef...

Viņš soļoja kopā ar cilvēku pūli līdz Satlē un tur iestājās rindā, lai gaidītu autobusu.

***

Tikko ieraudzījusi komisāru, Megrē kundze saprata, ka viņu plosa pretrunas, un viņas skatienā neviļus iezagās jautājums.

- Stulbs notikums, - Megrē norūca, iedams uz vannasistabu, lai nomazgātu rokas.

Pēc tam viņš novilka žaketi un palaida vaļīgāk kaklasaiti.

- Mans skolasbiedrs no liceja laikiem, kas līdz kaklam ieķēpājies nejēdzīgā situācijā... Ja neskaita to, ka viņam neviens nejutīs līdzi...

- Slepkavība?

- Šauts ar revolveri... Un tā sieviete ir mirusi...

- Greizsirdība?

- Nē... Ja tas nav viņš, kas ir šāvis...

- Vai tad nav skaidrs, ka tas bijis viņš?

- Iesim pie galda, - viņš nopūtās, it kā par šo lietu būtu jau diezgan runājis.

Visi logi stāvēja vaļā, pa tiem plūda rietošās saules zeltotā gaisma. Galdā bija vista estragona mērcē, kura Megrē kundzei parasti izdevās brī-numlabi, un viņa bija to izrotājusi ar asparāgiem.

Sievai mugurā bija sīki puķota katūna kleita, kādas viņa mēdza valkāt, kad palika mājās, un tā piešķīra vakariņām intīmāku noskaņu.

- Vai tu šovakar iziesi?

- Nedomāju vis. Gaidu Žanvjē telefonzvanu.

Zvans atskanēja tieši tobrīd, kad viņš nogrieza sev pusi melones.

- Hallo, jā... Es klausos, Žanvjē... Vai esi atpakaļ krastmalā?... Vai kaut ko atklāji?

- Gandrīz vai neko, šef... Vispirms izvaicāju tos divus komersantus, kuri dzīvo apakšstāvā... Pa kreisi ir veļas tirgotava “Pie Eliānas”... Tādu veļu grūti kur atrast - ja nu vienīgi Monmartrā... Kā rādās, tūristi dzenas pēc tādām lietām kā traki...

Divas jaunas meičas - gaišmate un tumšmate

- vairāk vai mazāk ir lietas kursā par nācējiem un gājējiem, kas apmeklējuši māju... Viņas tūlīt pazina manis raksturotos cilvēkus - Florantēnu un mirušo... Mirusī bijusi viņu kliente, kaut gan nav kārojusi pēc pārlieku fantastiskas veļas...

Kā rādās, tā bijusi valdzinoša, klusa, smaidīga sieviete, kas izskatījusies pēc koķetas un laipnas buržuā sievas... Viņas zinājušas, ka Florantēns dzīvojis pie viņas, un arī viņu labi ieredzējušas... Viņas pat domā, ka viņš atgādinot aristokrātu... Tāds mazliet noplucis aristokrāts, kā viņas izteicās...

Viņas mazliet dusmojušās par to, ka Žozē viņu krāpa, jo reiz redzējušas viņu izejam kopā ar trešdienas kungu...

- Fransuā Parē? Tas, kas strādā ministrijā?

- Domāju, ka jā... Tā viņas uzzinājušas, pie kā viņš nācis katru nedēļu - gandrīz vienmēr vienā un tajā pašā stundā... Viņš braucis ar melnu sitroenu, kuram vienmēr grūti nācies atrast vietu... Un vienmēr nesis līdzi kārbu ar kūkām...

- Vai viņas pazinušas arī citus mīļākos?

- Tikai to, kas nācis, ceturtdienās - vissenāko... Viņš jau gadiem nācis uz Notrdamdelo-retas ielu, meičām pat liekas, ka viņš vairākas nedēļas mitinājies šajā dzīvoklī, taču tas bijis ļoti sen... Viņas šo sauc par resniķi...Viņam esot zīdaiņa ģīmis, apaļš un sārts, ar gaišām ačelēm...

Gandrīz ik nedēļu viņš devies ar šo sievieti kopā vakariņot kaut kur pilsētā un pēc tam droši vien uz teātri... Šajā vakarā viņam vajadzēja palikt uz naktsguļu, un gadījās, ka viņš aizgāja tikai nākamajā dienā ap pusdienlaiku..v

Megrē ieskatījās savās piezīmēs.

- Tas ir Femāns Kursels, no Ruānas... Viņam ir darba telpas Parīzē, Voltēra bulvāri... Un citi?

- Par citiem viņas man neko neteica, un viņas ir pārliecinātas, ka piekrāptais ir Florantēns...

-Tālāk?

- Labajā pusē ir Martēna apavu veikals... Jau bija tumšs, un tas veikals iet dziļumā... Plaukti traucē redzēt uz ielas notiekošo, ja nu vienīgi stāvētu aiz stiklotajām durvīm...

-Turpini!

- Otrajā stāvā, pa kreisi, dzīvo zobārsts... Viņš neko nezinot... Esot ārstējis Zozē zobus jau

241

Simenons 13 četrus gadus... Trīs apmeklējumi, lai saplombētu cauros... Pa labi dzīvo vecs pāris, kas gandrīz nekur vairs neiziet... Vīrs strādājis Francijas bankā, nezinu, kādā amatā... Meita precējusies, nāk viņus apmeklēt ik svētdienu, kopā ar vīru un diviem bērniem.

Dzīvoklis sētas pusē: šobrīd tur neviena nav... īrnieki jau mēnesi ir Itālijā... Vīrs un sieva esot restauratori...

Tālāk... Kāda dāma, kas pēc mēra gatavo korsetes... Pie viņas strādā divas jaunas meitenes... Viņas pat nezina par Zozelīnes Papē eksistenci...

Otrā kāpņu laukumiņa pusē dzīvo sieviete ar trim bērniem, no kuram vecākajam ir tikai pieci gadi... Un skaļu rīkli... Ir gan tiesa, ka jākliedz, lai tajā bērnu čivināšanā varētu ko dzirdēt...

“Tas ir pretīgi,” viņa man teica, “es jau par to rakstīju mājas īpašniekam... Mans vīrs negribēja, lai to daru, bet es tomēr izdarīju... Viņš vienmēr baidījies iekulties nepatikšanās... Tādu amatu nepiekopj cienījamu ļaužu namā, kur dzīvo bērni... Tur nāca gandrīz ik dienas, un es viņus pazinu pēc durvju zvaniem...

Klibais nāca sestdienās, tā paagrāk, tūlīt pēc brokastīm... Viņa soļus bija viegli atšķirt... Turklāt viņš zvanīja airi jo ātri: ta, ta, ta, ta... ta, ta! Nabaga muļķis! Varbūt viņš iedomājās, ka ir vienīgais...”

- Vai tu neko citu par šo te neuzzināji?

- Tikai to, ka viņam ir ap piecdesmit un ka viņš atbraucis taksometrā...

- Un tas jauniķis?

- Tas nācis nesen... Viņš parādījies tikai pirms dažām nedēļām... Jaunāks par citiem -trīsdesmit vai trīsdesmit piecus gadus vecs, pa kāpnēm drāžoties augšā lieliem lēcieniem...

- Vai viņam ir atslēga?

- Nē. Atslēgas nav nevienam, izņemot Flo-rantēnu, kuru otrā stāva īrniece sauc par glumo suteneru...

“Man labāk patīk tie, no Pigāla laukuma,” viņa teica. “Tie vismaz ar kaut ko riskē... Un nekam citam nav derīgi... Turpretī vīrietis, kurš acīmredzami ir no labas ģimenes un izglītots...”

Megrē nenoturējās nepasmaidījis, nožēlodams, ka pats nav varējis nopratināt visus mājas iedzīvotājus.

- Dzīvoklī pa labi neviens neatsaucās... Piektajā stāvā es iekūlos ģimenes skandālā.

“Ja tu nepateiksi, kur biji un ar ko satikies...” vīrs auroja.

“Vai tad es vairs nedrīkstu iet iepirkties, nenosaucot visus veikalus, kur iegriežos, ko? Vai varbūt man vajadzēs prasīt zīmi no katra tirgotāja?...”

“Tu taču negribēsi man iestāstīt, ka tev vajadzēja staigāt apkārt visu pēcpusdienu, lai nopirktu apavu pāri? Atbildi uz manu jautājumu... Jā?...”

“Kas-jā?”

“Ar ko tu satikies?”

- Es uzskatīju par labāku pazust, - Žanvjē turpināja. - Tieši pretī dzīvo veča. Tajā kvartālā ir lērumi vecu ļaužu. Viņa neko nezinot. Veča ir puskurla, un dzīvoklī ir sīva smaka.

Uz labu laimi pamēģināju kaut ko izdabūt arī no durvju sardzes... Viņa lūkojās manī ar savām zivs acīm, un es neko no viņas neizdabūju...

- Es arī ne, ja tas tev der par mierinājumu. Ja nu vienīgi apgalvojumu, ka laikā no trijiem līdz četriem neviens neesot kāpis augšā...

- Vai viņa ir par to pārliecināta?

- Sakās esam pārliecināta... Viņa arī apgalvo, ka neesot pametusi savu mitekli un ka neviens nevarējis paiet garām nepamanīts... Un atkārtošot to bezgalīgi, pat zvērināto tiesā...

- Ko lai es tagad daru?

- Dodies uz mājām, es rīt no rīta tevi sameklēšu kabinetā...

- Ar labunakti, šef...

Megrē tikko bija nolicis klausuli un devās atpakaļ pie savas pusmelones, kad telefons iezvanījās atkal. Šoreiz tas bija Lapuēns. Viņš runāja satrauktā balsī.

- Es jau stundas ceturksni nesekmīgi mēģinu dabūt savienojumu, bet visu laiku rādīja aizņemtu... Vispirms jūs meklēju krastmalā... Zvanu no tabakas tirgotavas ielas stūrī... Ir jaunumi, šef...

- Stāsti...

- Kad mēs izgājām no kriminālpolicijas, viņš precīzi zināja, ka es sekoju; kāpdams lejā pa kāpnēm, viņš pat pagriezās un uzmeta man skatienu.

Uz ielas es viņam sekoju pēc trim vai četriem metriem... Nonākot Dofina laukumā, viņš likās šaubāmies, pēc tam devās uz Dofina alusbāru... Likās, ka viņš gaida mani piebiedrojamies. Redzēdams, ka netuvojos, viņš pats tuvojās man.

“Tā kā es gatavojos iedzert kādu glāzīti, tad neredzu iemesla neuzlūgt arī jūs man piebiedroties...”

Izskatījās, ka viņš par mani smejas. Tas vīrs ir gatavais komiķis. Atbildēju, ka darbā nekad nedzeru, un viņš iegāja tur viens pats... Redzēju viņu izdzeram citu pēc cita trīs vai četrus konjakus - pat nezinu, cik īsti...

Pēc tam, pārliecinājies, ka es vēl joprojām esmu turpat, un vēlreiz mani nopētījis, viņš devās uz Jaunā tilta pusi. Šajā stundā tur ir ļaužu pilns, mašīnu sastrēguma dēļ šoferi signalizēja...

Iedami viens aiz otra, tuvojāmies Mežiserī krastmalai, kad redzēju viņu uzkāpjam uz parapeta un ielecam Sēnā. Tas notika tik ātri, ka to pamanīja tikai daži garāmgājēji - tie, kas atradās gluži blakus...

Redzēju viņu uzpeldam apmēram trīs metrus no kuģeļa, kas bija tur noenkurojies, un, kamēr pūlis saspiedās aizvien ciešāk, bija vērojama diezgan komiska aina. Kuģotājs paķēra kādu garu un smagu tauvu un vienu tās galu pameta Flo-rantēnam... Sis saķēra galu un ļāva sevi vilkt pa ūdeni...

Atskrēja policists un noliecās pār viltus slīkoni... Es būtu varējis atrauties no pūļa un doties uz krastu, bet pēc tam pie kuģa.

Taču visur bija ziņkārīgie, it kā būtu atgadījies kas ievērības cienīgs.

Nolēmu neiejaukties un novērot visu no at- , tāluma... Ja tur atradās kāds žurnālists, nebija jēgas liet ūdeni uz viņa dzirnavām... Nezinu, vai darīju pareizi...

- Tu darīji ļoti pareizi... Varu tev pateikt, ka ' Florantēns, protams, ne ar ko neriskēja, jo toreiz, j kad mēs peldējāmies Alljē, viņš bija labākais peldētājs no mums visiem... Kas notika tālāk?

- Brašais kuģinieks viņam ielēja glāzi groka, J nemaz nešaubīdamies, ka šis slīkonis izdzers trīs j vai četrus tādus pašus... Pēc tam policists aizve- ļ da Florantēnu uz Hallēm, uz komisariātu...

Es negāju tur iekšā - tā paša iemesla dēļ, kuru ļ jau minēju... Viņi droši vien pierakstīja vārdu, ļ adresi, uzdeva dažus jautājumus... Kad viņš iz- ] nāca, mani vairs neredzēja, jo tobrīd ēdu sviestmaizi bārā ielas otrā pusē... Viņš izskatījās diezgan bēdīgi - ietinies vecā segā, kuru viņam bija aizdevuši policijā...

Viņš izsauca taksometru un lika sevi vest uz mājām... Tur viņš pārģērbās... Es varēju viņu redzēt cauri ateljē stiklam... Viņš iznāca ārā un mani pamanīja... Atkal nopētīja, apveltīja ar stulbu grimasi un devās uz Blanšas laukuma pusi, kur iegāja restorānā...

Viņš atgriezās pēc pusstundas, pa ceļam nopirkdams avīzi - un, kad devos projām no aklās ieliņas, viņš to lasīja, izstiepies gultā...

Megrē izbrīnījies noklausījās šo vēstījumu.

- Vai tu paēdi?

- Apēdu sviestmaizi. Redzu tās arī te uz letes

- apēdīšu vēl kādu, varbūt pārīti... Divos naktī Toranss mani nomainīs...

- Vēlu veiksmi... - Megrē nopūtās.

- Vai jums piezvanīt, ja būs kādas izmaiņas?

- Vienalga, cikos...

Likās, ka viņš aizmirsis savu meloni. Dzīvoklī jau pamazām krēsloja, un viņš devās apēst meloni pie loga, kamēr Megrē kundze pabeidza novākt galdu.

Bija skaidrs, ka Florantēns nemēģināja noslīcināties, jo labam peldētājam Sēnā noslīkt ir tikpat kā neiespējami, turklāt vēl jūnija mēnesī, simtiem skatītāju acu priekšā. Un vēl dažus metrus no kuģīša!

Kāda iemesla pēc viņa klasesbiedrs bija meties ūdenī? Lai radītu iespaidu, ka nespēj izturēt aizdomu nastu, kāda viņam uzkrauta?

- Vai Lapuēnam iet labi?

Megrē pasmaidīja. Viņš redzēja, kurp sieva vedina sarunu. Viņa nekad nemēdza uzdot tiešus jautājumus par viņa darbu, bet uzvedināt uz sarunu gan. *

- Viņam sokas ļoti labi. Dažas stundas vēl nāksies nīkt kādā pagalmā Rošešuāra bulvārī...

- Tava skolasbiedra dēl?

V *

- Jā... Sis nospēlējis nelielu komēdiju gājējiem uz Jaunā tilta, pēkšņi mezdamies Sēnā...

- Vai tu nedomā, ka viņš būtu gribējis nogalināties?

- Esmu pārliecināts par pretējo...

Kāda interese Florantēnam bija pievērst sev uzmanību? Vai viņš cerēja, ka par šo notikumu rakstīs avīzēs? Tas nelikās ticami, un tomēr -viņš bija spējīgs uz visu.

- Kā būtu, ja mēs izietu paelpot svaigu gaisu?

Rišāra Lenuāra bulvārī dega lukturi, lai gan

nebija vēl gluži satumsis. Viņi nebija vienīgie, kas mierīgi pastaigājās pa ietvi bez mērķa, vēlēdamies tikai pēc karstās dienas baudīt vakara vēsumu.

Viņi devās gulēt pulksten vienpadsmitos. Bet no rīta saule jau bija savā vietā un gaiss jau sakarsis. Viegla asfalta smarža kāpa augšup - vasaras smarža, kad ielu segums tapa mīksts.

Pēc ienākšanas kabinetā Megrē nācās izlasīt apjomīgo pastu un pēc tam - noņemties ar pārskatu. Rīta avīzes rakstīja par noziegumu Notr-damdeloretas ielā, neminot daudz detaļu, un viņš uzrakstīja īsu zināmo faktu apkopojumu.

- Vai viņš nav atzinies?

-Nē.

- Vai jums pret viņu ir pierādījumi?

-Aizdomas...

Megrē neuzskatīja par vajadzīgu piebilst, ka Florantēns ir viņa skolasbiedrs. Atgriezies kabinetā, viņš tūlīt paaicināja Žanvjē.

- Patiesībā Zozefīni Papē apmeklēja četri parastie apmeklētāji... Viens no viņiem - Fransuā Parē - un arī tā sauktais Kursels ir identificēti, un, sākot ar šo pašu ritu, es ar viņiem nodarbošos... Tev nāksies nodarboties ar diviem pārējiem... Aptaujā kaimiņus, kvartāla veikalniekus, visus, kurus vien vēlies, bet dabū man viņu vārdus un adreses...

Žanvjē nenoturējās nepasmaidījis, jo Megrē pats saprata, ka šis uzdevums ir gandrīz vai neizpildāms.

- Es ceru uz tevi.

- Labi, šef...

Pēc tam Megrē piezvanīja tiesu mediķim. Tas nelaimīgā kārtā nebija vecais, labais doktors Pols, kuram bija paradums, pusdienojot pilsētā, ar viltīgu prieku pie galda stāstīt par līķu secē-šanu.

- Vai jūs neatradāt lodi, doktor?

Ārsts nolasīja viņam atskaiti, kuru pašlaik beidza rakstīt. Zozefine Papē bija pilnīgi vesela sieviete, spēku pilnbriedā. Visi orgāni labā stāvoklī, un viņa sevi ļoti kopusi.

Ja runa bija par šāvienu, tad tas esot izdarīts vismaz no viena metra attāluma, drīzāk jau pusotra.

- Lode iestrēgusi galvaskausa pamatnē, tā lidojusi mazliet ieslīpi...

Megrē nenoturējās, neatsaucis atmiņā garo Florantēna augumu. Vai tad viņš būtu šāviena bridī sēdējis?

Viņš pavaicāja:

- Vai kāds sēdus stāvoklī varēja...?

- Nē... Es neteicu par tādu leņķi... Teicu, ka mazliet ieslīpi... Nosūtīju to lodi Gastēnam-Rene-tam uz ekspertīzi... Manuprāt, tā nav izšauta no automātiskā ieroča, bet no revolvera ar vellni, diezgan veclaicīga šaujamā...

- Vai nāve iestājusies uzreiz?

- Domāju, divdesmit vai trīsdesmit sekundēs...

- Tātad viņu nevarētu glābt?

- Noteikti nē...

- Es jums pateicos, doktor...

Toranss bija atgriezies kabinetā. Viņu nomainīt bija devies kāds jaunais, vārdā Djedonnē.

- Ko viņš dara?

- Piecēlās pulksten pusastoņos, nodzina bārdu un pēc rīta tualetes tāpat čībās devās uz tabakas bodīti izdzert divas kafijas un apēst dažus radziņus. Pēc tam viņš iegāja telefona kabīnē. Likās, ka viņš šaubās, jo iznāca atkal ārā, telefonu neizmantojis.

Viņš vairākas reizes apgriezās, lai mani nopētītu. Nezinu, kāds viņš parasti izskatās, bet tagad šķiet piekusis un zaudējis dūšu...

Blanšas ielas kioskā viņš nopirka avīzes un divas vai trīs pāršķirstīja, stāvot uz ietves...

Beigu beigās viņš atgriezās savā dzīvoklī... Ieradās Djedonnē... Es nodevu viņam maiņu un nācu piejums atskaitīties...

- Vai viņš ne ar vienu nerunāja?

- Nē... Vai varbūt runāja, bet to īsti nevarēja nosaukt par runāšanu... Kad viņš devās pirkt avīzes, ceļā gadījās gleznotājs no kaimiņiem... Nezinu, kur viņš guļ, bet ne jau nu savā ateljē... Florantēns viņam uzsauca:

“Viss kārtībā?”

Un nācējs atbildēja viņam gluži ar tiem pašiem diviem vārdiem, pēc tam mani ziņkārīgi nopētīdams. Viņš droši vien brīnījās, kāpēc mēs ejam pa pagalmu viens pakaļ otram. Tādu pašu ziņkāri viņš izrādīja, kad manu vietu ieņēma Djedonnē...

Megrē nokabināja no āķa cepuri un izgāja pagalmā. Viņš būtu varējis ņemt līdzi kādu 110 inspektoriem un braukt ar kādu no mazajām, melnajām mašīnītēm, kuras rindā stāvēja sētā.

Taču viņš labprātāk gāja kājām - šķērsoja Senmišela tiltu un devās uz Senžermēna bulvāra pusi. Viņam nekad nebija gadījies iegriezties Satiksmes ministrijā, un viņš nezināja, pa kurām kāpnēm kāpt augšā - katras no tām bija apzīmētas ar savu burtu.

- Vai jūs kaut ko meklējat?

- Kuģniecības departamentu...

- Kāpnes C, pašā augšā...

Liftu nekur neredzēja. Kāpnes bija pelēcīgas

- tāpat kā Orfēvras krastmalā. Katrā stāvā uz sienām bija uzzīmētas melnas bultiņas ar dažādu biroju nosaukumiem, kuri atradās gaiteņos.

Kad komisārs uzkāpa līdz ceturtajam stāvam, viņš ieraudzīja īsto bultiņu un pagrūda kādas durvis, uz kurām bija rakstīts: “IENĀKT NEKLAUVĒJOT”.

Tur sēdēja četri kalpotāji - divi no viņiem strādāja birojā, kuru no apmeklētājiem atdalīja balustrāde.

Pie sienām karājās nodzeltējušas kartes - kā reiz Mulēnas licejā.

- Ko jūs vēlaties?

- Es vēlētos runāt ar mesjē Parē, lūdzu.

- No kurienes jūs esat?

Viņš svārstījās. Nevēlēdamies kompromitēt augsto ierēdni, kurš varbūt bija krietns cilvēks, viņš nevilka ārā savu apliecību.

- Mans uzvārds ir Megrē...

Jaunais kalpotājs sarauca uzacis, pavērās viņā uzmanīgāk un attālinājās, paraustīdams plecus.

Viņš palika projām tikai dažus mirkļus un, kad atgriezās, laipni atvēra kādas durvis.

- Parē kungs jūs tūlīt pieņems.

Komisārs iegāja pa durvīm un ieraudzīja padzīvojušu vīrieti, kas izskatījās korpulents un ļoti cienīgs - viņš bija piecēlies un norādīja apmeklētājam uz krēslu ar visnotaļ svinīgu žestu.

- Es jūs gaidīju, Megrē kungs.

Uz viņa rakstāmgalda atradās rīta avīze. Arī viņš apsēdās - lēnām, it kā pildītu kādu rituālu, un uzlika rokas uz sava krēsla paroceņiem.

- Man nebūs jums jāsaka, cik nepatīkamā situācijā esmu nokļuvis...

Viņš nepasmaidīja. Viņš noteikti bieži nesmaidīja. Tas bija mierīgs un savaldīgs cilvēks, kas apsvēra katru savu vārdu.

3. nodala

Kabinets bija tāds pats kā Megrē kabinets pirms kriminālpolicijas telpu modernizācijas, komisārs te uz kamīnmalas atrada tādu pašu melna marmora pulksteni, kāds visu dienu atradās viņam acu priekšā un kuru viņš nekad nespēja precīzi noregulēt.

Vīrietis atspoguļojās spoži nospodrinātā svārsta virsmā. Izturēšanās liecināja, ka augstais ierēdnis ir gan piesardzīgs, gan pašpārliecināts reizē un droši vien jūtas gauži pazemots, pēkšņi atrazdamies tik tuvu apsūdzēto solam.

Viņa sejas panti bija gļēvi. Brūnie mati, kļuvuši reti, bija pārsukāti pāri plikajam paurim, taču nosedza to tikai pa pusei, un vēl viņam bija mazas, melnas Ūsiņas - pārāk melnas, lai nebūtu krāsotas. Viņa rokas, kuru āda bija balta, sedza biezas un garas spalvas.

- Esmu jums pateicīgs, Megrē kungs, par to, ka jūs nesaucāt mani uz kriminālpoliciju, bet pats personīgi...

- Es daru visu, lai šis notikums nekļūtu pārāk plaši zināms...

- Sārita avīzes patiesi neatklāj nekādas detaļas...

- Vai jūs jau sen pazīstat Zozefini Papē?

- Apmēram trīs gadus... Atvainojiet, ja šis vārds man lika sarauties, bet es viņu vienmēr saucu par Zozē... Pagāja vairāki mēneši, kamēr uzzināju viņas īsto vārdu...

- Es saprotu... Kā jūs ar viņu iepazināties?

- Visbanālākajā veidā... Man ir piecdesmit pieci gadi, komisāra kungs. Tajā laikā tātad man bija piecdesmit divi, un jūs varat ticēt, ka nekad agrāk netiku krāpis savu sievu...

Taču viņa jau desmit gadus slimo, un mūsu attiecības sarežģījušās, viņai ir neirastēnija...

- Vai jums ir bērni?

- Trīs meitas.,. Vecākā apprecējās ar kuģ-Ipašnieku no Larošelas... Vidējā māca licejā Tunisā, arī precējusies, dzīvo Parīzē, XVI kvartālā... Kopā man ir pieci mazbērni, no kuriem vecākajam būs divpadsmit gadi... Mēs dzīvojam tajā pašā mājā Versaļā jau trīspadsmit gadus... Kā redzat, es ilgu laiku dzīvoju tā, ka man neko nevarēja pārmest - banāli, kā ikviens sīks ierēdnis...

Viņš runāja lēni, vārdus meklēdams, kā jau daždien uzmanīgs cilvēks. Ne viņa sacītajā, ne sejas izteiksmē nekas neliecināja par humoru. Vai viņam kādreiz gadījās skaļi iesmieties? Tas likās neticami. Un, ja viņš vispār smaidīja, tad smaids droši vien izskatījās kā apdzisis.

- Jūs man vaicājāt, kur es ar viņu iepazinos... Man reizēm gadās pēc darba iegriezties alus bārā Senžermēna bulvāra un Solferīno ielas stūrī... Un todien notika, lūk, kas... Lija lietus, un man vēl nāk atmiņā, ka pār rūtīm pludoja ūdens...

Es apsēdos savā parastajā vietā, un viesmīlis, kas mani pazīst jau gadiem, atnesa glāzi portvīna...

Pie blakusgaldiņa jauna sieviete rakstīja vēstuli, un viņai radās grūtības ar pildspalvu, kuru aizdeva viesmīlis... Violetā tinte tintnīcā laikam bija sabiezējusi...

Viņa likās cienījama, neuzkrītoši ģērbusies -labi piegrieztā, jūraszilā kostīmā...

“Vai jums nav nevienas citas pildspalvas, viesmīl?”

“Ak vai! Tā ir vienīgā... Tagad visiem klientiem ir savi rakstāmie...”

Bez kādām slēptām domām es izvilku no kabatas savu rakstāmo un pasniedzu to viņai.

“Vai atļausiet...”

Viņa mani uzlūkoja un pateicīgi pasmaidīja. Lūk, tā viss sākās. Viņa vairs nerakstīja ilgi. Un dzēra tēju.

“Vai jūs bieži nākat šurp?” viņa man pavaicāja, atdodot atpakaļ rakstāmo.

“Gandrīz katru dienu...”

“Man patīk tādu vecu alusbāru atmosfēra, kur nāk pastāvīgi apmeklētāji...”

“Vai jūs dzīvojat šajā kvartālā?”

“Nē. Es dzīvoju Notrdamdeloretas ielā, taču diezgan bieži nāku uz kreiso krastu...”

Viņas skatiens man šķita gluži nevainīgs. Tagad jūs redzat, cik nejauša bija mūsu sastapšanās. Nākamajā dienā viņa neatnāca. Aiznākamajā atradu viņu sēžam tajā pašā vietā, un viņa man tikko manāmi uzsmaidīja.

Viņa likās tik maiga, klusa, viņas uzvedībā un runasveidā bija kas nomierinošs.

Mēs apmainījāmies dažiem teikumiem. Pateicu viņai, ka dzīvoju Versaļā, un man šķiet, ka kopš tās dienas stāstīju viņai par savu sievu un meitām... Viņa redzēja mani iekāpjam automašīnā...

Varbūt jūs pārsteigšu, ja teikšu, ka tas turpinājās ilgāk nekā mēnesi un ka tajās dienās, kad viņu alus bārā neatradu, jutos nomākts...

Manās acīs viņa nebija nekas vairāk kā draudzene, un es ne par ko citu vēl nedomāju. Runājot ar sievu, man nācās rūpīgi izvēlēties vārdus, kurus varēja nepareizi saprast, un tad tūlīt sekotu krīze...

Tajos laikos, kad mūsu meitas vēl dzīvoja pie mums, dzīvoklis izskatījās jauns un gaišs, mana sieva - izdarīga un jautra. Jūs nevarat ne iedomāties, kāda sajūta ir, atgriežoties pārāk lielā, tukšā dzīvoklī, kur jūs sagaida izmisuma un nepatikas pilni skatieni...

Megrē aizdedzināja savu pīpi un piedāvāja tabakmaku.

- Pateicos... Es jau sen vairs nesmēķēju. Tikai nedomājiet, ka mēģinu attaisnoties par savu nepiedienīgo uzvedību...

Katru trešdienu biju paradis ierasties kādā labdarības biedrībā, kuras loceklis biju... Kādu trešdienu es tur neierados, bet Papē jaunkundze mani aizveda pie sevis...

Viņa man pastāstīja, ka dzīvojot viena, pārtiekot no pavisam nelielas rentes, kuru mantojusi no vecākiem, un ka esot velti izmeklējusies darbu...

- Vai viņa jums par savu ģimeni neko nestāstīja?

- Viņas tēvs - viņš esot bijis virsnieks - no-

257

Simenons 13

galināts kara laikā, kad viņa vēl bijusi bērns, un viņu audzinājusi māte - provincē... Viņai esot brālis...

- Vai jūs esat viņu redzējis?

- Vienu vienīgu reizi... Viņš ir inženieris un daudz ceļo... Kādā trešdienā, kad ierados paagrāk, atradu viņu priekšā, un viņa mūs sapazīstināja...

Viņš ir patīkams, inteliģents cilvēks, daudz vecāks nekā viņa... Esot izgudrojis kādu jauninājumu, lai novērstu toksisko vielu izplūdi no automašīnu izpūtējiem...

- Viņš ir liela auguma, tievs, ar kustīgu seju un gaišām acīm?

Fransuā Parē likās pārsteigts.

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Esmu ar viņu ticies... Sakiet, vai jūs Žozē devāt daudz naudas?

Ierēdnis nosarka un novērsa acis.

- Esmu turīgs un pat vairāk nekā turīgs. Manas mātes brālis man atstāja mantojumā divas fermas Normandijā, un es jau sen varēju demisionēt, jo man ir no kā pārtikt... Tikai - ko es visu dienu darītu?

- Vai var sacīt, ka jūs viņu uzturējāt?

- Ne gluži... Pateicoties man, viņa varēja atļauties šādus tādus izdevumus, mazliet komforta...

- Vai jūs nācāt pie viņas tikai trešdienās?

- Tā bija vienīgā nedēļas diena, kad man bija iemesls, lai vakaru pavadītu Parīzē... Jo vairāk mēs novecojām - mana sieva un es, jo greizsirdīgāka viņa kļuva...

- Vai viņai nekad nav ienācis prātā pēc iznākšanas no ministrijas jūs izsekot?

- Nē... Viņa nemaz neiziet no dzīvokļa... Viņa kļuvusi tik tieva, ka tikko turas kājās, un ārsti cits pēc cita atsakās viņu ārstēt...

- Vai Papē jaunkundze apgalvoja, ka jūs esat viņas vienīgais mīlnieks?

- Vispirms jau - mēs tādu vārdu nekad nelikām izrunājuši... Kaut kādā ziņā tas ir pareizs, jo es neslēpju, ka mums bija intīmas attiecības...

Taču mūs vienoja arī pavisam citādas saites... Mēs abi bijām tik vientuļi, ka labi sapratāmies... Es nezinu, vai jūs to saprotat... Mēs varējām vaļsirdīgi izrunāties... Viņa bija mana draudzene, un es biju viņas draugs...

- Vai jūs bijāt greizsirdīgs?

Viņš nodrebēja un uzlūkoja Megrē ar tik bargu skatienu, it kā dusmotos uz viņu par šādu jautājumu.

- Es jau jums uzticēju, ka man visas manas dzīves laikā nav bijuši nekādi piedzīvojumi... Atklāju arī savu vecumu... Netiku slēpis no jums, cik svarīga man bija šī uzticamā draudzība... Es ar nepacietību gaidīju trešdienas... Dzīvoju tikai trešdienas vakaram... Tas man ļāva izturēt visu pārējo...

- Tātad jūs būtu satriekts, uzzinot, ka viņai ir vēl kāds cits mīļākais?

- Protams... Tās būtu beigas...

- Beigas - kam?

- Visam... Mazajai laimītei, kura tika man dāvāta trīs gadus...

- Vai brāli jūs tur satikāt tikai vienu vienīgu reizi?

-Jā...

- Vai jums neradās nekādas šaubas?

- Kādas šaubas tad man varētu rasties?

- Vai jūs dzīvoklī nekad nevienu citu nesatikāt? f

Viņš blāvi pasmaidīja.

- Vienu vienīgu reizi, pirms dažām nedēļām. Kad izkāpu no lifta, no dzīvokļa izgāja vēl pajauns cilvēks.

- Vai viņš bija rudmatis?

Viņš likās pārsteigts.

- Kā jūs to zināt? Tādā gadījumā jūs droši vien zināt arī to, ka viņš ir apdrošināšanas aģents... Atzīstos, ka es viņam sekoju un redzēju ieejam bārā Fontēna ielā, kur vinu, kā rādās, pazīst.

Kad vaicāju par to Zozē, viņa nemaz nelikās samulsusi.

“Jau trīs mēnešus viņš te nāk, lūkodams mani pierunāt, lai apdrošinu dzīvību,” viņa man paskaidroja, “te kaut kur man jābūt viņa vizītkartei...”

*

Viņa pameklēja atvilktnēs un patiešām atrada vizītkarti uz Žana Lika Bodāra, “Kontinentāla” apdrošināšanas sabiedrības aģenta, vārda. Sabiedrība atrodas Operas laukumā, tā nav liela, bet tai ir laba reputācija... Piezvanīju personāla šefam, kas apstiprināja, ka Žans Liks Bodārs esot viņu aģents...

Megrē smēķēja lēnām, izpūšot dūmus maziem mākulīšiem un pūloties iegūt laiku, jo pienākums, kas viņam bija jāveic, nelikās no patīkamajiem.

- Vai jūs vakar bijāt aizgājis uz Notrdamde-loretas ielu?

- Kā parasti... Mazliet nosebojos, jo mani aizturēja šefs, no ministru kabineta... Piezvanīju un jutos pārsteigts, ka neviens nenāk atvērt... Piezvanīju vēlreiz, pieklaudzināju - bez panākumiem...

- Vai jūs nepārņēma tāda ziņkāre, lai izvaicātu durvju sardzi?

- Tā sieviete man iedveš šausmas, un es pielūkoju, lai man būtu ar viņu pēc iespējas mazāk darīšanu... Es tūlīt nedevos uz mājām... Paēdu vakariņas viens pats, restorānā pie Versaļas vārtiem, jo biju mitējies piedalīties labdarības biedrības sapulcēs...

- Kad jūs uzzinājāt par drāmu?

- Šorīt, dzenot bārdu... Par to ziņoja pa radio, neminot detaļas... Avīzi izlasīju tikai šeit... Esmu satriekts... Es nesaprotu...

- Vai jūs vakar nebijāt tur ieradies laikā no trijiem līdz četriem?

Viņš izskatījās sāpināts.

- Es saprotu jūsu jautājuma jēgu... Pēcpusdienā netiku izgājis no sava kabineta, un mani līdzstrādnieki var to apliecināt... Tomēr es vēlētos, lai mans vārds netiktu pieminēts...

Nabaga cilvēks! Viņš bija norūpējies, izmisis, satriekts. Viss, kam viņš bija pieķēries, sabruka, un viņš pat nelūkoja saglabāt savu pašlepnumu.

- Es iedomājos, ka durvju sardze vai brālis, ja viņš ir Parīzē, jums par mani pateiks...

- Viņai nav brāļa, Parē kungs...

Vīrs neticīgi sarauca uzacis, gatavs noskaisties.

- Man žēl jūs sarūgtināt, bet mans pienākums ir pateikt jums patiesību... Tas, ko ar jums iepazīstināja kā Leonu Papē, īstenībā saucas Leons Florantēns, un gadījumam labpatika, lai mēs savā laikā kopā mācītos licejā Mulēnā...

-Es nesaprotu...

- Tikko jūs atstājāt Žozefīni Papē vienu, viņš iekļuva dzīvoklī, ar savu atslēgu atslēdzot durvis... Vai jums jebkad ir bijusi dzīvokļa atslēga?

- Nē... Neesmu tās prasījis... Man neienāca prātā...

- Viņš regulāri dzīvoja šajā dzīvoklī un pazuda no tā tikai tad, kad bija gaidāmi apmeklētāji...

- Vai jūs teicāt - apmeklētāji?... Daudzskaitlī?

Ļoti bāls, viņš palika nekustīgi sēžam savā atzveltnes krēslā.

- Jūs bijāt četri, neskaitot Florantēnu...

- Vai jūs gribat sacīt...?

- Ka Zozefīni Papē lielākā vai mazākā mērā uzturēja četri dažādi mīļākie... Viens no viņiem jūs apsteidzis par vairākiem gadiem, ļoti sen pat dzīvojis šajā dzīvoklī...

- Vai jūs ar viņu jau tikāties?

- Vēl ne.

- Kas viņš ir?

Sirds dziļumos Fransuā Parē likās neticam teiktajam.

- Kāds Fernāns Kursels, kuram kopā ar brāli pieder lodīšgultņu rūpnīca... Rūpnīca atrodas Ruā-nā, bet birojs ir Parizē, Voltēra bulvārī... Viņam vajadzētu būt jūsu vecumā un diezgan resnam...

- Man grūti tam noticēt.

- Viņa diena ir ceturtdiena, un viņš ir vienīgais, kas dzīvoklī pavada arī nakti...

- Es ceru, ka tie nav kādi slazdi?

- Ko jūs ar to gribat sacīt?

- Es nezinu. Mēdz apgalvot, ka policija reizēm lietojot visādas metodes. Tas viss man liekas tik neticami...

- Ir vēl viens - sestdienas klients... Man par viņu ir ļoti maz ziņu, bet es zinu, ka viņš klibo...

- Un ceturtais?

Viņš pūlējās turēties braši, viņa garām spalvām apaugušās rokas vēl joprojām bija sažņaugušas krēsla paroceņus - tā, ka locītavas kļuva baltas.

- Tas ir rudgalvis, apdrošināšanas aģents, kuru jūs viendien nejauši satikāt...

- Viņš tiešām ir apdrošināšanas aģents... Es pats pārbaudīju...

- Bet var taču būt apdrošināšanas aģents un tajā pašā laikā skaistas sievietes mīļākais...

- Es vairs neko nesaprotu... Jūs netikāt viņu pazinis. Un, ja būtu, tad neticētu - tāpat kā es... Nekad vēl nebiju saticis tik saprotošu, tik vienkāršu, tik mierigu sievieti... Man ir tris meitas, viņas mani iemācījušas novērtēt sievietes... Es vairāk uzticējos Žozē nekā jebkurai no savām meitām...

- Man žēl, ka nācās atvērt jums acis...

- Ceru, ka jūs esat pārliecināts par visu, ko nupat man teicāt?

- Ja jūs uzstājat, likšu Florantēnam to visu jums atkārtot...

- Es nekādā ziņā negribu sastapties ar šo indivīdu un ar tiem pārējiem trim ari ne... Ja es pareizi sapratu, šis Florantēns bija tāds kā sirdsdraugs?

- Apmēram... Viņš dzīvē jau izmēģinājis visu... Un nekas viņam nav veicies... Un tomēr sievietēm viņš vēl liekas pievilcīgs...

- Viņš ir gandrīz manā vecumā...

- Jā, ar pāris gadu starpību... Viņa priekšrocība bija tā, ka viņš bija šīs sievietes rīcībā dienu un nakti... Otrkārt, viņš neko neņem nopietni... Kopā ar viņu katra diena ir balta lapa, kura pildās ikreiz citādi un atkaribā no viņa garastāvokļa...

Parē bija sirdsapziņas ēdas, sarežģījumi, pašpārmetumi. Viņa seju un uzvedību bija apzīmogojusi visa iespējamā cilvēku dzīves nopietnība.

Gandrīz varētu sacīt, ka viņš nesa sev līdzi sa-vu kabinetu, ja ne visu ministriju, un Megrē grūti nācās viņu iedomāties aci pret aci ar Zozē.

Laimīgā kārtā viņa bija mierīga. Droši vien viņa prata stundām klusējot uzklausīt likteņa un nelaimju salauzto vīru.

Ātri vien Megrē sāka skaidrāk iztēloties šo sievieti. Tā bija praktiska sieviete, kura prata rēķināt. Viņa bija sev nopirkusi māju Monmartrā, un slēptuvē viņai bija četrdesmit astoņi tūkstoši franku. Varbūt sekotu otra un pēc tam trešā māja?

Bija sievietes, kuras ieguldīja naudu mājās, it kā mūris būtu vienīgā drošā lieta šajā pasaulē.

- Vai jūs nekad neiedomājāties, ka var notikt drāma, mesjē Parē?

- Tāda varbūtība nevienu mirkli man nav nākusi prātā... Nekas nelikās tik drošs kā viņa, viņas dzīve, viņas dzīvoklis...

- Vai viņa netika jums teikusi, no kurienes cēlusies?

- Ja pareizi atceros, tad viņa nāk no Puatjē.

Piesardzīga būdama, viņa droši vien katram

bija minējusi citu savas dzimšanas vietu.

- Vai viņa jums likās izglītota?

- Viņa beidza skolu un pēc tam kādu laiku nostrādāja par sekretāri pie advokāta...

- Vai jūs nezināt viņa vārdu?

- Netiku tam pievērsis uzmanību...

- Vai viņa nekad nav bijusi precējusies?

-Cik zinu, nē...

- Vai jūs nepārsteidza viņas lasāmviela?

- Viņa bija sentimentāla, sirds dziļumos diezgan naiva, tāpēc viņai patika populāra lasāmviela. Viņa labprāt smējās par aprakstītiem komiskiem notikumiem...

- Es jūs nemocīšu vairāk nekā nepieciešams... Gribu tikai, lai jūs padomājat, pameklējat atmiņā... Kāda frāze, kāda it kā nenozīmīga detaļa var izrādīties noderīga...

Fransuā Parē piecēla no krēsla savu lielo, smagnējo augumu un jau gribēja sniegt roku.

- Šobrīd es nesaskatu neko...

Pēc tam viņš neskanīgā balsī piemetināja:

- Vai vina loti cieta?

* »

- Ka apgalvo tiesu mediķis, nāve bijusi acu- ! mirklīga...

Viņa lūpas kustējās. Viņš laikam lūdza Dievu.

- Pateicos jums, ka parādījāt tik daudz takta... Nožēloju, ka mums neiznāca satikties citādos apstākļos...

- Es arī, Parē kungs...

Uff! Jau kāpnēs Megrē beidzot atelsās. Viņam bija tāda sajūta, kā iznākot no tuneļa un nokļūstot svaigā gaisā, reālā pasaulē.

Protams, neko īpašu un tūlīt pielietojamu viņš nebija uzzinājis, taču tikšanās ar kuģniecības lietu speciālistu bija padarījusi dzīvāku jaunās sievietes tēlu.

Vai vēstule, ko viņa rakstīja alus bārā, kuru mēdza apmeklēt labi situēti buržuā, piederēja pie viņas parastās taktikas, vai arī tā bija sagadīšanās?

Pirmais zināmais Zozefīnes Papē mīļākais, Fernāns Kursels, laikam bija viņu saticis, kad viņai bija gadi divdesmit pieci. Ar ko viņa tajā laikā nodarbojās? Viņu, tik saprātīgu, nebija iespējams iedomāties uz ielas Madlēnas baznīcas vai Elizejas lauku apkārtnē.

Vai viņa tiešām bija kāda advokāta sekretāre?

Viegla vējpūta lika sadrebēt Senžermēna bulvāra koku lapām, un Megrē likās pastaigājamies, lai paelpotu rīta gaisu. Mazā ieliņā, kura veda uz krastmalu, viņš uzgāja senlaicīgu bistro, pie kura 110 smagās automašīnas izkrāva vīna mucas.

Megrē iegāja un atspiedās pret leti.

- Kas tas ir par vīnu?

- No Sanserras... Esmu no turienes un liku sievasbrālim to atvest...

- Ielejiet man glāzīti, lūdzu...

Tas bija gan sauss, gan maigs. Lete bija no īstas alvas, un uz sarkani bruģētās grīdas redzēja zāģu skaidas.

- Vēl vienu, lūdzu...

Kāds smieklīgs amats! Viņam vēl bija jātiekas ar trim vīriešiem, trim Žozefines mīļākajiem -kā rādās, viņa bija tirgojusies ar ilūzijām.

Fransuā Parē viņā bija atradis personu, kurai dāvāt jūtas, kuras pārpildīja viņa vecīgo sirdi. Florantēns tapa atbrīvots no sava Monmartras ateljē un grabažgultas bezloga būcenī.

- Ņemsim priekšā nākamo! - Megrē nopūtās, iznākot no bistro un soļojot kriminālpolicijas virzienā.

Vēl viens, kuru nāksies sarūgtināt un atbrīvot no ilūzijām.

***

Kad Megrē uzkāpa pa kāpnēm un izgāja cauri garajam kriminālpolicijas gaitenim, viņš gluži neviļus ielūkojās stiklotajā uzgaidāmajā zālē, kuru inspektori uzjautrinādamies dēvēja par akvāriju.

Komisārs jutās pārsteigts, redzēdams neērtajos, ar zaļu samtu apvilktajos krēslos sēžam Leonu Florantēnu kāda nepazīstama cilvēka sabied-ribā. Tas bija mazs, resns cilvēciņš ar apaļu seju un zilām acīm, kas izskatījās pēc dzīves baudītāja .

Šobrīd, kamēr Florantens viņam kaut ko klusu stāstīja, viņš turēja rokā savīkstītu kabatla-katu, ar to palaikam noslaucīdams acis.

Tieši pretī viņiem sēdēja inspektors Djedon-nē, vienaldzīgi lasīdams žurnālu.

Viņu neviens neievēroja, un, ticis savā kabinetā, Megrē nospieda zvana pogu. Vecais Zozefs gandrīz tūlīt pavēra durvis.

- Vai mani kāds gaida?

- Divi gabali, komisāra kungs...

- Kurš ieradās pirmais?

-Tas tur...

Vecais parādīja komisāram Florantēna vizītkarti.

- Un tas otrs?

- Ieradās pirms desmit minūtēm un likās ļoti norūpējies...

Runa bija par Femānu Kurselu no brāļu Kur-selu uzņēmuma Ruānā, kur viņi ražoja lodīš-gultņus. Uz vizītkartes bija arī Voltēra bulvāra biroja adrese.

- Kuru lai vedu iekšā pirmo?

- Ievediet pie manis Kursela kungu...

Viņš apsēdās pie rakstāmgalda un uzmeta skatienu atvērtajam logam, aiz kura vilnīja siltais gaiss.

-Lūdzu, ienāciet... Sēdieties...

Vīrietis tiešām bija maza auguma un tiešām resns, bet varētu sacīt, ka tas viņam piestāvēja. No viņa staroja patīkams dzīvīgums un neviltota sirsnība.

-Jūs mani nepazīstat, komisāra kungs...

- Ja jūs nebūtu šorīt atnācis, es dotos uz jūsu biroju, Kursela kungs...

Zilās acis uzlūkoja viņu pārsteigti, bet bez nobīļa.

-Tātad jūs zināt?

- Es zinu, ka jūs bijāt liels Papē jaunkundzes draugs un ka šorīt droši vien piedzīvojāt nepatīkamu pārsteigumu, kad dzirdējāt pa radio vai izlasījāt avīzē...

Sekoja grimase, kas draudēja pārvērsties asarainā raudu lēkmē, taču Kursels savaldījās.

- Es lūdzu piedošanu... Esmu satriekts... Es biju vairāk nekā viņas draugs...

-To es zinu...

- Tādā gadījumā es neko daudz jums nevarēšu pavēstīt, jo man nav ne mazākās jēgas par to, kas tur noticis... Tā bija visklusākā, vissmalkjūtīgākā sieviete...

- Vai jūs pazīstat vīrieti, kas kopā ar jums sēdēja uzgaidāmajā zālē?

Rūpnieks, kas tik maz izskatījās pēc lodīš-gultņu fabrikanta, viņu pārsteigti uzlūkoja.

- Tātad jūs nezināt, ka viņai bija brālis?

- Vai jūs viņu jau sen tur satikāt?

- Pirms gadiem trim... Aptuveni tajā laikā, kad viņš pārbrauca no Urugvajas...

- Vai viņš tur dzīvoja ilgi?

- Vai tad jūs viņu nenopratinājāt?

- Mani pārsteidz tas, ko viņš jums sastāstījis...

- Viņš ir arhitekts, un Urugvajas valdība viņu lūgusi izprojektēt jaunu pilsētu...

- Vai jūs viņu sastapāt pie Zozefīnes Papē?

- Tā ir...

- Vai jūs ieradāties pirms viņa, vai negaidot?

- Atzīstos, ka es to neatceros...

Uzdotais jautājums viņu pārsteidza, un viņš sarauca uzacis, kuras bija ļoti gaišas. Arī viņa mati bija gaiši - gandrīz balti kā dažiem bērniem ar gaiši rožainu ādu.

- Es nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt...

- Vai jūs pēc tam viņu sastapāt vēl?

- Trīs vai četras reizes...

- Un vienmēr Notrdamdeloretas ielā?

- Nē... Viņš bija atnācis uz manu biroju aprunāties par modernas pludmales ierīkošanu - ar viesnīcām, villām un kotedžām - kaut kur starp Lagro di Ruā un Palavasu...

- Viņš gribēja, lai jūs par to ieinteresējaties?

- Tā ir taisnība... Atzīstu, ka viņa projektam bija arī savas labās puses un tas varētu tikt īstenots... Nelaimīgā kārtā es nevarēju atlicināt nekādu naudu no mūsu uzņēmuma, jo tas pieder arī manam brālim, ne tikai man...

-Tātad jūs viņam neko neiedevāt?

Viņš nosarka. Megrē piezīme viņu apstulbināja.

- Iedevu viņam dažus tūkstošus franku, lai varētu projektu iespiest...

- Vai tas tika iespiests? Vai viņš jums atnesa eksemplāru?

- Es taču jums teicu, ka tas mani neinteresē...

- Vai pēc tam viņš jums uzmācās vēl?

- Pagājušajā gadā, lai gan šis vārds man nepatīk... Novatori allaž iekuļas kādās grūtībās... Viņa birojs Monpeljē...

- Vai tad viņš dzīvo Monpeljē?

- Un jūs to nezinājāt?

Katrs no viņiem runāja savā valodā - un Fer-nāns Kursels jau sāka kļūt nepacietīgs.

- Kāpēc jūs neaicināt iekšā viņu un neuzdodat jautājumus viņam?

- Pienāks arī viņa kārta...

-Jūs, kā rādās, esat noskaņots pret viņu...

- Nebūt nē, Kursela kungs... Es pat atzīšos, ka viņš ir mans liceja biedrs...

Mazais cilvēciņš izvilka no zelta cigarešetvi-jas cigareti.

- Vai atļausiet?

- Lūdzu... Cik reizes jūs viņam devāt naudu?

Viņam nācās apdomāties.

- Trīs reizes... Pēdējoreiz viņš bija aizmirsis čeku grāmatiņu Monpeljē...

- Ko viņš jums sacīja pirms dažām minūtēm, sēžot uzgaidāmajā telpā?

- Vai man noteikti jums jāatbild?

-Tābūtu labāk...

- Tas ir tik sāpīgs temats... Galu galā...

Viņš nopūtās, izstiepa savas īsās kājeles un izpūta cigaretes dūmus.

- Viņš nezinot, kur māsa ieguldījusi naudu... Arī es to nezinu, jo tas uz mani neattiecas... Viņš šobrīd esot uz sēkļa, jo visu ieguldījis projektā, un lūdza iedot naudu, lai varētu sarīkot bēres...

Kursels sašuta, redzēdams Megrē seju atplaukstam platā smaidā. Tas tiešām bija pārlieku skaisti!

- Atvainojiet! Jūs tūlīt sapratīsiet. Vispirms jums jāzina, ka tas, ko jūs pazīstat ar Leona Papē vārdu, īstenībā saucas Leons Florantēns. Viņš ir Mulēnas konditora dēls, un mēs kopā mācījāmies licejā Banvilā.

- Tātad viņš nav brālis...

- Nē, godātais kungs. Ne brālis, ne brālēns, un tomēr tas viņu nekavēja dzīvot ar šo sievieti kopā...

-Jūs gribat sacīt...

Viņš piecēlās, nespēdams nosēdēt uz vietas.

- Nē! - viņš iebilda. - Tas nav iespējams. Zo-zē nebija spējīga uz...

273

Simenons 13

Viņš staigāja šurpu turpu, birdinādams cigaretes pelnus uz paklāja.

- Neaizmirstiet, komisāra kungs, ka es viņu pazinu desmit gadus... Sākumā, kad vēl nebiju precējies, dzīvoju ar viņu kopā... Tas biju es, kas sameklēja viņai dzīvokli Notrdamdeloretas ielā un iekārtoja to, rēķinoties ar viņas gaumi...

- Toreiz viņai bija divdesmit pieci gadi?

- Jā... Man bija trīsdesmit divi... Mans tēvs vēl bija dzīvs, un es diezgan maz piedalījos uzņēmuma darbā, jo Parīzes biroju vadīja mans brālis...

- Kur un kā jūs ar viņu sastapāties?

- Es jau gaidīju šo jautājumu un zinu, ko jūs domājat... Iepazinos ar viņu Monmartrā, kādā krodziņā, kura vairs nav un kas saucās “Jaunais Ādams”...

- Vai viņa tur apkalpoja klientus kādā numurā?

- Nē... Viņa bija dejotāja... Tas nozīmēja, ka viņai nenācās noteikti sekot numurā katram klientam, kurš vien to vēlētos... Es viņu atradu vienu pašu pie galdiņa - melanholisku, tik tikko manāmi uzkrāsojušos, ģērbušos ļoti vienkāršā, melnā kleitā... Viņa bija tik kautrīga, ka man nācās grūti viņu uzrunāt...

- Vai jūs pavadījāt vakaru kopā ar viņu?

- Protams... Viņa man stāstīja par savu bērnību...

- Ko vina jums sacīja - no kurienes vina nākusi?

- No Larošelas... Viņas tēvs bijis zvejnieks, bet noslīcis kuģa avārijas laikā, un viņai esot četri jaunāki brāļi un māsas...

- Un māte?... V;iru derēt, ka māte bija mirusi...

Kursels viņam uzmeta sadusmotu skatienu.

- Ja vēlaties, lai es turpinu...

- Piedodiet... Redziet, tas viss nav taisnība...

- Viņai nav četru brāļu un māsu?

- Nē... Un viņai nebija vajadzības strādāt kabarē Monmartrā, lai viņus uzturētu... Jo tā taču viņa jums teica, vai ne?

Viņš atkal apsēdās - šaubīgs, ar nodurtu galvu.

- Es tikai ar pūlēm spēju jums noticēt... Es viņu tik ļoti mīlēju...

- Un tomēr apprecējāties?

- Tas tiesa, es apprecēju vienu no savām māsīcām... Jutu, ka sāku novecot... Man gribējās bērnus...

- Vai jūs dzīvojat Ruānā?

-Jā, lielāko nedēļas daļu pavadu tur...

- Taču ceturtdienas ne...

- Kā jūs to zināt?

- Ceturtdienās jūs gājāt vakariņās ar Zozē, pēc tam uz teātri vai kino un pavadījāt nakti Notrdamdeloretas ielā...

- Tā ir taisnība... Gribēju pārtraukt attiecības ar viņu, taču nespēju...

- Vai jūsu sieva to zina?

- Protams, ka nē...

- Un jūsu brālis?

- Man nācās Gastonam to uzticēt, jo visiem tika teikts, ka braucu uz mūsu biroju Marseļā...

Mazais cilvēciņš sirdsskaidri piebilda:

- Viņš mani uzskata par idiotu...

Megrē ar pūlēm izdevās nepasmaidīt.

- Kad iedomājos, ka vēl nupat biju gatavs raudāt vestē vīrietim, kurš...

- Florantēns nav vienīgais...

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Ja viņa būtu ņēmusi galu citādā veidā, es atstātu jūs nezināšanā, Kursela kungs. Taču viņa tika noslepkavota. Man uzdots atrast to, kas viņu noslepkavojis, un tas ir izdarāms tikai pilnīgas atklātības gaisotnē...

- Vai jūs zināt, kas šāva?

- Vēl ne... Jūs bijāt četri un vēl Florantēns -un visi viņu regulāri apciemojāt...

Viņš purināja galvu, it kā vēl joprojām nespētu noticēt.

- Bija brīži, kad man uzmācās kārdinājums viņu apprecēt... Ja nebūtu Gastona, iespējams, ka es...

- Trešdiena bija augsta ierēdņa diena, taču viņš nepavadīja nakti šajā dzīvoklī...

- Vai jūs ar viņu jau tikāties?

- Šorīt...

- Vai viņš atzinās?

- Viņš neslēpa ne savas vizītes, ne to mērķi...

- Cik vecs viņš ir?

>

- Piecdesmit pieci gadi... Vai jūs nekad neesat saticis kādu klibiki - vai nu liftā, vai dzīvoklī?

-Nē...

- Jo bija ari klibiķis - padzīvojis cilvēks, kuru es drīz atradīšu, ja mani inspektori nav to jau paveikuši...

- Un vēl? - nopūtās resnītis, steidzoties ātrāk to izbeigt.

- Vēl kāds rudgalvis, jaunākais no jums visiem... Viņam ir tikai trīsdesmit gadi, un viņš strādā apdrošināšanas sabiedrībā...

- Es domāju, ka jūs netikāt viņu redzējis dzīvu?

- Tā ir.

- Ja jūs būtu viņu pazinis, tad saprastu manu apjukumu... Varētu apzvērēt, ka viņa bija pati atklātība... Atklātība, kas sniedzas līdz naivumam...

- Vai jūs devāt viņai iztikas līdzekļus?

- Man vajadzēja uzstāt, lai viņa kaut ko pieņemtu... Viņa vēlējās strādāt veikalā, piemēram, veļas veikalā... Taču viņas veselība nebija teicama... Reizēm viņai uznāca reiboņi... Viņai vienmēr šķita, ka es dodu par daudz...

Pēkšņi viņam prātā iešāvās kāda doma.

- Un tie citi?... Vai tad viņi ari...?

- Baidos, ka jā, Kursela kungs... Jūs visi viņu uzturējāt, varbūt izņemot rudiķi - to es vēl noskaidrošu... Vismaz tas attiecas uz ierēdni, ar kuru šorīt tikos...

- Ko tad viņa darīja ar to naudu? Viņas vēlmes bija tik pieticīgas...

- Viņa sāka ar to, ka nopirka māju Monsenī ielā... Un tad, kad viņa bija mirusi, dzīvoklī tika atrasti četrdesmit astoņi tūkstoši franku... Un tagad pamēģiniet tikt pāri savam sašutumam un padomāt... Es jums nevaicāju, kur jūs bijāt vakar laikā starp pulksten trijiem un četriem pēcpusdienā...

-Biju savā mašīna - braucu šurp no Ruānas, ceturksni pāri trijiem man vajadzēja šķērsot Sen-klū tuneli...

Viņš pēkšņi aprāvās un apstulbis uzlūkoja Megrē.

- Vai tas nozīmē, ka jūs mani turat aizdomās?

- Es neturu aizdomās nevienu un uzdodu parastos jautājumus, kādus uzdodu visiem... Cikos jūs ieradāties savā birojā?

- Es nebraucu tieši turp. Uz mirklīti piestāju pie bāra Pontjē ielā, lai izdarītu iemaksu totalizatorā... Patiešām, es ierados Voltēra bulvāri apmēram ceturksni pāri pieciem... Papīros rakstīts, ka esmu brāļa pilnvarotais pārstāvis... Divas reizes nedēļā man jāierodas rūpnīcā... Man ir birojs ar sekretāri Voltēra bulvārī, bet bez manis ļoti labi varētu iztikt...

- Vai jūsu brālis uz jums par to nedusmojas?

- Gluži otrādi... Jo mazāk daru, jo apmierinātāks viņš ir, jo tad jūtas vienīgais kungs un pavēlnieks...

- Kāda ir jūsu mašīnas marka, Kursela kungs?

- Jaguārs... Ar nolaižamu virsu... Man vienmēr bijuši auto ar nolaižamu virsu... Tas ir bāl-zilā krāsā... Vai gribat zināt numuru?

- Tas nav nepieciešams...

- Kad iedomājos, ka ne tikai Zozē, bet arī viņas tā sauktais brālis... Kā jūs viņu nosaucāt?

- Florantēns... Viņa tēvs cepa labākās kūkas Mulēnā...

Vīrelis sažņaudza savas mazās dūrītes.

- Nomierinieties... Ja nenotiks nekas neparedzēts, tad jūsu vārds netiks publicēts un šeit runātais paliks starp mums... Vai jūsu sieva ir greizsirdīga?

- Protams, taču nav īpaši neganta... Viņai ir aizdomas, ka man bijuši daži piedzīvojumi -Marseļā vai Parīzē...

- Un tie jums arī bija - neraugoties uz Zozē?

- Laiku pa laikam gadās... Esmu ziņkārīgs -tāpat kā pārējie vīrieši...

Viņš meklēja savu cepuri, kuru bija atstājis uzgaidāmajā zālē. Megrē viņu izvadīja, baidīdamies, ka viņš ķersies krāgā Florantēnam.

Tas sērīgi abus uzlūkoja - it kā būtu jau skaidrībā par to, ko Kurselam nācies norīt.

Kad rūpnieks bija aizgājis, inspektors Dje-donnē, kas bija piecēlies, komisāram ienākot, noprasīja:

- Vai vēlaties dzirdēt manu pārskatu tūlīt?

- Vai kaut kas noticis?

- Nē. Pēc brokastīm ielas stūra bistro viņš atgriezās savā ateljē un tikai pusdesmitos devās uz metro, lai brauktu šurp. Viņš teica, ka vēloties redzēt jūs. Tad ieradās tas otrs, un viņi spieda viens otram rokas. Ko viņi viens otram sacīja, es nedzirdēju...

- Tas šodien būtu viss...

Megrē pamāja Florantēnam.

- Nāc...

Komisārs ieveda viņu savā kabinetā un, kad durvis bija aizvērušās, ilgi pētīja. Florantēns bija nokāris galvu, un viņa garais, kaulainais augums likās sašļucis, it kā būtu zaudējis spēku.

-Tu esi vēl neģēlīgāks, nekā es biju domājis...

- Es zinu...

- Kāpēc tu to darīji?

- Es nezināju, ka viņu satikšu...

- Ko tad tu dari šeit? - Viņš pacēla galvu un uzlūkoja Megrē, kā žēlsirdību lūgdams.

- Kā tu domā, cik naudas man ir kabatā?

- Tam nav nozīmes.

- Gluži pretēji, ir gan nozīme... Man ir tieši piecdesmit santīmu... Kvartālā nav neviena veikala, bistro vai restorāna, kur man kaut ko iedotu uz parāda...

Tagad bija komisāra kārta apjukt - gluži tāpat, kā vēl nesen bija apjucis resnītis.

- Vai tad tu nāci prasīt man naudu?

- Bet kam tad lai es to prasu - tajā situācijā, kādā esmu nonācis?... Jādomā, ka tu būsi pateicis tam uzskrūvētajam kretīnam Parē, ka neesmu Zozē brālis...

- Protams...

- Tas droši vien viņam lika zaudēt ilūzijas...

- Šā vai tā, viņam ir vērā ņemams alibi...

7 > »

Viņš vakar, laikā no trijiem līdz četriem, atradies savā kabinetā...

- Kad es redzēju uzgaidāmajā zālē ienākam to nozīdīto sivēnu, teicu sev, ka man ir vēl viena cerība...

- Nauda bēru izdevumiem!... Vai tev nemaz nav kauna?

Florantēns paraustīja plecus.

- Vai zini, lai būtu kauns... Iegaumē, ka es vis nedomāju, ka viņš tev to pateiks... Tā kā ierados pirmais, cerēju, ka tu mani pieņemsi pirms viņa...

Viņš apklusa, kamēr Megrē piegāja un nostājās pie loga. Āra gaiss reti kad viņam bija licies tik tīrs.

- Ko tu darīsi ar tiem četrdesmit astoņiem tūkstošiem franku?

Komisārs palēcās. Vai bija iespējams, ka Florantēns šobrīd atkal domāja par šo naudu?

- Vai tu nesaproti, ka man nav nekādu eksistences līdzekļu?... Tās senlietas man ienes tikai šad un tad pa kādai naudaszīmei... Kāpēc lai es tavā priekšā izliktos? Antikvariāts - tā bija tikai fasāde...

- To jau es sapratu...

-Tātad, gaidot, kamēr izkulšos...

- Ko tad tu tālāk darīsi?

- Ja vajadzēs, iešu uz Hallēm izkraut dārzeņus...

- Atgādinu, ka tev aizliegts 110 Parīzes izbraukt...

- Vai tad es palieku aizdomās turamais?

- Līdz tam laikam, kamēr būs atrasts slepkava... Vai tu patiešām neko nezini par to kli-biķi?

- Žozē zināja tikai viņa vārdu - Viktors... Viņš nekad neesot stāstījis Žozē par savu sievu vai bērniem... Viņa nezināja, ar ko viņš nodarbojas, lāču viņš radīja tādu iespaidu, ka ir bagāts... Viņa drēbes bija labi piegrieztas, krekli šūti pēc mēra... Man nāk prātā vēl kāds sīkums... Reiz, vilkdams no kabatas maku, viņš izmeta uz grīdas dzelzceļa mēnešbiļeti - virziens bija Parīze - Bordo...

Inspektoriem tas jau bija izejas punkts. Abonentu mēnešbiļetēm šajā maršrutā varēja nebūt pārāk daudz.

- Tu taču redzi... Es sadarbojos ar tevi, kā vien varu...

Megrē bija sapratis - izvilka savu kabatas portfeli un izņēma no tā simtfranku banknoti.

- Pacenties ierobežot izdevumus tā, lai kādu laiku pietiktu...

- Vai man turpinās sekot?

-Jā...

Viņš atvēra inspektoru istabas durvis.

- Leruā...

Viņš pateica rīkojumus inspektoram un nepaguva izvairīties no skolasbiedra pastieptās rokas.

4. nodala

Pulkstenis bija trīs, un Megrē stāvēja pie atvērtā loga ar pīpi mutē, rokas kabatās sabāzis, viņam tik ierastajā pozā.

Spīdēja saule, debess bija viendabīgi zila, neredzēja neviena mākonīša, un tomēr pa diagonāli sāka krist ļoti retas, garenas lietus iāses, sašķīzdamas pret zemi, un veidoja uz tās slapjus plankumus.

- Nāc iekšā, Likā, - viņš teica, atpakaļ nepagriezdamies, kad pavērās durvis.

Viņš bija aizsūtījis inspektoru uz Tiesu pils bēniņiem palūkoties kartotēkā, lai uzzinātu, vai Florantēnam nav bijušas sodāmības.

- Trīs sodāmības, šef, bet nekā nopietna.

- Blēdības?

- Pirmā pirms divdesmit diviem gadiem - par čeku bez seguma. Viņš dzīvoja Vagramavēnijā mēbelētās istabās un bija noīrējis darba telpas Elizejas laukos. Nodarbojās ar eksotisku augļu importu... Dabūja sešus mēnešus, sodu nosacīti atliekot...

Pēc astoņiem gadiem viņam piesprieda gadu par krāpšanu un dokumentu viltošanu. Viņa adrese uzrādīta Monpamasā, kādā mazā viesnīciņā. Šoreiz bez soda atlikšanas. Tātad viņam nācās iet cietumā.

Vēl pēc pieciem gadiem - atkal čeks bez seguma. .. Precīza adrese nav norādīta...

- Es tev pateicos...

- Vai vairāk nekā es nevaru izdarīt?

- Dodies uz Notrdamdeloretas ielu aptaujāt veikalniekus! Žanvjē to jau darīja, taču citā nolūkā. Es vēlētos zināt, vai vakar, laikā no trijiem līdz četriem, šajā vai blakusielās nav redzēts debeszils jaguārs ar nolaižamu jumtu. Aptaujā arī degvielas iepildītājus!

Viņš palika viens, uzacis saraucis. Mērsa speciālisti neko noderīgu nebija atraduši.

Tikai Florantēna pirkstu nospiedumus - gan šajā istabā, gan visā dzīvoklī, bet to jau varēja gaidīt.

Tomēr uz durvju rokturiem neatrada nekādus nospiedumus; tie bija rūpīgi noslaucīti.

Florantēna pirkstu nospiedumi atradās gan kambari, gan vannasistabā, taču nekādu nospiedumu nebija uz naktsgaldiņa, kur slepkavam vajadzēja paņemt revolveri.

Komisāru, jau pirmoreiz ieejot šajā dzīvoklī, pārsteidza tur valdošā tīrība. Žozefine Papē nealgoja ne kalpotāju, ne apkopēju. Megrē iedomājās viņu no rīta uzkopjam istabas, ar lakatiņu apsietiem matiem, kamēr klusināti spēlēja radio.

Komisārs izskatījās sapiktojies kā allaž, kad nebija mierā pats ar sevi, un viņam tiešām bija sirdsapziņas pārmetumi.

Vai tad, ja Florantēns nebūtu viņa skolasbiedrs no Mulēnas, Megrē jau nebūtu lūdzis izmeklēšanas tiesneša atļauju viņu arestēt?

Konditora dēls nekad nebija viņa tuvs draugs. Jau licejā Megrē pret viņu izjuta ļoti dažādas jūtas.

Florantēns ērmojās, smīdinādams visu klasi, un mīļuprāt riskēja saņemt sodu, lai uzjautrinātu savus klasesbiedrus.

Bet vai viņa uzvedībā nevarēja samanīt arī nicību, pat agresivitāti?

Viņš izsmēja itin visus, komiski imitēja sejas izteiksmes un skolotāju nervozās grimases.

Viņa mērkaķošanās bija smieklīga. Viņš uzmanīja efektu, kādu tā izraisīja pārējo sejās, un jutās sapīcis, ja smiekli neatskanēja.

Vai jau tad viņš neatradās uz robežas? Vai viņš nejutās savādāks nekā citi? Varbūt tāpēc viņa joki allaž bija tik sīvi?

Kļuvis pieaudzis, Parīzē viņš bija turpinājis mērkaķoties, iepazīdams lielākas vai mazākas sekmes un arī sakāves, tostarp pat cietumu.

Neatzīdams savu caurkrišanu, viņš turpināja dūšīgi turēties, pat nonēsātā uzvalkā saglabādams savu dabisko eleganci.

Viņš meloja, pats to nemanīdams. Viņš vienmēr bija melojis un pat nejutās apmulsis, ja viņa sarunbiedrs to pamanīja. Viņš likās sakām:

“Tas taču bija tik labi izdomāts!... Cik žēl, ka neizdevās to īstenot.

Viņš droši vien apmeklēja “Fukē”, citus Elizejas lauku un šīs apkaimes bārus, kabarē, visus/tos nostūrus, kur iespējams atrast sev kādu nodrošinājumu.

īstenībā Megrē domāja, ka viņš bija viegli ievainojams. Viņa komiķa loma bija tikai fasāde, lai aizsargātos pret nesaudzīgo patiesību.

Viņš bija caurkritušais, caurkritis tips un, kas visbēdīgākais un sāpīgākais - novecojis caurkritušais.

Vai Megrē viņu nearestēja līdzjūtības dēļ? Vai varbūt tāpēc, ka Florantēns pats bija sagādājis pārāk daudz pierādījumu pret sevi, turklāt vēl būdams gudrs cilvēks?

Kaut vai fakts, ka viņš bija aiznesis līdzi Žozē ietaupījumus, ietīdams cepumu kārbu tās pašas dienas avīzē. It kā nebūtu varējis atrast citu slēptuvi bez būceņa Rošešuāra bulvārī, kuru policija noteikti pārmeklētu jebkurā gadījumā.

Tad vēl tas stundas ceturksnis, kuru viņš pēc šāviena bija nosēdējis kambarī...

Vai viņam bija bail uzskriet virsū slepkavam?

Un viņš izvēlējās Megrē, lai gan būtu tik vienkārši paziņot kvartāla policijas komisāram...

Megrē bija pietiekami daudz iemeslu, lai viņu arestētu. Un turklāt jau vairākas nedēļas bija turpinājušies Rudiķa apmeklējumi - varbūt jaunais cilvēks bija nodomājis ieņemt Florantēna vietu, ar to pašu atņemot viņam iztikas līdzekļus?

Zanvjē pieklaudzināja, negaidīdams ienāca iekšā un atkrita krēslā.

- Beidzot ir, šef...

- Klibiķis?

- Jā... Pats vairs nezinu, cikreiz zvanīju pa telefonu, kādu pusduci reižu arī uz Bordo... Dzelzceļa pārvaldē man bezmaz nācās krist ceļos, lai viņi tūlīt izrevidētu abonentu sarakstus...

Viņš aizdedzināja cigareti un izstiepa kājas.

- Atliek tikai cerēt, ka mans klibiķis būs īstais... Nezinu, vai darīju labi, bet palūdzu viņu atnākt pie jums... Viņš pēc stundas ceturkšņa būs klāt...

- Es labāk būtu gribējis tikties pie viņa...

- Viņš dzīvo Bordo. Parīzē viņam ir pastāvīgs numurs “Skriba viesnīcā”, turpat pie viņa biroja, kas atrodas Obē ielā.

- Kas viņš tāds ir?

- Ja ziņas, kuras ieguvu, ir pareizas, tad Bordo viņš ir svarīga persona, no Sartro - tā ir krastmala, kur atrodas pilsētas ievērojamāko ģimeņu savrupmājas... Viņš, protams, ir vīntirgotājs un tirgojas lielākoties ar Vāciju un Skandināviju...

- Vai tu viņu redzēji?

- Es viņam zvanīju...

- Vai viņš likās pārsteigts?

- Viņš sākumā runāja no lieliem augstumiem un vaicāja, vai nedzenu jokus. Kad apstiprināju, ka tiešām esmu no kriminālpolicijas, un teicu, ka jūs vēlaties viņu redzēt, viņš paziņoja, ka viņam ar policiju neesot nekā kopīga un lai viņu labāk liekot mierā, ja nevēloties piedzīvot nepatikšanas. Es viņam pateicu par Notrdamdeloretas ielu...

- Kā viņš reaģēja?

- Iestājās klusums, pēc tam viņš norūca:

“Kad komisārs Megrē gribētu mani satikt?”

“Jo ātrāk, jo labāk...”

“Tiklīdz būšu beidzis izskatīt pastu, aiziešu uz Orfēvras krastmalu...”

Žanvjē piemetināja:

- Viņu sauc Lamots... Viktors Lamots... Ja vēlaties, kamēr jūs viņu pieņemsiet, es piezvanīšu Bordo kriminālpolicijai un palūgšu ziņas par viņu...

- Laba doma...

-Jūs necik apmierināts vis neizskatāties...

Megrē paraustīja plecus. Vai tad viņš nebija neapmierināts ikreiz, kad izmeklēšana nevedās un nekas īsti skaidri neiezīmējās? Visus šos ļautiņus, izņemot Florantēnu, viņš vakar vēl nepazina.

Šorīt viņš bija pieņēmis apaļīgu cilvēciņu, kurš atstāja diezgan neizteiksmīgas būtnes iespaidu. Ja Kurselam nebūtu tā laime būt lodīš-gultņu fabrikanta dēlam - kas viņš tad būtu kļuvis? Ceļojošs tirdzniecības aģents? Vai varbūt otrs Florantēns - pa pusei blēdis, pa pusei parazīts?

Zozefs pieteica apmeklētāju, un komisārs devās tam pretī. Vīrietis patiešām kliboja. Megrē pārsteidza viņa baltie mati un gurdā seja - viņam varēja dot gadus sešdesmit.

- Ienāciet, Lamota kungs... Atvainojiet, ka jūs traucēju... Ceru, ka raitnieki ļāva iebraukt jūsu mašīnu pagalmā?

-Tas attiecas uz manu šoferi...

Protams! Šim vīram bija šoferis un Bordo, protams, arī kalpotāji.

- Domāju, ka jūs zināt, kāpēc gribēju ar jums tikties?

- Kāds no jūsu inspektoriem man teica par Notrdamdeloretas ielu. Es labi nesapratu, ko viņš no manis gribēja.

Megrē bija apsēdies pie rakstāmgalda un piebāza pīpi, kamēr sarunbiedrs novietojās uz krēsla viņam pretī, ar seju pret logu.

289

Sinienons 13

- Jūs pazināt Žozefini Papē...

Sekoja diezgan ilgs šaubu bridis.

- Es brīnos, kā jūs to uzzinājāt.

- Jums jāzina, ka mums ir savi informācijas avoti, citādi cietumi stāvētu tukši.

- Jūsu pēdējie vārdi man nepatīk. Ja tas ir mājiens...

- Nebūt nē... Vai jūs lasījāt šārīta avīzes?

-Tāpat kā visi.

- Tad jau jūs zināt, ka Žozefīne Papē, mīļvār-diņā saukta Žozē, vakar pēcpusdienā noslepkavota savā dzīvoklī... Kur jūs tajā laikā bijāt?

- Visādā ziņā ne jau nu Notrdaindeloretas ielā...

- Vai jūs bijāt savā birojā?

- Cikos tieši?

-Teiksim, no trijiem līdz četriem...

- Es pastaigājos pa Lielajiem bulvāriem...

- Viens?

- Vai tas jums šķiet dīvaini?

- Vai jūs bieži tā pastaigājaties?

- Kad esmu Parīzē - vienu stundu no rīta, ap desmitiem, un vienu stundu pēcpusdienā... Mans ārsts apliecinās, ka ir ieteicis vingrinājumus... Biju daudz tuklāks nekā esmu tagad, un likās, ka mana sirds neizturēs...

- Vai jūs saprotat, ka jums nav alibi?

- Vai man bija par to jāparūpējas?

- Tāpat kā citiem Žozē mīlniekiem...

■

Viņš nenotrisēja un palika neizdibināms, tikai pavaicāja:

- Tātad mūsu bija daudz?

Viņa balsī varēja saklausīt ironiju.

- Cik zinu, tad četri, ja neskaita to, kas pie viņas dzīvoja.

- Un kāds pie viņas pat dzīvoja?

- Ja esmu pareizi informēts, tad jūsu diena bija sestdiena, jo katram bija paredzēta sava diena.

- Man ir noturīgi paradumi. Zināma rutīna. Sestdienās, pēc vizītes Notrdamdeloretas ielā, es braucu ar ātrvilcienu uz Bordo, lai nedēļas nogali pavadītu mājās...

- Vai jūs esat precējies, Lamota kungs?

- Precējies, ģimenes tēvs. Viens no dēliem strādā pie manis, Bordo uzņēmumā... Otrs ir mūsu pārstāvis Bonnā un bieži dodas ceļojumos uz ziemeļiem... Mans znots un meita dzīvo Londonā, man ir divi mazbērni...

- Vai jūs jau sen pazīstat Žozefīni Papē?

- Apmēram četrus gadus...

- Ko viņa jums nozīmēja?

Viņš visžēlīgi, varbūt pat ar zināmu netīksmi, noteica:

- Sānsoli...

- Vai gribat sacīt, ka jums pret viņu nebija nekādu jūtu?

- Vārds “jūtas” man liktos ļoti pārspīlēts.

- Sacīsim - simpātijas?

- Viņa bija aizgrābjoši praktiska un likās smalkjūtīga. Tik smalkjūtīga, ka biju pārsteigts, kā jums izdevās mani identificēt... Vai drīkstu vaicāt, kurš jums par mani pateica?

- Vispirms radās jautājums par sestdienas klibo klientu...

- Tas ir pēc kritiena no zirga - nelaimes gadījums notika, kad man bija septiņpadsmit gadu...

- Jums ir dzelzceļa abonementa biļete...

- Saprotu... Atrast klibu abonentu, kas brauc no Parīzes uz Bordo...

- Viens gan mani pārsteidz, mesjē Lamot... Dzīvodams “Skriba viesnīcā”, jūs varētu jebkurā tuvākajā bārā sameklēt skaistas un mīlīgas sievietes...

Vīrs no Šartro nesamulsa un pacietīgi atbildēja uz jautājumiem, taču ne bez zināmas augstprātības. Vai Šartro nebija Bordo Senžermēna priekšpilsēta, vai tur nemitinājās veselas dinastijas?

Megrē, Lamotaprāt, bija tikai policists. Protams, lai pasargātu pilsoņu mantu, tādi bija vajadzīgi, taču šī bija pirmā reize, kad viņam pašam iznāca ar tādiem darīšanas.

- Kā jūs tur sauca?

- Nav svarīgi... Megrē, ja vēlaties zināt..

- Vispirms, Megrē kungs, es cienu kārtību, esmu audzināts pēc zināmiem principiem, kuri gan šodien netiek ievēroti... Neesmu radis apmeklēt bārus... Lai cik dīvaini tas jums liktos, nekad neesmu spēris kāju kādā Bordo kafejnīcā

- kopš tiem laikiem, kad vēl biju students...

Ievest savos “Skriba” apartamentos tādu sievieti, par kādām jūs runājat, atzīstiet - tas nebūtu respektabli, turklāt vēl es riskētu piedzīvot nepatikšanas...

- Jūs runājat par šantāžu?

- Cilvēkam ar manu stāvokli tāds risks pastāv...

- Taču, reizi nedēļā apmeklējot Žozē Notr-damdeloretas ielā...

- Šis risks bija mazāks, vai ne?

Megrē sāka kļūt nepacietīgs.

- Un tomēr - jūs tik maz par viņu zinājāt...

- Vai jums būtu gribējies, lai nāku pie jums pēc ziņām par šo personu?

- Kur jūs viņu pirmoreiz sastapāt?

- Restorānvagonā...

- Vai viņa brauca uz Bordo?

- Atgriezās no turienes... Mēs apsēdāmies pie viena - divvietīga - galdiņa... Viņa likās ļoti pieklājīga un, kad es viņai pasniedzu maizes groziņu, mani dusmīgi uzlūkoja.... Sagadījās, ka mūsu vietas bija vienā kupejā...

- Vai jums tad jau bija kāda mīļākā?

- Vai jums nešķiet, ka tāds jautājums ir netaktisks un nemaz neiekļaujas jūsu izmeklēšanas rāmjos?

- Vai jūs labprātāk neatbildētu?

- Man nav nekā slēpjama... Viena bija - mana agrākā sekretāre, kuru iekārtoju kādā ateljē Grandarmē ielā... Nedēļu pēc tam viņa man paziņoja, ka precoties...

- Tātad vieta bija brīva...

- Man nepatīk jūsu ironija un nemaz vairs negribas uz jūsu jautājumiem atbildēt.

- Tad pastāv risks palikt šeit ilgāk, nekā jums gribētos...

- Vai tie ir draudi?

- Tas ir brīdinājums.

- Nepūlēšos aicināt šurp savu advokātu... Tad jautājiet...

Viņš izturējās aizvien augstprātīgāk, atbildes kļuva aizvien sausākas.

- Cik ilgs laiks pēc iepazīšanās ar Zozē bija pagājis, kad jūs nonācāt Notrdamdeloretas ielā?

- Trīs nedēļas... Varbūt mēnesis...

- Vai viņa jums teica, ka strādā?

- Nē.

- Ko tad viņa teica - no kā viņa pārtiekot?

- No mazas rentes, kuru viņai nodrošinājis tēvocis...

- Ak tā, un no kurienes viņa teicās esam?

- No Grenobles apkaimes...

Likās, ka Žozefīnei Papē piemitusi tāda pati nepieciešamība melot kā Florantēnam. Katram viņa bi ja sacījusi ko citu.

- Vai jūs ik mēnesi devāt viņai pamatīgu uz-tumaudu?

- Šis jautājums nav īpaši smalkjūtīgs.

- Vēlos, lai jūs uz to atbildētu.

- Es katru mēnesi viņai devu divtūkstoš franku, ieliekot tos aploksnē un novietojot aploksni uz kamīnmalas...

Megrē pasmaidīja. Komisāram likās, ka atgriezušies tie laiki, kad viņš tikko bija sācis strādāt policijā un Bulvāros varēja redzēt vecus kungus lakkurpēs un baltās getrās ar monokli acī sekojam daiļām dāmām.

Tie bija mēbelēto jumtistabiņu laiki, kad vīrieši uzturēja mīļākās, kuras droši vien bija tikpat maigas, smalkjūtīgas un pretimnākošas kā Zozefīne Papē.

Viktors Lamots nebija iemīlējies. Viņa dzīve

- tā bija ģimene Bordo, askētiskā māja, zināmas nedēļas dienas “Skriba viesnīcā” un birojā Obē ielā.

Un tomēr viņam bija vajadzīga oāze, kur varēja nomest respektējamā darījumcilvēka masku un runāt atklāti. Vai ar tādu sievieti kā Žozē nekādi sarežģījumi nedraudēja?

- Vai jūs nepazīstat nevienu no pārējiem viņas apmeklētājiem?

- Viņa mūs netika iepazīstinājusi.

- Varēja gadīties, ka nejauši jūs uzdurtos kādam citam.

- Gadījās tā, ka tas nenotika.

- Vai jūs kopā ar viņu arī kaut kur izgājāt?

-Nē.

- Vai jūsu šoferis gaidīja uz ielas?

Viņš paraustīja plecus, acīmredzami brīnīdamies par Megrē naivumu.

- Es vienmēr braucu pie viņas ar taksi...

- Vai jūs zināt, ka viņa nopirka sev māju Monmartrā?

- Ja jau jūs tā sakāt...

Šie jautājumi Lamotu neinteresēja, un viņš palika gluži vienaldzīgs.

- Turklāt vēl dzīvoklī atrada četrdesmit as-tohus tūkstošus franku...

- Iespējams, ka daļa no tiem nākusi no manis, bet neuztraucieties, es tos atpakaļ nepieprasīšu...

- Vai viņas nāve jūs sarūgtināja?

- Patiesību sakot, nē... Katru dienu mirst miljoniem cilvēku...

Megrē piecēlās. Viņam bija diezgan. Ja šī pratināšana turpinātos vēl ilgi, viņam nāktos pamatīgi nopūlēties, lai spētu noslēpt savu nepatiku.

- Vai jūs man neliksiet neko parakstīt?

-Nē.

- Vai man jāgaida uz noklaušināšanu pie izmeklēšanas tiesneša?

- Šobrīd nevaru jums atbildēt.

- Gadījumā, ja lieta nonāks zvērināto priekšā...

- Nonāks gan...

- Ja vien jūs atradīsiet slepkavu...

- Mēs vinu atradīsim...

>

- Es jūs brīdinu, ka darīšu visu, lai man nenāktos liecināt... Man ir draugi augstos posteņos...

- Par to es nešaubos...

Un komisārs devās uz durvīm, kuras bija plaši atvēris. Brīdī, kad Lamots kāpa pāri slieksnim, viņš pagriezās, it kā šaubīdamies, vai atsveicināties, taču beigu beigās izgāja, nepateicis ne vārda.

Te jau bija trīs! Vairs bija atlicis tikai rudiķis. Megrē bija sliktā garastāvoklī, un viņam vajadzēja zināmu laiku, lai nomierinātos. Lietus jau sen bija rimies. Kabinetā ielidoja muša - varbūt tā pati, kas vakar, - tieši tobrīd, kad viņš apsēdās un, neko nedomādams, ņēmās švīkāt papīrlapu.

Pamazām švīkas pārtapa vārdos.

Ar iepriekšēju nodomu.

Ja vien slepkava nebija Florantēns, iepriekšēja nodoma nevarēja būt, jo slepkava atnāca bez ieroča. Tas bija kāds paziņa, jo zināja par pielādēto revolveri, kas atradās, naktsgaldiņa atvilktnē.

Bet varbūt viņš rēķinājās tieši ar šo ieroci?

Ja pieņēma par patiesību, ka Florantēns tiešām atradies kambarī, - kāpēc tas cilvēks apmēram stundas ceturksni palika guļamistabā, kur varēja pārvietoties, tikai kāpjot pāri līķim?

Varbūt viņš meklēja naudu? Kāpēc tad viņš to neatrada, ja būtu pieticis ar visai vienkāršas atslēgas uzlaušanu?

Vēstules? Kādu dokumentu?

Ne Fransuā Parē - ierēdnim, ne Fernānam

✓

Kurselam - resnītim, ne arī augstmanīgajam Viktoram Lamotam nauda nebija vajadzīga.

Turpretī visi trīs būtu vētraini reaģējuši uz šantāžu.

Visu laiku nācās atgriezties pie Florantēna -Florantēna, kuru izmeklēšanas tiesnesis jau būtu licis arestēt, ja vien zinātu visus faktus.

***

Megrē bija cerējis nopratināt Rudiķi - Žanu Liku Bodāru, bet inspektors, kuru komisārs aizsūtīja viņu sameklēt, atgriezās tukšā. Jaunais apdrošināšanas aģents bija izbraucis un atgriezīšoties tikai vakarā.

Viņš mitinājās mazā mēbelētu istabu viesnīciņā Batiņolbulvārī - “Bosežūra viesnīcā” - un pusdienoja restorānā.

Megrē gremzās, it kā izmeklēšana klibotu. Viņš bija ar sevi nemierā un nejutās savā ādā. Komisāram trūka drosmes ķerties pie aktu vākiem, kuri krājās kaudzēs uz viņa rakstāmgalda, un Megrē atvēra inspektoru istabas durvis.

- Nāc... - viņš teica Lapuēnam. - Paņemsim auto...

Tikai krastmalā viņš nomurmināja:

- Uz Notrdamdeloretas ielu...

Komisāram likās, ka viņš aizmirsis kādu svarīgu norādi, ka pagājis garām patiesībai, pats nemaz to nemanīdams. Visā brauciena laikā viņš nebilda ne vārda un tā kodīja pīpi, ka tai nokrita ebonīta iemute.

- Mēģini kaut kur novietot auto un pēc tam uzmeklē mani!

- Dzīvoklī?

- Pie durvju sardzes...

Viņam uzmācās doma par atbaidošo durvju sardzes siluetu un viņas nekustīgajām acīm. Komisārs viņu atrada tieši tajā pašā vietā, kur vakar

- stāvam aiz tilla aizkara,«kuru viņa ar roku pastūma sānis un atkāpās tikai tad, kad viņš pagrūda durvis.

Viņa nevaicāja, ko komisārs vēlas, tikai nelabvēlīgi viņu noskatīja.

Viņas miesa bija ļoti balta, šis baltums likās neveselīgs. Vai viņa bija “nāvei parādā”, kā mēdza teikt laukos, varbūt viena no tām plānprātīgajām, kas nevienu neapdraudēja un reizēm bija redzamas ciematos?

Viņš kļuva nepacietīgs, redzot viņu stāvam telpas vidū kā torni.

- Sēdieties, - viņš nepacietīgi sacīja.

Viņa mierīgi papurināja galvu.

- Es jums vēlreiz uzdošu tos pašus jautājumus, kurus jau uzdevu vakar. Un šoreiz brīdinu, ka jūs sodīs par nepatiesas liecības sniegšanu, ja jūs nebūsiet teikusi patiesību...

Vārtniece nekustējās, un komisāram likās, ka viņas redzokļos var saskatīt uzjautrinājumu. Viņai acīmredzami nebija no komisāra bail. Viņai nebija bail ne no viena.

- Vai kāds laikā no trijiem līdz četriem uzkāpa līdz ceturtajam stāvam?

-Nē.

- Un līdz citiem stāviem?

- Tikai viena veca sieviņa - pie zobārsta.

- Vai jūs pazīstat Fransuā Parē?

-Nē.

- Un lielu, resnu, apmēram piecdesmit gadu vecu vīrieti ar retiem matiem un melnām ūsām?

- Varbūt.

- Viņam bija paradums nākt šurp trešdienās, ap pulksten pussešiem... Vai vakar viņš bija atnācis?

-Jā.

- Cikos tas bija?

- Es īsti nezinu. Pirms pulksten sešiem.

- Vai viņš ilgi palika tur augšā?

- Viņš tūlīt kāpa atkal lejā.

- Vai viņš jums neko neprasīja?

- Nē.

Viņa atbildēja nedomādama, ar sastingušu seju, neizlaizdama Megrē no acīm, it kā visu laiku gaidītu, ka komisārs noķers viņu kādos slazdos. Vai viņa bija spējīga kādu pasargāt? Vai viņa saprata, cik svarīgas ir viņas liecības?

Uz spēles bija likts Florantēna liktenis, jo tad, ja mājā neviens nebija ienācis, Megrē skolasbiedra stāsts nevarēja būt patiess - nevarēja būt ne zvana pie durvīm, ne apmeklētāja, ne slēpšanās kambarī - un Florantēns, bez šaubām, bija uz savu draudzeni šāvis pats.

Pie stikla vairākas reizes klusi pieklaudzināja, un Megrē ielaida iekšā Lapuēnu.

- Tas ir viens no maniem inspektoriem, -Megrē paskaidroja. - Vēlreiz brīdinu - apsveriet savus vārdus un atbildiet tikai tad, ja esat pārliecināta, ka atbilde būs pareiza...

Viņa vēl nekad savā mūžā nebija spēlējusi tik ievērojamu lomu un droši vien iekšēji līksmoja. Vai tā nebija neparedzēta izdevība - redzēt policijas komisāru viņu pazemīgi lūdzamies palīdzēt?

- Vai Fransuā Parē šīs pēcpusdienas laikā nebija jau reiz atnācis - agrāk?

-Nē.

- Vai jūs esat pārliecināta, ka tādā gadījumā būtu viņu redzējusi?

-Jā.’

- Taču jums gadās ieiet virtuvē...

- Šajā laikā nē...

- Kur atrodas telefons?

- Virtuvē.

- Ja kāds piezvanīja...

- Neviens nezvanīja...

- Vai uzvārds Kursels jums kaut ko izsaka? -Jā.

- Kāpēc jūs šo uzvārdu pazīstat, bet Parē kunga uzvārdu ne?

- Tāpēc, ka viņš te kādu laiciņu dzīvoja... Pirms desmit gadiem viņš bieži palika pa nakti un vienmēr izgāja kopā ar Papē jaunkundzi...

- Vai viņš ar jums sarunājās?

- Viņš garāmejot mani sveicināja.

- Vai viņš jums patīk labāk nekā tie citi?

- Viņš bija pieklājīgāks.

- Viņam vēl tagad gadās te pārgulēt - ceturtdienas naktīs...

- Tā nav mana darīšana.

- Vai viņš vakar nebija atnācis?

-Nē.

- Vai jūs pazīstat viņa mašīnu?

-Tā ir zila.

Viņas balss bija vienaldzīga, bez kādas intonācijas. Lapuēnu šāds fenomens apstulboja.

- Vai jūs zināt klibiķa uzvārdu?

-Nē.

- Vai viņš nekad nav šeit apstājies?

- Nē.

- Viņu sauc Lamots... Vai ari viņu jus vakar netikāt redzējusi?

-Nē.

- Nedz ari rudgalvi, kuru sauc Bodārs?

- Es netiku viņu redzējusi.

Megrē būtu gribējis durvju sardzi sapurināt, lai izdabūtu no viņas patiesību - gluži kā no krājkasītes izdabū sīknaudu.

- Tātad jūs apgalvojat, ka Leons Florantēns tur augšā bija viens pats kopā ar Zozefīni Papē?

- Es nebiju uzgājusi tur augšā.

Tas likās bezcerīgi.

- Tā ir vienīgā iespējamība - ja ticam jūsu liecībai.

- Es tur neko nevaru darīt.

- Vai jums nepatīk Florantēns?

- Tā ir mana darīšana.

- Varētu domāt, ka jūs esat izlolojusi kādu personīgu atriebību.

- Katrs var domāt, ko vien vēlas.

Kaut kur bija plaisa, Megrē to juta. Pat ja viņas nekustīgums nebija mākslots, pat ja viņa allaž runāja tik vienmuļā tonī, izvēlēdamās pēc iespējas mazāk vārdu, - kaut kas šeit nebija kārtībā. Vai nu viņa meloja tīšām - kāda nezināma iemesla dēļ, vai arī neteica visu, ko zināja.

Viņa bija sagatavojusies aizsargāties, tas bija skaidrs, un lūkoja jautājumus iepriekš uzminēt.

- Sakiet man, Blana kundze... Vai kads jums būtu draudējis?

-Nē.v

- Ja Zozefīnes Papē slepkava piedraudējis ar jums izrēķināties, ja jūs runāsiet...

Viņa papurināja galvu.

- Ļaujiet man pateikt visu līdz galam... Ja runāsiet, tad mums būs iespēja viņu arestēt, un viņš jums vairs neko nevarēs izdarīt... Ja klusēsiet, tad riskējat, ka viņš var iedomāties jūs apklusināt pavisam...

Kāpēc šī pēkšņā ironija viņas skatienā?

- Slepkava reti kad neuzdrīkstas uzbrukt bīstamam lieciniekam... Es varētu minēt dučiem tādu gadījumu... Turklāt, ja jūs mums neuzticaties, mums nav iespējams jūs pasargāt...

Dažas sekundes Megrē cerēja. Nevarētu sacīt, ka viņa būtu kļuvusi cilvēciska, taču varēja samanīt tādas kā svārstības, vieglas trīsas - varbūt tās bija šaubas.

Viņš ziņkāri gaidīja.

- Ko jūs par to sakāt? - komisārs beidzot noprasīja.

- Neko.

Viņa nervi bija saspringti līdz pēdējam.

- Nāc, Lapuēn...

Un, kad viņi atradās uz ielas, Megrē sacīja:

- Esmu gluži vai pārliecināts, ka viņa kaut ko zina... Un vaicāju sev, vai viņa tiešām ir tāda muļķe, par kādu izliekas...

- Kurp mēs tagad dosimies?

. Viņš svārstījās. Gaidīdams apdrošināšanas aģenta nopratināšanu, viņš vairs nezināja, pie kā tagad varētu ķerties.

- Uz Rošešuāra bulvāri...

Florantēna ateljē bija ciet, un gleznotājs, kas strādāja, sēdēdams kaimiņos uz sliekšņa, uzsauca:

-Tur neviena nav...

- Vai viņš sen jau aizgāja?

- Viņš nav bijis pusdienās. Vai jūs esat no policijas?

-Jā.

- Es jau tā domāju... Kopš vakardienas sētā visu laiku kāds ložņā un iet viņam pa pēdām, tikko viņš dodas projām... Ko viņš izdarījis?

- Mēs nezinām, vai viņš vispār ir kaut ko izdarījis...

- Aizdomās turamais, ko?

- Ja vēlaties...

Šim vīram acīmredzami patika runāties, un viņam visu dienu trūka sarunbiedru.

- Vai jūs viņu labi pazīstat?

- Mums ir gadījies papļāpāt...

- Vai viņam bija daudz klientu?

Gleznotājs uzjautrināts uzlūkoja Megrē.

- Klientu?... Vispirms - no kurienes lai viņi rastos?... Neviens taču nevar iedomāties līst iekšā šinī nostūrī, lai te meklētu senlietas... Un ar tām senlietām arī tā ir, kā ir...

305

Simenons 13

Protams, viņš te reti uzturējās... Atnāca tikai piespraust zīmīti: “Tūlīt būšu atpakaļ” vai “Slēgts līdz ceturtdienai”...

- Vai viņam gadījās arī pārgulēt šajā būcenī?

- Domāju, ka jā, jo reizumis redzēju viņu no rīta skujamies... Man pašam ir dzīvoklis Lamar-ka ielā...

- Vai viņš ar jums nekad nav runājis par savām darīšanām?

Gleznotājs apdomāja, turpinādams vicināt otas. Viņš bija tā pieradis gleznot Sakrekēru, ka būtu varējis to darīt arī aizsietām acīm.

- Viņš nevar ciest savu svaini, to gan teica.

- Kāpēc?

- Viņš paskaidroja, ka tad, ja svainis viņu nebūtu aptīrījis, viņš nebūtu uz sēkla kā tagad... Viņa vecākiem bijis plaukstošs uzņēmums, es vairs neatceros, kur...

- Mulēnā...

- Iespējams... Kad tēvs aizgājis atpūtā, uzņēmumu pārņēmis meitas vīrs... Viņam vajadzējis atdot daļu ienākumu Florantēnam... Tā bijis norunāts... Taču, kad tēvs nomiris, svainis vairs nav devis neko...

Megrē atcerējās jauno, sārto, smejošo meiteni, kas reiz stāvēja aiz baltā marmora letes un varbūt bija patiesais iemesls viņa retajiem konditorejas apmeklējumiem.

- Vai viņš nekad nav nojums aizņēmies?

- Kā jūs to zināt?... Ne jau lielas summas... Protams, lielas summas es viņam nemaz nevarētu aizdot... Divdesmit franki šurpu vai turpu, reizēm piecdesmit, bet tas bija reti...

- Vai viņš atdeva?

- JMe jau rītā, kā solījās, bet pēc dažām dienām... Par ko viņu tur aizdomās?... Jūs esat komisārs Megrē, vai ne?... Es jūs tūlīt pazinu, jo esmu redzējis jūsu fotogrāfijas avīzēs...

Ja jau jūs ar viņu nodarbojaties, tad tā ir nozīmīga lieta... Noziegums?... Vai jums šķiet, ka viņš kādu nogalinājis?

- Neko tamlīdzīgu es nedomāju.

- Ja jus gribat zināt manas domas, tad teikšu, ka šis nav tas tips, kas būtu spējīgs nogalināt... Ka viņš varētu pastrādāt kādu blēdību, tur es neiebilstu... Un vēl! Varbūt tā nav viņa vaina... Viņš visu laiku lolo aizvien jaunus plānus, esmu pat pārliecināts, ka viņš pats tiem tic... Un ne jau vienmēr viņa idejas ir nekur nederīgas... Bet viņam viss saiet grīstē, un deguns nokaras...

- Vai jums gadījumā nav viņa ateljē atslēga?

- Kā jūs to zināt?

-Tas bija tikai pieņēmums...

- Reizēm pagadījās kāds klients, un tāpēc viņš man atstāja atslēgas... Es zināju dažu pārdodamo mēbeļu cenas.

Viņš devās sameklēt kādā atvilktnē lielu atslēgu.

- Domāju, ka viņš man par to nepārmetīs...

- Esiet mierīgs...

Jau otrreiz Megrē Lapuēna pavadībā pacietīgi pārmeklēja ateljē un pēc tam arī būceni. Viņi neatstāja neapskatītu nevienu stūrīti. Būcenī vēdīja saldena smarža - tāda bārdas krēma smarža, kuru Megrē nepazina.

- Ko mēs meklējam, šef?

Bet Megrē īgni noņurdēja:

- Patiešām nezinu...

***

- Vakar Notrdamdeloretas ielas tuvumā neviens nav redzējis zilo jaguāru... Piena sieva ļoti labi to mašīnu pazīst...

“Tā katru ceturtdienu stāv tieši pretī bodītei... Palūk! Bet šodien taču ir ceturtdiena, un es to neesmu redzējusi... To vada resnītis... Ceru, ka viņam nekas nelāgs nav lēcies...”

Žanvjē turpināja savu pārskatu.

- Biju aizgājis arī uz garāžu Labrijēra ielā... Redzēju mašīnu, kas reģistrēta uz Žozelīnes Papē vārda... Tas ir desmit gadus vecs reno... Tā ir noripojusi tikai divdesmit četrus tūkstošus kilometru un ir ļoti labi apkopta... Bagāžniekā nekā nav... Priekšā plauktiņā ir Mišlēna rokasgrāmata ar kartēm, saulesbrilles un aspirīna paciņa...

- Ceru, ka ar apdrošināšanas aģentu mums vairāk laimēsies...

Žanvjē juta, ka šefs nav labā garastāvoklī, un piesardzīgi apklusa, saglabādams nevainīgu izskatu.

- Vai jūs šo jau izsaucāt? - viņš beigu beigās pajautāja.

- Viņš pārradīsies savā viesnīciņā tikai vakarā. Tu varētu turp aiziet, teiksim, pulksten astoņos... Varbūt tev nāksies ilgi gaidīt... Tiklīdz viņš ir klāt, piezvani man uz Rišāra Lenuāra bulvāri...

Bija jau pāri sešiem. Biroji tukšojās. Brīdī, kad viņš grasījās paņemt savu cepuri, iezvanījās telefons. Tas bija inspektors Leruā.

- Esmu restorānā Lepika ielā, šef, te viņš gatavojas paēst... Es arī darīšu to pašu... Mēs pavadījām visu pēcpusdienu kinoteātrī Klišī laukumā, kur rādīja idiotisku filmu... Tā kā to rāda bez pārtraukuma, mūs izmeta ārā pēc tam, kad bijām to noskatījušies divas reizes; es sēdēju viņam aiz muguras...

- Vai viņš liekas norūpējies?

- Nebūt nē... Viņš tikai laiku pa laikam pagriežas, lai uzmestu man skatienu... Vēl mazliet, un viņš man piedāvās aiziet un iemest kraukšķīti ar viņu kopā...

- Es aizsūtīšu kādu uz Rošešuāra bulvāri tevi nomainīt...

- Ziniet, es nemaz neesmu pārāk noguris...

- Aizsūti pie viņa kādu, Žanvjē... Es nezinu, kurš ir brīvs... Un neaizmirsti man piezvanīt, tiklīdz rudiķis atgriezīsies savā viesnīcā... “Bosežūra”... Labāk būs, ja viņš par tavu klātbūtni nezinās...

Megrē apstājās Dofīna laukumā, lai pie letes iedzertu glāzīti. Diena bija mokoša, īpaši jau tikšanās ar Viktoru Lamotu.

Tiesa gan, arī tikšanās ar durvju sardzi nebija daudz cerīgāka.

- Pasniedziet man to tur...

Viņš pasveicināja kolēģus, kuri stūrī spēlēja beloti. Kad Megrē devās uz mājām, viņš pat nemēģināja noslēpt slikto garastāvokli. No Megrē kundzes, protams, to nemaz nebūtu iespējams noslēpt.

- Kad es iedomājos, ka tas būtu tik vienkārši!

- komisārs norūca, noņēmis cepuri.

- Kas būtu vienkārši?

- Arestēt Florantēnu. Tieši to manā vietā darītu jebkurš cits. Ja es atklātu izmeklēšanas tiesnesim kaut vai pusi no tiem faktiem, kuri ir manā rīcībā, viņš uz vietas liktu man Florantēnu arestēt...

- Ko tad tu šaubies? Tāpēc, ka viņš bija tavs draugs?

- Pat ne draugs. Tikai klasesbiedrs... - komisārs pārlaboja.

Viņš piebāza jūrasputu pīpi, kuru mēdza pīpēt tikai savā dzīvoklī.

- Tas nav īstais iemesls...

Likās, ka viņš pats mēģina izprast savas izturēšanās īsto iemeslu.

- Viss ir pret viņu... Tā visa, kas ir pret viņu, ir pārāk daudz, vai saproti?... Un durvju sardze man nepavisam nepatīk...

Sieva gandrīz sāka smieties, jo viņš to pateica pārlieku nopietni - kā svarīgāko argumentu.

- Mūsu laikos nemēdz dzīvot tā, kā dzīvoja šī jaunkundze... Bet vientiešiem, kuri katrs noteiktā dienā nāca viņu apmeklēt, tikai ar pūlēm izdodas tam noticēt...

Viņš dusmojās uz visu pasauli. Vispirms jau uz Žozefini Papē par to, ka viņa tik muļķīgi ļāvusi sevi nogalināt, uz Florantēnu par to, ka viņš parūpējies, lai visi fakti būtu pret viņu, uz iedomīgo ierēdni Parē, kura sieva bija neirastēniķe, uz mazo lodīšgultņu resnuli un visvairāk uz vīzdegunīgo klibiķi no Bordo.

Taču-viņš atkal un atkal atgriezās pie durvju sardzes.

- Viņa melo... Esmu pārliecināts, ka viņa melo un turklāt kaut ko slēpj... Protams, viņa nemūžam no savas liecības neatteiksies...

-Ēd...

Tā bija kraukšķīga omlete ar garšzālītēm, bet Megrē pat nepievērsa tai vērību. Salātus papildināja ar ķiplokiem ierīvētas saceptas maizes šķēles un sulīgi firziķi.

- Tev nevajag ņemt to lietu tik ļoti pie sirds... Viņš uzlūkoja sievu kā cilvēks, kas domā par

ko citu.

- Ko tu gribi teikt?

- Varētu domāt, ka tu pats esi ieinteresēts šajā lietā, ka tajā iejaukts kāds tavs tuvinieks...

Pēkšņi viņš atplauka, sapratis, cik smieklīgi uzvedas, un beigu beigās pasmaidīja.

- Tev taisnība... Tas mani pārāk nomāc... Es nevaru ciest blēdīšanos... Jo te kāds blēdās, un tas man uzdzen zosādu...

Iezvanījās telefons.

- Redzi!...

- Viņš iegāja viesnīcā, - paziņoja Žanvjē. Tagad bija pienākusi rudiķa kārta. Megrē jau

gribēja nolikt klausuli, kad Žanvjē piebilda:

- Viņam līdzi ir viena sieviete...

5. nodala

Batiņolu bulvārī zem koku rindām bija krēslaini un tuksnesīgi, bet Klišī laukumā, gluži pretēji, dega spožas gaismas.

Žanvjē iznāca no ēnas, viņa cigaretes sarkani kvēlošais gals pāršķēla melno tumsu.

- Viņi atnāca kājām, zem rokas. Puisis ir neliela auguma, īsām kājām, ļoti dzīvespriecīgs. Meiča ir jauna un skaista.

- Tu vari doties gulēt, citādi tava sieva uz mani sadusmosies...

Jau slikti apgaismotajā gaitenī Megrē pazina smārdu; ieradies Parīzē, viņš bija dzīvojis tādā pašā viesnīcā Monpamasā, tā bija viesnīca “Mirusī karaliene”. Par kuru karalieni bija runa? To neviens nevarēja paskaidrot. īpašnieki bija over-ņieši, kuri modri uzmanīja, lai neviens istabā negatavotu ēdienu.

Te oda pēc sasilušiem palagiem, vienkop sablīvētām cilvēku dzīvēm. Marmora imitācijas plāksne ārpusē, gluži tāpat kā pie “Mirušās karalienes”, vēstīja:

Istabas uz mēnesi, uz nedēļu un dienu.

Visas ērtības, vannasistabas. ”

Netika paskaidrots, ka vannasistaba ir tikai viena katrā stāvā un pie tās nākas stāvēt rindā.

Pie letes viņš atrada sievieti čībās un mājas-tērpā, pakulainiem matiem, kura tur pārbaudīja dienas rēķinus, bet aiz viņas atradās dēlis ar atslēgām.

- Pie Bodāra kunga, lūdzu...

Viņa, komisāru nemaz neuzlūkojusi, norūca:

- Piektais stāvs... 68. istaba...

Lifta nebija. Kāpņu paklājs tā nodilis, ka bija redzamas šķiedras, un, augstāk kāpjot, smārds tapa aizvien spēcīgāks. Megrē pieklaudzināja pie durvīm ar 68. numuru - tās atradās gaiteņa galā. Vispirms neviens neatbildēja. Pieklauvējot trešo reizi, vīrieša balss visai agresīvi noprasīja:

- Kas tur ir?

- Es vēlētos runāt ar Bodāra kungu.

- Par ko tad?

- Labāk būs, ja visa viesnīca to nedzirdēs, jo tad, ja man nāksies kliegt caur aizvērtām durvīm...

- Vai jūs nevarētu atnākt citudien?

-Tas ir steidzīgi...

- Kas jūs esat?

- Es varēšu jums to pateikt, kad atvērsiet durvis.

Notrinkšķēja atsperu matracis. Durvis atvērās, un Megrē ieraudzīja gluži rudu, sprogainu matu ērkuli, boksera seju un kailu ķermeņa augšdaļu, kas nebija noslēpjama aiz durvīm. Neko neteicis, viņš parādīja savu žetonu.

- Vai jūs gribat vest mani līdzi? - Bodārs noprasīja, un viņa balsī nevarēja saklausīt ne bailes, ne satraukumu.

- Gribu tikai uzdot jums dažus jautājumus...

- Diemžēl es neesmu viens... Jums nāksies dažas minūtes pagaidīt...

Durvis atkal aizvērās. Megrē dzirdēja balsis un rosību. Pagāja vairāk nekā piecas minūtes, līdz durvis atvērās, un komisārs apsēdās uz kāpņu pakāpiena.

- Ienāciet...

Misiņa gulta bija nesaklāta. Jauna meitene sukāja tumšos matus pie spoguļa, kas atradās virs tualetes galdiņa. Megrē mirkli iedomājās, ka atgriezies laikā pirms trīsdesmit pieciem gadiem -tik ļoti šīs telpas iekārtojums atgādināja “Mirušo karalieni”.

Meitenei mugurā bija kokvilnas kleita, kājas sandalēs bija kailas. Viņa acīmredzami bija sliktā garastāvoklī.

- Jādomā, ka man nāksies iziet?

- Būtu vēlams, - rudiķis sacīja.

- Kad es tevi atkal redzēšu?

Bodārs jautājoši uzlūkoja Megrē.

- Pēc stundas?

Komisārs piekrītoši pamāja.

-Pagaidi mani alus bārā...

Viņa nopētīja Megrē no galvas līdz kājām, turklāt skatienā nebija ne mazākās vēlības, paķēra rokassomiņu un izskrēja pa durvīm.

- Atvainojiet, ka ierados tik nepiemērotā brīdī...

- Es jūs tik ātri negaidīju... Domāju, ka jums vajadzēs divas vai trīs dienas, lai mani atrastu...

Bodārs bija apmierinājies ar to, ka uzvilcis bikses. Torss joprojām bija kails - tas bija spēcīgi veidots un muskuļots un kompensēja mazo augumu. Viņam bija īsas kājas. Un arī kājas bija kailas.

- Vai jūs neapsēstos...

Viņš pats apsēdās uz nesaklātās gultas malas, un Megrē ierīkojās vienīgajā atzveltnes krēslā, kas bija aplam neērts.

-Jādomā, ka jūs esat lasījis avīzes?

- Tāpat kā visi.

Viņš nelikās ļauns. Ja arī viņš dusmojās uz apmeklētāju par to, ka tas pārtraucis šo patīkamo divvientulību, bija jūtams, ka šis puisis ir laipnas dabas, ar gaišām, līksmām acīm. Šis nebija tas cilvēks, kas kašķētos un uzņemtu dzīvi traģiski.

- Vai tas tiešām esat jūs, Megrē?... Es jūs iedomājos tuklāku... Neticēju, ka komisārs varētu te ierasties un stāvēt pie durvīm...

- Kā redzat, tā gadās...

- Jūs, protams, gribat runāt par nabaga Zozē...

Viņš aizdedzināja cigareti.

- Vai jūs vēl nevienu neesat aizturējis?

Megrē pasmaidīja, jo līdz šim jautājumus uzdeva rudiķis. It kā viņi būtu apmainījušies lomām.

- Jums par mani stāstīja durvju sardze, vai ne? Tā jau nav sieviete, bet piemineklis, es teiktu, ka turklāt vēl kapa piemineklis. Viņu uzlūkojot, auksti drebuļi skrien pār muguru...

- Cik ilgu laiku jūs pazināt Žozefīni Papē?

- Pagaidiet... Tagad ir jūnijs... Tas bija nākamajā dienā pēc manas dzimšanas dienas, tātad 19. aprīlī...

- Kā jūs ar viņu iepazināties?

- Piezvanot pie durvīm. Todien es zvanīju pie visām durvīm šajā mājā. Tas ir mans darbs, ja vien to var saukt par darbu. Jums droši vien to jau pateica: es pārdodu apdrošināšanas polises.0..

-Es zinu...

- Katrs no mums apkalpo divus vai trīs kvartālus un pavada dienas, tos apgūstot...

- Vai jūs atceraties, kas tā bija par dienu?

- Ceturtdiena... Es to atceros tāpēc, ka tas notika pēc manas dzimšanas dienas un man bija drausmīgas paģiras...

- Vai tas bija no rīta?

- Ap vienpadsmitiem...

- Vai viņa bija viena?

- Nē. Tur bija viens garš un tievs dildars kā slotaskāts, kas tam sievišķim pateica: “Es tevi atstāju...”

Viņš mani uzlūkoja un devās projām...

- Vai jūs piedāvājāt dzīvības apdrošināšanu?

- Arī apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem... Un krājapdrošināšanu - tas ir tāds jauns triks, kas reizēm izrādās veiksmīgs... Es tikai nesen strādāju šajā nozarē... Agrāk biju viesmīlis kafejnīcā...

- Kāpēc jūs mainījāt nodarbošanos?

- Kā jau jūs teicāt - lai mainītu... Biju arī sīktirgotājs gadatirgū... Tur vajag vēl lielāku ap-sviedību nekā apdrošināšanā, bet apdrošināšana izklausās respektablāk...

- Vai Papē jaunkundze kļuva par jūsu klienti?

- Ne šajā nozīmē...

Viņš dzina jokus.

- Kādā nozīmē tad?

' - Jāpiezīmē, ka viņa bija mājas kleitā, ar laka-teli pārsietiem matiem, un istabas vidū stāvēja putekļsūcējs... Es lielīju viņai savu preci un visu to laiku pētīju viņu ar kāru aci...

Viņa nebija nekāda jaunā, bet labi veidota, un man likās, ka arī es viņai eju pie sirds.

Viņa man teica, ka dzīvības apdrošināšana viņu neinteresējot, jo neesot mantinieku un viņas naudu mantošot. Dievs vien zina, kas...

Es viņai stāstīju arī par krājapdrošināšanu -glītu summiņu, kuru sāk tērēt pēc sešdesmit gadu sasniegšanas vai arī agrāk - nelaimes gadījuma vai slimības dēļ...

- Vai viņa uzķērās?

- Viņa neteica ne “jā”, ne “nē”... Es, protams, kā parasti runāju par deviņiem mēmiem... un gāju uz visu. Tur es neko nevaru darīt... Tāds ir mans temperaments... Viņas reizēm iesita man pļauku, taču vienmēr bija vērts pamēģināt, pat ja panākumi bija tikai vienā reizē no trim...

- Vai bija panākumi?

- Kā pa diedziņu...

- Kopš kura laika jūs pazīstat jauno meiču, kura nupat te bija?

-Olgu? Kopš vakardienas...

- Kur jūs ar viņu iepazināties?

- Pašapkalpošanās veikalā... Viņa ir pārdevēja standartcenu bodē... Jūs mani iztraucējāt, un es nepaguvu tikt skaidrībā, ko viņa ir vērta...

- Cik reizes jūs vēl tikāties ar Žozefini Papē?

- Netiku skaitījis....Desmit reizes?... Divpadsmit reizes?

- Vai viņa jums iedeva atslēgu?

- Nē. Es zvanīju.

- Vai viņa nebija jums nolikusi noteiktu tikšanās dienu?

- Viņa tikai teica, ka nebūšot mājās sestdien un svētdien... Es pavaicāju, vai sirmais dildars ir viņas vīrs, un viņa atteica, ka nē...

- Vai jūs viņu tur vēl redzējāt?

- Divas reizes...

- Vai jums negadījās ar viņu parunāt?

- Nedomāju vis, ka es viņam patiku... Viņš mani nopētīja ar kaulainu aci un gāja projām, tiklīdz ierados...

“Kas šis tāds ir?” es pavaicāju Žozē.

Viņa atbildēja: “Lai tas tevi neuztrauc... Viņš ir tikai nabaga pieklīdenis... Es viņu pieņēmu kā noklīdušu kranci...”

“Bet tu taču ar viņu guli?”

“Reizumis tā sanāk... Cenšos viņu pārlieku nesāpināt... Ir tādi brīži, kad viņš grasās darīt sev^galu...”

Zans Liks Bodārs, kā likās, runāja gluži nopietni.

- Vai citus vīriešus jūs pie viņas nesastapāt?

- Tas ir, es viņus netiku redzējis... Mēs bijām norunājuši, ka gadījumā, ja pie viņas būs apmeklētājs, viņa tikai pavērs durvis, es runāšu par apdrošināšanu, un viņa atbildēs, ka nav ieinteresēta...

- Vai tā gadījās?

- Divas vai trīs reizes.

- Kurās nedēļas dienās?

- Nudien, jūs man vaicājat pārāk daudz... Zinu tikai to, ka vienreiz tā bija trešdiena...

- Cikos?

-Četros?... Puspiecos?

Trešdiena bija Parē diena. Taču kuģniecības lietu speciālists bija apgalvojis, ka nekad neesot gājis uz Notrdamdeloretas ielu pirms pulksten pussešiem vai sešiem.

- Vai viņš jūs redzēja?

- Nedomāju vis. Durvis bija tik tikko pavērtas.

Megrē norūpējies viņu vēroja. *

- Ko jūs par viņu zināt?

- Pagaidiet... Viņa man pateica tikai dažus teikumus, garāmejot... Cik atceros, viņa esot dzimusi Djepā...

Rudiķim viņa nebija melojusi. Kvartāla policijas komisārs bija zvanījis uz Djepu, lai uzzinātu par bērēm un mantiniekiem. Zozefīne Papē tiešām izrādījās dzimusi šajā pilsētā pirms trīs-

320

, . m

desmit četriem gadiem kā zvejnieka Hektora Papē un mājsaimnieces Leontīnes Maršānas meita. Nekādu viņas radu pilsētā vairs neesot.

Kāpēc viņa Bodāram bija teikusi patiesību, kamēr citiem minēja katram citādu savas dzimšanas vietu?

- Viņa kādu laiku strādājusi naktsklubā, līdz sastapusi ļoti labi situētu vīrieti - kādu rūpnieku, kas vairākus gadus dzīvojis ar viņu kopā...

- Vai viņa jums neteica, no kā pārtiek?

- Vairāk vai mazāk skaidri lika saprast... Laiku pa laikam viņu apmeklējot bagāti draugi...

- Vai jūs zināt viņu vārdus?

- Nē... Bet viņa man uzticēja tādas lietas kā, piemēram: “Tas klibiķis man sāk apnikt... Ja vien viņš mani tā nebiedētu...”

- Vai viņa no klibiķa baidījās?

- Viņa nekad nejutās pilnīgi mierīga, tāpēc glabāja mājās revolveri - naktsgaldiņa atvilktnē...

- Vai viņa jums to parādīja?

-Jā.

- Vai viņai no jums nebija bail?

. - Jūs jokojat? Kam lai būtu bail no manis?

Tiesa gari, viņa seja iedvesa simpātijas. Pat rudie, sprogainie mati, gandrīz vai violetās acis, labi veidotais torss un īsās kājas iedvesa uzticību. Viņš nemaz neizskatījās trīsdesmitgadīgs un vēl joprojām atgādināja zēnu.

321

Simcnons 13

- Vai viņa jums pasniedza dāvanas?

Viņš piecēlās un devās pie kumodes, no kuras paņēma sudraba cigarešu etviju.

- Šo te...

- Un nekādas nelielas naudas summas?

- Ko jūs runājat!

Viņš izskatījās sašutis, gandrīz vai noskaities.

- Uzdot nepatīkamus jautājumus ir mans darbs...

- Vai jūs tādu uzdevāt āri garajam dildaram?

- Vai jūs runājat par Florantēnu?

- Es nezināju, ka viņu sauc Florantēns... Tas gan, protams, ļāva sevi uzturēt...

- Vai viņa jums to teica?

- Un kā vēl!

- Biju domājis, ka viņa šo viru mīlēja...

- Varbūt sākumā... Viņai bija pa prātam, ka ir kāds, ar ko aprunāties, ar ko nebija jārēķinās un kura priekšā varēja atļauties darīt visu... Parasti vientuļām sievietēm ir suņi, kaķi, kanārijputniņi... Vai saprotat, ko es gribu sacīt?...

Tikai tas zellis, tas Florantēns, ja jau tā viņu sauc, bija par daudz blēdīgs...

- Kādā kārtā?

- Kad šo satikusi, viņš uzdevies par antikvāru... Bijis uz sēkļa, bet allaž teicies gaidām lielāku naudas summu, kuru drīz saņemšot. Toreiz viņš vēl pircis vecas mēbeles un tās atjaunojis. .. Pēc tam pieradis pie nekā nedarīšanas...

“Kad es saņemšu savus divsimt tūkstošus franku...” viņš atkārtojis.

Un vienmēr izlūdzies no viņas pārdesmit franku...

- Kāpēc tad Žozē no viņa neatkratījās, ja jau nemīlēja?

- Redziet, viņa bija sentimentāla, gluži kā sievišķi mīlas romānos. Iedomājieties! Es jau jums stāstīju, kā tas notika pirmoreiz. Viņa taču vairs nebija nekāda skuķe. Viņai bija dzīves pieredze, vai ne? Un tomēr pēc tam viņa sāka šņukstēt.

Es nesapratu, kāpēc - un gandrīz vai apsēdos, kad vina šņukstēdama noteica:

» >

“Tu mani nicināsi...”

Kaut ko tādu var izlasīt vecās grāmatās, bet šī bija pirmā reize, kad dzirdēju kādu sievieti tā runājam...

Tas Florantēns bija slīpēts. Kad viņš juta, ka saite kļūst vaļīga, kļuva vēl sentimentālāks nekā viņa un tēloja sirdi plosošas ainas... Pāris reizes viņš gāja projām, nozvērēdamies neatgriezties un teikdams, ka Žozē par viņu vairs nedzirdēšot, un viņa skrēja šo uzmeklēt kaut kādā būcenī Ro-šešuāra bulvārī, kuru viņš bija sev saglabājis...

Megrē nejutās pārsteigts par šādu sava skolasbiedra portretu. Florantēns bija tā izrīkojies arī tad, kad viņam draudēja izslēgšana no liceja. Toreiz klīda gluži ticamas baumas, ka viņš esot meties pie direktora kājām, zvērēdams, ka negodu nepārdzīvos.

- Vienā citā reize šis paņēmis no naktsgaldiņa revolveri un izlicies mērķējam sev deniņos...

“Tu esi mana pēdējā mīlestība, man dzīvē vairs esi tikai tu...”

Jūs jau zināt, ko tādās reizēs saka... Kādu laiku viņa tam ticēja... Taču viņš neattaisnoja Zozē uzticēšanos, un viņa sāka just pret šo pretīgumu...

īstenībā es domāju, ka Žozē paturēja viņu tikai tāpēc, ka nebija, ar ko viņu aizstāt, un vientulība biedēja...

- Taču viņa sastapa jūs.

-Jā.

- Viņa jūs iedomājās par iespējamo aizstājēju...

- Var jau būt... Viņa sāka izprašņāt, vai man joprojām ir draudzenītes, vai esmu viņai pieķēries... Mar. kaklā gan nekārās... Tas notika daudz smalkāk... Tikai laiku pa laikam bilstot kādu vārdiņu...

“Vai tu neuzskati mani par vecu sievu?”

Un, kad es protestēju:

“Esmu par tevi piecus gadus vecāka, un sieviete noveco ātrāk nekā vīrietis... Man drīz vien būs krunkas...”

Pēc tam viņa atkal runāja par to garo slotaskā-tu, kas aizvien vairāk jūtoties kā savās mājās.

‘Šis gribētu, lai es viņu apprecu...”

Megrē nodrebēja.

- Vai viņa jums tā teica?

- Jā. Un vēl piebilda, ka viņai piederot māja, ka vēl kaut kur esot nauda, bet viņš ierosinājis pirkt kaut kādu bāru vai nelielu restorānu pie Maijo vārtiem...

Ja viņš runājis par mani, tad tikai ar nepatiku... Saukājis par rudiķi vai Iskāji...

“Tu redzēsi, ka beigu beigās viņš tevi sāks vazāt aiz deguna...”

- Sakiet, Bodār, vai vakar pēcpusdienā jūs bijāt aizgājis uz Notrdamdeloretas ielu?

- Es saprotu, komisār... Jūs gribat zināt, vai man ir alibi... Nelaimīgā kārtā nav... Jau labs laiciņš pagājis, kopš man nav bijušas nekādas meitenes - bez Zozē, protams, un varu atzīties, ka ar viņu man nepietika... Vakarrīt pārdevu apdrošināšanas polisi septiņdesmitgadīgam vientiesim, kas baidās par savu nākotni...

Jo vecāki viņi top, jo vairāk raizējas par nākotni...

Tātad, tā kā spīdēja saulīte un biju nopelnījis pamatīgas pusdienas, nolēmu uzdzīvot...

Devos uz Bulvāriem un gāju no bāra uz bāru... Sākumā man necik neveicās, bet beigās uzskrēju virsū Olgai, tai meitenei, kuru jūs redzējāt, viņa mani gaida alus bārā, trīs mājas tālāk... Taču viņu es satiku tikai ap septiņiem... Līdz tam laikam man nekāda alibi nav...

Viņš vēl smiedamies piemetināja:

- Vai jūs mani arestēsiet?

- Nē... Tātad Florantēns vairākas nedēļas nejutās drošs par savu stāvokli?

- Patiesību sakot, ja es būtu gribējis, tad varētu ieņemt viņa vietu, bet tā mani nekārdināja...

- Vai viņš to zināja?

- Viņš baidījās no konkurences, par to esmu pārliecināts, jo viņš nav muļķis... Protams, Zozē deva visādus mājienus...

- Ja viņš gribētu no kāda atbrīvoties, tad tas droši vien būtu jūs...

- Tas izklausās ticami... Viņš nevarēja zināt, ka esmu nolēmis nepiekrist un mazpamazām no labās partijas attālināties... Man iedveš šausmas sievieši, kuri činkst...

- Vai jūs ticat, ka viņš nogalinājis Zozē?

- Es par to neko nezinu, un tā nav mana darīšana. Turklāt es nepazīstu tos citus. Varēja būt kāds cits, kas uz viņu par kaut ko apskaitās...

- Es jums pateicos...

- Nav par ko... Sakiet, lūdzu, vai man nenāksies apģērbties... Vai garāmejot jūs nepateiktu skuķim, ka ceļš brīvs un viņa var kāpt augšā?

Sī bija pirmā reize, kad Megrē nācās spēlēt šādu lomu, taču lūgums tika izteikts tik dabiskā veidā, tik laipni, ka viņš neiebilda.

- Ar labunakti...

- Es ceru, ka tā būs laba...

Megrē atrada alus bāru, kur pastāvīgie apmeklētāji spēlēja kārtis. Tas bija veclaicīgs, slikti apgaismots iestādījums, un viesmīlis ironiski pasmaidīja, redzēdams Megrē tuvojamies jaunajai meitenei.

- Es atvainojos, ka viņu tik ilgi aizturēju... Viņš jūs gaida...

Pilnīgi apstulbusi, viņa neatrada, ko sacīt, un komisārs devās uz durvju pusi, bet pēc tam viņam nācās iet līdz pašam Klišī laukumam, lai atrastu taksometru.

***

Megrē nebija kļūdījies, domādams, ka izmeklēšanas tiesnesis Pāža kungs atrodas Parīzē. Viņa kabinets bija kādā no Tiesu pils augstākajiem stāviem, kurus vēl nebija skārusi modernizācija. Varēja domāt, ka tur vēl valda cits gadsimts, un gaisotne atgādināja Balzaka romānus.

Tiesas sekretārs strādāja pie tāda kā virtuves galda no nekrāsota koka. Viņš bija to pārklājis ar ietinamo papīru, kuru piesprauda ar spraudītēm, un kabinets, kuru varēja redzēt pa pusatvērtajām durvīm, bija piekrauts ar aktu vākiem - pat grīda bija pilna ar tiem.

Komisārs bija zvanījis jau mazliet agrāk, lai noskaidrotu, vai maģistrāts būs uz vietas, un izmeklēšanas tiesnesis sacīja, lai viņš kāpjot augšā.

- Sēdieties tur tajā krēslā... Tas ir vislabākais... Vai, drīzāk, labākais no sliktākajiem... Tas, kurš bija vēl mazliet labāks, pagājšnedēļ sabruka zem kāda simtkilogramīga liecinieka...

- Vai atļausiet? - pavaicāja Megrē, jau aizdedzinādams pīpi.

-Lūdzu...

-Žozefīnes Papē ģimenes locekļu meklējumi joprojām nav nesuši augļus, un nevar taču viņu mūžīgi turēt tiesu medicīnas institūtā... Varbūt vajadzēs nedēļas vai pat mēnešus, lai atrastu kādu attālu brālēnu vai māsīcu... Vai jums nešķiet, tiesneša kungs, ka varētu viņu apglabāt, teiksim, rit?

Tā kā viņa nav nabaga...

- Tos četrdesmit astoņus tūkstošus franku, kurus jūs man iedevāt, ieliku seifā, jo neuzticos sava kabineta atslēgai...

- Ja atļausiet, es sazināšos ar apbedīšanas biroju...

- Vai viņa bija katoliete?

- Leons Florantēns, kas dzīvoja ar viņu kopā, teica, ka nē. Vismaz viņa nekad nav gājusi uz mesu...

- Jūs liksiet rēķinu piesūtīt man... Es īsti nezinu, kādā veidā tas administratīvi jākārto... Vai pierakstījāt, Dibuā?

- Jā, tiesneša kungs.

Bija pienācis nepatīkamais brīdis. Megrē nemēģināja to attālināt. Gluži otrādi - tas bija viņš, kas lūdza šo tikšanos.

- Netiku jums nosūtījis pārskatu, jo vēl neesmu ne par ko pārliecināts.

- Vai turat aizdomās draugu, ar kuru viņa dzīvoja kopā? Kā viņu tur sauca?

- Florantēns... Man ir vairāki iemesli turēt viņu aizdomās, un tomēr es turpinu šaubīties... Tas man šķita pārāk vienkārši... Bez tam vēl esmu mācījies ar viņu kopā licejā, Mulēnā... Viņš ir gudrs cilvēks, apķērīgāks nekā lielais vairums...

Ja viņam dzīvē nav veicies, tad tas ir viņa rakstura dēļ - viņš nepakļaujas nekādai disciplīnai... Esmu pārliecināts, ka viņš mīt sapņu pasaulē un atsakās jelko uzņemt nopietni...

Viņam ir krimināla pagātne... Čeki bez seguma... Blēdīšanās... Gadu nosēdējis cietumā, bet es tik un tā domāju, ka viņš nav spējīgs nogalināt... Vai arī - viņš būtu to izdarījis tā, lai nerastos aizdomas...

Es paturu viņu acīs dienu un nakti...

- Vai viņš to zina?

- Viņš jūtas glaimots un uz ielas laiku pa laikam pagriežas atpakaļ, lai nopētītu sekotāju... Viņš bija klases jokupēteris... Jūs droši vien zināt, kā tas ir...

- Tāds ir katrā klasē...

- Vienīgi - piecdesmit gadu vecumā viņi vairs nav smieklīgi... Es sameklēju pārējos Žo-zefines Papē mīļākos... Viens ir augsts ierēdnis, kura sieva ir neirastēniķe... Divi citi ir bagāti un ar pietiekami augstu stāvokli, viens no Bordo, otrs no Ruānas...

Protams, katrs no viņiem domāja, ka ir vienīgais, kas apmeklē dzīvokli Notrdamdeloretas ielā...

- Vai jūs pateicāt, ka viņi kļūdās?

- Ne tikai pateicu, bet arī sapulcēšu viņus kopā - konfrontācijai, kura notiks manā kabinetā pulksten trijos...

Izsaucu arī durvju sardzi, jo esmu pārliecināts, ka viņa man kaut ko slēpj... Ceru, ka rīt varēšu jums pateikt ko jaunu...

Pēc stundas ceturkšņa Megrē jau bija savā kabinetā un izrīkoja Likā nodarboties ar apbedīšanas jautājumiem. Un, iedevis viņam naudas zīmi, viņš piemetināja:

- Ņem! Un pielūko, lai tur būtu kādi ziedi...

Neraugoties uz sauli, kura bija tikpat spoža kā

iepriekšējās dienās, logu nebija iespējams atvērt negantā vēja dēļ, kas purināja koku zarus.

Tie, kuri bija saņēmuši pavēstes, droši vien jau āva kājas, nemaz neiedomādamies, ka Megrē bija uztraucies vairāk par visiem. Viņš mazliet atguvās, runādams ar izmeklēšanas tiesnesi. Taču komisāru vēl joprojām tirdīja pretrunīgas jūtas.

Priekšplānā aizvien izvirzījās divas personas: protams, Florantēns, kas it kā ar ļaunu prieku vāca pierādījumus pats pret sevi, un arī šī durvju sardze gluži kā murgu tēls, kas vajā nepārtraukti. Megrē nolēma sūtīt vārtniecei pakaļ inspektoru, jo viņa bija spējīga nemaz neierasties.

Lai vairāk nenāktos par to domāt, viņš pavadīja pārējo rīta cēlienu, pārlūkodams dosjē, un tā ierakās darbā, ka jutās pārsteigts, kad pamanīja, ka pulkstenis jau ir bez desmit divi.

Komisārs piezvanīja uz Rišāra Lenuāra bulvāri, ka nepārnāks vakariņās, aizgāja uz Dofina alusbāru un apsēdās savā ierastajā stūrī. Bārā atradās daudzi viņa kolēģi. Te bija ļaudis arī no tikumības policijas un uzziņu nodaļas.

- Mums ir teļa gaļas ragū... - viņam paziņoja saimnieks. - Vai derēs?

- Pilnīgi...

- Vai vienu karafīti rozā vīna?

Viņš ēda lēnām, sarunu dūkoņā, kuras reizumis pārvērtās smieklu šaltīs. Pēc tam viņš izdzēra kafiju ar mazu glāzīti kalvadosa, kuru saimnieks viņam piedāvāja vienmēr.

Bez ceturkšņa trijos komisārs iegāja inspektoru istabā, sameklēja krēslus un novietoja tos puslokā.

- Vai tu pareizi saprati, Žanvjē? Steidzies viņu sameklēt un pēc tam ieved tukšā kabinetā, iekšā vedīsi tikai tad, kad es saukšu...

- Vai jums šķiet, ka viņa ievietosies manā autiņā? - inspektors uzjautrinājās.

Pirmais ieradās Zans Liks Bodārs. Viņš bija nebēdnīgs un straujš. Ieraudzījis sarindotos krēslus, viņš vispirms sarauca uzacis.

- Vai tā būs ģimenes sanākšana, vai varbūt oficiāla sanāksme?

- Abas divas reizē.

- Vai jūs gribat sacīt, ka esat nodomājis sasaukt kopā visus, kaš...

- Tieši tā.

- Lai iet! Tur ir tādi, kuri būs pamatīgi no-trūkušies, vai ne?

Viens patiešām jau bija klāt - viņu ieveda vecais Žozefs - un ienācis drūmi lūkojās apkārt.

- Man iedeva pavēsti, bet nepateica...

- Patiešām, jūs te nebūsiet viens... Sēdieties, Parē kungs...

Viņš bija ģērbies viscaur melnā - tāpat kā vakar, turējās vēl taisnāk nekā savā kabinetā un uzlūkoja rudiķi ne bez satraukuma.

Divas vai trīs minūtes valdīja klusums, kuru nepārtrauca neviens vārds. Fransuā Parē bija apsēdies loga pusē un turēja melno cepuri uz ceļiem. Žans Liks Bodārs, ģērbies rūtotā sporta jakā, lūkojās uz durvīm, gaidīdams jaunpienācējus.

Nākamais bija Viktors Lamots, kurš izskatījās augstprātīgāks nekā jelkad un niknuma pilnā balsī noprasīja Megrē:

■

- Vai tie ir slazdi?

- Sēdieties, lūdzami...

Megrē spēlēja mājastēva lomu - viņš bija neizprotams, pat smaidīgs.

-Jums nav tiesību...

- Jūs sūdzēsieties augstā vietā, mesjē Lamot? Bet pagaidām, lūdzu, apsēdieties...

Kāds no inspektoriem ieveda Florantēnu, kurš bija tikpat pārsteigts kā citi, taču sāka smieties.

- Paskat tik!

Viņš uzlūkoja Megrē un saprotoši piemiedza ar aci. Vai viņam, kas mīlēja dzīt jokus, šis joks neizrādījās gluži pa kaulam?

- Kungi... - viņš noteica, komiskā svinīgumā visus apsveikdams, tad apsēdās blakus Lamo-tam, kurš atvirzīja savu krēslu, cik tālu vien varēdams, lai ar viņu nesaskartos.

Komisārs palūkojās pulkstenī. Stundenis nosita trīs reizes, un pēc dažām minūtēm dufvīs parādījās Fernāns Kursels - viņš bija tik pārsteigts, ka pirmajā brīdī gribēja griezties apkārt.

- Ienāciet, Kursela kungs... Sēdieties... Kā rādās, viss komplekts tagad ir šeit...

Jaunais Lapuēns kabineta viņā galā bija sagatavojies stenografēt to, kas liktos interesants.

Megrē apsēdās, aizdedzināja pīpi un nomurmināja:

- Jūs, protams, varat smēķēt... •

Taču cigareti aizdedzināja tikai rudiķis.

Bija dīvāini redzēt te viņus visus vienkop -tik ļoti dažādus. Viņus varēja sadalīt divās grupās. Vienā grupā - sirdsdraugi - Florantēns un Bodārs, kuri saskatījās. Jaunais un vecais favorīts. Vecākais un jaunākais.

Vai Florantēns zināja, ka puisis ar rudajiem matiem nav vēlējies ieņemt viņa vietu? Viņš nelikās uz puisi dusmojamies un uzlūkoja to drīzāk ar simpātijām.

Trīs pārējie veidoja otro grupu - tie bija nopietnāki vīri, kas nāca uz Notrdamdeloretas ielu meklēt kādu nieku ilūziju.

Viņi nekad nebija tikušies, tomēr nevienam nepatika uzlūkot kaimiņu.

- Kungi, jādomā, ka zināt, kāpēc esmu jūs šurp ataicinājis. Man bija izdevība iztaujāt jūs atsevišķi un paziņot jums par izveidojušos situācija

JPus esat pieci, un jums visiem ilgāku vai īsāku laiku bija tuvas attiecības ar Žozefīni Papē.

Viņš kādu laiku pagaidīja, taču neviens nepakustējās.

- Izņemot Florantēnu un daļēji arī Bodāra kungu, neviens no jums nezināja par citu eksistenci... Vai tas ir tiesa?

Vienīgi rudiķis palocīja galvu. Ja runa bija par Florantēnu, tad viņš likās ļoti uzjautrināts.

* - Žozefīne Papē ir mirusi, viens no jums ir viņas slepkava...

Lamota kungs piecēlās no krēsla un iesāka:

- Es iebilstu pret...

Varēja domāt, ka viņš gatavojas iet ārā.

- Jūs izteiksiet savu protestu vēlāk. Sēdi'eties! Es vēl nevienu neesmu apsūdzējis, tikai konstatēju faktu. Ikviens no jums - izņemot vienu -apgalvo, ka nav spēris kāju šajā dzīvoklī trešdien laikā no trijiem līdz četriem... Taču nevienam no jums nav alibi...

Parē pacēla roku.

- Nē, mesjē Parē. Jūsu alibi nav nopietns. Es aizsūtīju vienu no saviem vīriem apskatīt jūsu kabinetu. Tam ir otras durvis uz gaiteni, kuras jums ļauj iziet, līdzstrādnieku nepamanītam. Turklāt, ja viņi kādreiz redz, ka jūsu kabinets ir tukšs, tad domā, ka jūs esat izsaukts pie ministra...

Megrē atkal aizdedzināja savu apdzisušo pīpi.

- Es negaidu, ka viens no jums piecelsies un atzīs sevi par vainīgu. Es vienkārši uzticu jums savas domas: esmu pārliecināts ne tikai par to, ka slepkava ir šeit, bet arī par to, ka ir kāds, kas zina, kurš tas ir, taču nezināmu iemeslu dēļ klusē...

Megrē nopētīja viņus citu pēc cita. Florantēna acis bija pievērstas kādam rindas vidū, taču nebija iespējams noteikt, kuru viņš uzlūko.

Viktors Lamots cītīgi pētīja savas kurpes. Viņa seja bija bāla, vaibsti likās kļuvuši asāki.

Kursels pūlējās ■smaidīt, taču no smaida iznāca tikai žēla grimase.

Rudiķis apdomājās. Varēja redzēt, ka viņu pārsteigusi Megrē pēdējā frāze un ka viņš lūko sakārtot domas.

- Lai kurš viņu nogalināja - tas bija paziņa,» ja' Žozē viņu ielaida guļamistabā. Taču dzīvoklī viņa nebija viena...

Šajā reizē viņi saskatījās un visi ar netīksmi pievērsās Florantēnam.

- Tas ir tiesa... Kad zvanīja pie durvīm, dzīvoklī bija Leons Florantēns - un, kā jau ne reizi vien bija gadījies, viņš paslēpās drēbju kambarī...

Megrē skolasbiedrs pūlējās saglabāt vienaldzīgu izskatu.

- Vai jūs dzirdējāt vīrieša balsi, Florantēn?

Šajos apstākļos Megrē nevarēja viņam sacīt

“tu”.

- Kambarī ir slikta dzirdamība... Dzirdēju tikai murdoņu...

- Kas tad notika?

- Apmēram pēc stundas ceturkšņa noblīk-šķēja šāviens...

- Vai jūs steidzāties turp?

-Nē...

- Vai slepkava aizbēga?

-Nē... .

- Cik ilgu laiku viņš vēl palika dzīvoklī?

- Apmēram stundas ceturksni...

- Vai viņš paņēma četrdesmit astoņus tūkstošus franku, kuri atradās sekretāra atvilktnē?

-Nē.

Megrē neturēja par vajadzīgu piebilst, ka tos bija mēģinājis piesavināties tieši Florantēns.

- Tātad slepkava kaut ko meklēja... Jādomā, ka ikvienam no jums ir gadījies rakstīt Zozē -kaut vai brīvdienu laikā vai arī atvainojoties par to, ka nevarēsiet ierasties...

Komisārs vēlreiz nopētīja viņus visus, turklāt cits sakrustoja kājas, bet cits novietoja tās vien-otrai blakus.

Viņi visi koncentrējās - kā jau nopietni cilvēki, kam gadījusies mīlas dēka, bet ir ģimene, stāvoklis sabiedrībā un reputācija, kuru nāksies aizstāvēt.

- Vai jums ir gadījies rakstīt, mesjē Lamot?

Viņš tikko dzirdami atbildēja ar “jā”.

- Bordo jūs dzīvojat tžMā vidē, kura nebūt nav attīstījusies līdzi laikam, vai ne? Cik zinu, jūsu sievai it lieli īpašumi, un viņas ģimene Sartro sabiedrībā ir varenāka nekā jūsējā... Vai kāds jums draudēja ar skandālu?

- Es jums neatļaušu...

- Un jūs, mesjē Parē... Vai jums ir gadījies rakstīt?

-Jā, atvaļinājuma laikā...

- Neraugoties uz vizītēm Notrdamdeloretas

337

Simenons» 13

ielā, man šķiet, ka jūs esat ļoti pieķēries savai sievai...

- Viņa ir slima...

- Es zinu... Un esmu pārliecināts, ka jūs nevēlētos viņu pamest...

Vīra žokļi sakrampējās, viņš bija tuvu asarām.

- Un jūs, mesjē Kursel?

- Ja arī rakstīju, tad tikai īsas zīmītes...

- Kuras tik un tā atklāja jūsu attiecības ar Žo-zefini Papē... Jūsu sieva ir jaunāka par jums, iespējams, arī greizsirdīga...

- Un es? - uzjautrināti noprasīja rudiķis.

- Jums varēja būt kāds cits iemesls, lai nogalinātu.

- Taču ne jau greizsirdība, - viņš noteica, noskatīdams pārējos.

- Žozē varēja jums pastāstīt par saviem ietaupījumiem''. .. Ja viņa jums pateica, ka nav tos nolikusi bankā, bet gan glabā dzīvoklī...

- Tad taču es tos būfti aiznesis līdzi, vai ne?

- Ja vien kāds neiztraucēja jūsu meklējumus.

- Vai tad es pēc tāda izskatos?

- Lielākā daļa slepkavu, kurus esmu pazinis, izskatījās pēc godājamiem cilvēkiem... Ja runājam par vēstulēm, jūs varējāt tās paņemt, lai šantažētu to rakstītājus...

Jo vēstules ir pazudušas - visas vēstules, arī no personām, kuras mēs nepazīstam. Tas būtu rets gadījums, ja cilvēks nodzīvotu līdz trīsdesmit piecu gadu vecumam, neuzkrājot pilnīgi nekādu korespondenci... Taču sekretārā atrada tikai rēķinus...

Jūsu vēstules, kungi, ir paņemtas, un to izdarījis viens no jums...

Pūlēdamies neizskatīties vainīgi, uzrunātie izskatījās tik nedabiski, ka ar to vien būtu pieticis, lai viņus kompromitētu.

- Es neprasu, lai slepkava pieceļas un izsūdz grēkus. Tuvākās stundas laikā es gaidu ierodamies personu, kura zina...

Varbūt tas nemaz nebūtu nepieciešams, jo mums jāuzklausa vēl viens liecinieks, kas pazīst vainīgo...

Megrē pagriezās pret Lapuēnu.

- Vai tu nepalūgtu Zanvjē?

Gaidīšana noritēja pilnīgā klusumā, ikviens baidījās pat pakustēties. Pēkšņi sametās ļoti karsti, un Blāna kundzes ienākšanas brīdis likās īpaši teatrāls.

Viņai mugurā bija spinātzaļa kleita un galvvidū uzmaukta sarkana cepure, bet rokā tik liela soma, ka tā atgādināja koferi. Viņa iestājās durvīs ar akmenscietu seju, un viņas acis, kuru skatienam pilnīgi trūka izteiksmes, pēc kārtas noskatīja visus klātesošos.

Beigās viņa pagriezās atpakaļ, un Zanvjē nācās nostāties ceļā, lai viņa netiktu līdz kāpnēm. Kādubrīd likās, ka viņi tūlīt saķersies cīņā.

Sievišķis beidzot padevās un iegāja kabinetā.

- Man vairs nav itin nekā, ko teikt, - viņa izgrūda, ļauni uzlūkodama Megrē.

- Vai jūs pazīstat visus šos kungus?

- Man nemaksā par to, lai es darītu jūsu darbu... Es gribu iet projām...

- Kuru no viņiem jūs trešdien redzējāt laikā no trijiem līdz četriem iekāpjam liftā vai dodamies augšā pa kāpnēm?

Šajā brīdī notika negaidītais. Šī sieviete, kas allaž izskatījās trula, ar necaurredzamu seju, nespēja noturēties nepasmaidījusi. Nebija šaubu, ka viņas sejā varēja izlasīt zināmu apmierinājumu, bezmaz vai uzvaras prieku.

Visi raudzījās viņā. Bet kurš no viņiem likās visvairāk uztraucies? To Megrē nespēja noteikt. Katrs uzvedās citādi. Viktors Lamots bija bāls aiz apspiestām dusmām. Fernāns Kursels, gluži pretēji, jau labu brītiņu bija piesarcis gluži sarkans. Fransuā Parē bija sabrucis aiz skumjām un kauna.

- Jūs atsakāties atbildēt? - beidzot nomurmināja Megrē.

- Man nav nekā, ko teikt.

- Pieraksti, ka viņa atsakās liecināt, Lapuēn...

Viņa paraustīja plecus un ļāva tiem noslīgt -

nicīgi, vēl joprojām ar mīklainu spīdumu acīs.

- Jums neizdosies mani iebiedēt...

6. nodala

Megrē, palikdams stāvus, nopētīja viņus citu pēc cita. *

- Kungi, es jums pateicos par atsaucību, kad man nācās jūs traucēt. Domāju, ka šī kopāsa-nākšana nebūs velta un ka viens no jums nekavēsies ar mani izrunāties.

Viņš noklepojās, lai balss skanētu skaidrāk.

- Man vēl nākas jums paziņot - ja gadījumā tas jūs interesētu - Zozefīnes Papē apbedīšana paredzēta rit, pulksten desmitos no rīta. Nelaiķi izvadīs no tiesu medicīnas institūta.

Viktors Lamots izgāja pirmais - pārskaities, nevienu neuzlūkodams un, protams, neatsvei-cinādamies no komisāra. Lejā droši vien gaidīja viņa limuzīns ar šoferi.

Kursels svārstījās, pēc tam apmierinājās ar galvas mājienu, kamēr Fransuā Parē garāmejot nomurmināja, pats lāgā neapzinoties, ko saka:

- Pateicos...

Vienīgi rudiķis pasniedza roku un jautri noteica:

- Velna milti!... Jūs gan viņus nomazgājāt...

Florantēns aizkavējās un palika pēdējais, bet

Megrē viņam sacīja:

- Tu vēl kādu mirklīti pakavējies... Es tūlīt atgriezīšos...

Komisārs atstāja viņu pie Lapuēna, kas nebija

pametis savu vietu kabineta otrā galā, un pēc tam devās pie inspektoriem. Tur bija resnais To-ranss, kas pārrakstīja ar mašīnu kādu pārskatu. Viņš klabināja ar diviem pirkstiem un izskatījās varen sakoncentrējies.

- Tūlīt pat organizē slēpni pie mājas Notr-damdeloretas ielā... Man jāzina, kas ies iekšā un kas nāks ārā... Ja tur parādīsies kāds no tiem, kas nupat izgāja no mana kabineta, tad jāseko viņam arī rriājā.

- Vai jūs no kaut kā baidāties?

- Durvju sardze, bez šaubām, zina pārāk daudz, un es negribētu, lai ar viņu notiek kāda nelaime...

- Vai turpināt sekošanu Florantēnam, novietojot viņa sētā novērotāju?

- Jā... Kad būšu beidzis ar viņu runāties, es tevi brīdināšu...

Komisārs iegāja atpakaļ kabinetā.

- Tu vari iet, Lapuēn...

Florantēns stāvēja pie loga, sabāzis rokas kabatās - kā mājās. Un bija ironisks kā parasti.

- Iedomājies, kā šie tagad šķendējas! Nekad dzīvē vēl neesmu tā uzjautrinājies...

- Tu domā?

Komisāra skolasbiedra jautrība bija manāmi uzspēlēta.

- Redzi, tā ir durvju sardze, kas dara mani nemierīgu... No viņas būs grūti kaut ko izdabūt... Vai tu domā, ka viņa zina?

- Es ceru - tevis dēļ...

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Viņa apgalvo, ka laikā no trijiem līdz četriem neviens neesot kāpis augšā... Ja viņa paliks pie sava, tad man nāksies tevi arestēt, jo tu automātiski kļūsi par vienīgo aizdomās turamo...

- Kāpēc tu liki viņai apskatīt visus šos vīrus?

- Cerībā, ka viens no viņiem negribēs, lai viņa sāktu runāt...

- Vai tu nebaidies arī manis dēļ?

- Vai tad tu redzēji slepkavu?

- Es jau tev teicu, ka nē.

- Un nepazini arī viņa balsi?

- Es taču teicu, ka nē.

- No kā tad tu baidies?

- Es biju dzīvoklī. Tu viņiem to pateici. Tas tips var nospriest, ka es viņu pazinu...

Megrē nevērīgi atvēra rakstāmgalda atvilktni un izvilka fotogrāfiju paciņu, kuru viņam no laboratorijas bija atsūtījis Mērss. Komisārs izvilka vienu un pasniedza to Florantēnam.

- Paskaties...

Mulēnas konditora dēls uzmanīgi aplūkoja fotogrāfiju un izlikās nesaprotam, kāpēc viņam liek to apskatīt. Fotogrāfijā bija redzama daļa istabas - gulta un naktsgaldiņš ar pavērtu atvilktni.

- Kas tad tur tik sevišķs, ko man vajadzētu ieraudzīt?

- Vai tevi nekas nepārsteidz?

-Nē...

- Atceries savu liecību... Pie durvīm zvani* ja... Tu meties uz kambari...

-Tā ir patiesība...

- Labi. Pieņemsim, ka tā ir patiesība. Tu teici, ka Žozē un viņas apmeklētājs salonā uzkavējās tikai dažas minūtes. Izgājuši cauri ēdamistabai, viņi iegāja guļamistabā...

- Tieši tā viņi darīja...

- Pagaidi... Tu sacīji, ka viņi tur uzkavējās vismaz stundas ceturksni un tikai tad norībēja šāviens...

Florantēns vēlreiz apskatīja fotogrāfiju, uzacis saraucis.

- Uzņēmums izdarīts kādu brīdi pēc slepkavības, un istabā nekas nav aiztikts... Apskati gultu...

Florantēna plānajos vaigos parādījās tikko manāms sārtums.

- Gulta nav nekārtībā, pat pārklājā nevar saskatīt nevienu krunciņu...

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Vai nu apmeklētājs ieradās ar Žozē tikai parunāties, taču tādā gadījumā viņi būtu palikuši salonā, vai ari bija nācis kā cita dēļ, bet tad mēs neatrastu gultu šādā stāvoklī. Vai tu man nevarētu pateikt, ko īsti viņi darīja guļamistabā?

-To es nezinu...

Viņš acīmredzami mēģināja steigšus ko izdomāt, lai atrastu atbildi.

- Tu taču vēl nupat runāji par vēstulēm...

-Un?

- Varbūt viņš bija ieradies prasīt atpakaļ savas vēstules...

- Un tu domā, ka Zozē atteicās viņam tās atdot? Vai tev liekas normāli, ka Žozē būtu šantažējusi vīrieti, kurš viņai ienesa labu naudiņu ik mēnesi?

- Varbūt viņi iegāja tajā istabā, lai darītu ko citu, bet tur sastrīdējās...

- Paklausies, Florantēn... Es zinu no galvas visas liecības... Kopš pašas pirmās dienas jutu, ka te kaut kas nav kārtībā... Vai tu paņēmi vēstules tāpat kā tos četrdesmit astoņus tūkstošus franku?

- Es tev zvēru, ka nē. Kur tad es tās liktu? Naudu taču tu atradi, vai ne? Ja man būtu arī vēstules, es tās noslēptu turpat...

- Nav obligāti... Mēs iztaustījām tavas kabatas, lai pārliecinātos, vai tev nav revolvera, bet viscaur nepārmeklējām... Cik atminos, tu esi nepārspējams peldētājs... Un tad tu piepeši meties Sēnā...

- Man bija uznācis dzīves apnikums... Jutu, ka tu mani turi aizdomās... Un biju zaudējis vienīgo cilvēku šajā pasaulē, kuram...

- Labāk izbeidz! Pie malas sentimentu...

- Kad es gāju pāri tiltam, man patiešām gribējās darīt visam galu. Es pat daudz nedomāju. Viens no tiem taviem tipiem man sekoja...

- Patiešām...

- Kas - patiešām?

- Iedomāsimies, ka tad, kad tu devies paslēpt naudu uz skapja, vēstules vienkārši aizmirsās..! Tātad tās joprojām bija tev kabatā... Tev likās bīstami, ka tās varētu pie tevis atrast... Jo - kā gan tu to izskaidrotu?

- Es nezinu...

- Tev nenācās šaubīties par to, ka izsekošana turpināsies. Lēciens Sēnā, it kā tev būtu uznācis dzīves apnikums, ļāva atbrīvoties no šiem papīriem, nostiprinot tos upes dibenā - ar kādu akmeni vai ko citu...

- Vēstuļu man nebija...

- Ir ari tāda iespēja, un tā izskaidrotu, kāpēc slepkava vēl stundas ceturksni uzkavējies dzīvoklī - gadījumā, ja tu esi teicis taisnību. Taču mani uztrauc vēl kaut kas...

- Kādu jaunu apsūdzības pierādījumu tad tu vēl esi atradis?

* - Pirkstu nospiedumus...

- Ja manus pirkstu nospiedumus atrada it visur, tas taču ir dabiski, vai ne?

- Tur jau tā lieta, ka istabā tos neatrada... Gluži tāpat kā neatrada neviena cita cilvēka pirkstu nospiedumus... Bet tu taču atvēri sekretāru,

lai paņemtu no turienes naudu... Slepkava atvēra atvilktni, lai paņemtu vēstules... Viņš taču neuzkavējās istabā stundas ceturksni, neko tur neaiztikdams...

Tātad pēc viņa aiziešanas tu rūpīgi noslaucīji visus priekšmetus, arī durvju rokturus...

- Es nesaprotu. Neko neesmu slaucījis... Kurš var apgalvot, ka neviens neienāca dzīvoklī pa to laiku, kamēr skrēju uz savām mājām un pēc tam devos pie tevis uz kriminālpoliciju?

Megrē neatbildēja un, redzēdams, ka vējš pierimis, devās atvērt logu. Labu brīdi viņš ļāva valdīt klusumam un tikai tad nomurmināja:

- Kad tev vajadzēja atbrīvot vietu?

- Kādu vietu? Ko tu gribi sacīt?

- Izvākties no dzīvokļa... Aiziet no Zozē, uZ kuras rēķina tu dzīvoji?

- Par to nebija ne runas...

- Bija, un tu to labi zini... Viņai sāka likties, ka esi pārāk apvītis, varbūt ari pārlieku liels gardēdis...

- Vai to tev teica tas šmulis rudiķis?

- Nav svarīgi...

- Tas varēja būt vienīgi viņš. Jau vairākas nedēļas viņš lūkoja ielīst mājā...

- Viņam ir darbs. Viņš nopelna sev izliku.

- Es arī.

- Tavs darbs tev ir tikai skata pēc... Cik mēbeļu tu gada laikā pārdod?... Lielākoties uz durvīm karājas paziņojums, ka tu esi izgājis...

- Devos turnejās, lai sagādātu preci...

- Nē... Un Zozefīnei Papē reiz bija diezgan... Viņa - gan velti - cerēja, ka Bodārs ieņems tavu vietu...

- Vai tu tici viņam, vai man...

- Tevis teiktais nav graša vērts, to es pamanīju jau kopš liceja laikiem...

- Vai tu mani neieredzi?

- Kāpēc lai es tevi neieredzētu?

- Jau Mulēnā tu mani neieredzēji... Maniem vecākiem piederēja ienesīgs uzņēmums... Man bija kabatas nauda... Bet tavs tēvs vienmēr bija tikai kaut kas līdzīgs sulainim Senfiakra pilī...

Megrē piesarka un sažņaudza rokas dūrēs — šķita, ka viņš tūlīt sitīs, jo, ja bija kaut kas tāds, ko viņš nemūžam neļāva aizskart, tā bija tēva piemiņa. Tēvs bija pils pārvaldnieks, un viņam bija teikšana par vairāk nekā divdesmit fermām.

-Tu esi sasodīts diedelnieks, Florantēn...

-Tu pats uzprasījies...

- Es tevi vēl nelieku ķurķī, jo trūkst lietišķo pierādījumu, bet es tos nekavējoties sameklēšu...

Komisārs atvēra inspektoru istabas durvis.

- Kurš pārņems savā ziņā šo grēk. ,..ba!u?

Piecēlās Lurtī.

- Neatkāpies no viņa nevienu soli, bet, kad viņš atgriezīsies mājās, nostājies sardzē pie durvīm! Sarunā kādu kolēģi, kas tevi nomainīs...

Florantēns, juzdams, ka aizgājis par tālu, neskaidri murmināja:

- Es lūdzu piedošanu, Megrē... Zaudēju zemi zem kājām, pats nezinu, ko sarunāju... Iedomājies sevi manā vietā...

Komisārs neatvēra muti un nepavadīja Flo-rantēnu ar skatienu, kad viņš izgāja no kabineta. Tieši tobrīd iezvanījās telefons. Tas bija izmeklēšanas tiesnesis, kas apvaicājās par tikšanās rezultātiem.

- Vēl nevaru neko spriest, - Megrē atbildēja.

- Uzņēmos grēku un uzvandīju dūņas, bet nezinu, kas uzpeldēs... Apbedīšana būs rīt no rīta, desmitos...

Gaitenī viņu gaidīja žurnālisti, un viņš izturējās vēl neiecietīgāk,nekā parasti.

- Vai esat atradis pēdas, komisāra kungs?

- Esmu atradis vairākas...

- Vai tad jūs vēl nezināt, kuras ir pareizās?

- Tieši tā.

- Vai domājat, ka tas ir noziegums mīlestības dēļ?

Vajadzēja atbildēt, ka mīlestības dēļ noziegumus neizdara. Un tomēr - īstenībā viņš domāja ko līdzīgu. Savas karjeras laikā viņš bija sapratis, ka piekrāpts mīļākais vai pamesta sieviete nogalina drīzāk gan aizvainota pašlepnuma, nevis mīlestības dēļ.

Tovakar viņi abi ar Megrē kundzi skatījās televizoru un iebaudīja pāris glāzītes aveņu liķiera, kuru bija atsūtījusi Elzasas māsīca.

- Vai tevi tā filma interesē?

Viņš attapās, atbildējis:

- Kāda filma?

Komisārs bija redzējis uz ekrāna maināmies attēlus, kustamies personāžus - taču nespētu atstāstīt sižetu.

Nākamajā dienā, mazliet pirms desmitiem, viņš kopā ar Žanvjē, kas vadīja mašīnu, piebrauca pie Tiesu medicīnas institūta.

Florantēns - garš un izdilis, turēdams mutē cigareti, kura nokarājās pār lūpu, stāvēja ielas malā kopā ar Bonfisu - inspektoru, kurš bija pārņēmis maiņu.

Florantēns netuvojās policijas mašīnai. Viņš palika turpat, plecus nolaidis - kā nokaunējies cilvēks, kurš vairs neuzdrīkstas pacelt galvu.

Līķrati bija piebraukti, un sēru ceremonijas dalībnieki novietoja tajos zārku.

Megrē atvēra durtiņas mašīnas aizmugurē.

- Kāp iekšā!

Bonfisam viņš sacīja:

- Vari atgriezties krastmalā. Es tev viņu atvedīšu atpakaļ...

- Vai drīkstam braukt? - ceremonijas vadītājs pavaicāja.

Viņi devās ceļā, un spogulītī komisārs pamanīja, ka viņiem seko dzeltens auto. Tas bija divvietīgs, lēts kabriolets ar izrūsējušu karosēri-ju, un virs stiklu tīrītājiem varēja redzēt Žana Lika Bodāra rūsganos matus.

Viņi brauca Ivrī virzienā, nerunādami ne vārda, un tāpat šķērsoja arī milzīgo kapsētu - gandrīz vai visā garumā. Kapavieta bija sagatavota jaunā kapu sekcijā, kur vēl nebija stādīti koki. Likā izrādījās paturējis prātā Megrē lūgumu par puķēm, un arī rudiķis bija atnesis puķu pušķi.

Brīdī, kad zārku nolaida kapā, Florantēns aizsedza seju ar rokām, un viņa pleci noraustījās. Vai viņš raudāja? Tam nebija nekādas nozīmes, jo viņš spēja raudāt arī pēc pasūtījuma.

Tas bija Megrē, kuram pastiepa lāpstu ar zemi, lai uzmestu pirmās smilšu saujas, un pēc brīža abas mašīnas atkal izbrauca uz ceļa.

- Vai uz kriminālpoliciju, šef?

Megrē pamāja ar galvu. Viņam aiz muguras Florantēns joprojām klusēja.

Orfēvras krastmalas pagalmā komisārs izkāpa un sacīja Žanvjē:

- Uz mirklīti paliec pie viņa! Es atsūtīšu šurp Bonfisu, kas pārņems apsardzi...

No auto atskanēja satraukta balss:

- Es tev zvēru, Megrē, ka neesmu viņu nogalinājis...

Komisārs tikai paraustīja plecus un, iegājis pa stiklotajām durvīm, lēnām iegriezās kāpnēs. Inspektoru istabā viņš atrada Bonllsu.

- Tavs klients ir lejā... Pārņem viņu savā ziņā...

- Ko lai iesāku, ja viņš atkal uzstās, lai turos blakus?

- Ko vien vēlies, tikai nepazaudē viņu...

Komisārs jutās pārsteigts, atrazdams savā kabinetā Lapuēnu, kas tur gaidīja, izskatīdamies norūpējies.

- Sliktas vēstis, šef...

- Vai vēl kāds pagalam?

- Nē. Durvju sardze pazudusi...

- Es taču liku viņu uzraudzīt...

- Lurtī zvanīja pirms kādas pusstundas... Viņš bija tā uztraucies, ka gandrīz vai raudāja...

Tas bija vecs inspektors, viens no cītīgākajiem, kas lieliski prata savu darbu.

- Kā tas notika?

- Lurtī atradās uz ielas, pāri pretī, kad tas sievišķis iznāca ārā - bez cepures, ar iepirkumu somu rokā...

Nemaz neatskatoties, lai pārbaudītu, vai kāds neseko, sievišķis vispirms iegāja gaļas tirgotavā, kur viņu pazina, un tur nopirka eskalopu...

Vēl joprojām neatskatoties, sievišķis devās uz priekšu pa Senžorža ielu un iegāja itāliešu pipar-bodītē, pie kuras Lurtī nolēma pagaidīt un nostājās kādu simt soļu attālumā...

Pēc stundas ceturkšņa viņš sācis uztraukties... Iegājis šaurajā un garajā bodītē, lai izpētītu to visā garumā, viņš pamanījis otru izeju - uz Orleānskvēru un Tetbū ielu... Putniņš, protams, jau aizlidojis...

Lurtī zvanīja mums un pēc tam, lai velti nezaudētu laiku, klimstot apkārt, atkal nostājās sardzē pie mājas... Vai domājat, ka viņa aizmukusi?

- Noteikti nē...

Megrē piestāja savā parastajā vietā pie loga un lūkojās kastaņu lapotnēs, kur čivināja putneļi.

- Tā taču nav viņa, kas nogalināja Zozefini Papē, tātad viņai nav nekāda iemesla bēgt, turklāt vēl tādā apģērbā, ar iepirkumu somu rokā...

Viņai bija kāds jāsatiek... Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka pēc vakardienas tikšanās aci pret aci viņa pieņēma lēmumu...

Ak, es taču visu laiku jutos pārliecināts, ka viņa redzējusi slepkavu - vai nu kāpjot augšā, vai kāpjot lejā, vai arī abas reizes...

Iedomāsimies, ka tas vīrietis, ārā ejot, ierauga pie stikla piespiestu degunu un acis, kuras raugās viņā...

- Es sāku saprast.

- Viņš taču zināja, ka durvju sardzi nopratinās. Vai varbūt - tas bija kāds Žozefīnes Papē paziņa, kuru pazina arī durvju sardze...

- Vai jums šķiet, ka vīrietis varētu būt viņai draudējis?

- Šī nav tā sieviete, kura ļautos iebaidīties...

353

Simenons 13

Vai tad tu vakardienas tikšanās reizē to nenoprati? Gluži otrādi, es ļoti labi varu iedomāties, ka viņa ļautos uzpirkties...

- Ja jau viņa saņēmusi naudu, tad kāpēc pazuda?

- Tāpēc, ka ieradās uz tikšanos.

- Es nesaprotu...

- Tur bija slepkava... Viņa to redzēja... Viņai vajadzēja pateikt tikai vienu vārdu, lai viņš tiktu arestēts... Taču viņa labprātāk klusēja... Tātad -es varu saderēt - viņa sapratusi, ka šī klusēšana ir daudz vairāk vērta, nekā vina saņēmusi...

7 * *

- Un nolēma šorīt doties prasīt vairāk, taču nevarēja to darīt ar inspektoru uz pēdām...

- Palūdz “Skriba viesnīcu”... Šveicaru...

Pēc brītiņa Megrē dabūja savienojumu.

- Hallo!... Vai “Skriba” šveicars?... Te komisārs Megrē... Kā jums klājas, Žan?... Bērniem?... Labi?... Lieliski... Piejums laikam regulāri apmetas kāds viesis, vārdā Lamots... Jā, Viktors Lamots... Pieļauju, ka viņš noīrē savu apartamentu uz mēnesi?... Jā... Tā jau es domāju...

Vai jus nepaaicinatu viņu pie telefona?... Ko jūs sakāt?... Vakar aizbrauca ar ātrvilcienu uz Bordo?... Es taču domāju, ka viņš parasti neaizbrauc no Parīzes ātrāk par sestdienas vakaru...

Vai šorīt neviens pēc viņa nav vaicājis?... Vai nemanījāt ļoti liela auguma masīvu sievišķi ar iepirkumu tīkliņu rokā?

Nē, es nejokoju... Vai esat par to pārliecināts?... Es jums pateicos, Zan...

Komisārs pazina visu lielo Parīzes viesnīcu šveicarus un daudzus no viņiem bija redzējis sākam karjeru kā ārā sviedējus pie bāru durvīm.

Tātad Blāna kundze nebija gājusi uz “Skriba viesnīcu”, kur visādā ziņā nebūtu sastapusi vīn-tirgotāju.

- Tagad sazvani man viņa darba telpas Obē ielā!

Viņš neko negribēja palaist garām. Obē ielas darba telpas sestdienā bija slēgtas, atbildēja tikai kāds ierēdnis, kas tur ārpus darba laika steidza izpildīt ko iekavētu. Viņš tur atrodoties viens pats. Neesot šefu redzējis kopš pulksten diviem iepriekšējā pēcpusdienā.

- Sadabū man brāļu Kurselu, lodīšgultņu fabrikantu, biroja numuru Voltēra bulvārī!

Tur zvana skaņas atbalsojās tukšās sienās. Sestdienā nebija neviena paša, pat ne sarga.

- Pameklē viņa Ruānas adresi un telefonnu-muru... Tikai nepiemini vārdu “policija”... Gribu vienīgi uzzināt, vai viņš ir mājās...

Femāns Kursels dzīvoja vecā savrupmājā Biržas krastmalā, netālu no Bualdjē tilta.

- Es gribētu runāt ar Kursela kungu...

- Viņš nupat izgāja... Pie aparāta Kursela kundze... - balss bija jauna un jautra. - Vai es varētu viņam ko pateikt?

- Kā jūs domājat, cikos viņš pārnāks?

- Uz vakariņām noteikti, jo esam ielūguši draugus...

- Vai viņš pārbrauca šorīt 110 rīta?

- Vakarvakarā... Kas runā?

Pildīdams Megrē rīkojumu, Lapuēns nolika klausuli.

- Viņš ir izgājis... Atgriezies vakarvakarā... U11 pārnākšot uz vakariņām, lai vakariņotu kopā ar draugiem... Viņa sievai ir tik simpātiska balss...

- Vēl mums paliek Fransuā Parē... Sameklē viņa Versaļas numuru!

Arī tur atsaucās sievietes balss - gurda un nelaipna:

- Te Parē kundze...

- Es gribētu runāt ar jūsu vīru...

- Kas jūs esat?

- Esmu no ministrijas, - Lapuēns improvizēja.

- Vai tas ir svarīgi?

- Kāpēc jūs tā vaicājat?

- Tāpēc, ka mans vīrs ir gultā... Kad vīrs vakar pārnāca, viņš jau nejutās labi, un šorīt pēc nemierīgas nakts es piespiedu viņu palikt guļam... Viņš pārāk daudz strādā - tāda vecuma vīrietim...

Inspektors juta, ka viņa grasās nolikt klausuli, tāpēc pasteidzās uzdot jautājumu:

- Vai viņu šorīt neviens nav apmeklējis?

- Kas tad?

- Kāds, kuram bija viņam jānodod kāds paziņojums...

-Te neviens nav bijis...

Neko vairāk neteikdama, viņa nolika klausuli.

Florantēns un rudmatis Blāna kundzes pazušanas laikā atradās kapsētā. Tātad viņa nebija tikusies ne ar vienu no trim pārējiem aizdomās turamajiem.

***

Megrē kundze ļāva vīram mierīgi pabrokastot, jo viņš likās gaužām norūpējies un viņai negribējās šīm rūpēm pievienot vēl arī savējās. Tikai tad, kad jau bija ielējusi vīram kafiju, Megrē kundze vaicāja:

- Vai tu avīzi lasīji?

- Man nav bijis laika.

Viņa devās sameklēt uz apaļā galdiņa salonā vienu no rīta avīzēm. Vispirms jau acīs krita lieliem burtiem iespiests virsraksts.

Pēc tā sekoja divi vēl zīmīgāki virsraksti:

“Noslēpumaina sanāksme Orfēvras krastmalā Komisārs Megrē nokļuvis sprukās. ”

Viņš kaut ko norūca un, vēl nesācis lasīt rakstu, devās sameklēt pīpi.

“Mūsu vakardienas izdevumā jau sīki pastāstījām par noziegumu, kas izdarīts kādā dzīvoklī Notrdamdeloretas ielā; nozieguma upuris ir kāda jauna, neprecēta un nestrādājoša sieviete

- Zozefine Papē.

Jau likām saprast, ka slepkava būtu meklējams starp tiem vīriešiem, kuri baudīja šīs sievietes labvēlību.

Neraugoties uz kriminālpolicijas klusēšanu, mēs esam uzzinājuši, ka šie cilvēki vakar sapulcējušies Orfēvras krastmalā, lai satiktos aci pret aci. Kā šķiet, viņu starpā ir arī diezgan ievērojamas personas.

Viens no aizdomās turamajiem piesaista uzmanību vairāk nekā citi, jo nozieguma izdarīšanas laikā atradies dzīvoklī. Vai viņš būtu piedalījies slepkavības izdarīšanā? Vai varbūt ir izdarījis to pats?

Komisārs Megrē, kas pats personīgi vada šīs lietas izmeklēšanu, nokļuvis neērtā situācijā. Šis cilvēks, kāds Leons F., ir viņa jaunības draugs.

Vai tas būtu iemesls, kāpēc šis cilvēks vēl joprojām ir brīvībā, neraugoties uz visiem pierādījumiem pret viņu? Mums nāktos grūti noticēt, ka...”

Megrē saburzīja avīzi un piecēlās, caur sakostiem zobiem norūkdams:

- Stulbeņi!

Vai tas nāca no kāda apmuļķota inspektora, kas bija ļāvis izvilt ziņas, nesamanīdams viltu? Vai viņš nebūtu zinājis, ka avīžnieki rakņājas it visur? Viņi droši vien bija izvaicājuši ari durvju sardzi, bet grūti nācās iedomāties, ka viņa varētu izturēties pret reportieriem laipnāk nekā pret policistiem.

Vēl bija tas kleķerētājs ar bārdeli - Rošešuāra bulvāri, Florantēna kaimiņš.

- Vai tas tevi ļoti sarūgtināja?

Megrē paraustīja plecus. Patiesību sakot, šis raksts viņa šaubas tikai uzkurināja.

Gatavodamies doties prom no Orfēvras krastmalas, viņš bija saņēmis Gastēna-Reneta ballistiskās ekspertīzes rezultāti s, tie apliecināja mediķa konstatēto. Tā bija divpadsmu milimetru lode - milzu kalibrs, reti sastopams - un varēja būt izšauta tikai no veclaicīgi beļģu revolvera, kādu nekur nopirkt nebija iespējams.

Eksperts vēl piemetir āja, ka būtu grūti ko precizēt, ja runa ir />ar šāc’u ieroci.

Tas noteikti bija vecais revolveris no naktsgaldiņa atvilkt ies. Kur tas šobrīd atradās? To atrast nebija iespējams. Tas varēja būt iemests Sēnā vai jebkurā notekā, aprakts tīrelī vai kādā laukā.

Kāpēc slepkava bija aiznesis līdzi šo pierādījumu, nevis pametis turpat? Baidījās, ka atstājis uz tā savus pirkstu nospiedumus, jo nebija pietiekami daudz laika tos noslaucīt?

Ja tā, tad viņam nevarēja pietikt laika arī noslaucīt mēbeles un visus priekšmetus, kuriem iznāca pieskarties.

Jo istabā bija noslaucīti pilnīgi visi pirkstu nospiedumi - pat no durvju rokturiem.

Vai tas ļautu secināt, ka slepkava nebija vis stundas ceturksni uzkavējies dzīvoklī, kā apgalvoja Florantēns?

Un vai pirkstu nospiedumus nebija noslaucījis pats Florantēns?

Visas pārdomas noveda tikai un vienīgi pie viņa. Loģika teica, ka viņš bija vienīgais iespējamais vainīgais. Bet komisārs juta nepatiku pret šādām pārdomām.

Megrē dusmojās arī savas pacietības dēļ, kura šobrīd tik ļoti atgādināja iecietību. Vai viņš tiešām ļāvās ietekmēties kādas jaunības laiku solidaritātes dēļ?

-Tas ir pilnīgs idiotisms... - viņš skaļā balsī noteica.

- Vai tu tiešām biji viņa draugs?

- Pat ne draugs... Viņa klaunādes mani reizēm kaitināja...

Viņš nepiebilda, ka reizēm gāja uz konditoreju, lai uzlūkotu klasesbiedra māsu un sarktu.

- Visu labu...

Viņa sniedza vīram pretī vaigu.

- Vai tu pārnāksi uz vakariņām?

- Es ceru...

Bija sācis līt, bet Megrē to pat nepamanīja. Sieva izmetās viņam pakaļ kāpnēs, nesdama lietussargu.

Bulvāra stūri viņš noķēra autobusu ar vaļēju platformu, ļodzījās līdzi grīļīgajam satiksmes līdzeklim, drūmi pētīdams šīs būtnes, šos cilvēciskos radījumus, kuri steigdamies drūzmējās uz ietvēm. Vēl mazliet, un viņi sāktu skriet. Lai dotos - kurp? Lai darītu - ko gan?

“Ja nekas cits lidz pirmdienai neatradīsies, es viņu ietupināšu,” komisārs pats sev apsolīja, itin kā nomierinādams sirdsapziņu.

Patvēries zem lietussarga, viņš soļoja no Satlē uz Orfēvras krastmalas pusi. Vējš brāza kopā ar lietu platiem šļācieniem tieši sejā. Gāza kā spaiņiem, gluži tā, kā viņš mēdza sacīt bērnībā.

Megrē tikko bija paguvis ieiet savā kabinetā, kad pie durvīm pieklauvēja un ienāca Lurtī.

- Mani nomainīja Bonfiss, - viņš sacīja. -Viņa atgriezās.

-- Cikos tas bija?

- Pusvienos... Ieraudzīju viņu vienā mierā nākam pa ielu, ar iepirkumu somu rokā...

- Vai tā bija pilna?

- Visādā ziņā resnāka un smagāka nekā no rīta... Garāmiedama viņa mani uzlūkoja... Varētu teikt, ka viņa uzjautrinājās par manu dumjību...Iegājusi ložā, viņa aizvāca pie durvīm piestiprināto uzrakstu: “Durvju sardze tepat izgājusi”...

Megrē piecas vai sešas reizes pārstaigāja savu kabinetu, mērodams attālumu 110 loga līdz durvīm un no durvīm līdz logam. Kad komisārs piepeši apstājās, viņš likās pieņēmis kādu lēmumu.

- Vai Lapuēns ir blakusistabā?

-Jā.

- Saki, lai viņš mani pagaida... Tūlīt būšu atpakaļ...

Megrē paņēma no atvilktnes atslēgu - tā bija no durvīm, kuras savienoja kriminālpoliciju ar Tiesu pili. Viņš soļoja pa garajiem gaiteņiem, uzkāpa pa tumšajām kāpnēm un beigu beigās pieklaudzināja pie izmeklēšanas tiesneša kabineta durvīm.

Lielākā daļa kabinetu bija tukši un klusi. Viņam būtu ļoti laimējies, ja sestdienas pēcpusdienā izdotos atrast Pāžu darbā.

- Ienāciet... - sacīja balss, kas likās ļoti tāla.

Tur viņš bija - putekļiem klāts, pūlēdamies

ieviest kādu kārtību mazajā istabiņā bez loga, kura atradās blakus viņa kabinetam.

- Vai zināt, Megrē, es te atrodu divus gadus vecas lietas, kuras nekad nav tikušas iegrāmatotas... Vajadzētu darboties mēnešiem ilgi, lai savestu kārtībā to, ko mans priekštecis sabāzis šinī skabūzī...

- Atnācu, lai lūgtu jums kratīšanas orderi...

- Pagaidiet, es aiziešu nomazgāt rokas...

Viņš devās uz tualetes istabu gaiteņa galā.

Simpātisks un uzcītīgs zēns.

- Vai jums ir kādi jaunumi?

- Mani tracina durvju sardze... Tas sievišķis zina daudz, par to esmu cieši pārliecināts... Vakar, konfrontācijas laikā, viņa vienīgā saglabāja pašsavaldību un ir vienīgā, ja neskaita pašu ieinteresēto personu, kas varētu nosaukt vainīgo...

- Kāpēc tad viņa cieš klusu? Tāpēc, ka ienīst policiju?

- Nedomāju vis, ka ar to pietiktu, lai uzņemtos tādu risku... Es pat vaicāju sev, vai tas slepkava nemēģinās viņu novākt, un noliku pie viņas mājas vienu no saviem vīriem...

Es domāju tā - ja viņa tik nepiekāpīgi klusē, tad par to ir samaksāts... Es nezinu, cik viņa saņēmusi...

Kad viņa redzēja, cik šī lieta ir nopietna, tad nosprieda, ka nav saņēmusi pietiekami...

Tāpēc šorīt, ļoti profesionāli izmukdama no uzraudzības, viņa aizbēga no inspektora, kas viņai sekoja... Vispirms viņa iegāja pie miesnieka, lai novērstu uzmanību... Iepirkusies viņa tikpat dabiski iegāja piparbodē, un mans cilvēks neiedomājās viņai tur sekot... Viņš tikai pēc stundas ceturkšņa apjēdza, ka piparbodei ir arī otra izeja...

- Vai jūs nezināt, kurp viņa devās?

- Florantēns kopā ar mani bija Ivrī kapsētā. Zans Liks Bodārs arī bija tur...

- Tātad viņa tikās ar kādu no trim pārējiem?

- Ne ar vienu no tiem viņa nevarēja tikties.

Lamots atgriezies Bordo vakar, ar ātrvilcienu... Kursels ir Ruānā un ielūdzis vakariņās draugus... Kas attiecas uz Fransuā Parē, tad viņš ir gultā - saslimis, un tagad ir viņa sievas kārta uztraukties...

- Uz kā vārda tad jūs to orderi gribat saņemt?

- Uz Blāna kundzes, durvju sardzes, vārda...

Tiesnesis sameklēja rakstāmgalda atvilktnē

formulāru, aizpildīja ailes, parakstīja un pielīmēja mitru zīmogmarku.

- Vēlu jums labas sekmes...

- Pateicos...

- Starp citu, neuztraucieties par tiem komentāriem avīzēs... Visi, kas jūs pazīst...

- Paldies...

Pēc dažām minūtēm viņš jau pameta Orfēvras krastmalu kopā ar Lapuēnu, kas sēdēja pie stūres. Kustība bija dzīva, cilvēki steidzās trauksmaināk nekā jelkad - kā jau sestdienā. Neraugoties uz lietu, neraugoties uz vēju, visi traucās pa autoceļiem, lai dotos uz laukiem.

Lapuēns uzreiz atrada vietu ietves malā, tieši pretī mājai. Veļas tirgotava bija slēgta. Vaļā bija tikai apavu veikals, taču tas izskatījās tukšs, un * pārdevējs uz sliekšņa grūtsirdīgi pētīja mākoņus, kuri kusa, peldot ūdenī.

- Ko jūs grasāties meklēt, šef?

- Kaut ko, kas mums varētu noderēt... Varbūt, ka naudu...

Šī bija pirmā reize, kad Megrē redzēja Blāna kundzi sēžam savā darba telpā. Uz pārāk apaļā deguna bija uzstutētas acenes metāla rāmjos, viņa lasīja nupat iznākušo pēcpusdienas avīzi.

Megrē pagrūda durvis, un Lapuēns viņam sekoja.

- Vai jūs noslaucījāt kājas?

Tā kā abi neatbildēja, viņa ievaicājās:

- Ko jūs atkal no manis gribat?

Megrē apmierinājās ar to, ka parādīja viņai orderi. Viņa to pārlasīja divas reizes.

- Es nesaprotu, ko tas nozīmē. Ko jūs gribat darīt?

- Pārmeklēt.’

- Vai jūs gribat sacīt, ka taisāties rakņāties manās mantās?

- Ticiet, man tiešām žēl.

- Es vaicāju sev, vai man labāk nevajadzētu paaicināt advokātu.

- Tas tikai pierādītu, ka jums tiešām ir kaut kas slēpjams... Tu, Lapuēn, paturi viņu acīs un neļauj nekam pieskarties...

Vienā telpas stūrī atradās bufete Anri II stilā, ar stiklotām augšdurvīm. Šajos plauktos bija tikai glāzes, karafe un porcelāna kafijas servīze ar lielām puķēm.

Labās puses atvilktnē atradās naži, dakšiņas, karotes, korķu viļķi un trīs dažādi salvešu turētāji. Galda piederumi kādreiz bijuši apsudraboti, taču patlaban nāca redzams misiņš.

Kreisās puses atvilktnes saturs bija interesantāks, jo tur atradās dokumenti un fotogrāfija?. Vienā no fotogrāfijām bija redzams pāris. Tur Blāna kundzei varēja būt gadi divdesmit pieci, un, ja ari viņa jau tad bija pilnīga, nebūtu iespējams paredzēt, par kādu monstru ar laiku kļūs. Viņa pat smaidīja, pievērsusies vīrietim ar gaišām ūsām - tas droši vien bija viņas vīrs.

Kādā aploksnē bija īrnieku saraksts ar atzīmēm, kāda katram jāmaksā īres maksa. Pēc tam Megrē zem pastkartītēm sataustīja krājkases grāmatiņu.

Pirmās iemaksas bija izdarītas pirms daudziem gadiem. Sākumā tās bija necilas - desmit franki, divdesmit franki vienā reizē... Pēc tam viņa bija regulāri noguldījusi piecdesmit frankus ik mēnesi... Janvārī, jaungada dāvanu mēnesī, summa mainījās - no simt līdz simtpiecdesmit frankiem...

Kopā astoņi tūkstoši trīssimt divdesmit divi franki ar santīmiem.

Ne vakar, ne aizvakar nekāds noguldījums nebija izdarīts. Pēdējā iemaksa - pirms piecpadsmit dienām.

- Tagad gan jūs daudz ko atradāt!

Neļaujoties ietekmēties, viņš turpināja pārmeklēt. No traukiem bufetes plauktos līdz rūtainu galdautu kaudzei.

Komisārs pacēla samta galdautu, kas klāja apaļo galdu - viņš meklēja atvilktni, taču atvilktnes nebija.

Pa kreisi atradās televizors. Galdiņa atvilktnē, tikai auklas gali, kniepadatas un dažas nagliņas.

Megrē iegāja otrā istabā - tā bija ne tikai virtuve, bet kalpoja arī par guļamistabu, jo nišā aiz veca aizkara stāvēja gulta.

Viņš iesāka ar naktsgaldiņu, kur atrada tikai lūgšanu krelles, dievvārdu grāmatu un skābarža zariņu. Ar to droši vien tika slacīts svētais ūdens uz kādu mirušu radinieku, un viņa bija to paturējusi par piemiņu.

Nācās grūti iedomāties, ka šai sievietei reiz bijis vīrs. Bet vai viņai nebija arī bērna - kā visiem?

Komisāram bija gadījies redzēt arī citus ļaudis, ko dzīve bija darījusi cietus, bezmaz padarīdama par briesmoņiem. Gadu gadus, dienu no dienas, visas naktis nācās pavadīt šajās divās tumšajās un slikti vēdināmajās istabelēs, kur tik tikko iznāca paspert dažus soļus - gluži kā cietumā.

Kas attiecas uz ārpasauli, tad viņa to pazina tikai pēc pastnieka apmeklējumiem, un - turp gāja un no turienes nāca mājas iedzīvotāji, aizslīdēdami garām stiklam.

No rītiem, neraugoties uz savu miesas būvi un piepampušajām kājām, viņai nācās tīrīt liftu un pēc tam arī kāpnes - no augšas līdz lejai.

Un - ja rit viņa vairs to nespētu?

Megrē, dusmodamies pats uz sevi par to, ka nācās veco sievu vajāt, atvēra ledusskapi, kur atrada pusi eskalopa, omletes atliekas, divas šķiņķa šķēles un dažus šorīt pirktus augļus.

Uz galda bija puspudele vīna, skapī - veļa un drēbes, ieskaitot korseti un elastīgās zeķes.

Tagad viņam jau bija kauns meklēt tālāk, un tomēr viņš negribēja atzīt sevi par sakautu. Šī nebija tā sieviete, kura apmierinātos ar solījumiem. Ja kāds bija nopircis viņas klusēšanu, tad noteikti bija par to dārgi maksājis.

Komisārs atgriezās pirmajā telpā, un viņa nespēja noslēpt satraukuma zibsni acu skatienā.

Tātad - komisārs nojauta - tas, ko viņš meklēja, neatradās virtuvē. Megrē nesteidzīgi palūkojās apkārt. Kur viņš vēl nebija meklējis?

Pēkšņi komisārs devās pie televizora. Uz tā bija kaudzē sakrauti žurnāli. Tur bija arī programma - ar komentāriem par filmām un fotogrāfijām.

Atvēris to, viņš saprata, ka ir uzvarējis. Lapas pašķīrās pašas - tur, kur bija ieslidinātas trīs piecsimtfranku banknotes un septiņas simtfranku banknotes.

Divtūkstoš divsimt franku. Piecsimtfranku naudaszīmes bija jaunas.

- Jādomā, ka man ir tiesības turēt te savus ietaupījumus?

- Jūs aizmirsāt, ka es redzēju jūsu krājkases grāmatiņu...

- Un tad? Vai tad man visas olas jātur vienā kurvītī? Un ja nu man pēkšņi būtu vajadzīga nauda?

- Divtūkstoš divsimt franku uzreiz?

- Tā ir mana darīšana. Es jums neļaušu ar mani tā apieties...

- Jūs esat gudrāka nekā izskatāties, Blāna kundze... Varētu sacīt, ka jūs esat visu paredzējusi, pat šīsdienas kratīšanu... Ja jūs būtu aiznesusi naudu uz krājkasi, grāmatiņā ierakstītu datumu, kad nauda iemaksāta, ut. lielā summa, kā arī šis datums man noteikti liktos aizdomīgi...

Jūs neuzticējāties bufetei, atvilktnēm, atārdītam gultasmaisam... Varētu domāt, ka esat lasījusi Edgaru Po. Jūs vienkārši ieslidinājāt naudaszīmes žurnālā...

- Es nevienu neesmu apzagusi.

- Es neapgalvoju, ka jūs esat kādu apzagusi. Es pat esmu pārliecināts, ka slepkava, ārā ejot, ieraudzījis jūs aiz ložas durvīm, pats ieradās pie jums un piedāvāja šo naudu... Jūs vēl nezinājāt, ka mājā izdarīts noziegums...

Viņam nemaz nenācās skaidrot, kāpēc viņš tik ļoti vēlas, lai par viņa tāsdienas vizīti šajā mājā neviens neuzzinātu...

Jūs viņu labi pazīstat, ja jau viņš no jums nebaidījās...

369

Simenons 13

- Man nav ko teikt...

- Jūs vakar pēcpusdienā'ieraudzījāt viņu manā kabinetā un jutāt, ka viņš ir ļoti nobijies - no jums un tikai no jums, jo esat vienīgā, kas spēj pret viņu liecināt...

Un tad jūs nodomājāt, ka no viņa varēs izdabūt lielāku summu, un šorīt mēģinājāt nodomu īstenot, ņemot vērā, ka cilvēkam, jo sevišķi bagātam cilvēkam, brīvība ir vērta vairāk par divtūkstoš divsimt frankiem...

Gluži tāpat kā vakar vārs, pavisam vārs smaids pārslīdēja viņas lūpām un nodzisa, it kā būtu nodzēsts ar dzēšgumiju.

- Jūs nevienu tur neatradāt... Jums aizmirsās, ka šodien ir sestdiena...

Sievietes uztūkušajā sejā vēl joprojām bija tā pati mīklainā izteiksme.

- Es neko neteikšu. Jūs varat mani sist...

- Man nav tādu nolūku. Mēs drīz atkal redzēsimies. Nāc, Lapuēn...

Un abi vīrieši atkal iekāpa mazajā, melnajā auto.

7. nodala

Megrē pāris rīkojās tāpat kā visi citi un, neraugoties uz lietaino laiku, kad tikai izretis lietusgāzes nomainīja kāds saules atspīdums mākoņos, devās pavadīt svētdienu laukos.

Kad viņi pirka auto, tad nozvērējās, ka brauks ar to tikai brīvdienu laikā - uz mazo mājiņu Mengā pie Luāras. Viņi aizbrauca uz Mengu reizes divas vai trīs, taču tā atradās pārāk tālu, lai tur pavadītu tikai dažas stundas, it īpaši tad, ja māju atrada tukšu, un Megrē kundzei nācās izlietot lielāko daļu laika, lai to iztīrītu un pagatavotu maltīti.

Viņi izbrauca apmēram divos dienā.

- Vairīsimies no autostrādēm... -» viņi bija nosolījušies.

Taču viņi piederēja pie tiem daudzajiem tūkstošiem parīziešu, kam galvās bija dzimusi tā pati doma - braukt pa mazajiem ceļiem, kuriem vajadzēja būt tik jaukiem, bet kuri bija tikpat pilni ar automašīnām kā E1 izejas 1 iuki.

Viņi meklēja kādu simpātisku krodziņu ar kārdinošu ēdienkarti. Krod 'iņi vai nu bija pilni, un nācās gaidīt rinoā, vai a ī ēdienkarte bija gaužām nabadzīga.

Tomēr viņi nebeidza meklējumus. Tas bija kā ar televīzijas pārraidēm. Kad viņi pirka televizoru, tad solījās skatīties vienīgi interesantākās pārraides.

Pēc piecpadsmit dienām viņi jau bija mainījuši savas vietas pie galda, lai vakariņu laikā abi varētu redzēt ekrānu.

Viņi nestrīdējās kā lielākā daļa precēto pāru. Megrē kundze pie stūres tomēr bija diezgan ne-

droša. Autovadīšanas atļauja, kas bija saņemta tikai nesen, nespēja viņai iedvest pašpaļāvību.

- Kāpēc tu nemaini joslu?

- Abas taču ir blīvas...

Megrē šosvētdien sievu uzrunāja reti, pīpēdams pīpi pēc pīpes, sagumis sēdeklī, drūmi lūkodamies taisni uz priekšu. Komisāra domas aizņēma Notrdamdeloretas iela, un viņš domās lūkoja atveidot notikumus pie Zozefīnes Papē.

Personāži kļuva par bandiniekiem, kurus fr Megrē novietoja daždažādos stūros, izmēģinādams visādus variantus. Un katrs no tiem viņam kādu laiku likās ticams, viņš to aplūkoja visos sīkumos, izdomādams pat dialogus.

Pēc tam, kad viss jau likās turamies kopā, prātā iešāvās kāds iebildums, un viss atkal sabruka.

Tad viņš visu atsāka - jau ar citiem bandiniekiem. Vai arī ar tiem pašiem, novietojot tos citādās pozīcijās.

Viņi atrada mājvietu, kuras virtuve ļoti atgādināja stacijas bufeti. Atšķirība bija vienīgi pasniegtajā rēķinā.

Kad viņi gribēja mazliet pastaigāt pa mežu un atrada dubļainu celiņu, sāka līt lietus.

Viņi pārbrauca agri, iebaudīja aukstu gaļu ar krievu salātiem, un, tā kā Megrē dzīvoklī grozījās, nevarēdams atrast sev vietu, abi devās uz kino.

Pirmdienas rītā, pulksten deviņos, komisārs iegāja savā kabinetā. Lietus bija mitējies, saule spīdēja, lai gan vēl bija pablāva.

Viņš atrada to inspektoru pārskatus, kuri bija norīkoti uzraudzīt Florantēnu.

Viņš bija pavadījis sestdienas vakaru kādā alusbārā Klišī bulvārī. Likās, ka viņš šo nostūri nepazina, jo tur viņu neviens nesveicināja.

Florantēns tur pasūtīja kausu alus un novietojās pie galdiņa, kur četri savā starpā pazīstami pastāvīgie apmeklētāji, kuri teica cits citam “tu”, spēlēja beloti. Atspiedis galvu rokā, viņš likās sekojam spēlei.

Ap desmitiem viens no spēlētājiem - mazs un tievs vīrelis, kas runāja bez mitas, paziņoja pārējiem:

- Man jālaižas, puiši... Vecene mani nobeigs, ja pārnākšu vēlu, turklāt rīt no rīta jādodas makšķerēt...

Pārējie gan uzstāja, lai viņš paliek, taču, kad viņš aizgāja, sāka lūkoties apkārt.

Vīrs ar Vidusjūras piekrastes iedzīvotāja akcentu pavaicāja Florantēnam:

- Vai spēlēsiet?

- Labprāt...

Viņš ieņēma aizgājušā spēlētāja vietu un spēlēja līdz pusnaktij, kamēr Djedonnē, kas tobrīd viņu uzraudzīja, gaidot garlaikojās savā stūrī.

Tēlodams lielu kungu, Florantēns licis bankā simt frankus, kurus viņam iedeva Megrē.

Pēc tam viņš atgriezies savā miteklī, kur ar līdzzinātāja žestu atvadījies, no sava uzrauga un licies gulēt.

Viņš gulējis ilgi. Pulkstenis jau rādījis pāri desmitiem, kad viņš devies uz tabakas bodīti, lai tur iebaudītu radziņus ar kafiju. Tagad viņu jau uzmanījis nevis Djedonnē, bet Lagrims, un Flo-rantēns viņu izbrīnīti uzlūkojis, jo redzējis pirmoreiz.

Tas bija vissērīgākais no visiem inspektoriem, kuru desmit mēnešus gadā mocīja iesnas. Turklāt viņam bija plakanā pēda un sāpēja kājas, tāpēc viņš staigāja visai īpatnējā gaitā.

Florantēns devās uz darbā iekārtošanas biroju, kur aizpildīja veidlapu, pēc tam gāja uz Batiņolu bulvāri. Pie “Bosežūra viesnīcas” viņš neapstājās. Droši vien viņam nebija ne jausmas, ka tā bija rudiķa dzīvesvieta.

Viņš ieturējās restorānā Ternu laukumā, pēc tam, gluži tāpat kā aizvakar, devās uz kino.

Ko viņš iesāks ar savu garo, izdilušo augumu un gumijas seju, kad komisāra iedotie simt franki būs iztērēti?

Viņš ne ar vienu nebija ticies. Neviens nebija mēģinājis satikt viņu. Viņš bija paēdis vakariņas pašapkalpošanās ēdnīcā un pēc tam devies uz mājām gulēt.

Kas attiecas uz Notrdamdeloretas ielas novērošanu, tad tai nebija nekādu rezultātu. Blāna kundze netika izgājusi no sava mitekļa - ja nu vienīgi iznest saslaukas un pārlaist ar slotu kāpnēm.

Mājas iedzīvotāji bija aizgājuši uz dievkalpojumu. Citi bija devušies izbraukumā. Iela bija gandrīz pilnīgi tukša, tā neizskatījās tik spodra kā citkārt, un abi inspektori, kuri bija tur norīkoti, nepacietīgi gaidīja maiņu.

Pats Megrē šajā pirmdienā pārlasīja ziņojumus - mediķa pārskatu, ieroču eksperta pārskatu, Mērsa laboratorijas pārskatu un kartotēkas izzinās.

Zanvjē ierādās atpūties un laba garastāvoklī -viņš ienāca kabinetā pēc tam, kad bija smalkjūtīgi pieklauvējis pie durvīm.

- Kā jums iet, šef?

-Slikti...

- Vai jums neizdevās labi pavadīt svētdienu?

-Nē...

V

Zanvjē nespēja notureties nepasmaidījis, jo viņam šāds Megrē garastāvoklis bija pazīstams, un viņš zināja, ka tā parasti ir laba zīme. Megrē izmeklēšanas laikā uzsūca visu kā sūklis - gan cilvēkus, gan notikumus, gan visneievērojamākos sīkumus, neapzināti iegrāmatojot tos atmiņā.

Un, jo vairāk uzsūca, jo vairāk pukojās, kļūdams aizvien smagnējāks no visa tā, ko bija sevī uzkrājis.

- Un ko tu darīji?

- Mēs ar sievu un bērniem bijām pie manas sievas māsas... Tur bija gadatirgus ar kumēdiņ-rādītājiem, un es pats nezinu, cik naudas bērni iztērēja par tiem kumēdiņiem...

Megrē piecēlās un sāka soļot. Zvans, kas vēstīja pārskatu stundu, lika viņam noburkšķēt:

-Tagad gan šie par mani uzjautrināsies...

Komisāram nebija ko atbildēt uz tiem jautājumiem, kādus priekšnieks varētu uzdot, un vēl jo mazāk viņš spētu paskaidrot, ko īsti nodomājis darīt. Viss vēl bija miglā tīts. Megrē turpināja taustīties.

- Ja vien tā drausmīgā sieviete sāktu runāt!...

Viņš vēl joprojām domāja par šo monumentālo, neizdibināmo durvju sardzi.

- Man nākas vienīgi nožēlot, ka neko nevar izdabūt no viņas ar varu, un es jau sāķu domāt, cik laika nāksies iztērēt, lai patiesība nāktu gaismā...

Megrē, protams, to nedomāja nopietni, taču tā bija iespēja izgāzt piktumu.

- Vai tev nav kāda ideja, ko?

Žanvjē nepatika dzirdēt no Megrē šādus jautājumus, un viņš ne visai skaidri nomurmināja:

- Man liekas...

- Kas tev liekas? Vai tu domā, ka esmu trāpījis ar pirkstu acī?

- Gluži otrādi. Man tikai liekas, ka Florantēns zina vēl vairāk nekā viņa... Un Florantēns nav tik izturīgs... Viņam vairs nav uz ko cerēt - nāksies Monmartrā ciest trūkumu, te šeit, te tur sagrābājot kādus sū...

Megrē nopietni uzlūkoja Zanvjē un noteica:

- Ej un atved viņu šurp...

Un vēl piemetināja, kamēr inspektors nebija paguvis nozust aiz durvīm:

- Aizej arī uz Notrdamdeloretas ielu un paķer līdzi durvju sardzi... Lai viņa protestē, cik grib; ja vajag, ved šurp ar varu...

Zanvjē pasmaidīja, jo nevarēja iedomāties, kā varētu lietot varu pret šo miesas blāķi, kas svēra divtik, cik viņš pats.

Pēc mirkļa Megrē piezvanīja uz ministriju.

- Es vēlētos runāt ar Parē kungu, lūdzu...

- Savienoju ar viņa sekretāri...

- Hallo! Vai Parē kungs?

- Parē kunga nav. Viņa sieva zvanīja un teica, ka viņš saslimis...

Tagad bija Versaļas numura kārta.

- Vai Parē kundze?

- Kas runā?

-Komisārs Megrē... Kā jūtas jūsu vīrs?

- Slikti... Bija atnācis ārsts - viņš baidās, ka tas varētu būt nervu sabrukums...

- Acīmredzot ar viņu nav iespējams parunāt?

- Viņam ieteica pilnīgu mieru...

- Vai viņš ir satraukts?... Vai prasīja avīzes?

- Nē... Viņš klusē... Kad uzdodu kādu jautājumu, atbild tikai vienzilbīgiem vārdiem vai ar žestu...

- Es jums pateicos...

Pēc tam viņš piezvanīja uz “Skriba viesnīcu”.

- Vai tas esat jūs, Žan?... Te Megrē... Vai Viktors Lamota kungs jau atgriezies no Bordo?... Viņš jau aizbrauca uz savu biroju?... Pateicos...

Nu bija kārta birojam Obē ielā.

- Es vēlētos runāt ar Lamota kungu... Te komisārs Megrē...

Sekoja nebeidzami klikšķi - it kā nāktos pārslēgt telefonu pēc telefona, lai beidzot pieslēgtos galvenajam šefam.

- Jā... - beidzot bija dzirdama sausa atbilde.

- Pie aparāta Megrē...

- To man jau pateica.

- Vai jūs visu rītu būsiet savā birojā?

- To es nevaru zināt.

- Es jūs palūgšu nekur neiziet un gaidīt, kad es jūs aicināšu...

- Es gribētu jūs brīdināt, ka gadījumā, ja jūs mani atkal izsauksiet, mani pavadīs mans advokāts...

-Tās ir jūsu tiesības...

Megrē nolika klausuli un piezvanīja uz Vol-tēra bulvāri, taču Fernāns Kursels tur vēl nebija ieradies.

- Viņš nekad neierodas pirms pulksten vienpadsmitiem un reizumis pirmdienas rītos vispār neierodas... Vai vēlaties runāt ar direktora vietnieku?

-Nē. Pateicos...

Megrē pavadīja laiku, soļodams pa savu kabinetu, salicis rokas uz muguras un pārcilādams prātā hipotēzes, kuras bija izdomājis vakar, braucot ar automašīnu.

Beigu beigās viņš paturēja tikai vienu, ar dažiem variantiem. Un vairākas reizes ielūkojās pulkstenī.

Gandrīz vai kaunīgi komisārs atvēra skapi, kur allaž glabājās konjaka pudele. Tā neatradās tur viņa dēļ, taču reizēm bija vajadzīga, lai atspirdzinātu kādu klientu, kuram atzīstoties uznāca vājums.

Komisāram nebija uznācis vājums. Tas nebija viņš, kam vajadzēja atzīties nodarījumā. Taču viņš iedzēra pamatīgu klunkšķi, turklāt vēl no kakliņa.

Šis žests viņam pašam nepatika. Viņš atkal nepacietīgi ieskatījās pulkstenī. Beigu beigās gaitenī atskanēja vairāku cilvēku soļi, un varēja dzirdēt dusmpilnu balsi - Blāna kundzes balsi.

Megrē devās atvērt durvis.

- Es jau sāku pazīt šīs telpas visos sīkumos, -lūkoja uzjautrināties Florantēns, taču viņš izskatījās gauži norūpējies.

Sievišķis savukārt bauroja:

- Esmu brīva pilsone un pieprasu, lai...

- Iespundē viņu kādā kabinetā, Žanvjē! Paliec; tur kopā ar viņu un uzmanies, lai viņa tev neizskrāpē acis...

Pievērsies Florantēnam, komisārs noteica:

-Apsēdies...

- Es labprātāk paliktu stāvam.

- Bet es gribu tevi redzēt sēžam.

-Ja nu tu uzstāj...

Viņš saviebās - gluži kā agrāk, kad skolotājs viņu pieķēra nedarbos, smīdinām visu klasi.

Megrē devās uz blakustelpu uzmeklēt La-puēnu. Lapuēns mēdza piedalīties gandrīz visās nopratināšanās un labi pārzināja izmeklējamo lietu.

Komisāram vēl pietika laika piebāzt pīpi, aizdedzināt to un ar īkšķi uzmanīgi piespiest jau karsto tabaku.

- Jādomā, Florantēn, ka tev vēl joprojām nav man nekas sakāms?

- Es pateicu visu, ko zināju.

-Nē.

- Es tev zvēru, ka tā ir patiesība.

- Es turpretī apgalvoju, ka tu meloji - no viena gala līdz otram.

- Tu mani sauc par meli?

- Tu vienmēr tāds biji... Jau licejā...

-Tikai joka pēc...

-Tieši tā... Taču mēs te nejokojam...

Megrē ielūkojās savam skolasbiedram acīs. Komisārs izskatījās ļoti nopietns. Viņa sejā bija gan nepatika, gan žēlums. Iespējams, ka žēluma bija vairāk nekā nepatikas.

- Kā tu domā, kas ar tevi notiks?

Florantēns paraustīja plecus.

- Kā lai es to zinu?

- Tev ir piecdesmit trīs gadi...

- Piecdesmit četri... Esmu vienu gadu vecāks par tevi, jo mācības sestajā klasē nācās sākt no gala...

- Tu esi diezgan nolietojies, un tev nenāksies viegli atrast vēl kādu Žozē...

Viņš nodūra galvu.

- Es pat netaisos meklēt...

- Tava antikvāra būšana ir izputējusi... Tev nav profesijas, tu neko neproti... Un vairs neesi tādā formā, lai apvārdotu kādam vientiesim zobus...

Tas skanēja cietsirdīgi, taču tā vajadzēja.

- Tu esi vraks, Florantēn.

- Man viss slīd ārā no rokām... Es zinu, ka esmu caurkritušais, bet...

. - Bet tu tomēr turpini cerēt. Cerēt - uz ko?

- Es nezinu...

- Labi. Tagad, kad šis jautājums ir izrunāts, gribu tev noņemt nastu no kamiešiem...

Megrē mirkli paklusēja, ielūkojās savam skolasbiedram acīs un sacīja:

- Es zinu, ka tu nenogalināji Žozē...

8. nodala

Visvairāk pārsteigts jutās nevis Florantēns, bet gan Lapuēns, kas palika sēžam sastindzis, ar zīmuli rokā, un pārsteigti uzlūkoja savu šefu.

- Bet nesteidzies priecāties, jo tas nebūt nenozīmē, ka esi balts kā sniedziņš...

- Tu tomēr atzīsti...

- Es atzīstu, ka vienā ziņā tu neesi melojis, par ko es tiešām brīnos...

- Es taču tev teicu...

- Man labāk patiktu, ja tu mani nepārtrauktu. Pagājštrešdien, apmēram tajā stundā, kuru tu minēji, ceturksni pēc trijiem, kāds zvanīja pie dzīvokļa durvīm...

- Redzi nu!

- Paklusē! Tu, kā parasti, meties uz guļamistabu, nezinādams, kas nāk... Tu ausījies, jo jūs abi ar Žozē nevienu negaidījāt...

Domāju, ka ieradās kāds no mīlniekiem, kuram bija jāierodas kādā citā stundā vai dienā...

- Tādā gadījumā viņi mēdza piezvanīt...

- Vai tad neviens no viņiem nekad nav ieradies nebrīdinot?

- Ārkārtējos gadījumos...

- Un tādos gadījumos tu slēpies kambarī... Trešdien tu neatradies kambarī, bet gan istabā... Tu pazini balsi un nobijies, jo saprati, ka viņš nav nācis Žozē dēļ...

Florantēns sastinga, acīmredzot nesaprazdams, kā viņa skolasbiedrs nonācis pie tāda secinājuma.

- Redzi, man ir pierādījumi, ka trešdien kāds patiesi ir bijis augšā... Šis kāds pēc izdarītā nozieguma nobijies, ir mēģinājis nopirkt durvju sardzes klusēšanu un iedevis viņai visu, kas atradās kabatās - tas ir, divtūkstoš divsimt franku...

- Tu atzīsti, ka esmu nevainīgs...

- Slepkavībā... Taču tu netieši esi bijis tai par iemeslu un - ja vien vietā pieminēt morāli, runājot par tevi - esi morāli vainīgs...

- Es nesaprotu.

- Saproti...

Megrē piecēlās. Viņš nespēja ilgi palikt sēžam, un Florantēna skatiens viņam sekoja.

- Zozefīnei bija jauns sirdsdraugs...

- Vai tu runā par rudo?

-Jā.

- Tā bija tikai virspusēja aizraušanās... Viņš nekad nebūtu piekritis dzīvot kopā ar Žozē, slēpties, zināmās naktīs nozust... Tas tips taču ir jauns, viņam ir tik daudz meiteņu, cik vien viņš vēlas...

- Žozē bija samīlējusies viņā, un tu biji viņai apnicis...

- Kā tu to zini?... Tas ir tikai tavs pieņēmums...

- Viņa tā teica...

- Kam? Taču ne tev, jo tu viņu dzīvu netiki redzējis.

- Zanam Likām Bodāram...

- Vai tu tici visam tam, ko tas puika tev stāsta?

- Viņam nav nekādas vajadzības melot...

- Un man?

- Tu riskē iesēsties uz dažiem gadiņiem cietumā... Vairākiem gadiņiem - ja ņemam vērā tavas iepriekšējās sodāmības...

Florantēns satraucās vēl pamatīgāk. Viņš vēl nezināja, ciktāl sniedzas Megrē atklājumi, taču bija dzirdējis pietiekami, lai uztrauktos.

- Atgriezīsimies pie tā trešdienas apmeklējuma. .. Pazīstot balsi, tu nobijies, jo pirms dažām dienām vai nedēļām biji šantažējis vienu no Zozē mīļākajiem...

Tu, protams, izvēlējies to, kuru uzskatīji par cienījamāko un respektablāko... Tu viņam teici par viņa vēstulēm...

Cik tu saņēmi?

Florantēns sērīgi nokāra galvu.

-Neko... *

- Vai viņš atteicās maksāt?

- Nē, bet prasīja pāris dienas pārdomām...

- Cik tu gribēji?

- Piecdesmit tūkstošus... Gribēju daudz, lai to visu izbeigtu un sāktu jaunu dzīvi...

- Jo Žozē paklusām taisījās tevi dabūt prom...

- Tas ir iespējams... Viņa vairs nebija tāda kā agrāk...

- Tu jau sāc runāt saprātīgi, ja tā turpināsi, tad es tev palīdzēšu izkulties no nepatikšanām bez pārāk barga soda...

- Tu to izdarīsi?

- Cik tu esi stulbs!

Megrē pateica šos vārdus ļoti klusu, it kā sev pašam, taču Florantēns izdzirdēja, un viņa seja piesarka purpursārta.

Tas bija tiesa. Parīzē mita vairāki tūkstoši ļautiņu, kuri dzīvoja uz riska robežas, pārtikdami no lielākām vai mazākām blēdībām un citu muļķības vai naivitātes.

Viņi vienmēr loloja pārsteidzošus plānus, kuru īstenošanai trūka tikai dažu tūkstošu vai des-mittūkstošu franku.

Tikai reti gadījās, ka viņiem neizdevās atrast kādu vientiesi un kādu laiku dzīvot zaļi, vizinoties autiņos un apmeklējot lepnus restorānus.

Kad nauda beidzās, viņi mēģināja atkal, lai atsāktu visu no gala, un tikai viens 110 desmit nokļuva labošanas darbos vai cietumā.

Florantēns bija caurkritis visur un tagad nožēlojamā kārtā arī šeit.

- Tagad tu runāsi, vai arī es turpināšu?

- Man labāk patiktu, ja runātu tu....

- Apmeklētājs grib tevi satikt... Viņš zina, ka

385

Simenons 13

tu esi dzīvoklī, jo iepriekš apvaicājies pie durvju sardzes... Viņš nav apbruņots... Un nav īpaši greizsirdīgs, neviena dzīvību viņš netaisās apdraudēt...

‘ Tomēr viņš ir ļoti satraucies. Žozē, kura baiļojas tevis dēļ, apgalvo, ka tevis nav un ka viņa nezina, kur tu atrodies...

Viņš ieiet ēdamistabā, šķērso to... Tu steidzies uz vannasistabu un pēc tam uz kambari...

- Man nepietika laika tur nokļūt...

- Labi... Viņš ieved tevi guļamistabā...

- Bļaudams, ka es esot negodīgs indivīds... -Florantēns rūgti piemetināja. - Viņai dzirdot...

- Viņa par šantāžu neko nezināja... Un nesaprata, kas notiek... Tu liki viņai apklust... Un par spīti visam turējies pie tiem piecdesmit tūkstošiem franku, kurus uzskatīji par savu pēdējo izdevību...

- Pats vairs nezinu... Neviens tobrīd neapzinājās, ko dara... Žozē mēģināja mūs nomierināt... Tas vīrietis bija pārskaities... Vienbrīd, kad es joprojām atteicos atdot viņam vēstules, viņš pavēra atvilktni un izņēma revolveri...

Žozē sāka kliegt... Arī man bija bail, un es...

- Paslēpies viņai aiz muguras?

- Es tev zvēru, Megrē, ka tikai gadījuma pēc lode trāpīja viņai.

Varēja redzēt, ka tas cilvēks nebija radis rīkoties ar ieroci... viņš žestikulēja... Es jau gribēju viņam atdot tās nolādētās vēstules, kad šāviens gāja vaļā...

Viņš izskatījās apstulbis... Viņam no rīkles izlauzās tāds jocīgs troksnis, un viņš ieskrēja salonā...

- Joprojām ar revolveri rokā?

- Domāju, ka jā, jo es to nekur neatradu... Kad noliecos pie Zozē, viņa jau bija mirusi...

- Kāpēc tu neziņoji policijai?

- Es pats nezinu...

- Es gan zinu... Tu atcerējies četrdesmit astoņus tūkstošus franku, kuri atradās cepumu kārbā, ietini kārbu avīzē, pat neiedomājoties, ka tā ir šā paša rīta avīze...

Promejot tu atcerējies par vēstulēm un iebāzi tās kabatā...

Tu būtu kļuvis bagāts... Tagad tu varēji kādu šantažēt ne vairs vēstuļu, bet jau pastrādātās slepkavības dēļ...

- Kas tev liek tā domāt?

- Tas, ka tu noslaucīji mēbeles un durvju rokturus... Ja tur būtu tikai tavi pirkstu nospiedumi, tiem nebūtu nekādas nozīmes, jo tu nevarētu noliegt, ka atradies dzīvoklī... Tā rīkodamies, tu gribēji pasargāt to otru - tāpēc, ka cietumā viņš vairs nebūtu vērts nevienu sū...

Megrē smagi apsēdās atpakaļ savā vietā un no jauna piebāza pīpi.

- Tu devies uz savu mitekli, lai novietotu uz skapjaugšas cepumu kārbu... Tobrīd tu biji piemirsis par vēstulēm, kuras atradās tev kabatā... Tu atcerējies mani un iedomājies, ka skolasbiedrs varētu tev izlīdzēt, nevelkot visu dienas gaismā... Tev vienmēr bija bail no iekaustīšanas... Vai atminies?... Bija viens tāds druk-nelis - ja nemaldos, Bambuā, kas tev iedvesa šausmas, jau aizskarot ar mazo pirkstiņu...

- Tu esi cietsirdīgs...

- Un tu? Ja tu nebūtu uzvedies kā pēdējais nelietis, tad Zozē nebūtu mirusi...

- Es par to dusmošos uz sevi visu atlikušo dzīvi...

- Tas tev nepalīdzēs tapt par citu cilvēku... Un tavi sirdsapziņas pārmetumi uz mani neattiecas... Tu atnāci nospēlēt te mazu komēdiju, bet jau kopš pašiem pirmajiem vārdiem es sapratu, ka tajā kaut kas nav kārtībā...

To noklausoties, man viss likās neīsts un izkropļots, bet es nespēju uztaustīt pavedienu, kas novestu pie patiesības...

Visvairāk mani ieinteresēja durvju sardze... Viņa ir daudz izturētāka nekā tu...

- Viņa nemūžam nevarēja mani uzost.

- Un tu nevarēji uzost viņu - ne tik... Klusēdama par to apmeklētāju, viņa ne tikai saņēma savus divtūkstoš divsimt frankus, bet arī iegrūda tevi ķezā. Kas attiecas uz lēcienu Sēnā, tad tu izdarīji muļķību, jo tieši tas man lika iedomāties par vēstulēm...

Bija skaidrs, ka tu netaisījies slīcināties... Tik labs peldētājs nevar noslīcināties, ielēkdams Sē-nā no Jaunā tilta, dažus metrus no kuģeļa, turklāt vēl laikā, kad iela ir ļaužu pilna...

Tu atcerējies, ka tev kabatā ir vēstules... Viens no maniem inspektoriem sekoja tev pa pēdām... Jebkurā mirklī tevi varēja pārmeklēt...

- Es nemūžam nevarēju iedomāties, ka tu uzminēsi...

- Es taču strādāju šo darbu jau trīsdesmit piecus gadus... - Megrē nomurmināja.

Viņš iegāja blakusistabā, lai pateiktu dažus vārdus Likā.

- Nekādā gadījumā neļaujies iespaidoties... -viņš piemetināja.

Komisārs atgriezās savā kabinetā, kur Floran-tēns bija galīgi zaudējis dūšu. Tas vairs bija tikai garš, sašļucis ķermenis ar izšķobītu seju un šaudīgām acīm.

- Ja pareizi sapratu, mani apsūdzēs par šantāžu?

- Tas ir no daudz kā atkarīgs...

- No kā?

- No izmeklēšanas tiesneša... Un arī no manis... Neaizmirsti, ka tu noslaucījk tos pirkstu nospiedumus, lai mēs neatrastu slepkavu... Tevi var apsūdzēt par līdzdalību slepkavībā...

- Tu taču to nedarīsi, vai ne?

- Runāšu par to ar tiesnesi...

- Gadu cietumā vai varbūt divus - ar Dievu uz pusēm varētu izciest, bet, ja mani ieslodzīs uz daudziem gadiem, tad mani no turienes iznesīs ar kājām pa priekšu... Jau tagad gadās, ka mana sirds streiko...

Viņš droši vien cerēja nokļūt Santē cietuma slimnīcā. Un tas bija zēns, kas Mulēnā visus smīdināja. Kad stunda kļuva garlaicīga, visi pagriezās pret viņu, lai viņš parādītu kādu smieklīgu grimasi.

Viņu uzvedināja. Zinot, ka viņam neko citu nevajag. Viņš izgudroja aizvien jaunas grimases, aizvien jaunus jociņus.

Klauns... Reiz Njēvrā viņš bija izlicies, ka slīkst, un kādu stundas ceturksni licis sevi meklēt niedrājā, paslēpies zem ūdens.

- Ko mēs vēl gaidām? - viņš vaicāja, atkal satraucies.

No vienas puses - viņš jutās atvieglots, ka viss beidzies, no otras - baidījās, ka skolasbiedrs varētu mainīt savu izturēšanos.

Pie durvīm pieklauvēja, tās atvēra vecais Žo-zefs. Viņš uzlika uz Megrē rakstāmgalda vizītkarti.

- Vediet viņu iekšā... Un ejiet pateikt inspektoram Žanvjē, lai atved personu, kura tur atrodas ar viņu kopā...

Viņš būtu daudz ko atdevis par svaiga alus glāzi, varbūt pat par vēl vienu konjaka malku.

- Mans advokāts Burdons...

Viens no Barro slavenākajiem daiļrunātājiem, vecs kaujinieks, kuru nupat grasījās uzņemt Franču akadēmijā.

Salts un pašlepns ienāca Viktors Lamots, mazliet pievilkdams kāju, un apsēdās uz kāda krēsla, apveltot Florantēnu tikai ar izklaidīgu skatienu.

- Jādomā, komisāra kungs, ka jums ir pietiekami svarīgi iemesli, lai izsauktu šurp manu klientu? Es uzzināju, ka jau sestdien jūs atļāvāties sarīkot šeit konfrontāciju, kuras likumību es apšaubu...

- Sēdieties, advokāta kungs, - tas bija viss, ko Megrē viņam pateica.

Žanvjē iebīdīja kabinetā satracināto Blāna kundzi, kura pēkšņi sastinga klibiķa priekšā.

- Ienāciet, Blāna kundze... Vai vēlaties apsēsties?

Varētu sacīt, ka viņa pēkšņi atradās jaunas problēmas priekšā.

- Kas tas tāds? - viņa noprasīja, norādīdama uz Burdonu.

- Jūsu drauga Lamota kunga advokāts...

- Vai tad jūs viņu arestējāt?

Viņa bolīja acis vēl trakāk nekā parasti.

- Vēl ne, bet pēc brītiņa gatavojos to darīt. Jūs taču pazīstat viņu, vai ne - viņu, kas pagājš-trešdien uzkāpa pie Papē jaunkundzes, bet pēc tam iedeva jums divtūkstoš divsimt franku, lai jūs ciestu klusu...

Viņa sakoda zobus un neatbildēja.

- Jūs izdarījāt kļūdu, iedodot viņai šo naudu, mesjē Lamot... Tik liela summa viņu iegrūda kārdināšanā... Viņa nosprieda, ka tadfja par klusēšanu maksā šādu naudu, tā var būt vēl dārgāka...

- Es nesaprotu, par ko jūs runājat...

Advokāts sarauca uzacis.

- Es jums paskaidroju, kāpēc tas bijāt jūs, kuru es izvēlējos, aplūkojot vairākus iespējamos aizdomās turamos... Sestdien Blāna kundze, kuru uzmanīt biju licis vienam no maniem inspektoriem, izspruka no uzraudzības, izlavīdamās no veikala ar divām izejām... Viņa gribēja tikties ar jums, lai pieprasītu piemaksu... Un ļoti steidzās, jo baidījās, ka es jebkurā brīdī varētu jūs arestēt...

- Es sestdien viņu netiku redzējis...

- To es zinu... Svarīgi ir tas, ka viņa jūs meklēja... Jums trijiem bija noteikta apmeklējumu diena - Eransuā Parē trešdiena, Kurselam ceturtdienas vakars - līdz piektdienas rītam... Žans Liks Bodārs nāca visneregulārāk...

Tā sakot, provinces tirgotājs, kas katru nedēļu pavada dažas dienas Parīzē, lai kārtotu darījumus, un sestdienās brauc uz mājām... Taču jūs tā nedarījāt, jo sestdienas pēcpusdienas veltījāt Papē jaunkundzei...

Durvju sardze to zināja un tāpēc devās jūs meklēt... Viņa nezināja, ka jums vairs nebija nekādu darīšanu un tāpēc jūs aizbraucāt īlo Parīzes jau iepriekšējā vakarā...

- Viltīgi izdomāts, - sacīja advokāts, - taču es šaubos, vai zvērinātos apmierinās tik nenopietna apsūdzība.

Durvju sardze klusēja - smagnējāka un nekustīgāka nekā jebkad.

- Burdona kungs, ir skaidrs, ka šis gan nav tas arguments, uz kura pamata es grasos aizturēt jūsu klientu... Šeit klātesošais Leons Florantēns ir visā atzinies.

- Man likās, ka viņš ir īstais aizdomās turamais.

Florantēns, augstu uzrāvis plecus, vairs neuzdrīkstējās nevienu uzlūkot.

- Bet ne vainīgais, - atsaucās Megrē. - Upuris...

- Es vairs neko nesaprotu.

Viktors Lamots gan bija sapratis un sakustējās krēslā.

- īstenībā ierocis bija notēmēts uz viņu... Tas bija viņš, kam Lamota kungs draudēja, pieprasot atdot savas kompromitējošās vēstules... Taču viņš ir ļoti slikts šāvējs, un turklāt vēl ierocis nebija nekāds precīzais šaujamais...

- Vai tā ir taisnība? - advokāts pavaicāja savam klientam.

Viņš nebija gaidījis, ka lieta ņems šādu virzienu; Lamots neatbildēja un ar niknu aci nopētīja Florantēnu.

- Piebildīšu vēl ko tādu, kas jums noderēs aizstāvībai - es nedomāju, ka jūsu klients nogalināja ar nodomu... Tas vienkārši ir cilvēks, kas necieš iebildumus, pretīrunāšana izved viņu no pacietības... Nelaimīgā kārtā viņam rokā bija ierocis, un šāviens gāja vaļā...

Tagad klibais nodrebēja un apmulsumā pievērsās Megrē.

- Ja jūs būtu tik laipni un mani mirklīti pagaidītu...

Megrē atkal mēroja Tiesu pils gaiteņus, iedams to pašu ceļu, ko bija gājis sestdien. Viņš pieklauvēja pie izmeklēšanas tiesneša kabineta durvīm un atrada viņu iedziļinājušos biezā dosjē; bezlogu kambara tīrīšanas darbiem šoreiz nodevās kāds ierēdnis.

- Cauri! - paziņoja Megrē, atkrizdams krēslā.

- Vai viņš atzinās?

- Kas tad?

- Bet... Tas Florantēns, es domāju...

- Viņš nevienu nav nogalinājis... Man tomēr būs vajadzīgs aresta orderis uz viņa vārda... Motīvs: šantāžas .mēģinājums...

- Un slepkava?

- Gaida manā kabinetā kopā ar savu advokātu Burdona kungu.

- Tas gan mums būs ciets rieksts... Viņš taču ir viens no slavenākajiem...

- Viņš būs ļoti noderīgs... Es gan neteiktu, ka tas bija nelaimes gadījums, bet ir daudzi apstākļi, kuri atvieglos viņa uzdevumu...

- Kurš no viņiem...

- Klibais, Viktors Lamots, vīntirgotājs no Šartro, Bordo, kur pārkāpt laulību, apkaunot ģimenes godu un morāli nav nekāds joks...

Šopēcpusdien es uzrakstīšu ziņojumu un ceru jums to nodot līdz dienas beigām... Ir vēl tikai dienvidus un...

- Vai esat izsalcis?

- Izslāpis! - Megrē atzinās.

Pēc dažām minūtēm viņš savā kabinetā nodeva tiesneša parakstītos dokumentus Lapuēnam un Zanvjē.

- Vediet viņus uz iepriekšējās aizturēšanas telpām, izpildiet formalitātes un pēc tam - uz aresta telpām...

Žanvjē noprasīja, norādīdams uz durvju sardzi, kura bija piecēlusies kājās:

- Un to tur?

- Vēlāk redzēsim... Lai dodas uz mājām un gaida... Māja nevar palikt nepieskatīta...

Blāna kundze uzlūkoja komisāru, viņas skatiens bija pilnīgi bez izteiksmes. Lūpas sāka kustēties, gluži kā ūdens, kas uzlikts uz uguns un grasās burbuļot, taču viņa neko nepateica un devās uz durvju pusi.

- Vai jūs man nepievienotos Dofina bārā, puiši?

Megrē tikai pēc brītiņa apjēdza, cik cietsirdīgi ir skaļā balsī sarunāt tikšanos šo divu vīru priekšā, kurus nupat, nupat ieslodzīs.

Pēc piecām minūtēm pie mazā, labi pazīstamā restorāna letes, kura kalpoja par bāru, viņš pasūtīja:

- Vienu alu... Vislielākajā glāzē, kāda vien jums ir...

Trīsdesmit piecu gadu laikā Megrē nebija sastapis nevienu no šā Banvilas liceja audzēkņiem.

Un kāpēc viņam vajadzēja sastapt tieši Florantēnu!?

Saturs

Megre skolā Megrē bērnības draugs

Žoržs Simenons MRGRĒ SKOLĀ MEGRĒ BĒRNĪBAS DRAUGS Romāni

Apgāds “Artava”, LV-1011, Rīgā, K. Baronu ielā 12. Tel./fax - 286452. Licence Nr. 2-0356.

Iespiests a/s “Preses nams” tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambi 3.

Herkulam Puaro un komisāram Megrē piebiedrojies ari lieliskais inspektors Luks Tenets!

Kriminālromānu cienītājiem apgāds «Artava» piedāvā daudzas saistošas stundas ievērojamās angļu rakstnieces Dorotejas Simpsones pasaulē.

Pirmie romāni jaunajā sērijā:

SEŠAS PĒDAS ZEM ZEMES JA PAMODINĀTU MIRUŠOS VILTUS NELAIĶIS

MIRIS PIRMS RĪTAUSMAS IERASTIES UN MIRT NĀVEI NOLEMTA

Pieprasiet

visās Latvijas grāmatnīcās «Artavas» piedzīvojumu, erotiskās

un kriminālliteratūras sērijas speciālizdevumu -

šaušalstāstu krājumu

KURTA ZINGERA ŠAUSMU OMNIBUSS!

stāsti, kurus lasot, istabā labāk ieslēgt visus gaismekļus:

Elisons V. Hārdings Pusnakts māja

Augusts V. Derlets Misis Lennisfri

Harolds Lavlors Vai mirušās dvēseles aicinājums?

Pols Ernsts Raganas lāsts

Emīls Petaja Atriebīgais nelaiķis

Augusts V. Derlets

un Marks Šorers Viņi augšāmcelsies!

Roberts Blohs Melnā torņa ēnā Arltons īdijs Zoslēnas jaunā vilcene

Content

Simenons Žoržs Megrē skolā. Megrē bērnības draugs

Megrē skolā.

1. nodaļa PASNIEDZĒJS ŠĶĪSTĪTAVĀ

2. nodaļa “OMULĪGĀ KAKTIŅA’’ APKALPOTĀJA

3. nodaļa ŠEVASŪ MĪĻĀKĀ

4. nodaļa PASTA KALPOTĀJAS" VĒSTUĻNIEKS

5. nodaļa MARSELA MELI

6. nodaļa

7. nodala DOKTORA INDULGENCES

8. nodaļa LEONIJAS ZIRGA PAKAVS

Megrē bērnības draugs

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala