Simenons Žoržs

Simenons-16. Megrē baidās. Megrē un atturīgie liecinieki

Žoržs Simenons

Megrē baidās

Megrē un atturīgie liecinieki

Romāni

Megre baidās

1. nodaļa

MAZAIS VILCIENS LIETŪ

Starp divām mazām stacijām, kurām komisārs nezināja nosaukumus un kurām bija izjoņo-jis cauri, tumsā neredzēdams gandrīz neko citu, ka vien lietus sijāšanos laternu gaismā un neskaidras nesēju ēnas ar bagāžas ratiņiem, Megrē sev pēkšņi vaicāja, ko gan te dara.

Varbūt viņš pārkurinātajā kupejā bija uz bridi iesnaudies? Nevarēja būt, ka komisārs būtu pilnīgi zaudējis realitātes izjūtu, jo viņš zināja, ka atrodas vilcienā, un dzirdēja ta monotono troksni. Megrē varētu apzvērēt, ka bija joprojām lūkojies no tāles uz tāli lauku krēslainajā plašumā, tad - kādas vientuļas lauku mājas apgaismotajos logos. Tas viss un vēl sodrēju smaka, kas sajaucās ar viņa samirkušo drēbju smaržu, bija īstenība, tāpat kā vienmērīgā balsu čaloņa blakus kupejā, kas savā ziņā zaudēja nozīmi, jo vairs ne visai labi iederējās telpā un jo sevišķi laikā.

Viņš būtu varējis atrasties citur, kādā citā mazā vilcienā, kas dodas uz laukiem. Viņš, Megrē, varētu but gadus piecpadsmit vecs zēns, kas sestdienā atgriežas no koledžas ar lēno vilcienu, kurš ir tieši tāds ka šis - ar senlaicīgiem vagoniem, kuru sakabes brakšķ pie katra lokomotīves rāviena, ar tādām pašām balsīm nakti katrā pieturā, ar tādiem pašiem cilvēkiem, kas darbojas ap bagažas vagonu, ar tādu pašu stacijas priekšnieka svilpienu.

Komisārs pavēra acis, aizpīpēja savu pīpi, kas bija apdzisuši, un viņa skatiens apstājās pie vīra, kurš sēdēja kupejas otrā stūrī. Pasažieris butu varējis braukt ari tajā vilciena, kas Megrē veda pie tēva. Šis cilvēks varētu but grafs vai pils īpašnieks - ievērojama persona laukos vai kādā maza pilsētiņā.

Viņš bija ģērbies gaiša tvīda golfa uzvalkā un lietusmēteli, kādu varēja redzēt tikai dažos ļoti dārgos veikalos. Vīram galvā bija zaļa medību cepure ar mazītiņu fazāna spalviņu, kas bija noslīdējusi zem lentes. Neskatoties uz karstumu, viņš nebija novilcis savus iesarkanos cimdus, jo šie ļaudis nekad nevelk nost cimdus vilcienā vai automašīnā. Un, par spīli lietum, uz svešinieka labi nospodrinātajām kurpēm nebija neviena dubļu traipa.

Viņam varēja būt gadi sešdesmit pieci. Tas bija jau vecs kungs. Vai nav interesanti, ka cilvēki šādā vecumā pievērš lādu uzmanību savas ārienes detaļām? Un, ja viņi včl pietēlo, lai atšķirtos no vienkāršajiem mirstīgajiem?

Svešādā kunga seja bija šim cilvēku tipam raksturīgā sārtā krāsā ar mazām sudrabaini baltām Ūsiņām, kuras izcēlās cigāra atstātais dzeltenais riņķis.

Tomēr viņa skatienam nepiemita vajadzīgā pārliecība. No sava kakta svešinieks vēroja Megrē, kurš reizes divas vai trīs arī uzmeta pa īsam mirklim pretimsēdētājām. Notašķīts un izmircis, vilciens devās tālāk tumšajā pasaulē, kurā pa brīdim iemirdzējās retas uguntiņas un reizēm pie pārbrauktuves pavīdēja kāds stāvs ar divriteni, gaidot aizejam sastāvu.

Vai Megrē bija noskumis? Tas bija daudz sarežģītāk. Viņš nejutās gluži savā ādā. Šīs pēdējas trīs dienas komisārs bija pārāk daudz dzēris tāpēc, ka la vajadzēja, un bez sevišķa prieka.

Megrē bija devies uz starptautisko policijas kongresu, kas šogad nolika Bordo. Bija aprīlis. Kad komisārs izbrauca no Parīzes, likās, ka pavasaris ir gluži tuvu. jo ziema šķita nebeidzama un vienmuļa. Bet Bordo visas iris dienas lija lielus un pūta auksts vējš, tīdams drēbes ap augumu.

Gadījās tā, ka Megrē tur nesastapa nedz misteru Paiku, nedz dažus citus savus draugus, kuri parasti mēdza piedalīties šādos saietos. Izskatījās, ka visi kā viens šoreiz nolēmuši sūtīt tikai jaunos - trīsdesmit- un četrdesmitgadīgos, kurus komisārs vēl nekad nebija redzējis. Viņi visi izturējās ļoti laipni un godbijīgi, kā izturas pret gados vecāku, kuru ciena, bet uzskata par nedaudz vecmodīgu.

Vai tur bija tā vaina? Vai varbūt garastāvokli bija sabojājis lietus, kas nepārstāja līt? Un vēl tic vīni, ko viņiem vajadzēja dzert pagrabos, kurus apmeklēt ielūdza tirdzniecības palāta?

- Vai tu labi izklaidējies? - sieva viņam bija jautājusi pa telefonu.

Atbildes vietā Megrē bija kaut ko atrucis.

- Mēģini mazliet atpūsties! Prombraucot tu izskatījies noguris. Visādā ziņā tev radīsies jaunas domas. Nesaaukstējies!

Varbūt komisārs pēkšņi sajutās vecs? Pat diskusijas, kas gandrīz visas balstījās uz jaunākajām zinātniskajām metodēm, viņu nebija interesējušas.

Bankets bija noticis iepriekšējā vakarā. Šorīt bija pēdējā pieņemšana, šoreiz rātsnamā, ar bagātīgi apslacītu lenču. Megrē bija solījis Šabo izmantot to, ka Parīzē jābut tikai pirmdienas rītā, lai pa ceļam apciemotu viņu Fontenē-Lekomtē.

Arī Šabo nekļuva jaunāks. Kādreiz abi bija draudzējušies, kad viņš divus gadus studēja medicīnu Nantes universitātē. Šabo studēja tieslietas. Abi dzīvoja vienā pansijā. Divas vai trīs reizes, svētdienās, Megrē bija pavadījis draugu pie viņa mates Fontenē.

Un kopš tā laika, gadiem ejot, senie draugi bija atkalredzējušies varbūt reizes desmit.

“Kad tu atbrauksi pie manis uz Vendē?”

Megrē kundze ķērās pie šis lietas.

Kāpēc pa ceļam no Bordo tev neiegriezties pie tava drauga Šabo?

Jau pirms divām stundām viņam vajadzēja but Fontenē. Megrē bija sajaucis vilcienus. Nio-rā, kur komisārs ilgi gaidīja, iedzerdams uzgaidāmajā zālē pa mazam mēriņam, viņš bija vilcinājies piezvanīt, lai Šabo atbrauktu pretim.

Beigu beigas viņš to nebija darījis lapcc, ka tad, ja Žiljēns atbrauktu, viņš uzstātu, lai Megrē nakšņo pie viņa, bet komisāram iedvesa šausmas doma palikt pie kāda pa nakti.

Viņš apmetīsies viesnīcā un piezvanīs tikai tad, kad jau būs tur iekārtojies. Viņš bija darījis nepareizi, mezdams šo likumu, nevis pavadīdams abas brīvdienas sava mājā Rišāra Lenuāra bulvārī. Kas zina? Varbūt Parīzē vairs nelīst un beidzot sācies pavasaris.

Megrē satrūkās. Viņam pašam likās, ka visu laiku neapzināti un izklaidīgi vērojis savu ceļabiedru, bet svešinieks bija nolēmis Megrē uzrunāt. Izskatījās, ka ceļabiedrs pats par to nokautrējies, tāpēc cenšas savai balsij piešķirt ironiskāku toni.

- Atvainojiet?

- Es teicu, ka šaubījos, vai viņi aicinās tādu kā jūs.

Tā kā izskatījās, ka Megrē joprojām nesaprot, svešais turpināja:

- Jus taču esat komisārs Megrē?

Ceļabiedrs atkal kļuva augstāko aprindu cilvēks un pieceļas no sola, lai stādītos priekšā.

- Vemti de Kursons.

- Priecājos!

- Es jūs tūlīt pazinu, jo bieži esmu jūsu fotogrāfiju redzējis avīzēs.

Viņš to pateica tā, it kā atvainodamies, ka pieder pie tiem, kuri lasa avīzes.

-Tā ar jums laikam bieži atgadās?

-Kā?

- Ka cilvēki jūs pazīst.

Megrē nezināja, ko atbildēt. Viņš vēl nebija pilnīgi atgriezies reālajā pasaulē. Tikmēr svešajam vīram uz pieres parādījās sviedru lāsītes, it kā viņš būtu nokļuvis situācijā, kuru neprot vērst sev par labu.

- Vai tas bija mans draugs Žiljēns, kas jums zvanīja?

- Vai jus domājat Ziljēnu Sabo?

- Izmeklēšanas tiesnesi. Mani pārsteidz tas, ka Sabo man neko neteica, kad šorīt viņu satiku.

- Es joprojām nesaprotu.

Vernū de Kursons, uzacis savilcis, ieskatījās komisārā uzmanīgāk.

- Vai tā tiešām ir nejaušība, ka ierodaties Fontenē-Lekomtē?

-Jā.

-Jūs nebraucat pie Ziljena Sabo?

- Braucu gan, bet...

Pēkšņi Megrē nosarka, dusmodamies pats uz sevi, ka tik padevīgi atbildējis; tā viņam jau reiz bija gadījies ar līdzīga tipa cilvēkiem - migsid/.i-mušiem ļaudīm.

- Dīvaini, vai ne? - de Kursons ironizēja.

- Kas ir dīvaini?

- Ka komisārs Megrē, kas, protams, nekad nav bijis Fontenē...

- Vai jums kāds tā teica?

- Man tā liekas. Katrā ziņā jus te neesat bieži redzēts, un es nekad neesmu dzirdējis, ka par to runātu. Tas ir dīvaini, ka jūs ierodaties šeit tieši tādā brīdī, kad varasvīri ir satraukti par vissa-triecošāko mistēriju, kas...

Megrē uzrāva sērkociņu un aizpīpēja, ik pa brīdim izpūzdams sīku dūmu mutulīti.

- Daļu no savām studijām pavadīju kopa ar

Žiljēnu Šabo, - viņš mierīgi klāstīja. - Kādreiz esmu vairākkārt ciemojies viņa mājā Klemanso iela.

- Patiešām?

Komisārs vēsi atbalsoja:

- Patiešām.

- Tādā gadījumā mēs noteikti vel satiksimies rītvakar pie manis Rablē ielā, kur Šabo katru sestdienu nāk spēlēt bridžu.

Vilciens apstājās pēdējā pieturā pirms Fon-tene. Ventu de Kursonam nebija bagāžas, tikai kastaņbrūnas krāsas portfelis, kurš bija nolikts viņam blakus uz sola.

- Man interesētu redzēt, vai jūs atklāsiet šo noslēpumu. Tīši vai netīši, bet Šabo ir paveicies, ka jūs esat šeit.

- Vai viņa māte vel dzīva?

- Tik stipra un vesela kā vel nekad.

Vīrs piecēlās, lai aizpogātu lietusmēteli, uzvilktu ciešāk cimdus un sakārtotu cepuri. Vilciens palēnināja gailu, garām slīdēja arvien vairāk uguņu, un ļaudis uz perona sāka kustēties dzīvāk.

- Priecājos, ka ar jums iepazinos. Pasakiet Šabo, ka es ceru jūs kopa ar viņu redzēt rītvakar.

Megrē atbildes vietā pamāja un, atvēris durvis, satvēra savu smago čemodānu. Viņš virzījās uz izeju, neskatīdamies uz cilvēkiem savā ceļā.

Šabo, protams, nevarēja komisāru sagaidīt al-braucam ar vilcienu, kurā viņš bija iekļuvis nejaušības pčc. Gāza pamatīgs lietus. No stacijas sliekšņa Megrē redzēja Republikas ielu visā garuma.

- Vai taksi, kungs?

Viņš apstiprinoši pamāja.

- “Hotel de France”?

Mcgrē vēlreiz apstiprinoši pamāja un sadrūmis iegrima sēdekli. Bija tikai deviņi vakara, bet pilsētā vairs nejuta nekādu dzīvību. Tikai divās trīs kafejnīcās vēl dega gaisma. “Hotel de France” abās durvju pusēs atradās divas palmas zaļi krāsotās mucās.

- Vai jums ir kāda istaba?

- Ar vienu gultu?

-Jā. Ja iespējams, es vēlētos nedaudz ieēst.

Viesnīca jau bija apklususi naktsmieram ka baznīca pec vakara dievkalpojuma. Nu vajadzēja painteresēties virtuvē, iedegt lampas ēdamzālē. Lai nebūtu jākāpj uz savu istabu, komisārs nomazgāja rokas porcelāna strūklakā.

- Vai baltvīnu?

Komisāram bija pretīgi visi baltie vīni, kurus nācās dzert Bordo.

- Vai alus jums nav?

- Tikai pudelēs.

-Tad dodiet stipro sarkano!

Viņam uzsildīja zupu un nogrieza šķiņķi. No savas vietas Megrē pamanīja kādu, kas izmircis iekļuva viesnīcas hallē, neatrazdams tur nevienu, ar ko aprunāties, ieskatījās ēdamzāle un, šķiet, nomierinājās, ieraudzījis komisāru. Tas bija ruds, gadus četrpadsmit vecs zēns ar apaļiem, sārtiem vaigiem un fotoaparātu pāri plecam virs smilškrāsas lietusmēteļa.

Viņš nopurināja lietus lāses no cepures, tad devās uz priekšu.

- Vai atļausiet vispirms jūs nofotografēt? Esmu vietējais korespondents no “L’Ouesl-Eclair". Ieraudzīju jūs stacijā, bet nevarēju panākt. Tātad viņi jums lika ierasties, lai noskaidrotu Kursona lietu.

Zibsnis. Klikšķis.

- Komisārs Perons mums par jums neko neteica. Nedz arī izmeklēšanas tiesnesis.

- Es šeit neesmu Kursona lietā.

Rudais zēns pasmaidīja tādu smaidu ka sava aroda meistars, kuram neuzticas.

- Skaidrs!

- Kas ir skaidrs?

-Jūs šeit neesat oficiāli. Es saprotu. Pikai...

- Nekā tamlīdzīga!

- Bet Perons man atbildēja, ka steigsies šurp.

- Kas ir Ferons?

- Fontenē policijas komisārs. Kad es jūs ieraudzīju stacijā, iedrāzos telefona būdā un viņam piezvanīju. Viņš teica, ka arī ieradīsies šeit.

- Protams. Kur jūs esat apmeties?

Megrē iztukšoja savu glāzi, noslaucīja lūpas un norūca:

- Kas ir šis Vēmu dc Kursons, ar kuru es kopā atbraucu no Nioras?

- Viņš patiešām bija vilcienā. Tas ir svainis.

- Kam svainis?

- Kursonam, kuru nogalināja.

Mazs, tumšmatains, enerģisks cilvēks šai bridi iesteidzās viesnīca un drīz vien abus sazīmēja ēdamzālē.

- Sveiks, Fcron! - uzsauca žurnālists.

Labs vakars! Piedodiet, komisāra kungs! Neviens man nepaziņoja par jūsu ierašanos, tas izskaidro to, kāpēc nebiju stacijā. Es ieturēju mazu maltīti pēc nogurdinošas dienas, kad...

Ferons norādīja uz rudmati.

- Es steidzos un...

- Es teicu šim jaunajam cilvēkam, - sacīja Megrē, atgrūzdams šķīvi un paņemdams savu pīpi, - ka man nav nekāda sakara ar šo Kursona lietu. Esmu Fontenē-Lekomtē vislielākās nejaušības dēļ, lai satiktu savu veco draugu Šabo un...

- Vai viņš zina, ka jūs esat šeit?

- Viņam vajadzēja mani sagaidīt ar vilcienu četros. Tā kā vjuic«taaiuļesatika, tad, bez šau-bam, būs nodomājis, ka es vai nu ieradīšos tikai rit, vai nebūšu nemaz.

Megrē piecēlās.

- Un tagad, ar jūsu atļauju, iegriezīšos sasveicināties ar viņu un tad došos pie miera.

Policijas komisārs un reportieris izskatījās vienādi samulsuši.

- Vai jūs patiešām neko nezināt?

- It neko.

- Vai jūs arī neesat lasījis avīzes?

- Jau trīs dienas. Bordo kongresa vadība un tirdzniecības palāta mums tam neatstāja brīvu bridi.

Viņi apmainījās ar šaubpilniem skatieniem.

Vai jūs zināt, kur dzīvo tiesnesis?

- Ja, protams. Ja tikai pilsēta nav izmainījusies kopš manas pēdējās ciemošanās pie tiesneša.

Viņi vilcinājās Megrē atlaist un stāvēja uz trotuārā tam abās pusēs.

- Kungi, man ir tas gods nojums atvadīties.

Reportieris uzstāja:

- Vai jums nav nekas ziņojams “L'Oucsl-Eclair”?

- Nekas. Ar labvakaru, kungi!

Megrē izgāja Republikas iela, šķērsoja tillu un ātri vien atrada pareizo ceļu. Šabo dzīvoja senlaicīga maja, kuru kādreiz,bija apbrīnojis jaunais

Megrē. Tā vēl vienmēr bija tāda pati, celta no pelēka akmens, ar lieveni no četriem pakāpieniem un ar augstiem logiem, un nelielam rūtīm. Pa aizkaru spraugu varēja samanīt spīdam gaismu. Megrē piezvanīja un izdzirda sīkus soļus uz zilajām gaiteņa plātnēm. Durvīs pavērās lūkojamā actiņa.

- Vai varētu sastapt Sabo kungu? - viņš jautāja.

- Kas tur ir?

- Komisārs Megrē.

- Tas esat jūs, Megrē kungs?

Viņš pazina Rozes, Sabo mājkalpotājas balsi, kura pie viņiem bija jau pirms trīsdesmit gadiem.

- Es jums tūlīt atvēršu. Tikai pagaidiet, lai noņemu ķēdi!

Tai pašā laikā viņa sauca uz istabu:

- Žiljēna kungs! Tas ir jūsu draugs Megrē kungs... Nāciet iekšā, Megrē kungs... Žiljēna kungs šopēcpusdien bija aizgājis uz staciju... Viņš bija vīlies, ka jūs nesatika. Ka jūs atbraucāt?

- Ar vilcienu.

- Jūs gribat sacīt, ka jūs braucāt ar lēno vakara vilcienu?

Vienas durvis bija atvērtas. Oranžas gaismas kūlī stāvēja liels un vājš, nedaudz salicis cilvēks, kuram mugurā bija kastaņbrūna samta mājas svārki.

- Tas esi tu? - Sabo teica.

- Jā gan. Es nokavēju ātro vilcienu. Tāpēc braucu ar lēno.

- Kur tava bagāža?

- Viesnīcā.

- Tu esi traks? Man vajadzēs likt to atnest. Bija taču norunāts, ka tu apmetīsies šeit.

- Paklau, Ziljēn...

Tas bija dīvaini. Viņam vajadzēja piespiesties, lai sauktu savu veco studiju biedru vārdā, un tas skanēja savadi. Pat uzruna “tu” nenāca pati no sevis.

- Nāc iekšā! Es ceru, ka neesi pusdienojis?

- Nē, esmu. “Hotel cie France”.

- Man brīdināt kundzi? - jautāja Roze.

Megrē iejaucās.

- Man liekas, ka viņa guļ.

- Kundze tikko uzkāpa augšā. Bet viņa neiet gulēt pirms vienpadsmsitiem vai pusnakts. Eēs...

- Nekādā gadījumā. Es aizliedzu viņu traucēt. Es satikšu tavu māti rīt no rīta.

- Viņa būs nelaimīga.

Megrē izrēķināja, ka Sabo kundzei patlaban varētu būt vismaz septiņdesmit astoņi gadi. Būtībā viņš nožēloja, ka bija atnācis. Tāpēc komisārs nepakāra savu pielijušo mēteli uz senlaicīgā pakaramā, bet sekoja Ziljēnam viņa darbistabā, kamēr Roze, kurai pašai jau bija pāri sešdesmit, gaidīja rīkojumus.

- Ko tu dzersi? Veco labo?

- Kā tu vēlies.

Roze saprata tiesneša mēmos norādījumus un aizgāja. Mājas smarža nebija mainījusies, un tas bija vēl viens iemesls, kas kādreiz Mcgrē radīja skaudību, - labi koptas mājas smarža, kur parkets ievaskots un vienmēr kaut ko garšīgu gatavo.

Viņš varēja apzvērēt, ka neviena mēbele nav izkustināta no vietas.

- Apsēdies! Es ļoti priecājos tevi redzēt.

Viņš būtu gribējis teikt, ka Sabo pats arī nebija

mainījies. Komisārs pazina drauga vaibstus, viņa izteiksmi. Tā kā katrs savā veidā bija novecojis, Megrē bija grūti novērtēt gadu atstātās pēdas. Viņš par to bija mazāk pārsteigts nekā par kaut ko neizteiksmīgu, nenoteiktu, nedaudz gļēvu, ko nekad agrāk savā draugā nebija ievērojis. Vai tāds Sabo bija ari agrāk? Vai Megrē tikai to nebija pamanījis?

- Cigāru?

Kaudze ar kastītēm stāvēja uz kamīna.

- Joprojām pīpe.

- Nudien. Es biju aizmirsis. Kas attiecas uz mani, tad ir jau divpadsmit gadi, kopš vairs nesmēķēju.

- Ārsta rīkojums?

- Ne. Kādā jaukā dienā es sev pateicu, ka tikai muļķi taisa dūmus un...

Roze ienāca ar paplāti, uz kuras bija ar plānu pagraba putekļu kārtiņu pārklāta pudele un viena vienīga kristāla glā/e.

- Tu vairs arī nedzer?

- Es pārstāju tai pašā laikā. Tikai pie pusdienām mazliet atšķaidīta viņa. Tu gan neesi mainījies.

- Tev tā šķiet?

- Likās, ka tev bija lieliska veselība. Es tiešam priecājos, ka esi ieradies.

Kāpēc Sabo neizskatījās īsti patiess?

- Tu man tik bieži esi solījis garāmbraucot iegriezties, bet pēdējā brīdi atteicis, ka es, atzīstos, tevi nemaz negaidīju.

- Viss kādreiz notiek, ka redzi!

- Ka klājas lavai sievai?

- Labi.

- Kundze nebrauca tev līdzi?

-Viņai nepatīk kongresi.

- Vai šis pagāja labi?

- Daudz dzēra, daudz runāja, daudz ēda.

- Es gan ceļoju arvien retāk un retāk.

Viņš pazemināja balsi, jo augšstāvā atskanēja soļi.

- Ar .manu māti ir grūti. Taču es vairs nevaru viņu atstāt vienu.

-Joprojām tikpat braša?

Viņa nemainās. Tikai redze nedaudz pavājinās. Mate pārdzīvo, ka vairs nevar ievērt diegu adatā, bet atsakas nēsāt brilles.

Bija jūtams, ka, lūkojoties uz Mcgrē, Šabo domā par kaul ko citu, līdzīgi ka vilcienā Vernū dc Kursons.

- Tu esi lietas kursā?

- Par ko?

- Par to, kas šeit noliek.

- Jau gandrīz nedēļu neesmu lasījis avīzes. Bet es tikko braucu kopā ar kādu Vernū de Kur-sonu, kurš uzdevās par tavu draugu.

- lbers?

Es nezinu. Virs ap gadiem sešdesmit pieciem.

-Tas ir lbers.

No pilsētas neatplūda ne troksnītis. Bija dzirdams tikai lietus, kas sitās stikla, un laiku pa laikam pagaļu sprakšķēšana pavarda. Jau Ziljēna Sabo levs bija izmeklēšanas tiesnesis Fontenē, un darbistaba nebija mainījusies, kopš te bija iekārtojies viņa dēls.

-Tad jau viņš bus tev izstāstījis...

- Gandrīz neko. Ja nu vienīgi - kāds žurnālists metās pie manis ar fotoaparātu viesnīcas ēdamzālē.

- Rudmatis?

-Jā.

-Tas ir Lomels. Ko viņš tev teica?

Lomels bija pārliecināts, ka esmu šeit, lai

nodarbotos ar nezin kādu lielu. Nepaguvu viņu pārliecināt par pretējo, kad savukārt ieradās policijas komisārs.

- Vārdu sakot, pašreiz visa pilsēta zina, ka tu esi šeit?

- Vai tas tev ir nepatīkami?

Sabo tik tikko izdevās noslēpt savas šaubas.

- Nē... tikai...

- Ko - tikai?

Neko. Tas ir ļoti sarežģīti. Tu nekad neesi dzīvojis tādā apakšpre lekt liras pilsētā ka Fontenē.

- Ks dzīvoju Lisonā vairāk nekā gadu, tu to zini!

- Tur nebija tāda veida lietu, kādas man ir tagad.

- Atceros slepkavību Egijonā...

- Nudien. Es biju aizmirsis.

Runa tiešām bija par lietu, kuras gaiļa Megrē tika uzskatījis par vajadzīgu kā slepkavu aizturēt kādu vecu tiesnesi, kuru visi uzskatīja par visnotaļ godājamu personu.

- Ši lieta tomēr nav tik smaga. Rit no rīta tu to redzēsi. Es būšu pārsteigts, ja ar pirmo vilcienu pie mums neieradīsies Parīzes žurnālisti.

- Viena slepkavība?

- Divas.

- Vernū de Kursona svainis?

- Redzi, tu esi lietas kursā!

-Tas ir viss, ko man pateica.

- Viņa svainis, jā, Robērs dc Kursons, kuru nogalināja nu jau pirms četrām dienām. Ar to bulu pieticis, lai saceltu troksni. Aizvakar bija atraitnes Zibonas kārta.

- Kas viņa ir? Ievērojama persona?

- Tieši otrādi. Kāda veca sieviete, kas dzīvoja viena pašā Ložu ielas galā.

- Kāds sakars ir abiem noziegumiem?

- Abi izdarīti viena un tai pašā veidā. Nav šaubu, ka ar vienu un to pašu ieroci.

- Ar revolveri?

- Ne. Ar kādu sitamo, ka raksta pārskatos. Ar svina caurules gabalu vai tādu riku ka uzgriežņalslega.

- Tas viss?

- Vai ar to nepietiek?... Cst!

Durvis bez trokšņa atvērās, un kāda pavisam maza un pavisam vāja, melnā tērpā ģērbusies sieviete tuvojās ar pastieptu roku.

- Tas esat jūs, Žil!

Cik gadus komisāru neviens vairs tā nesauca?

- Mans dēls bi ja aizgājis uz staciju, bet, atgriezies mājās, viņš man apgalvoja, ka jūsu vairs nebūs, un es uzkāpu augšā. Jūs ncpacienāja ar pusdienām?

- Viņš ir paēdis viesnīcā, māmiņ.

- Ka - viesnīcā?

- Viņš ir apmeties “Hold dc France”. Viņš at-sakās...

- Nekāda gadījumā! Es jums neļaušu...

Paklausieties, kundze! Man vēlams palikt

viesnīcā tāpēc, ka žurnālisti jau ir man uz pēdām. Ja es pieņemšu jūsu ielūgumu, jau rit no rīta, ja ne šovakar, viņi nepārtraukti zvanīs pie ju-su durvīm. Starp citu, būtu labāk, ja citi nedomātu, ka esmu šeit pēc jūsu dēla lūguma...

Tas bija tieši tas, kas īstenībā sarūgtināja tiesnesi, un Megrē redzēja apstiprinājumu Šabo sejā.

- To teiks šā vai tā!

- Es to noliegšu. Šī liela vai, drīzāk, šis lietas uz mani neattiecas. Man nav ne mazākās vēlēšanās ar tām nodarboties.

Vai Sabo baiļojās, ka Megrē iejauksies lietas, kuras uz viņu neattiecas? Vai arī Šabo bija sev iestāstījis, ka Megrē ar savām dažkart nedaudz personiskajām metodēm varētu viņu nostādīt neērta situācijā?

Komisārs bija ieradies neīstā bridi.

- Es domāju, māmiņ, Megrē ir taisnība.

Un, pagriezies pret savu veco draugu, Šabo turpināja:

- Redzi, runa nav par vienu vai otru tādu pašu izmeklēšanu. Nogalinātais Robērs dc Kursons bija pazīstams cilvēks, vairāk vai mazāk sarado-

jies ar visām slavenajām ģimenēm šajā apvidū. Viņa svainis Vernū arī ir redzama personība. Pcc pirmā nozieguma sāka klīst baumas. Tad nogalināja atraitni Žibonu, un tas nedaudz izmainīja tenku virzienu. Bet...

- Bet...

- To ir grūti tev izskaidrot. Ar izmeklēšanu nodarbojas policijas komisārs. Tas ir krietns vīrs, kas pazīst pilsētu, kaut ari pats ir no dienvidiem, šķiet, no Arias. Puatjē mobilā brigade ari dara visu, ko var. Beidzot, no savas puses...

Vecā dāma sēdēja uz krēsla maliņas ka vizīte un sekoja dēla stāstam tā, it kā klausītos sprediķi svinīgajā misē.

- Divas slepkavības trīs dienās - pilsētā ar astoņiem tūkstošiem iedzīvotāju tas ir daudz. Ir cilvēki, kurus pārņem bailes. Ne jau tikai lietus dēļ šovakar nevienu neredz uz ielas.

- Ko domā iedzīvotāji?

- Daži apgalvo, ka te ir darīšana ar kādu trako.

- Vai nozagts nebija nekas?

Neviena no abiem gadījumiem. Un abos gadījumos slepkava varēja lūgt atvērt durvis, jo upuri viņam uzticējās. Tas kaut ko norāda. Tas pat ir gandrīz vienīgais, ko zinām.

- Nospiedumu nav?

- Neviena. Ja ir darīšana ar trako, tad, protams, būs vel citas slepkavības.

-Skaidrs. Un tu, ko tu domā?

-Neko. Es meklēju. Esmu satraukts.

- Par ko?

- Tas vēl ir pārāk miglaini, lai varētu tev izskaidrot. Man ir uzlikta briesmīga atbildība.

Viņš to pateica kā pārguris ierēdnis. Un tas tik tiešām bija ierēdnis, kas tagad atradās Megrē priekšā. Mazas pilsētiņas ierēdnis, kurš dzīvoja bailēs kļūdīties.

Vai arī komisārs gadu gaita bija kļuvis tāds? Vērdamies savā draugā, Megrē sajuta, ka noveco.

- Es sev vaicāju, vai nebūtu labāk, ja ar pirmo vilcienu es brauktu uz Parīzi. Galu galā es iegriezos Fontenē tikai, lai ar tevi apsveicinātos. Tas ir izdarīts. Mana klātbūtne šeit tev var radīt sarežģījumus.

- Ko tu ar to gribi teikt?

Pirmajā mirkli neizskatījās, ka Sabo grasītos tam iebilst.

- Jau rudmatis un policijas komisārs apgalvoja, ka tieši tu esi mani saucis palīgā. Tagad teiks, ka tu baidies, ka tu nezini, kā no tā izkulties, ka...

- Nē taču... - tiesnesis gurdi atvairīja šo domu. - Es neļaušu tev doties prom. Kā nekā man ir tiesības uzņemt savus draugus tik labi, kā man tīk.

- Manam dēlam ir taisnība, Žil. Un, kas attiecas uz mani, tad man šķiet, ka jums jādzīvo pie mums.

- Megrē labāk patīk, ka var rīkoties brīvi, vai ne?

- Man ir savi ieradumi.

- Es neuzstāju.

- Vel labāk būtu, ja es aizbrauktu rīt no rīta.

Varbūt Šabo gatavojās piekrist? Atskanēja telefona zvans, un šeit zvanīšana nebija tāda kā citur, te tai bija vecīga skaņa.

- Atļausi?

Šabo nocēla klausuli.

- Izmeklēšanas tiesnesis Šabo pie aparāta.

Veids, kā viņš to pateica, bija vēl viena pazīme, un Megrē ar pūlēm apvaldīja smaidu.

- Jā?... Ak, jā... Es jūs klausos, Feron... Ka?... Gobijārs?... Kur?... Marsa laukuma un... ielas stūrī... es tūlīt eju... jā... Viņš ir šeit... Es nezinu... Lai neko neaiztiek, kamēr mani gaida...

Māte skatījās uz dēlu, uzlikusi roku uz krūtīm.

- Vēl? - viņa nočukstēja.

Viņš apstiprinoši pamāja.

- Gobijārs.

Un paskaidroja Megrē:

- Vecs dzērājs, ko Fontene visi pazina, jo lielāko dienas daļu viņš pavadīja, makšķerēdams pie tilta. Viņš tikko atrasts uz trotuāra beigts.

- Noslepkavots?

- Sašķaidīts galvaskauss, tāpat kā abiem pārējiem, droši vien ar to pašu rīku.

Viņš piecēlās, atvēra durvis, noāķēja no pakaramā vecu makintošu un samurcītu cepuri, kura noderēja tikai lietainās dienās.

-Tu nāksi?

-Tu domā, ka man jāiet tev līdzi?

- Tagad, kad visi zina, ka tu esi šeit, viņi brīnīsies, kāpēc es tevi neņemu līdzi. Divi noziegumi, tas jau bija daudz. Pēc trešā cilvēkus pārņems bailes.

Brīdī, kad viņi gāja ārā, maza, nervoza roka satvēra Megrē piedurkni, un vecā mate iečukstēja viņam ausī:

- Uzraugiet viņu labi, Žil! Viņš ir tik apzinīgs, ka nenovērtē briesmas.

2. nodaļa

TRUŠĀDU TIRGOTĀJS

Pilns spīta un niknuma, lietus vairs nebija vienkārši lietus — kopa ar ledaino vēju tas sarīkoja īstu dabas spēku nežēlības parādi. Noguris no šīs ziemas, kuras pēdējās konvulsijas vel nebeidzās, Megrē pēkšņi iedomājās par kādu dzīv-

nieku, kurš negrib mirt un nevaldāmi kož līdz galam.

Vairs nebija nozīmes no tā sargāties. Tas nebija vienkārši ūdens, kas plūda no debesīm, bet tāds ūdens, kas gāzās nojumtu renēm lielam, aukstām šļacēm, tecēdams 11/. māju durvīm un aizplūzdams gar trotuāriem, kur saputotas straumes rensteles trokšņoja ka kalnu upes. Ūdens bija visur -uz sejas, uz kakla, kurpēs, pat kabatas.

Nerunādami un noliekušies uz priekšu, viņi soļoja pret vēju - tiesnesis savā vecaja lietusmētelī, kura malas plīkšķēja ka karogs, Megrē savā simt kilogramu smagajā mētelī, un jau pēc dažiem soļiem nočukstēdama apdzisa tabaka komisāra pīpē.

Šur tur bija redzams rets apgaismots logs. Aiz tilta viņi pagāja garām “Cafe clc la Paste" vitrīnām un saprata, ka ļaudis aiz aizkariem viņus novēro: kad abi bija attālinājušies, atvērās durvis, un aiz muguras varēja dzirdēt soļus un balsis.

Slepkavība bija notikusi šeit pat tuvumā. Fon-tene nekad nekas nav īsti tālu, un parasti nav vērts izbraukt mašīnu no garāžas. Pa labi sākās īsa iela, kas savienoja Republikas ielu ar Marsa laukumu. Pie trešās vai ceturtās mājas līdzās ātrās palīdzības ugunīm uz trotuāra stāvēja ļaužu grupa, daži ar kabatas lukturīšiem izstieptā rokā.

Maza auguma vīrs atrāvās no grupas. Tas bija

komisārs Ferons, kurš jau reiz bija izdarījis muļķību, griezdamies vispirms pie Megrē, nevis Sabo.

- Es jums uzreiz zvanīju no “Cafe cle la Paste”. Un arī prokuroram.

Cilvēka ķermenis gulēja šķērsām pār trotuāru, viena roka notekā, un kailā kāja rēgojās starp melnajām kurpēm un bikšu apakšējo malu: mirušais Gobijārs zeķes nevalkāja. Viņa cepure atradās metra attālumā. Komisārs pavērsa savu elektrisko lukturi tieši sejā, un, kad Megrē reizē ar tiesnesi noliecās, uzzibsnīja gaisma, atskanēja klikšķis un rudmatainā žurnālista balss:

- Lūdzu, vel vienu! Pieej iet tuvāk, Megrē kungs!

Komisārs īdzīgi atkāpās. Līdzās nedzīvajam ķermenim stāvēja divi vai trīs cilvēki un to aplūkoja, piecus vai sešus soļus tālāk, pusbalsī sarunādamies, stāvēja otra, lielāka grupa.

Sabo jautāja reize oficiāli un satraukti:

- Kas viņu atrada?

Un Ferons atbildēja, norādīdams uz vienu no tuvākajiem siluetiem:

- Doktors Vernū.

Vai šis te arī piederēja pie vilciena satiktā vīra ģimenes? Cik tumsā varēja spriest, doktors bija daudz jaunāks. Varbūt gadus trīsdesmit piecus vecs. Viņš bija liela auguma, ar iegarenu, ner-

vozu seju un nēsāja brilles, pār kurām slīdēja lietus lāses.

Sabo un Vēmu paspieda viens otram roku automātiski ka cilvēki, kuri satiekas katru dienu vai pat vairākas reizes dienā.

Doktors pusbalsī skaidroja:

- Gāju pie drauga otrpus laukumam un pamanīju kaut ko uz trotuāra. Noliecos. Viņš bija jau miris. Lai ietaupītu laiku, ieskrēju "Cafe īle la Poste”, no kurienes piezvanīju komisāram.

Elektrisko lampu gaismā, nebeidzamo lietus lāšu oreolā viena pēc otras parādījās pārējās sejas.

- Jūs esat šeit, Zisjē?

Rokasspiediens. Šie ļaudis pazina viens otru kā vienas klases skolnieki skola.

Es tieši atrados kafejnīcā. Mēs spēlējām bridžu un tad visi nācām šurp...

Tiesnesis atcerējās Megrē, kurš turējās sānis, un iepazīstināja:

- Doktors Zisjē, draugs. Komisārs Megrē...

Zisjē skaidroja:

- Tas pats paņēmiens kā abiem pārējiem. Briesmīgs sitiens pa galvaskausu. Šoreiz ierocis ir viegli slīdējis uz kreiso pusi. Arī Gobijāram ir uzbrukts no priekšpuses, un viņš nekādi nav mēģinājis sevi aizstāvēt.

- Piedzēries?

- Pietiek, ja pieliecas un paož. Turklāt šajā stundā... Jus taču viņu pazināt...

Megrē ar vienu ausi izklaidīgi klausījās. Lo-mels, rudmatainais žurnālists, tikko izdarījis otru uzņēmumu, mēģināja viņu pavilkt sāņus. To, kas pārsteidza Megrē, bija grūti formulēt.

Likās, ka mazākajā no abām grupām, kura turējās līdzās nogalinātajam, pulcējās savā starpā pazīstami cilvēki, kuri piederēja pie noteiktas vides: tiesnesis, abi doktori, protams, tic, kas ar doktoru Zisjē tikko spēlēja bridžu un kuri visi droši vien bija apkārtnes ievērojamākie ļaudis.

Otra grupa, kas stāvēja vairāk tumsā, neizturējās tik klusu. Lai arī atklāti tas nelika izradīts, īstenībā tur brieda naids. Divas trīs reizes atskanēja pat ņirgāšanās.

Aiz ātrās palīdzības mašīnas piestāja tumšs auto, un no tā izkāpa kāds vīrs, kas, pazīdams Megrē, tūlīt pievērsās komisāram:

- Jūs esat šeit, šef!

Neizskatījās, ka atbraucējs par šo tikšanos priecātos. Tas bija Sabirons, mobilās daļas inspektors, kurš pirms dažiem gadiem lika pieko-mandēts Puatjē brigādei.

- Viņi lika jums braukt šurp?

- Esmu šeit nejauši.

- Tas saucas - ierasties īstajā brīdī, vai ne?

Šabirons arī pavīpsnāja.

- Biju sagatavojies ar savu braucamo patrulēt pilsēta, tāpēc arī uzreiz man nepaziņoja. Kas tas ir?

Policijas komisārs Ferons viņam paskaidroja: Kāds Gobijārs. Tāds, kas reizi vai divas nedēļā apstaigāja Fontene, savākdams trušu ādas. Viņš arī nodarbojās ar liellopu un aitādas uzpirkšanu municipālajā lopkautuvē. Vecajam ir ratiņi un vecs zirgs, un viņš dzīvoja mājelē ārpus pilsētas. Kad bija skaidrā, mēdza makšķerēt pie tilta, likdams tik pretīgas ēsmas kā kaulu smadzenes, vistu zarnas, sarecējušas asinis...

Šabirons, jādomā, bija makšķernieks.

- Vai viņš arī noķēra zivis?

- Viņš bija gandrīz vienīgais, kas tās noķēra. Vakaros Gobijārs gāja no bistro uz bistro, iedzerdams pa kausam sarkanvīna, kamēr nauda bija cauri.

- Bez skandāliem?

-Jā.

- Precējies?

- Viņš dzīvoja viens ar savu zirgu un daudziem kaķiem.

Šabirons uzrunāja Megrē.

- Ko jūs par to domājat, šef?

- Es neko par to nedomāju.

- Trīs vienā nedēļā, tas nav slikti, sevišķi tādai vietai ka šī.

- Ko ar to darīt? - Fcrons jautāja tiesnesim.

- Es domāju, ka nav jāgaida prokurors. Mājās viņa nebija?

- Nē. Viņa sieva centās to sameklēt pa telefonu.

- Man liekas, ka mirušo var vest uz morgu.

Viņš griezās pie doktora Vcrnū:

- Neko citu jūs neredzējāt, neko citu nedzirdējāt?

- Neko. Es gāju ātri, rokas kabatās sabāzis, un gandrīz paklupu pret viņu.

- Jūsu tēvs ir mājās?

- Viņš šovakar atbrauca no Nioras. Kad gāju prom, viņš vēl ēda pusdienas.

Megrē varēja noprast, ka šis ir dēls Vernu de Kursonam, ar kuru kopā viņš bija braucis vilciena.

- Varat nest to prom.

Žurnālists neatkāpās no Megrē.

- Vai jūs šoreiz ar to nodarbosieties?

- Protams, nē.

- Pat ne privātā kārtā?

-Nē.

- Jūs tas neinteresē?

-Nē.

- Vai ari jūs ticat, ka trakie izdara noziegumus?

Sabo un doktors Vernu, to dzirdējuši, sa-

skatījās - joprojām tā, it kā piederētu pie viena un tā paša klana un it kā viens otru pazītu tik labi. ka vairs nevajag vārdu.

Tas bija dabiski. Tā notiek visur. Tomēr Megrē reti kad bija redzējis kliķes ietekmi šādā pakāpē. Tādā mazā pilsētiņā kā šī acīmredzot ir dažas ievērojamas personas, kas dažādu iemeslu dēj satiekas, kaut vai tikai uz ielas, vairākas reizes dienā.

Un ir pārējie - piemēram, lie, kas turējās kopā savrup un neizskatījās apmierināti.

Lai gan komisārs neko nebija vaicājis, inspektors Sabirons viņam skaidroja:

- Mēs ieradāmies divos. Es biju kopā ar Lev-rā, kuram šorīt vajadzēja braukt prom, jo viņa sieva šajās dienās gaida bērnu. Daru, ko varu. Esmu ķēries pie šīs lietas uzreiz no visām pusēm. Bet, lai šos cilvēkus piespiestu runāt...

Un viņš ar zodu norādīja uz pirmo, ievērojamo personu, grupu. Viņa simpātijas acīmredzot piederēja tiem otriem.

- Ari policijas komisārs dara visu iespējamo. Viņa rīcībā ir tikai četri aģenti, kuri strādāja visu dienu. Cik no tiem pašreiz ir patruļā, Feron?

- Trīs.

It kā lai apstiprinātu viņa teikto, formā tērpies velosipēdists apstājās pie trotuāra malas un nokratīja lietus lāses no pleciem.

- Nekā?

- Es pārbaudīju dokumentus pusducim cilvēku. ledošu jums sarakstu. Visiem bija kāds labs iemesls atrasties ārpus mājas.

- Vai neuzkāpsi pie manis uz brīdi? - Šabo vaicāja Megrē.

Megrē vilcinājās. Ja viņš to darīs, tad tādēļ, lai iedzertu ko karstu un sasildītos, jo zināja, ka viesnīcā vairs neko nedabūs.

- Es iešu kopā ar jums, - pavēstīja doktors Vernū. - Ja tikai jūs netraucēšu?

- It nemaz.

Šoreiz vējš pūta no muguras, un viņi varēja sarunāties. Ātrās palīdzības mašīna ar mirušo Go-bijaru bija jau attālinājusies, un no Vjela laukuma puses spīguļoja mašīnas sarkanās ugunis.

- Es gandrīz jūs neiepazīstināju. Vernū ir Ibēra Vernū, kuru tu satiki vilcienā, dēls. Viņš ir studējis medicīnu, bet nepraktizē un visvairāk interesējas par pētījumiem.

- Pētījumi!... - nenoteikti iebilda mediķis.

- Viņš pavadīja divus gadus Sentannā inter-natūrā, tagad ir aizrāvies ar psihiatriju un divas trīs reizes nedēļā dodas uz Nioras psihiatrisko slimnīcu.

- Vai jūs domājat, ka šie trīs noziegumi ir kāda trakā darbs? - jautāja Megrē vairāk pieklājības pēc.

Atbilde nevairoja komisāra simpātijas pret Vernū, jo diletantus viņš augstu nevērtēja.

- Vairāk nekā iespējams, ja ne noteikti.

- Jūs pazīstat kādus trakos Fontenē?

- Tie ir visur, bet tos visbiežāk atklāj tikai krīzes situācijā.

- Man liekas, ka sieviete tā nevarētu but.

- Kāpēc?

- Tā spēka dēļ, ar kuru katru reizi izdarīti sitieni.

- Vispirms - daudzas sievietes ir tikpat spēcīgas kā vīrieši. Bet, ja runa ir par trakajiem...

Viņi jau bija atnākuši.

- Vai ko gribējāt teikt, Vernū?

- Ne pašreiz.

- Vai redzēšu jūs rīt?

- Gandrīz droši.

Šabo sameklēja kabatā atslēgu. Gaitenī viņi abi ar Megrē nopurinājās, lai nokratītu lietus lāses no apģērba, un tūlīt uz plātnēm parādījās ūdens pēdas. Abas sievietes, māte un mājkalpotāja, gaidīja mazajā, pārak vāji apgaismotajā salonā, kura logi vērās uz ielu.

- Jūs varat iet gulēt, māmiņ. Šajā naktī varam vienīgi lūgt žandarmēriju iespējami cītīgi patrulēt.

Viņa beidzot nolēma kāpt augšā.

- Es patiešām esmu apvainojusies, ka jūs nenakšņojat pie mums, Zil!

- Es jums apsolu: ja palikšu šeit ilgāk nekā divdesmit četras stundas, par ko šaubos, noteikti pieņemšu jūsu viesmīlību.

Viņi atkal atradās darbistabas nemainīgajā atmosfērā, kur konjaka pudele joprojām bija savā vietā. Megrē sev ielēja un nostājās ar muguru pret uguni, turēdams glāzi roka.

Komisārs nojauta, ka Sabo nejūtas labi un tas ir tāpēc, ka tiesnesis bija viņu paņēmis līdzi uz notikuma vietu. Sabo vispirms piezvanīja uz žandarmēriju.

- Tas esat jūs, leitnant? Jūs gulējāt? Man ļoti žēl, ka jātraucē jūs šādā stundā...

Pulkstenis ar zeltaini brūnu ciparnīcu, uz kuras tik tikko varēja atšķirt rādītājus, rādīja pus-divpadsmit.

- Vel viens, jā... Gobijārs... Šoreiz uz ielas... Un no priekšpuses, jā... Viņu jau aizveda uz morgu... Zisjē droši vien steidzas izdarīt sekciju, bet tam nav nozīmes, lai arī ko mums tā rādītu... Vai jūsu rīcībā ir cilvēki? Es domāju, ka būtu labi, ja viņi patrulētu pilsētā, ne tik daudz šonakt, ka pirmajās rīta stundās, lai nomierinātu iedzīvotājus... Jūs sapratāt? Jā... Es to arī tūlīt sajutu... Paldies, leitnant.

Nolikdams klausuli, viņš nomurmināja:

- Patīkams zēns...

Viņš droši vien apzinājās, ka te atkal ir kāds sakars ar klanu, un viegli nosarka.

- Nu, redzi! Es daru, ko varu. Tas var likties bērnišķīgi. Mēs tev noteikti izskatāmies kā cīnītāji ar koka šautenēm. Bet mūsu rīcībā nav to iespēju, pie kādām tu esi pieradis Parīzē. Pirkstu nospiedumiem, piemēram, man katru reizi ir jāaicina eksperts no Puatjē. Tāpat visam pārejam. Vietējā policija ir pieradusi vairāk pie sīkiem pārkāpumiem, nekā pie noziegumiem. Inspektori no Puatjē nepazīst Fontenē ļaudis...

Brīdi klusējis, tiesnesis turpināja:

- Man tik ļoti būtu paticis, ja trīs gadus pirms pensijas nebūtu uzkrauta tāda liela kā šī. Patiesībā mēs esam gandrīz viena vecuma. Ari tu pec trim gadiem...

- Arī es.

- Vai tev ir kādi plāni?

- Es pat esmu jau nopircis nelielu lauku mājiņu Luāras krastā.

-Tev būs garlaicīgi.

- Vai tev šeit ir garlaicīgi?

- Tas nav viens un tas pats. Es šeit esmu dzimis. Mans tēvs šeit ir dzimis. Es visus te pazīstu.

- Ļaudis likās neapmierināti.

- Tu tikko esi ieradies un jau to saprati? Tā ir.

Es domāju, ka tas ir neizbēgami. Viens noziegums, tad vēl... It īpaši pirmais.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka tas saistīts ar Robēru dc Kursonu.

- Viņu nemīlēja?

Tiesnesis neatbildēja uzreiz. Likās, ka viņš apdomā katru vārdu.

- īstenībā cilvēki viņu maz pazina, varētu teikt - tikai garāmejot.

- Precējies? Ar bērniem?

Vecs vecpuisis. Savādnieks, bet patīkams

vīrs.

Ja būtu bijusi viņa lieta vien, ļaudis to bulu uzņēmuši diezgan mierīgi. Tikai mazs satraukums, kā parasti pēc nozieguma. Bet tūlīt sekoja vecā Zibona un tagad - Gobijārs. Rit es sagaidu...

- Tas ir sācies.

- Kas?

- Grupa, kas turējās sāņus, cilvēki uz ielas, es domāju, un tic, kuri bija izgājuši no "Cafe dc la Paste", man šķita naidīgi noskaņoti.

-Tas neaizies tik tālu. Tomēr...

- Pilsēta ir ļoti kreisi noskaņota?

-Jā un nē. Tas nav vairs gluži tā.

-Tā nemīl Vernu?

- Kāds tev to teica?

Lai iegūtu laiku, Sabo taujāja tālāk:

Tu neapsēdīsies? Vēl vienu glāzi? Es lūlīt mēģināšu tev izskaidrot. Tas nav viegli. Tu pazīsti Vendē. Vai runa nav tikai par reputāciju? Ilgu laiku tic, kas lika par sevi runāt, bija pils īpašnieki, grāfi, vikonti un zemākie dižciltīgie, kuri dzīvoja savā vidē un veidoja noslēgtu sabiedrību. Vel viņi eksistē, bet gandrīz visi ir izputināti un tikpat kā vairs neskaitās. Daži no šis sabiedrības vairs necenšas labi izskatīties, un uz viņiem lūkojas ar zināmu nožēlu. Vai tu saproti?

- Līdzīgi notiek visur laukos.

- Šo cilvēku vietu tagad ir ieņēmuši cili.

- Vernū?

- Tu viņu redzēji. Uzmini, ar ko nodarbojās viņa tēvs!

- Nav ne mazākās jausmas.

- Lopu tirgotājs. Vectēvs bija kalps fermā. Vernū tēvs uzpirka apkārtnē lopus un dzina tos pa ceļu uz Parīzi veseliem ganāmpulkiem. Viņš sapelnīja daudz naudas. Tas bija īsts zvērs, vienmēr puspiedzēries, un mira viņš, starp cilu, no delirium tremens. Viņa dēls...

- Ibērs? Tas no vilciena?

- Jā. Viņu sūtīja koledžā. Šķiet, vienu gadu viņš mācījās universitātē. Pēdējos dzīves gados tēvs sāka uzpirki kopā ar lopiem fermas un zemi, un to turpināja arī Ibērs.

-Tātad viņš tirgojas ar īpašumiem.

- Jā. Viņam ir savi kantori pie stacijas, lielā māja no tēstiem akmeņiem, tur viņš d/ivoja pirms kāzām.

- Vai viņš apprecēja dižciltīgu meiteni?

- Savā ziņā jā. Bet ne gluži. Meitene nāca no Kursoniem. Tevi tas interesē?

- Protams!

- Gribu, lai tev būtu pareizāks priekšstats paīso pilsētu. Kursoni īstenībā saucas Kursoni-La-granži. Pēc izcelšanās tie ir tie paši Lagranži, kas pielika “Kursoni” pie sava vārda, kad atpirka Kur-sonu pili. Tas notika pirms trim vai četrām paaudzēm. Es vairs nezinu, ko pārdeva šīs dinastijas dibinātājs. Droši vien arī lopus vai dzelzslietas. Bet to aizmirsa tad, kad uz skatuves uznāca Ibčrs Vēmu. Bērni un mazbērni vairs nestrādāja. Robēru de Kursonu, kurš tika nogalināts, pieņēma aristokrātija, un viņš bija apvidu viskompetentākais cilvēks heraldikā. Viņš ir sarakstījis vairākus darbus par šo tematu. Viņam bi ja divas māsas - Izabella un Lisija. Izabella apprecēja Vernū, kurš tūlīt parakstījās ka Vernū de Kursons. Vai spēj sekot?

- Tas nav tik grūti! Vai nav tā, ka sakarā ar šīm precībām Kursoni bija noslīdējuši lejā un palikuši bez naudas?

- Gandrīz tā. Viņiem palika ieķīlāta pils Mer-vena mežā un Rablē ielas savrupmāja, kas ir visskaistākais dzīvojamais nams pilsētā un kuru daudzreiz gribēts atzīt par vēsturisku pieminekli. Tu to redzēsi.

- Vai Ibērs Vernū joprojām uzpērk īpašumus?

- Viņam ir lieli izdevumi. Sievas vecākā māsa Emīlija dzīvo pie viņiem. Viņa dēls Alens, doktors, kuru tu tikko redzēji, atsakās praktizēt un nododas pētījumiem, kas neko neienes.

- Precējies?

- Viņš apprecēja Kadcja jaunkundzi, patiesi dižciltīgu, kura viņam ir dāvājusi jau trīs bērnus. Jaunākajam ir astoņi mēneši.

- Viņi dzīvo kopā ar tēvu?

- Māja ir pietiekami liela, tu par to pārliecināsies. Bet tas nav viss. lbēram vēl ir meita -Adelīna, kas apprecējusi kādu Paijē, kuru viņa satika brīvdienās Rojanā. Ar ko viņš nodarbojas, es nezinu, bet domāju, ka tieši Ibērs Vernū ir tas, kas viņus pabalsta. Visbiežāk viņi dzīvo Parīzē. Bet laiku pa laikam viņi uz dažām dienām vai nedēļām ierodas šeit, un, man liekas, tas nozīmē, ka viņi ir uz sēkļa. Tu tagad saproti?

- Kas man būtu jāsaprot?

Sabo sejā parādījās drūms smaids, kas Megrē atsauca atmiņā kādreizējo studiju biedru.

- Patiešām. Es tev stāstu tā, it kā tu būtu šejienietis. Tu redzēji Vernu. Viņš ir tipiskāks sik-muižnicks nekā visi citi apvidus muižnieķeļi. Kas attiecas uz viņa sievu un sievasmāsu, šķiet, ka viņas dara visu iespējamo, lai vienkāršie mirstīgie viņas ienīstu. Tas viss kopā veido klanu.

- Un šis klans satiekas tikai ar dažiem cilvēkiem.

Sabo nosarka otru reizi šajā vakarā.

Neizbēgami, - tiesnesis nočukstēja, mazliet kā vainīgs.

- Tādā veidā Vernu, Kursoni un viņu draugi kļūst pilsēta par īpašu sabiedrību.

-Tu atminēji. Manā situācijā man ir pienākums ar viņiem satikties. Un būtībā viņi nav tik nekrietni, kā liekas. Ibers Vernu, piemēram, patiesībā ir rūpju nomākts cilvēks, to es varētu apzvērēt. Viņš kādreiz ir bijis ļoti bagāts. Nu viņa bagātība ir sarukusi, un es šaubos, vai viņš pat vairs ir bagāts, jo fermeru lielāka daļa paši ir kļuvuši par īpašniekiem un zemes pārdošana vairs nav ienesīga lietņ. Ibēru nospiež lielie maksājumi - viņam jāuztur visi savējie. Kas attiecas uz Alenu, kuru es labāk pazīstu, viņu vajā kāda uzmācīga doma.

- Kāda doma?

- Labāk būs, ka tu to zināsi. Tad tu uzreiz sapratīsi, kāpēc mēs ar viņu uz ielas satraukti saskatījāmies. Es jau tev teicu, ka Ibēra Vernu tēvs mira no delirium tremens. No mates puses, las ir, Kursonii senči nav labāki. Vecais Kursons izdarīja pašnāvību visai mistiskos apstākļos, kas tika turēts noslēpumā. Ibēra brālis - Bazils, par kuru nekad nerunā, nošāvās septiņpadsmit gadu vecumā. Liekas, lai cik sen atpakaļ meklētu, šai ģimenē vienmēr atrastu garīgi slimos vai savādniekus.

Megrē klausījās, pīpēdams savu pīpi, slinki izpūzdams pa dūmu mutulim un reizumis iemērkdams lūpas glāze.

- Tieši tāpēc Alens studēja medicīnu un iestājās kā interns Sentannas slimnīcā. Mēdz teikt, ka mediķi bieži specializējas tajās slimībās, kas, pēc viņu domām, viņus pašus apdraud.

Alenu vajā doma, ka viņš pieder pie vājprātīgo ģimenes. Pēc viņa domām, Lisija, viņa tante, ir pa pusei jukusi. Viņš man to nav teicis, bet esmu pārliecināts, ka Alens tur aizdomās ne tikai savu tēvu un māti, bet arī savus bērnus.

- Vai to apkārtnē zina?

- Daži par to runā. Mazās pilsētiņās vienmēr, pie tam ar aizdomām, daudz runā par tiem, kas nedzīvo gluži tā ka citi.

- Vai par to īpaši nerunāja pēc pirmā nozieguma?

Šabo kādu sekundi vilcinājās, tad piekrītoši pamāja.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka zināja vai ari iedomājās zinām, ka Ibērs Vernū un viņa svainis Kursons labi nesatiek. Varbūt tāpēc, ka viņi dzīvoja tieši viens otram pretim.

- Vai viņi satikās?

Sabo īsi, piespiesti iesmējās.

- F.s sev vaicāju, ko tu par mums domāsi. Diez vai Parīzē būtu iespējamas līdzīgas situācijās.

Patiesībā izmeklēšanas tiesnesim bija kauns par vidi, kas mazliet bija ari viņa vide, jo viņš tur dzīvoja gadu no gada.

- Es tev jau teicu, ka tail, kad Izabella apprecēja Ibēru Vernū, Kursoni bija izputināti. Tas bija Ibērs, kurš pieņēma apgādībā savu svaini Robčru. Un Robērs nekad to viņam nepiedeva. Kad viņš runāja par Ibēru, tad ironiski teica:

“Mans svainis miljonārs...”

Vai vēl:

“Es tiīlit pajautāšu lielajam bagātniekam.”

Robērs nespēra kāju Rablē ielas lielajā mājā, kuras apmeklētājus varēja novērot pa saviem logiem. Viņš dzīvoja pretim mazākā, bet solīdākā mājā, kur katru rītu ieradās mājkalpotāja. Viņš pats spodrināja savus zābakus un gatavoja savas maltītes, un dižodamies iepirkās, apģērbies kā pils īpašnieks, kas apbraukā savas teritorijas, un kā trofejas nesa mājās kastes ar puraviem vai asparagiem. Viņš droši vien domāja, ka tā satracina Ibēru.

- Vai Ibērs bija saniknots?

- Es nezinu. Iespējams. Viņš pārtrauca uzturēt Robēru. Vairākas reizes viņi bija redzēti satiekamies uz ielas un apmaināmies dzēlīgiem vārdiem. Vēl kāds sīkums, kas nav izdomāts: Robērs de Kursons nekad neaizvilka aizkarus saviem logiem, tā ka ģimene no pretējās majas varēja visu dienu vērot viņa dzīvi. Stāsta, ka reizēm viņš tiem rādījis mēli.

Tāpēc apgalvot, ka Vernū ticis vaļā no viņa vai nositis Robēru dusmu brīdī...

- Vai tā apgalvoja?

-Jā.

- Tu arī tā domāji?

Kā profesionālis es a priori nenoliedzu nevienu hipotēzi.

Mcgrē nevarēja apvaldīt smaidu par šo pompozo frāzi.

- Vai tu nopratināji Vernū?

- Es viņu neizsaucu uz savu biroju, ja to tu vēlējies man jautāt. Man nebija pietiekama pamata turēt aizdomās tādu cilvēku ka viņš.

Tiesnesis bija teicis:

“Tādu cilvēku kā viņš.”

Un Šabo saprata, ka sevi nodevis, jo bija atzinis sevi par vairāk vai mazāk piederošu pie šī klana. Šis vakars, šī Mcgrē vizīte droši vien sagādāja mocības Šabo. Tā nebija nekāda izprieca arī komisāram, kaut gan tagad Megrē vairs tik ļoti nevelējās braukt prom.

- Es viņu satiku uz ielas kā katru rītu un vienkārši uzdevu dažus jautājumus.

- Ko Ibērs teica?

- Ka viņš tovakar nav izgājis no sava dzīvokļa.

-Cikos noziegums tika pastrādāts?

- Pirmais? Gandrīz kā šodien, ap desmitiem vakarā.

- Ko viņi dara pie Vernu pašlaik?

- Izņemot sestdienas vakaru bridžu, kad visa sabiedrība sapulcējas salonā, katrs ir aizņemts ar savu dzīvi un neinteresējas par pārējiem.

- Vai Vernu guļ tajā pašā istabā, kur viņa sieva?

- Pēc viņa domām, tas būtu mietpilsoniski. Katram ir savi apartamenti dažādos stāvos. Izabella ir pirmajā, Ibērs - apakšstāva spārnā, kas iziet uz pagalmu. Alena ģimene aizņem otro stāvu, un tante Lisija - divas jumtistabas trešajā stāvā. Kad meita un viņas vīrs ir tur...

- Vai viņi tagad ir tur?

- Nē. Viņus gaida pēc dažām dienām.

-Cik mājkalpotāju?

Viens saimniecības vadītājs, kas ir pie viņiem jau divdesmit vai trīsdesmit gadus, un divas pajaunas aukles.

- Kur viņi guļ?

- Apakšstāva otrā spārnā. Tu redzēsi māju. Tā ir gandrīz ka pils.

- Vai ir izeja otrā pusē?

- Pagalma pusē ir durvis, kas veras uz aklo ielu.

- Tātad jebkurš, citiem neredzot, var ienākt un iziet?

- Iespējams.

-Tu neesi pārbaudījis?

Šabo mocījās un, tā kā apzinājās savu kļūdu, pacēla balsi, kļūdams gandrīz dusmīgs uz savu draugu.

- Tu runā tā, kā šeit daži no tautas. Ja es butu sācis nopratināt mājkalpotājus, kamēr man nav neviena pierādījuma, pat ne mazākā norādījuma, visa pilsēta būtu uzskatījusi, ka Ibērs Vcrnū vai viņa dēls ir vainīgs.

- Viņa dēls?

- Arī viņš, protams. Jo, kopš Alcns nestrādā un nodarbojas ar psihiatriju, viņu uzskata par vājprātīgu. Viņš neapmeklē abas vietējās kafejnīcas, nespēlē nc biljardu, ne beloti, neskrien pakaļ meitenēm, un gadās, ka uz ielas viņš piepeši ap-stājas, lai uzlūkotu kādu ar savām briļļu stiklu palielinātajām acīm. Alenu jau tā pietiekami neieredz, lai...

-Tu viņus aizstāvi?

- Nē. Es gribu saglabāt aukstasinību, bet apakšprefektūrā tas ne vienmēr ir viegli izdarāms. Es mēģinu but taisnīgs. Arī es kādreiz domāju, ka pirmais noziegums ir ģimenes lieta. Es šo jautājumu izpētīju no visām pusēm. Tas, ka nebija notikusi zādzība un Robērs de Kursons nebija centies sevi aizstāvēt, mani satrauca. Un es, bez šaubām, būtu attiecīgi rīkojies, ja...

- Acumirkli! Vai tu neliki policijai izsekot Ibēru Vemū un viņa dēlu?

- To var praktizēt Parīzē, nevis šeit. Visi pazīst mūsu četrus nelaimīgos policijas aģentus. Kas attiecas uz Puatjē inspektoriem, tie tika atklāti, vēl pirms paguva izkāpt no automobiļa! Šeit reti kad uz ielas vienlaikus ir vairāk par desmit cilvēkiem. Tavuprāt, šādos apstākļos kādu iespējams izsekot tā, lai viņš to nenojaustu?

Pēkšņi Šabo nomierinājās.

-Piedod man! Es runāju tik skaļi, ka uzmodināšu māti. Vēlētos, lai tu saprastu manu stāvokli. Kamēr nav pretēju pierādījumu, Vernū ir nevainīgi. Es varētu apzvērēt, ka tas tā ir. Otrs noziegums divas dienas pēc pirmā to gandrīz vai pierāda. Ibērs Vernū varēja nonākt tik tālu, ka nogalina savu svaini, iesizdams viņam dusmu bridi. Bet viņam nebija nekāda iemesla doties uz Ložu ielas galu noslepkavot atraitni Zibonu, kuru viņš, iespējams, nepazina.

- Kas viņa ir?

- Bijusī vecmāte, kuras vīrs, kas jau sen miris, bija policijas aģents. Gandrīz invalīde, viņa dzīvoja viena pati mājā ar trim istabām.

Tātad - vecā Zibona, šovakar - Gobijārs. Ver-nū Gobijāru pazina, tāpat kā pazina visa Fon-tenč. Katrā Francijas pilsēta ir vismaz viens tāds dzērājs, kas savā ziņā kļuvis populārs.

Ja tu varētu nosaukt kaut vienu iemeslu, kāpēc būtu jānogalina šāds lāga virs...

- Pieņemot, ka viņš ir kaut ko redzējis?

- Un atraitne Zibona, kas vairs negāja ārā? Vai arī viņa būtu kaut ko redzējusi? Vai vecā bulu nākusi uz Rablē ielu pēc desmitiem vakarā, lai caur logu vērotu noziegumu? Nē, kā redzi! Es pārzinu kriminālās izmeklēšanas metodes. Neesmu piedalījies Bordo kongresā un varbūt atpalieku no pēdējiem zinātniskajiem atklājumiem, bet man ir tāda sajūta, ka es protu savu darbu un daru to pec labākās sirdsapziņas. Visi trīs upuri pieder pilnīgi atšķirīgām vidēm, starp kuram nebija nekāda sakara. Visi trīs lika nogalināti viena un tai pašā veidā, un pēc ievainojumiem var secināt, ka ar vienu un to pašu ieroci. Un visiem trim uzbruka no priekšpuses, kas liek domāt, ka upuri no slepkavas nebaidījās. Ja runa ir par kādu vājprātīgo, tad tas nav tāds, kas mētājas rokām vai ir satracināts. No tāda katrs bulu vairījies. Tātad tas ir kāds, ko es sauktu par viegli trako, kurš seko noteiktam rīcības plānam un ir pietiekami attapīgs, lai rīkotos piesardzīgi.

- Alens Vernū īsti nepaskaidroja, kāpēc viņš atradās pilsēta šovakar, kad tā gāza lietus.

- Viņš teica, ka gājis pie kāda drauga otrpus Marsa laukumam.

- Vārdu nenosauca?

- Tas būtu lieki. Es zinu, ka doktors bieži iet pie kāda Zorža Vasaļa, vecpuiša, ar kuru iepazinās koledžā. Pat bez šā paskaidrojuma es nebūtu bijis pārsteigts.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka personīgu iemeslu del viņu ši lieta satriec vēl vairāk nekā mani. Es neapgalvoju, ka Alens tur aizdomās savu tēvu, bet tā tas var būt. Pirms dažām nedēļām doktors ar mani runāja par Ibēru un iedzimtiem netikumiem.

- Kā, tāpat vien?

- Nē. Viņš bija atgriezies no Larošas un atstāstīja kādu gadījumu, kuru bija izpētījis. Runa bija par kādu vīru, kuram tikko palikuši scš-desmit gadi un kurš līdz tam bija izturējies normāli. Bet tai dienā, kad tēvam vajadzējis izmaksai meitai apsolīto līgavas pūru, viņš sajucis prāta. Tūlīt to nebija pat pamanījuši.

- Citiem vārdiem, Alens Vernū varbūt klaiņoja naktī pa Fontenē, meklēdams slepkavu?

Izmeklēšanas tiesnesis atkal iebilda.

- Man šķiet, ka viņš kā speciālists daudz vieglāk uz ielas pazītu garīgi slimu cilvēku nekā mūsu brašie aģenti, kas pārmeklē pilsētu, vai mēs ar tevi.

Megrē neatbildēja.

Bija pāri pusnaktij.

- Vai tu esi pārliecināts, ka negribi palikt šeit pa nakti?

- Mana bagāža ir viesnīcā.

- Vai es redzēšu tevi rīt no rīta?

- Protams.

- Es bušu Tiesu pilī. Tu zini, kur tā ir?

- Rablē ielā, vai ne?

- Mazliet augstāk, aiz Vernū mājas. Vispirms tu redzēsi cietuma restes, tail ēku, kura ne ar ko neizceļas. Mans birojs ir gaiteņa galā blakus prokuroram.

- Ar labu nakti, vecais!

- Es tevi slikti uzņēmu.

- Nu, nē taču!

- 'lev jāsaprot mans noskaņojums. Šī ir tāda lieta, kuras dēļ man varbūt būs jāpamet šī pilsēta.

- Kāda velna pēc!

- Tu smejies par mani?

- Es zvēru ley, ka nē.

Tā bija taisnība. Megrē bija gandrīz noskumis, ka ikreiz, kad nebūtībā izzuda kaut kas no pagātnes. Gaitenī uzstīvēdams savu izmirkušo mēteli, komisārs ieelpoja mājas smaržu, kas viņam vienmēr bija likusies tik garda. Nu tā šķita bez garšas.

Sabo tikpat kā vairs nebija matu, un tāpēc bija redzams izstiepts galvaskauss, kas mazliet atgādināja putna galvu.

- Es tevi pavadīšu...

Viņam nebija vēlēšanās to darīt. Tiesnesis to sacīja pieklājības pēc.

- Nekādā gadījumā!

Lai būtu priecīgāk un lai kaut ko pateiktu, Megrē ne visai asprātīgi pajokoja:

- Es protu peldēt!

Tad, uzsitis mēteļa apkakli, viņš iemetās vēja brāzmā. Žiljēns Šabo kādu laiku palika uz sliekšņa dzeltenīgās gaismas taisnstūrī, tad durvis aizvērās, un Megrē bija tāda sajūta, it kā pilsētas ielās nebūtu neviena cita kā tikai viņš.

3. nodaļa

SKOLOTĀJS, KURŠ NEBIJA AIZMIDZIS

Rīta gaisma ielas izskatījās drūmākas nekā naktī, jo lietus visu bija saslapējis, atstādams tumšas pēdas uz ēku fasādēm un padarīdams netīras to krāsas. Smagas lāses vēl krita no karnīzēm un elektrības vadiem, reizēm ari no debesīm, kas joprojām bija draudīgas un likās uzkrājam spēkus jaunam negaisam.

Megrē, vēlu piecēlies, nevarēja saņemties un nokāpt leja pabrokastot. Saīdzis un bez apetītes, komisārs nevēlējās neko citu kā tikai divas trīs tases melnas kafijas. Neskatoties uz Sabo konjaku, viņam šķita, ka mutē vēl sajūtama pārak salda baltvīna garša, ko, šķita, tik negausīgi bija dzēris Bordo.

Viņš parāva zvana auklu, kas karājās virs gultas galvgaļa. Istabene melnā tērpā ar baltu priekšautu, kura ieradās uz viņa aicinājumu, uzlūkoja komisāru ar tādu ziņkārību, ka Megrē pat pārbaudīja, vai viņa apģērbs kārtībā.

- Vai jūs tiešām nevēlaties karstos radziņus? Tādam vīram ka jūs no rīta kārtīgi jāpaēd.

-Tikai kafiju, mazais. Milzīgu krūzi kafijas.

Viņa ieraudzīja uzvalku, kuru komisārs iepriekšējā vakarā bija nolicis uz radiatoriem žāvēties, un paņēma.

- Ко jūs darāt?

- Es to izgludināšu.

- Nē, paldies, nav vērts.

Viņa tomēr to aiznesa.

Pcc visa spriežot, viņš varētu apzvērēt, ka istabenei bija nesaticīgs raksturs.

Kamēr Megrē ģērbās, istabene divas reizes viņu iztraucēja. Vienreiz, lai pārliecinātos, ka ir ziepes, otrreiz, lai atnestu vel vienu krūzi kafijas, ko komisārs nebija prasījis. Tad viņa atnesa izžāvēto un izgludināto uzvalku. Istabene bija vāja, ar plakanām krūtīm, izskatījās, ka viņai būtu vārgā veselība, bet droši vien bija pavisam otrādi.

Acīmredzot viņa bija izlasījusi Megrē vārdu lejā, reģistrācijas kartītē, un bija no tiem, kas aizraujas ar kriminālnotikumiem.

Bija pusdesmit no rīta. Komisārs vilcinājās, pretodamies, pats nezinādams, kam. Kaut kam tādam, ko viņš neskaidri izjuta ka likteņa izaicinājumu.

Kad viņš kāpa lejā pa kāpnēm, kas bija noklātās ar sarkanu paklāju, kāds vienkārša izskata vīrs, kāpdams augšup, komisāru godbijīgi sveicināja.

- Labrīt, Megrē kungs!

Megrē visu saprata, kolīdz iegāja hallē, kur uz mazā, apaļā galdiņa bija izklāts “L’Ouest-Eclair” ar viņa foto pirmajā lapā.

Foto bija uzņemts tajā brīdī, kad viņš noliecās pār beigto Gobijāru. Dubultvirsraksts pāri trim slejām vēstīja:

“Komisārs Megrē nodarbojas ar Fontenē noziegumiem Trušadu tirgotājs ir trešais upuris. ”

Komisārs vēl nebija paguvis pārlaist skatienu rakstam, kad viņam jau tuvojās viesnīcas direktors, tikpat pakalpīgs kā istabene.

- Es ceru, ka jūs labi gulējāt un septiņpadsmitais jūs netraucēja?

- Kas ir septiņpadsmitais?

Kāds ceļojošs komersants, kas vakar pārāk daudz dzēra un trokšņoja. Lai jūs neuzmodinātu, mēs viņam iedevām citu istabu.

Megrē neko nebija dzirdējis.

- Lomels, “L ’Ouest-Eclair” korespondents, šorīt bija ienācis, lai jūs satiktu. Kad paskaidroju, ka vel guļat, viņš teica, ka nav nekas steidzīgs un jūs drīz vien satikšot Tiesu pili. Žurnālistam bija ari vēstule jums.

Aploksne bija lēta, no tām, kādas pārdod pārtikas veikalos paciņās pa sešām, sešās dažādās krāsās. Šī bija zaļgana. To atvērdams, Megrē pamanīja, ka ārpusē starp abām palmām pusducis cilvēku piespieduši sejas stiklotajām durvīm.

“Neļaujieties ietekmēties no augstajiem kungiem!”’

Tie, kas gaidīja uz trotuāra, ari divas tirgus-sievas, pašķirās, ļaujot Megrē paiet garām. Visi skatījās uz komisāru, uzticības pilni un draudzīgi, tā nešķita ziņkārība vai vēlēšanās redzēt slavenību, šie ļaudis uz Megrē paļāvās. Viena no sievietēm sauca, neuzdrošinādamās pienākt tuvāk:

-Jūs viņu atradīsiet, Megrē kungs!

Un kāds jauns cilvēks, kas izskatījās pēc preču piegādātāja, gāja vienā solī ar viņu pa pretējo trotuāru, lai varētu Megrē labāk apskatīt.

Sievietes durvju priekšā pārrunāja pēdējo noziegumu un apklusa, ar skatienu viņam sekodamas. No "Cafe cle la Paste" iznāca cilvēku grupa, un arī viņu acis Megrē lasīja simpātijas. Izskatījās, ka viņu grib iedrošināt.

Komisārs pagāja garām tiesneša Sabo mājai, kur Roze purināja drēbes pa pirmā stāva logu, neapstājoties šķērsoja Vjeta laukumu un soļoja uz augšu pa Rablē ielu, kur kreisajā pusē pacēlās milzīga savrupmāja ar ģerboņiem rotātu zelmini. Tai vajadzēja būt Vernū mājai. Aiz aizvērtajiem logiem nebija jūtamas ne mazākās dzīvības zīmes. Pretim - neliela, arī senlaicīga mājiņa ar aiztaisītiem slēģiem, kura, domājams, Robērs de Kursons bi ja pavadījis savu vientuļo dzīvi.

Laiku pa laikam uzpūta mitra vēja brāzma. Tumšie mākoņi zemu skrēja matēta stikla krāsas debesis, un lietus lāses krita smagi un salti. Slapjās cietuma restes izskatījās vēl melnākas. Kādi desmit cilvēki stāvēja pie Tiesu pils, kura nebija tik plaša un pievilcīga ka Vēmu māja, kaut gan to greznoja kolonāde un lievenis ar dažiem pakāpieniem.

Lomels ar abiem aparātiem plecā piesteidzās pirmais un ne viņa lelles sejā, ne dzidri zilajās acīs nebija ne jausmas no sirdsapziņas pārmetumiem.

- Vai jūs man uzticēsiet savus iespaidus, pirms tos nodosiet Parīzes kolēģiem?

Un, tā kā Megrē saīdzis norādīja uz avīzi, kas rēgojās no viņa kabatas, Lomels pasmaidīja.

- Jūs esat dusmīgs?

- Man liekas, ka es jums teicu...

- Paklausieties, komisār! Man ir jādara mans žurnālistā darbs. Es zināju, ka galu galā jūs ar šo lietu nodarbosieties. Es tikai aizsteidzos dažas stundas priekšā...

- Citreiz neaizsteidzieties!

- Vai jus ejat pie tiesneša Sabo?

Ļaužu grupā jau atradās divi vai trīs Parīzes reportieri, un viņam bija grūti izlauzties cauri. Tur grozījās arī ziņkārīgie, kas bija nolēmuši pavadīt dienu, dežurējot Tiesu pils priekšā.

Koridori bija tumši. Lomels, kurš bija kļuvis par Megrē gidu, gāja pa priekšu un rādīja ceļu.

- Šeit. Mums tas ir daudz svarīgāk nekā gal-vaspiIsētas pīlēm. Jums tas jāsaprot! “Viņš” ir savā kabinetā no astoņiem rītā. Prokurors arī ir šeit. Vakar vakarā, kad prokuroru visur meklēja, viņš atradās Larošelā, uz kurieni bija aizdrāzies ar savu mašīnu. Vai jūs viņu pazīstat?

Pieklauvējis un saņēmis aicinājumu ienākt, Megrē atvēra un aizvēra durvis, atstādams sarkanmataino reportieri gaiteni.

Ziljēns Sabo nebija viens. Doktors Alens Vērim sēdēja atzveltnes krēslā viņam pretim un piecēlās, lai sasveicinātos ar komisāru.

- Vai labi gulēji? — pajautāja tiesnesis.

- Nepavisam ne slikti.

- Es jūtos vainīgs 1X11' vakardienas neviesmīlī-bu. Tu pazīsti Alenu Vernū. Viņš garāmejot ienāca pie manis.

Tā nebija taisnība. Megrē varētu apzvērēt, ka psihiatrs gaidījis tieši Sabo un varbūt ši tikšanas bija pat viņu abu izplānota.

Alens bija novilcis mēteli. Viņš bija ģērbies svītrota rupjvilnas auduma uzvalkā, kuram pietrūka gludekļa. Kaklasaite bija slikti sasieta. Kurpes nebija nospodrinātas. Šādā izskatā doktors vairs neiederējās tajās aprindās, kam piederēja viņa tēvs, kura ārējais izskats bija tik nevainojams.

Kāpēc tas komisāra radīja nepatiku? Viens pievērsa pārāk lielu uzmanību savam izskatam un ģērbās eleganti. Otrs turpretim deva priekšroku paviršībai, kādu nevarētu atļauties ne bankas ierēdnis, ne liceja profesors, ne ceļojošs komersants, bet tai pašā laika šāda auduma uzvalku varēja iegādāties tikai pie visaugstākās klases Parīzes vai varbūt Bordo drēbniekiem.

Iestājās diezgan neveikls klusums. Megrē, necenzdamies abiem palīdzēt, nostājās pie kamīna vājās uguns, virs kura atradās tāds pats melna marmora pulkstenis ka viņa birojā Orfēvras krastmalā. Administrācija laikam kādreiz tos bija pasūtījusi simtiem, ja ne tūkstošiem. Varbūt tie visi, tāpat kā Megrē pulkstenis, vienādi atpalika par divpadsmit minūtēm?

- Alens man pastāstīja tiešām interesantas lietas, - beidzot nomurmināja Sabo, zodu iespiedis plaukstā, izmeklēšanas tiesnesim loti piemērotā pozā. - Mes runājām par noziedzīgo vājprātību...

Vernū dels viņu pārtrauca.

- Es neapgalvoju, ka šos trīs noziegumus bū-tu pastrādājis kāds trakais. Es teicu: ja tos bulu pastrādājis kāds trakais...

- Tas noved pie tā paša.

- Ne gluži.

- Pieņemsim, es teicu, ka, pēc visa spriežot, mums ir darīšana ar kādu trako.

Šabo pievērsās Megrē.

- Mēs ar tevi par to vakar vakarā runājām. Visos trīs gadījumos trūkst motīva... Līdzīgi paņēmieni...

Tad, vērsdamies pie Vernū:

Atkārtojiet taču komisāram to, ko jūs man vakar izklāstījāt, esiet tik laipns!

- Neesmu lietpratējs. Šajā lieta esmu tikai diletants. Bet esmu nonācis pie vispārīgas atziņas. Lielāka daļa cilvēku iztēlojas, ka trakie vienmēr rīkojas ka jau trakie, tas ir, bez loģikas. Taču īstenībā bieži notiek pretējais. Trakajiem ir pašiem sava loģika, un ir grūti atklāt tieši šo loģiku.

Megrē, neko neteikdams, lūkojās uz. viņu ar savām lielajām, zilzaļajām acīm. Viņš nožēloja, ka pa ceļam nebija apstājies, lai iedzertu kādu glāzīti, kas ierosinātu apetīti.

Šo nelielo kabinetu, kurā sāka peldēt komisāra pīpes dūmu mutulīši un dejoja kamīna liesmu mēles, Megrē tikai ar pūlēm spēja uztvert ka reālu, un abi vīri, kas, ar acu kaktiņiem viņu vērodami, sprieda par ārprātu, izskatījās mazliet līdzīgi vaska figūrām. Ari viņi nepiederēja realitātei. Viņu žesti bija aizgūti, un viņi runāja aizgūtā stilā.

Ko gan tāds Šabo varēja zināt par to, kas notiek uz ielas? Un, vēl jo vairāk, tāda cilvēka gal-vā, kas nogalina?

Tieši šo loģiku es mēģinu atklāt, sākot ar pirmo noziegumu.

- Sākot ar pirmo noziegumu?

- Pieņemsim, ka sākot ar otro. Nē, tomēr sākot ar pirmo. Kopš mana tēvoča noslepkavošanas es domāju par garīgi slima eilveka rīcību.

- Vai esat ko atklājis?

Vel ne. Esmu vienīgi pievērsis uzmanību dažām detaļām, kas varētu par kaut ko liecināt.

- Piemēram?

- Piemēram, viņš sit no priekšpuses. Man nav viegli izteikt savas domas vienkārši. Tāds, kas gribētu nogalināt nogalināšanas pēc, proti, vienkārši iznīcināt citas dzīvas būtnes, toties nevēlētos tikt saņemts ciet, izvēlētos pēc iespējas drošāku paņēmienu. Un tā - šis slepkava, protams, negrib tikt saņemts ciet, jo viņš izvairās atstāt pēdas. Jūs spējat man izsekot?

Līdz šim tas nav pārāk sarežģīti.

Vcrnu sarauca uzacis, juzdams ironiju Megrē balsī. Iespējams, ka būtībā Alcns bija kautrīgs. Viņš neskatījās cilvēkiem acīs. Doktors apmierinājās ar to, ka paslepšus uzmeta īsus skatienus no biezo briļļu stiklu aizsega, tad sāka cieši raudzīties uz kādu punktu telpā.

Vai jūs pieļaujat, ka slepkava ir darījis visu I iespējamo, lai netiktu saņemts ciet?

- Tā izskatās.

Viņš taču uzbrucis trim cilvēkiem vienā

nedēļā, un visas iris reizes viņa silicni bijuši precīzi.

- Tieši tā.

- Šajos trīs gadījumos slepkava varēja sist no aizmugures, tad būtu mazāka iespcja, ka upuris varētu sākt kliegt.

Megrē cieši uzlūkoja doktoru.

- Tā ka pat trakais neko nedara bez iemesla, tad es secinu, ka slepkava izjūt nepieciešamību nonievāt savu likteni vai nonievāt tos, kam viņš uzbrūk. Dažiem vajag sevi apliecināt vai nu ar vienu noziegumu, vai ar noziegumu virkni. Dažkārt tas tiek darīts, lai pierādītu sev savu spēku, savu nozīmīgumu vai savu drosmi. Citi ir pārliecināti, ka jāatriebjas sev līdzīgiem.

- Šis te pagaidām ir uzbrucis tikai vājiem. Robers dc Kursons bija sešdesmit trīs gadus vecs sirmgalvis. Atraitne Zibona bija invalīde, un Go-bijārs uzbrukšanas brīdī - galīgi piedzēries.

Tiesnesis šoreiz izklāstīja savas domas, joprojām atbalstījis zodu delnā, acīmredzami apmierināts ar sarunas gailu.

- Es ari par to domāju. Varbūt ta ir mērķtiecīga rīcība, varbūt nejaušība. Tas, ko es cenšos atklāt, ir ta loģika, kas vada nepazīstamā rīcību. Kad mēs to atklāsim, viņš mums bus tikpat ka rokā.

Doktors teica “mēs”, it ka viņš gluži pašsaprotami piedalītos izmeklēšanā, itn tiesnesis neiebilda.

Vai tāpēc jūs bijāt ārā vakar vakarā? - vai-cāja komisārs.

Alens Vernu satrūkās un viegli nosarka.

- Daļēji. Devos pie drauga, taču atzīstos, ka pēdējās trīs dienās iespējami bieži izeju ielās un vēroju garāmgājēju izturēšanos. Pilsēta nav liela. Jā-domā, slepkava nedzīvo, ieracies savā mājā. Viņš iziet uz ielas, varbūt iedzer savu glāzīti kafejnīcā.

-Jūs domājat, ka viņu pazītu, ja satiktu?

- Tas ir iespējams.

- Manuprāt, Alens mums var būt ļoti vērtīgs, - bikli nomurmināja Sabo. - Viss doktora šorīt teiktais man likās ļoti saprātīgs.

Alens piecēlās, un tai pašā brīdī koridorā atskanēja troksnis, pie durvīm pieklauvēja, un tajās parādījās inspektors Sabirons.

- Jūs neesat viens pats? - inspektors vaicāja, skatīdamies nevis uz Megrē, bet uz Alenu Vernū, kura klātbūtne, šķiet, viņam nepatika.

- Kas par lielu, inspektor?

- Man līdzi ir kāds, kuru es lūgtu nopratināt.

Doktors paziņoja:

- Es eju prom.

Neviens viņu neaizkavēja. Kamēr Alens gāja ārā, Sabirons nc bez rūgtuma sacīja Megrē:

- Tātad, šef, šķiet, kāds ar to nodarbojas?

- Tā raksta avīze.

- Varbūt pratināšana nebūs ilga. Var gadīties, ka tā beigsies pēc dažām minūtēm. Es likšu, lai ienāk mans liecinieks, tiesneša kungs?

Un, pagriezies pret pustumšo koridoru, sauca:

- Nāc! Nebaidies!

Kāda balss iebilda:

- Es nebaidos.

Viņi redzēja ienākam mazu, vāju viru jūras-zila uzvalkā, bālu seju, dedzīgām acīm.

Sabirons viņu stādīja priekšā:

- Emīls Sali, skolotājs zemi skolā. Apsēdies, Šālī!

Sabirons bija viens no tiem policistiem, kas vainīgos un lieciniekus aizvien uzrunāja uz “tu”, būdams pārliecināts, ka tas viņus ietekmē.

- Šonakt, - policists paskaidroja, - es sāku nopratināt tas ielas iedzīvotājus, kurā tika nogalināts Gobijārs. Varbūt kāds apgalvos, ka to daru rutīnas pēc...

Viņš pameta skatu uz Megrē pusi, it kā komisārs būtu zvērināts rutīnas pretinieks.

- ... bet izrādās, ka rutīna ir laba lieta šī iela nav gara. Šorīt agri no rīta es turpināju no \: na gala līdz otram to smalki ķemmēt. Emīls . dzīvo trīsdesmit metru attālumā no nozieguma

vietas, kādas mājas otrajā stāva, kuras apakšējā un pirmajā stāvā ir biroju telpas. Stāsti, Sali!

Sali to vien bija gaidījis, kaut gan atklāti izrādīja savas antipātijas pret tiesnesi. Viņš pagriežas pret Megrē.

Es dzirdēju troksni uz trotuāra, il ka soļu dipoņu.

- Cikos?

- Mazliet pee desmitiem vakarā.

- Un pēc tam?

- Soļi attālinājās.

- Kārla virzienā?

Izmeklēšanas tiesnesis uzdeva jautājumus, ikreiz paskatīdamies uz, Megrē, it ka dotu vardu viņam.

- Republikas ielas virzienā.

- Steidzīgi soļi?

- Nē. Parasti soļi.

- Vīrieša?

- Protams.

Likās, ka Sabo to neuzskata par ievērības cienīgu atklājumu, bet iejaucās inspektors.

- Šālī, pastāsti viņiem, kas notika pēc tam!

- Pagāja kāds brīdis, un ielā saradās ļaudis, arī no Republikas ielas puses. Viņi drūzmējās uz trotuāra, skaļi runādami. Es dzirdēju vārdu "(.lektors”, tad vārdus “policijas komisārs”, un es piecēlos, lai paskatītos pa logu.

Šabirons gavilēja.

- Vai saprotat, tiesneša kungs? Sali dzirdēja soļu dipoņu. Bet man viņš paskaidroja, ka saklausījis arī troksni, kāds rodas, cilvēka ķermenim nokrītot uz trotuāra. Atkārto, Sālī!

- Tieši tā.

- Tūlīt pēc tam kāds devies uz Republikas ielas pusi, kur atrodas “Cafe de la Paste". Priekštelpā ir arī citi liecinieki, kas tobrīd bijuši kafejnīcā. Desmit minūtes pāri desmitiem tajā iegājis doktors Vernū un, neko neteikdams, devies uz telefona kabīni. Pēc īsas sarunas viņš ieraudzījis doktoru Zisjē spēlējam kārtis un iečukstējis tam kaut ko ausī. Zisjē paziņojis, ka tikko ir izdarīts noziegums, un visi tūlīt izdrāzušies ārā.

Megrē cieši paskatījās uz savu draugu Sabo, kura vaibsti bija sastinguši.

- Jus saprotat, ko tas nozīmē? - ar gluži vai agresīvu prieku turpināja inspektors, it ka izjuzdams personīgas atriebības kāri. - Ka stāsta doktors Vernū, viņš esot pamanījis cilvēka ķermeni uz trotuāra, tas bijis jau gandrīz auksts, un devies uz “Cafe de la Paste” piezvanīt policijai. Ja tas ir tā, tad soļiem uz ielas vajadzēja atskanēt divas reizes, un Šālī, kurš negulēja, tos būtu dzirdējis.

Šabirons vēl neuzdrošinājās triumfēt, bet varēja manīt, ka viņa satraukums pieņemas spēkā.

- Šālī nekad agrāk nav sodīts. Viņš ir izcils skolotājs. Viņam nav nekāda iemesla kaut ko izdomai.

Megrē vēlreiz atteicās no mēmā pamudinājuma runāt, kaut gan drauga skatiens bija gluži vai lūdzošs. Iestājās diezgan ilgs klusums. Iespējams, skata pēc, Šabo ar zīmuli uzrakstīja pāris vārdus uz kādiem aktu vākiem, kas atradās viņa priekšā, tad pacēla galvu un manāmi saspringa.

- Jus esat precējies, Sali kungs? - tiesnesis jautāja nomāktā balsi.

-Jā, kungs.

Starp abiem bija jūtams naidīgums. Sali art bija sasprindzinājies un atbildēja agresīvi. Šķita, skolotājs tur aizdomās tiesnesi, ka tas apšaubīs viņa liecību.

- Bērni?

-Nē.

- Vai jūsu sieva pagājušajā nakti atradās kopā ar jums?

- Tai pašā gultā.

- Viņa bija aizmigusi?

- Jā.’

- Jūs gulējāt kopā?

- Kā parasti, ja man nav pārāk daudz darbu, ko labot. Vakar bija piektdiena, un man mājasdarbu nebija nemaz.

- Cikos jūs abi gājāt gulēt?

- Pusdesmitos, varbūt dažas minūtes vēlāk.

- Vai jūs vienmēr ejat gulēt tik agri?

- Mēs parasti ceļamies pussešos.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka baudām brīvību, kas piešķirta visiem francūžiem,-celties tikos, cikos viņiem patīk.

Megrē, kurš viņu ar interesi vēroja, varēja derēt, ka Sālī nodarbojas ar politiku, pieder pie kādās kreisās partijas un, iespējams, ir viens no tiem, ko dēvē par aktīvistiem. Šādi cilvēki pavada augsti stāvošas personas, uzstājas ar runām mītiņos, iznēsā pa vēstuļu kastītēm uzsaukumus un atsakās paklausīt policijas rīkojumiem.

- Tātad jūs abi apgūlāties pusdesmitos un, es pieņemu, aizmigāt?

- Mēs vēl minūtes desmit sarunājāmies.

- Tas būtu bez divdesmit minūtēm desmitos. Vai jūs abi aizmigāt?

- Sieva aizmiga.

- Un jūs?

- Nē. Man ir grūtības ar iemigšanu.

- Tātad, dzirdot troksni uz trotuāra trīsdesmit metru attālumā no jūsu mājas, jūs nebijāt aizmidzis?

- Tieši tā.

-Jūs nemaz neaizmigāt?

-Nē.

- Jūs bijāt pilnīgi nomodā?

- Pietiekami, lai dzirdētu soļu dipoņu un cilvēka ķermeņa kritiena troksni.

- Vai šāds troksnis bija?

-Jā.

- Vai virs jums vēl ir kāds stāvs?

- Nē. Mēs dzīvojam otrajā.

- Jums vajadzēja dzirdēt, ka līst uz jumta.

- Mēs tam vairs nepievērsām uzmanību.

- Un ūdens šļākšanās notekcaurulē?

- Protams.

- Tātad lie trokšņi, ko jūs dzirdējāt, bija tikai daļa no fona.

Ir liela starpība starp tekošu ūdeni, cilvēku soļu troksni un krītošu ķermeni.

Tiesnesis vēl neizlaida viņu no rokām.

- Vai jūs aiz ziņkārības nepiecēlāties?

-Nē.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka mēs dzīvojam netālu no “Cafe de la Paste ”.

- Es nesaprotu.

- Bieži vakaros tie, kas pārāk daudz iedzēruši, iet garām mūsu mājai un reizēm apguļas uz trotuāra.

- Un tur arī paliek?

Šāli palika atbildi parādā.

-Tā kā jūs runājāt par soļu troksni, es pieņe-

mu, ka jums radās iespaids, ka uz ielas ir vairāki, vismaz divi cilvēki?

- Pats par sevi saprotams.

- Viens cilvēks attālinājās Republikas ielas virzienā. Vai tā ?

- Es tā domāju.

- Tā ka bija noticis noziegums, vismaz, divi cilvēki soļu dipoņas bridi atradās trīsdesmit metru attālumā no jūsu mājām. Jūs man spējat sekot?

- Tas nav grūti.

- Vai jūs dzirdējāt kādu no tiem ejam prom?

- Es to jau teicu.

- Kad jūs viņus dzirdējāt atnākam? Vai viņi atnāca kopā? Vai viņi nāca no Republikas ielas vai no Marsa laukuma?

Sabirons paraustīja plecus. Emīls Sali, pikti vērdamies pratinātājā, apdomājās.

- Es viņus nedzirdēju atnākam.

- Jūs taču nepieļaujat domu, ka viņi ilgu laiku uzturējās lietū un viens gaidīja īsto bridi, lai nogalinātu otru?

Skolotājs savilka dūres.

- Tas ir viss, ko jus atklājāt? - viņš caur zobiem noņurdēja.

- Es nesaprotu.

- Jums ir neērti, ka tiek aizskarts kāds no jūsu aprindām. Taču jūsu jautājumi ir nedibināti. Man nav noteikti jādzird kāds, kas paiet garām pa ielu, vai, precīzāk, es tam nepievēršu uzmanību.

- Tomēr...

- Varbūt tomēr ļausiet man pabeigt, nevis mēģināsiet apvest ap stūri? Līdz brīdim, kad atskanēja soļi, man nebija nekāda iemesla pievērst uzmanību tam, kas notiek uz ielas. Pēc tam turpretim es kļuvu modrs.

- Un jūs apgalvojat, ka no tā brīža, kad uz trotuāra kāds nokrita, līdz tam mirklim, kad no “Cafe de la Paste” līdz šejienei atnāca vairāki cilvēki, neviens negāja pa ielu?

- Nebija neviena soļa.

- Vai jūs apzināties šīs liecības svarīgumu?

- Es neuzbāžos. Inspektors pats atnāca mani nopratināt.

- Pirms inspektors jūs pratināja, jūs nemaz nenojautāt, cik nozīmīga ir jūsu liecība?

- Es nezināju par ārsta Vernū liecību.

- Kas jums teica par liecību? Dakteris Vernū nebija izsaukts liecināt.

- Pieņemsim, ka es nezināju, ko viņš ir stāstījis.

- Vai inspektors jums to teica?

-Jā.

- Vai jus sapratāt?

-Jā.

- Un man šķiet, ka jūs bijāt sajūsmā par to, ko gatavojāties panākt. Jus ienīstat Vernū ģimeni?

- Viņus un visus tos, kas viņiem līdzīgi.

- Vai šiem cilvēkiem savās runās jūs esat īpaši uzbrucis?

- Tā ir bijis.

Tiesnesis ļoti vēsi vērsās pie inspektora Šabi-rona.

- Vai viņa sieva apstiprināja Sālī teikto?

Daļēji. Es sievu neatvedu, jo viņa bija aizņemta mājas darbos, bet varu viņu sameklēt. Pusdesmitos Sali jau bija likušies gulēt. Viņa par to ir pārliecināta, jo, kā ik vakaru, pati bija uzvilkusi modinātājpulksteni. Abi mazliet parunājušies. Sieva aizmigusi un pamodusies, sajuzdama, ka blakus vairs nav vīra. Viņa to ieraudzījusi stāvam pie loga. Tobrīd pulkstenis rādīja ceturksni pāri desmitiem un ļaužu grupa bija salasījusies ap beigto cilvēku.

- Viņi ne viens, ne otrs nenokāpa lejā?

-Nē’.

- Viņi negribēja uzzināt, kas notiek?

- Sālī pavēra logu un dzirdēja sakām, ka tikko nosists Gobijārs.

Sabo, kas vel arvien izvairījās uzlūkot Megrē, izskatījās zaudējis cerības. Tiesnesis bez sevišķas pārliecības balsī uzdeva vēl dažus jautājumus.

- Vai citi ielas iedzīvotāji apstiprina Šālī liecību?

- Pagaidām ne.

- Vai jūs viņus visus nopratinājāt?

Tos, kas šorīt bija mājās. Daži iemītnieki jau bija aizgājuši uz darbu. Pārējie, divi vai trīs, kas vakar vakarā bija kinoteātrī, nezināja nekā.

Sabo vērsās pie skolotāja.

- Vai jūs personīgi pazīstat doktoru Vernū?

- Es nekad neesmu ar viņu runājis, ja tas jūs interesē. Bieži viņu sastapu uz ielas, tāpat kā visus citus. Es zinu, kas viņš ir.

- Vai jūs neizjūtat kādu īpašu naidu pret Vernū?

- Es jau jums atbildēju.

- Vai jums nav gadījies stāties tiesas priekšā?

- Esmu aizturēts vairāk nekā duci reižu politisku demonstrāciju laikā, bet pēc vienas nakts aresta un, protams, piekaušanas mani vienmēr atbrīvoja.

- Es nerunāju par to.

- Es saprotu, ka tas jūs neinteresē.

-Jūs uzturat savu liecību?

- Jā, pat ja tā jums nepatīk.

- Nav runa par mani.

- Ir runa par jūsu draugiem.

- Vai jūs esat tik pietiekami pārliecināts par to, ko dzirdējāt vakar vakarā, lai nevilcinādamies kādu aizsūtītu uz katorgu vai ešafotu?

Ne jau cs nogalināju... Slepkava taču nevilcinājās nogalināt atraitni Zibonu un nabaga Gobijam.

- Jus aizmirstat Roberti cle Kursonu.

- To? Es uz viņu...

- Un tā - cs tūlīt atsaukšu tiesas sekretāru, lai viņš pieraksta jūsu liecību.

- Ka veļaties.

- Vēlāk mēs uzklausīsim justi sievu.

- Viņa mani neapstrīdēs.

Sabo jau pastiepa roku uz elektriskā zvana pusi, kurš atradās virs viņa rakstāmgalda, kad atskanēja gandrīz vai aizmirstā Megrē balss, kas klusi pajautāja:

- Vai jūs ciešat no bezmiega, Sālī kungs?

Sali strauji pagrieza galvu.

- Ko jūs gribat man iestāstīt?

- Neko. Šķiet, tikko dzirdēju jūs sakām, ka jums ir grūti iemigt, ar ko var izskaidrot to, ka, aizgājis gulēt pusdesmitos, jus vel desmitos bijāt nomodā.

-Jau gadiem ilgi man ir bezmiegs.

- Vai esat konsultējies pie ārsta?

- Man nepatīk ārsti.

-Jūs neesat pamēģinājis kādas zāles?

-Es lietoju tabletes.

- Katru dienu?

- Vai tas ir noziegums?

Vai jus vakar las ieņēmāt pirms gulētiešanas?

- Divas ka parasti.

Megrē tikko nepasmaidīja, redzot savu draugu Sabo atdzimstam d/.ivci ka ilgi bez ūdens atstatu augu, kuru beidzot aplaista. Tiesnesis nespēja atturēties, nepārņēmis sarunas vadību savās rokas.

- Kāpēc jūs mums neteicāt, ka bijāt ieņēmis miega zāles?

- Tāpēc, ka jūs to neprasījāt un tas attiecas tikai uz mani. Vai man jums jāpaziņo arī tas, kad mana sieva ieņem caurejas zāles?

- Vai pusdesmitos jūs norijat divas tabletes?

-Jā.

- Un nebijāt aizmidzis desmit minūtes pēc desmitiem?

Nē. Ja jūs būtu pieradis pie šīm zālēm, jūs zinātu, ka ar laiku tās neatstāj gandrīz vairs nekādu iespaidu. Sākumā man pielika ar vienu tableti. Tagad pat ar divām paiet vairāk nekā pusstunda, kamēr iesnaužos.

- Ir taču iespējams, ka tad, kad jūs dzirdējāt uz ielas troksni, jau bijāt iesnaudies?

- Es nebiju aizmidzis. Ja cs būtu aizmidzis, neko nebūtu dzirdējis.

- Bet varbūt jus snaudāt? Par ko jūs domājāt?

- Es neatceros.

Vai jūs zvčrat, ka nebijāt starp nomodu un miegu? Labi apsveriet manu jautājumu! Zvēresta laušana ir nopietns pārkāpums.

- Es nebiju aizmidzis.

Šis vīrs būtībā bija godīgs. Viņš, protams, bija sajūsmināts par iespēju sakaut kādu no Vernū klana un to ar lielu prieku bija darījis. Tagad, juzdams, ka uzvara izslīd no pirkstiem, viņš mēģināja kaut kam pieķerties, tomēr neuzdrošinājās melot.

Sālī uzlūkoja Megrē ar skumju skatienu, kurā jautās pārmetums, bet nebija dusmu. Likās, viņš gribēja teikt:

“Kāpēc tu mani nodevi, tieši tu, kas neesi no viņu vidus?”

Tiesnesis nezaudēja laiku.

Pieņemot, ka tabletes jau sāka iedarboties, taču jūs vēl nebijāt pilnīgi iemidzis, varēja būt, ka dzirdējāt trokšņus uz ielas, un ar jūsu iesnaušanos varētu izskaidrot to, ka jūs nebijāt dzirdējis soļus pirms slepkavības. Tikai soļu dipoņa un ķermeņa krišana piesaistīja jiīsu uzmanību. Vai nevar pieņemt, ka pēc tam, kad soļi bija attālinājušies, jūs atkal iekritāt snaudā? Jūs neuzcēlāties. Nepamodinājāt savu sievu. Jūs nebijāt satraukts un, ka jau mums teicat, jutāties tā, it ka tas viss būtu noticis kādā neeksistējošā pasaulē.

Jūs pilnīgi pamodāties likai tad, kad ļaužu grupa, skaļi sarunādamās, apstājās uz trotuāra.

Sali pacēla un gurdi nolaida plecus.

- Man vajadzēja to paredzēt, - viņš noteica.

Un pēc tam neskaidri nomurmināja:

-Jūs un jums līdzīgie...

Šabo, vairs neklausīdamies, teica inspektoram Sabironam:

- Aizpildiet tomēr viņa liecības protokolu! Uzklausīšu viņa sievu šopēcpusdien.

Kad Mcgrē un viņš bija palikuši vieni, tiesnesis vispirms kaut ko pierakstīja. Pagāja vismaz piecas minūtes, pirms, neskatīdamies uz komisāru, Šabo nomurmināja:

- Es tev pateicos.

Un Mcgrē saīdzis, aizkūpinādams savu pīpi, atteica:

- Nav par ko.

4. nodaļa

ITĀLIETE AR ZILUMIEM

Visu brokastu laiku, kad bija jāpieveic pildīts jēra plecs, kādu Mcgrē neatcerējās jelkad ēdis, Žiljens Šabo izskatījās pēc cilvēka, kuru moka netīra sirdsapziņa.

Tai brīdī, kad viņi pārkāpa mājas slieksni, tiesnesis bija uzskatījis par nepieciešamu pačukstēt:

- Mātes klātbūtnē par to nerunāsim.

Megrē to nemaz nebija domājis darīt. Viņš ievēroja, ka draugs pieliecas pie vēstuļu kastītes, no kuras, atstumdams dažus prospektus, izņem aploksni, kas līdzīga tai, kāda no rīta komisāram bija pasniegta viesnīcā, tikai šī bija nevis zaļgana, bet rozīgā lašu krasā. Varbūt tā bija no tas pašas paciņas? Šajā mirkli viņš nevarēja par to pārliecināties, jo tiesnesis aploksni nevērīgi ieslidināja kabatā. Pa ceļam no Tiesu pils Megrē un Sabo gandrīz nebija sarunājušies. Pirms aiziešanas viņi uz īsu bridi tikās ar prokuroru, un Megrē bija juties diezgan pārsteigts, pamanīdams, ka trīsdesmit gadus vecs, tieši no skolas sola nācis jauneklis, šķiet, neuzņem savus pienākumus pārāk traģiski.

- Es atvainojos par vakarvakaru, Sabo. Ir pamatīgs iemesls, kāpēc mani neizdevās sameklēt. Es biju Larošelā, un mana sieva to nezināja.

Aci piemiegdams, viņš bija piebildis:

- Par laimi!

Tad nešaubīdamies turpināja:

- Tagad, kad jums palīgos nācis komisārs Megrē, drīz vien saņemsiet ciet slepkavu. Vai jūs, komisār, ari domājat, ka tas ir kāds trakais?

Kāda jēga diskutēt? Bija jūtams, ka attiecības starp tiesnesi un prokuroru nav pārāk draudzīgas.

Gaitenī uzbrukumā bija devušies žurnālisti, kuri jau zināja par Sālī liecību. Acīmredzot viņš bija vērsies pie tiem ar uzrunu. Megrē varēja derēt, ka par to zināja arī pilsētā. Tur valdīja grūti izskaidrojama gaisotne. Ceļa no Tiesu pils līdz tiesneša mājām viņi satika tikai kādus piecdesmit cilvēkus, bet ar to pietika, lai noteiktu vietējo temperatūru. Pret abiem vīriem vērstajos skatienos trūka uzticības. Vienkāršajiem ļaudīm, sevišķi sievietēm, kas atgriezās no tirgus, bija gandrīz vai naidīga attieksme. Vjeta laukuma bija kāda maza kafejnīca, kurā diezgan daudz cilvēku dzēra aperitīvu un, Megrē ar Sabo garāmejot, bija dzirdama satraukta kņada un ņirgāšanās.

Daži saka zaudēt pašsavaldīšanos, un pilsētā uz velosipēdiem patrulējošo žandarmu klātbūtne nespēja viņus nomierināt, gluži otrādi, tā piešķīra pilsētas ielām draudīgu noskaņu, atgādinot, ka kaut kur brīvībā ir slepkava.

Šabo kundze nemēģināja uzdot jautājumus. Viņa izvaicāja savu dēlu, arī Megrē, kuram, likās, vecā kundze ar skatienu lūdza dēlu aizstāvēt. Viņa centās izvēlēties drošus sarunu tematus.

- Vai atceraties to meiteni, kas šķielēja un ar kuru jūs kādā svētdienā šeit kopā pusdienojāt?

Vecajai dāmai bija pārsteidzoša atmiņa, un viņa lika Vlegrē atcerēties cilvēkus, kurus komisārs vairak nekā pirms trīsdesmit gadiem bija saticis, garāmbraucot iegriezdamies Fontenē.

- Viņa ļoti veiksmīgi apprecējās ar kādu de Maranu, jaunu cilvēku, kurš nodibināja siernīcu. Viņiem bija trīs bērni, viens par otru skaistāki, tad pēkšņi, it kā liktenis šos ļaudis būtu uzskatījis par pārāk laimīgiem, viņa saslima ar tuberkulozi.

Sabo kundze pieminēja citus, kas bija saslimuši vai nomiruši, vai kurus bija piemeklējušas kādas nelaimes.

Desertā Roze ienesa milzīgu šķīvi ar krēmkū-ciņām, un vecā dāma šķelmīgi vēroja komisāru. Sākumā viņš brīnījās, kāpēc, juzdams, ka no viņa kaut ko gaida. Vlegrē ne sevišķi mīlēja krēmkūciņas un uz sava šķīvja uzlika tikai vienu.

- Vai tiešām jums negaršo? Lūdzu, uzcienājieties! Nekautrējieties!

Redzot, ka vecā kundze ir apbēdināta, viņš paņēma trīs.

- Jūs taču man neiestāstīsiet, ka esat zaudējis savu apetīti. Es atceros vakaru, kad jūs apēdāt divpadsmit. Katru reizi, kad atbraucāt, es jums cepu šis kūciņas, un jūs apgalvojāt, ka tādas neesat ēdis nekur.

(Tā, starp citu, bija taisnība: Megrē nekad un nekur tas neēda!)

Tas viņam bija izgaisis no atmiņas. Komisārs bija pat pārsteigts, ka reiz izrādījis patiku par saldumiem. Viņš to būs teicis pieklājības pēc.

Megrē darīja to, kas pieklājās, - slavēja, apoda visu, kas bija uz šķīvja, ņēma vēl.

Un jaunās irbltes ar kāpostiem! Vai tās jūs atceraties? Žēl, ka vēl nav sezona, tā ka...

Kad kafija bija padzerta, viņa nemanāmi aizgāja, un Sabo aiz paraduma uzlika uz galda cigāru kasti un smalkā konjaka pudeli. Ēdamzāle nebija mainījusies vairāk nekā darbistaba, un bija gandrīz skumji atkal redzēt tās pašas lietas. Ari pats Sabo savā ziņā nemaz tik daudz nebija mainījies.

Lai iepriecinātu savu draugu, Vlegrē paņēma cigāru un izstiepa kājas uz kamīna pusi. Viņš zināja, ka Sabo grib apspriest kādu svarīgu tematu, par kuru domājis jau kopš iziešanas no Tiesu pils. Tam vajadzēja laiku. Tiesnesis lūkojās kaut kur sānis, un viņa balsī nebija pārliecības.

- Tu domā, ka man vajadzēja viņu arestēt?

- Kuru?

- Alenu.

Es neredzu nekādu iemeslu doktora arestam.

- Tomēr Sali šķita atklāts.

-Tāds viņš neapšaubāmi ir.

- Ari tu domā, ka skolotājs nemeloja?

īstenībā Sabo sev vaicāja, kāpēc Megrē bija iejaucies, jo be/ viņa, bez jautājuma par miega zālēm skolotāja liecība pret Vcrnū dēlu būtu bijusi daudz smagāka. Tas mulsināja tiesnesi un lika viņam justies neveikli.

- Vispirms, - teica Megrē, neveikli kūpinādams savu cigāru, - ir iespējams, ka viņš patiešām bija iesnaudies. Es nekad neuzticos to ļaužu liecībām, kuri kaut ko dzirdējuši gultā, varbūt savas sievas dēļ.

Ne reizi vien viņa ir apgalvojusi, ka iemigusi tikai divos no rīta. Turklāt viņa tam ļoti tic, ir gatava apzvērēt. Bet bieži pats esmu pamodies viņas tā sauktā bezmiega laika un redzējis, ka viņa aizmigusi.

Sabo tas nepārliecināja. Varbūt viņš iedomājās, ka draugs tikai gribējis atturēt viņu no nepareiza soļa?

- Turklāt, - turpināja komisārs, - pat ja doktors būtu tas, kas nogalināja, tomēr būtu labak, ka viņš netiek arestēts. Tas nav tas cilvēks, no kura var izdabūt atzīšanos, to pa punktam nopratinot vai, vel jo mazāk, piekaujot.

Tiesnesis ar sašutuma pilnu žestu atvairīja pat šo domu.

- Pašreizējā izmeklēšanas stadija pret viņu nav pat sākotnēju pierādījumu. Alenu arestējot, tu izdarītu pa prātam vienai iedzīvotāju daļai, kas tad demonstrētu zem cietuma logiem un kliegtu: “Nāvi!” Tādas kaislības būtu grūti apslāpēt.

- Tu patiešām tā doma?

- Jā.

- Vai tu nesaki to tikai lapcc, lai mani iedrošinātu?

- Es to saku tāpēc, ka tā ir patiesība. Parasti šādos gadījumos sabiedrība vairāk vai mazāk atklāti norāda uz vienu aizdomās turēto, un es bieži esmu sev vaicājis, kā šo cilvēku izvēlas. Tā ir mīklaina, atbaidoša parādība. Jau no pirmās dienas, ja es pareizi saprotu, ļaudis vērsās pret Vernu klanu, daudz nedomājot, vai runa ir par tēvu, vai dēlu.

- Tā tas ir.

-Tagad niknums ir vērsts tieši uz dēlu.

- Un ja nu viņš ir slepkava?

- Es dzirdēju, ka pirms došanās prom tu devi rīkojumu viņu uzraudzīt.

- Doktors var izbēgt no uzraudzības.

- Tas nebūtu prātīgi no Alena puses, jo, ja viņš pārāk daudz būs redzams pilsētā, tad riskēs nonākt nepatikšanās. Ja tas ir Alens, tad agrāk vai vēlāk izdarīs kaut ko tādu, kas norādīs uz viņa vainu.

- Varbūt tev ir taisnība. Patiesībā es priecājos, ka tu esi šeit. Atzīstos, vakar tas mani mazliet uztrauca. Man likās, ka tu mani novērosi un atzīsi par neveiklu, neizdarigu, vecmodīgu nezi-nīti. Provincē mēs gandrīz visi ciešam no mazvērtības kompleksa, it īpaši pret tiem, kas ierodas no Parīzes. Un vēl jo vairāk pret tādu cilvēku kā tu! Vai tu dusmojies uz mani?

- Par ko?

- Par muļķībām, ko tev sarunāju.

Tas, ko tu man teici, ir ļoti saprātīgi. Ari mums Parīzē jārēķinās ar situāciju un pret pazīstamam personām jāizturas saudzīgi.

Sabojau jutās labāk.

- Sopēcpusdicn es gribu nopratināt Sabirona sameklētos lieciniekus. Lielākoties tie neko nav ne redzējuši, ne dzirdējuši, taču es negribu atstāt neievērotu nevienu izdevību.

-Esi laipns pret Sali sievu!

-Atzīsties, ka šie ļaudis tev ir simpātiski!

- Jā, protams!

- Tu mani pavadīsi?

- Nē. Es labāk izokšķerēšu gaisu pilsētā, iedzeršu šur un tur pa glāzei alus.

- Īstenībā es neatvēru šo vēstuli, jo negribēju to darīt mātes klātbūtnē.

Tiesnesis izvilka no kabatās laškrāsas aploksni, un Megrē pazina rokrakstu. Papīrs bija no tās pašas paciņas, kā zīmīte, kuru viņš bija saņēmis no rīta.

“Mēģiniet uzzināt, ko doktors dara Sabati meitai.”

- Tu pazīsti?

- Nekad neesmu šo vārdu dzirdējis.

- Man šķiet, es atceros - tu man teici, ka doktors Vernu nav meitu ģēģeris.

- Tā par viņu saka. Tagad sāksies anonīmo vēstuļu plūdi. Šī ir no kādas sievietes.

- Kā vairums anonīmo vēstuļu! Vai tev būtu grūti piezvanīt uz komisariātu?

- Sakarā ar Sabati meitu?

-Jā.

- Tūlīt?

Megrē piekrītoši pamāja.

- Iesim darbistabā!

Viņš nocēla klausuli un pasauca policijas komisāru.

- Vai Fcrons? Šeit izmeklēšanas tiesnesis. Jūs pazīstat tādu Sabati?

Bija jāpagaida. Fcrons bija aizgājis pajautāt saviem aģentiem vai varbūt pārskatīja sarakstus. Kati viņš atkal ierunājās, Šabo, uzmanīgi klausīdamies, ar zīmuli pierakstīja dažus vārdus uz dzēšlapas.

Nē. Domājams, ka nekāda sakara. Kā, lū-dzu? Protams, nē. Pagaidām ar viņu nenodarbojieties!

To teikdams, viņš ar skatienu lūdza Megrē piekrišanu, un tas viņam atbildēja ar nepārprotamiem galvas mājieniem.

- Pēc pusstundas es būšu savā kabinetā. Jā. Paldies!

Viņš nolika klausuli.

- Fontenē-Lckomtē ir kāda Luīze Sabati - meita kādam itāļu mūrniekam, kurš strādā Nantē vai tas apkārtnē. Viņa ir bijusi istabene “Hotel dc France”, pēc tam oficiante ‘‘Cafe de In Paste”. Jau dažus mēnešus viņa nestrādā. Ja tikai šajās dienās viņa nav mainījusi adresi, tad dzīvo liela pussagruvušā mājā, kurā mitinās sešas vai septiņas ģimenes un kas atrodas kazarmu rajonā, kur ceļš nogriežas uz Larošelu.

Megrē, atēdies savu cigāru, nospieda pelnu traukā tā kvēlojošo galu un piebāza pīpi.

-Tu domā iet pie viņas?

- Varbūt.

- Tu joprojām domā, ka doktors...

Viņš pats sevi pārtrauca, saraucis uzacis.

- Patiesi, ko mēs šovakar darīsim? Ja viss būtu kā parasti, es ietu pie Vcrnū uz. bridžu. .Spriežot liec tā, ko tu man teici, lbērs Vernū gaida, ka tu man nāksi līdzi.

- Jā, un?

- Es baidos, vai pašreizējā situācijā...

-Tu parasti tur ierodies katru sestdienu?

- Jā.

- Tādā gadījumā, ja tu tur neiesi, secinās, ka viņi liek turēti aizdomas.

- Un, ja es tur iešu, teiks, ka...

- Teiks, ka tu šo sabiedrības daļu aizstāvi, tas ir viss. To jau tagad saka. Mazliet vairāk vai mazāk...

-Tu vēlies nākt līdzi?

- Nav ne mazāko šaubu.

- Ja tu gribi...

Nabaga Šabo vairs nepretojās, paļāvās Megrē iniciatīvai.

- Man laiks doties uz Pili.

Viņi izgāja kopā, un debesis arvien vel bija tai pašā blāvumā, reizē spīdošas un viegli zaļganas, it kā atspoguļotos ūdens peļķē. Joprojām pūta negants vējš, cieši piekļaudams drēbes sieviešu augumiem un reizēm noraudams cepuri kādam vīram, kas tad skrēja lai pakaļ, smieklīgi žestikulēdams.

Katrs no viņiem devās savā virzienā.

- Kad es tevi atkal redzēšu?

- Varbūt garāmejot iegriezīšos pie tevis kabinetā. Ja ne, būšu pie tevis uz pusdienām. Cikos sākas bridžs pie Vernū?

- Pusdeviņos.

- Es tevi brīdinu, ka spēlēt neprotu.

- Tas nav nekas.

Aizkari sakustējās, kad komisārs pa ietvi pasoļoja garām kādam logam - ar pīpi zobos, rokām kabatās, pieliektu galvu, lai neaizlidotu cepure. Tagad, palicis viens, viņš vairs nejutās tik pašpārliecināts. Viss, ko Megrē bi ja teicis savam draugam Šabo, bija taisnība. Šorīt, iejaukdamies Šāli nopratināšanā, viņš vienkārši bija ļāvies mirkļa dziņai, taču reize tā bija vēlēšanās paglābt tiesnesi no neēdas situācijas.

Noskaņojums pilsētā joprojām bija satraucošs. Ļaudis gan kā parasti devās uz darbu, bet gājēju gaita likās ātrāka nekā citkārt, un viņu skatienos bija jūtams tāds nemiers, it kā tie baidītos pēkšņi ieraudzīt parādāmies slepkavu.

Mcgrē varēja apzvērēt, ka citās dienās mājsaimnieces nepulcējas durvju priekšā ka šodien, lai čukstus sarunātos.

Komisāru pavadīja ar acīm, un pilsētnieku sejas, šķiet, jautās mēms vaicājums. Vai Megrē gatavojās kaut ko darīt? Vai arī nepazīstamais varēs nesodīts turpināt nogalināt?

Daži viņu kautrīgi sveicināja, it ka teikdami: "Mes zinām, kas jūs esat. Jūs veiksmīgi esat ticis galā ar visgrūtākajām lietām. Un neļausiet, ka jūs ietekmē atsevišķas personas.”

Komisārs iegriezās “Cafe de la Paste”, lai iedzertu kausu alus. Nelaimīgā kārtā tur atradās vismaz ducis cilvēku, kuri visi kā viens pagrieza galvas, kad Megrē tuvojas durvīm,* taču viņam nebija nekādas patikas atbildēt uz jautājumiem.

Lai nokļūtu kazarmu kvartālā, vajadzēja šķērsot Marsa laukumu - lielu, kailu klajumu, ko no visam pusēm ietvēra nesen iestādīti koki, kas drebēja skarbā ziemeļa pūtienā.

Megrē gāja pa to pašu mazo ieliņu, pa kuru vakarvakarā bija aizgājis doktors un kur bija nogalināts Gobijars. Iedams garām kādai mājai, viņš dzirdēja skaļas balsis otrajā stāvā. Droši vien tur dzīvoja Emīls Sali, skolotājs. Vairākas balsis dedzīgi diskutēja, acīmredzot draugi bija atnākuši pēc jaunākajām ziņām.

Komisārs šķērsoja Marsa laukumu, apgāja apkārt kazarmai, iegriezās iela pa labi un meklēja lielo, pussagruvušo ēku, kuru viņa draugs bija aprakstījis. Tāda te bija tikai viena, neapdzīvotā ielā starp diviem neapbūvētiem zemes gabaliem. Nācās grūti uzminēt, kas tā kādreiz bijusi, - noliktava vai dzirnavas, vai varbūt neliela manufaktūra? Ārā spēlējās bērni. Citi, mazākie, rāpoja pa gaiteni, viens no viņiem - gluži pliks. Grūtniece ar gariem matiem pār muguru pabāza galvu pa pavērtajām durvīm, viņa nekad neko nebija dzirdējusi par Megrē.

- Ko jūs meklējat?

- Sabati jaunkundzi.

- Luīzi?

- Šķiet, tāds ir viņas vārds.

- Apejiet apkārt mājai un ieejiet pa aizmugures durvīm! Kāpiet augšā! Tur būs tikai vienas durvis. Tas ir tur.

Viņš darīja, kā bija teikts, uzdūrās atkritumu tvertnēm, pārkāpa pāri gruvešiem, pa to laiku dzirdēdams tauru skaņas kazarmas pagalmā. Tikko pieminētās ārdurvis bija atvērtas, komisārs uzkāpa pa stāvam kāpnēm un pieklauvēja pie zili krāsotām durvīm.

Sākuma neviens neatbildēja. Pieklauvējis stiprāk, Megrē izdzirda sievietes soļus rītakurpēs, tomēr bija jāklauvē trešoreiz, pirms atskanēja jautājums:

- Kas tur ir?

- Sabati jaunkundze?

- Ko jūs vēlaties?

- Ar jums parunāt.

Katram gadījumam viņš piebilda:

- Doktora uzdevumā.

Sabati atkal aizgāja, visticamāk, lai uzvilktu kaut ko piemērotāku. Tērpusies puķainā ceriņkrāsas rītakleitā, zem kuras droši vien bija tikai naktskrekls, meitene beidzot atvēra durvis. Basajās kājās bija rītakurpes, mati melni, nesukāti.

- Jūs gulējāt?

-Nē.

Viņa neuzticīgi nopētīja komisāru no galvas līdz kājām. Pār meitenes plecu bija redzama nesakārtota istaba, kurā komisārs tomēr netika aicināts.

- Ko doktors man lika pateikt?

Viņa nedaudz pagrieza galvu sānis, un Megrē ievēroja zilumu ap kreiso ausi. Tas nebija gluži svaigs un jau metās dzeltens.

Nebaidieties! Esmu draugs. Es tikai gribētu ar jums kādu brīdi parunāties.

Divi vai trīs zēni bija nostājušies uz kāpņu apakšējiem pakāpieniem un nu ziņkāri vēroja runātājus; Luīze beidzot ļāva Megrē ienākt.

Tur bija tikai divas telpas: istaba ar neuzklātu gultu, kuru viņš pamanīja tikai garāmejot, un virtuve. Uz galda gulēja kāds ielasīts romāns, blakus tam mala krūze, tajā neizdzerta kafija ar pienu, līdzās uz šķīvja - sviesta pikucis.

Luīze Sabati nebija skaista. Melnā tērpā ar baltu priekšautu viņai droši vien piemita tas nogurušais izskats, kāds ir lielākajai daļai istabeņu provinces viesnīcās. Tomēr meitenes bālajā sejā, kurā spridzīgi mirdzēja tumšās acis, bi ja kaut kas pievilcīgs, gandrīz patētisks.

Viņa atbrīvoja krēslu.

- Vai tiešam Alens jūs sūtīja?

-Nē.

- Viņš nezina, ka jūs esat šeit?

To vaicādama, viņa pameta izbiedētu skatienu uz durvju pusi un palika stāvam, gatava aizsargāties.

- Nebaidieties!

- Jūs esat no policijas?

- Jā un ne.

- Kas noticis? Kur ir Alens?

- Droši vien mājās.

-Jūs esat pārliecināts?

- Kāpēc lai viņš bulu kaut kur citur?

Meitene iekoda lupā tā, ka parādījās asinis.

Viņa bija ļoli nervoza. Tā bija slimīga nervozitāte, un Megrē uzreiz iedomājās, vai viņa nelieto kādas zāles.

- Kas jums par mani stāstīja?

- Vai jūs jau ilgi esat doktora mīļākā?

- Viņš jums to teica?

Megrē centās izskatīties pēc iespējas labsirdīgāks, un, starp citu, viņam nemaz nebija jā-piepūlas, lai izrādītu Luīzei simpātijas.

- Jūs tikai tagad pamodāties? - atbildes vietā viņš vaicāja.

- Kas jums par daļu?

Viņa bija nedaudz saglabājusi itāliešu akcenta asumu. Meitenei varēja būt mazliet vairāk par divdesmit gadiem. Zem slikti piegrieztās rītakleitas vīdēja smuidrs augums, krūtis bija jaunavīgas, gluži vai izaicinošas.

Vai jums nebūtu nepatīkami apsēsties man līdzās?

Luīze ar drudžainām kustībām paņēma cigareti un to aizdedzināja.

- Jūs esat pārliecināts, ka Alens nenāks šurp?

- Tas jūs baida? Kāpēc?

- Viņš ir greizsirdīgs.

- Uz mani viņam nav iemesla būt greizsirdīgam.

- Alens tāds ir uz visiem vīriešiem.

To pateikusi, meitene savādā balsī papildināja:

- Viņam ir taisnība.

- Ko jūs ar to domājāt?

- Tās ir viņa tiesības.

- Viņš jūs mīl?

Domāju, ka jā. Es zinu, ka neesmu tā vērta, bet...

- Vai tiešām jūs nevēlaties apsēsties?

- Kas jūs esat?

- Komisārs Megrē no Parīzes kriminālpolicijas.

- Esmu pārjums dzirdējusi. Ko jūs šeit darāt? • Карее gan nerunāt ar viņu atklāti?

- Atbraucu nejauši, lai satiktu draugu, kuru gadiem ilgi nebiju redzējis.

- Vai viņš jums stāstīja par mani?

Nē. Es satiku arī jūsu draugu Alcnu. Un esmu šovakar pie viņa ielūgts.

Meitene sajuta, ka komisārs nemelo, taču vēl nebija pilnīgi pārliecināta. Viņa pievilka sev krēslu, tomēr kavējās apsēsties.

- Ja kāds Alenu neaizturēs, viņš kuru katru brīdi var riskēt šeit ierasties.

- Kāpēc?

Pēc toņa, ar kādu Luīze izrunāja šo vārdu, komisārs secināja, ka viņa jau visu zina.

- Daži uzskata, ka varbūt Alens ir tas, kuru meklē.

- Noziegumu dēļ? Tas nav tiesa! Tas nav viņš! Viņam nebija nekāda iemesla...

Komisārs viņu pārtrauca, pasniegdams anonīmo vēstuli, kuru bija atstājis tiesnesis. Saspringtu seju, sarauktām uzacīm Luīze to izlasīja.

- Es prātoju, kas to varētu but rakstījis.

- Kāda sieviete.

- Jā. Un noteikti kāda, kas dzīvo šajā mājā.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka neviens cits nezina. Es varētu apzvērēt, ka pat šajā mājā neviens nezināja, kas viņš ir. Tā ir atriebība, nelietība! Alens nekad...

- Apsēdieties!

Viņa beidzot izšķīrās, rūpīgi saņemdama rītakleitas stūrus pār kailajām kājām.

- Vai jūs jau ilgi esat viņa mīļākā?

Meitene nevilcinājās ar atbildi.

- Astoņus mēnešus un vienu nedēļu.

Ši precizitāte gandrīz lika Megrē pasmaidīt.

- Kā tas sākās?

- Es strādāju par oficianti "Cafe de la Paste ”. Viņš laiku pa laikam tur iegriezās pēcpusdienās un vienmēr apsēdās vienā un tajā pašā vietā pie loga, no kurienes lūkojās uz garāmgājējiem. Visi Alenu pazina un sveicināja, taču viņš ne visai viegli uzsāka sarunas. Pēc kāda laika es ievēroju, ka Alens ar savu skatienu man seko.

Pēkšņi Luīze izaicinoši paskatījās uz komisāru.

- Vai patiešām jūs gribat zināt, kā tas sākās? Nu, labi! Es jums pastāstīšu, un jūs redzēsiet, ka Alens nav tāds, kā jūs domājat. Vēlāk gadījās, ka viņš vakarā atnāca iedzert kādu glāzi. Reiz Alens palika līdz slēgšanai. Man drīzāk gribējās par viņu pazoboties viņa lielo acu dēļ, kuras visur man sekoja. Tajā vakarā man ārā bija sarunāta tikšanās ar vīna tirgotāju, kuru jūs noteikti sastapsiet. Mēs pagriezāmies pa labi, pa mazu ieliņu un...

- Un?

- Nu, labi! Iekārtojāmies uz sola Marsa laukumā. Jūs sapratāt? Tas neturpinājās ilgi. Kad tas bija beidzies, es viena atkal devos prom, lai šķērsotu laukumu un atgrieztos mājās. Tad izdzirdu aiz sevis soļus. Tas bija doktors. Man bija mazliet bail. Es atgriezos, lai pavaicātu, ko viņam no manis vajag. Pavisam apjucis, doktors nezināja, ko atbildēt. Vai jūs zināt, ko viņš beidzot nomurmināja? Viņš teica:

“Kāpēc jūs to darījāt?”

Un es sāku skal i smieties.

“Vai tas jums nepatīk?”

“Tas mani ļoti apbēdināja.”

“Kāpēc?” *

Viss beidzās ar to, ka Alens apgalvoja, ka mani mīl, ka nav nekad uzdrošinājies to man teikt, ka ir ļoti nelaimīgs. Jus smaidāt?

-Ne.

Tā bija patiesība. Megrē nesmaidīja. Viņš ļoti labi iztēlojās Alenu Vcrnū šajā situācijā.

- Mēs staigājām līdz vieniem vai diviem naktī pa ceļu, no kura varēja redzēt ostas velkoņus, un beigās es sāku raudāt.

- Vai Alens jūs pavadīja līdz šejienei?

- Ne tajā vakarā. Vēl pagāja vesela nedēļa. Pa šīm dienām Alens gandrīz visu laiku bija kafejnīcā, mani uzraudzīdams. Viņš kļuva greizsirdīgs, pat dzirdēdams mani sakām “paldies” klientam par dzeramnaudu. Viņš tāds ir joprojām. Alens negrib, ka eju ārā no mājas.

- Viņš jūs sit?

Luīze instinktīvi pielika roku pie ziluma, un, noslīdot rītakleitas piedurknei, komisārs pamanīja uz viņas rokām arī cilus zilumus, kurus varēja būt atstājis spēcīgu pirkstu tvēriens.

-Tās ir viņa tiesības, - meitene atcirta.

- Tas notiek bieži?

- Gandrīz katru reizi.

- Kāpēc?

- Jūs laikam to nesapratīsiet. Alens mani mīl, bet viņam jādzīvo kopā ar sievu un bērniem. Un viņš nemīl ne tikai savu sievu, bet arī savus bērnus.

- Viņš to jums teica?

- Es to zinu.

- Jūs Alcnu krāpjat?

Viņa apklusa un uzmeta komisāram niknuma pilnu mirkli, tad jautāja:

- Jums to teica?

Pēc tam jau dobjākā balsī turpināja:

- Sākumā, kad es vēl nebiju visu sapratusi, la gadījās. Es domāju, ka tas ir tas pats, kas ar citiem. Bet, tā ka es to iesāku četrpadsmit gadu vecumā, nepiešķī-ru tam lielu nozīmi. Kad Alens to uzzināja, šķita, ka viņš mani nogalinās. Es to nesaku tāpat vien. Nekad neesmu redzējusi tik baismīgu cilvēku. Veselu stundu viņš nekustīgi gulēja, izstiepies gultā, skatīdamies griestos, savilktām dūrēm, nerunādams ne vārda, un es jutu, ka tas viņam sagādā briesmīgas ciešanas.

- Jūs atkal atsākāt?

- Divas vai trīs reizes. Esmu bijusi liela muļķe.

- Un kopš ta laika?

-Nē!

- Viņš nāk pie jums katru vakaru?

- Gandrīz katru vakaru.

- Vakar jūs Alenu gaidījāt?

Meitene vilcinājās, apsvērdama, kur gan atbildes viņu novedīs, un gribēdama par katru cenu aizstāvēt Alenu.

- Kāda tam nozīme?

- Jums taču jāiziet ārā, lai iepirktos.

- Es neeju uz pilsētu. Uz ielas stūra ir neliels pārtikas veikals.

- Pārējo laiku jūs esat šeit ieslēgta?

- Es neesmu ieslēgta. Es taču jums atvēru durvis.

- Vai viņš nekad nerunāja par to, ka vajadzētu jūs ieslēgt?

- Kā jūs to uzminējāt?

- A lens to darīja?

- Vienu nedēļu.

- Vai kaimiņi to pamanīja?

-Jā.

- Vai tāpēc doktors jums atdeva atslēgu?

- Nezinu. Es nesaprotu, ko jūs gribat panākt.

- Jūs viņu mīlat?

- Jūs iedomājaties, ka es dzīvotu šādu dzīvi, ja viņu nemīlētu?

- Vai viņš dod jums naudu?

- Kad vien var.

- Es domāju, ka Alens ir bagāts.

- Visi tā domā, lai gan viņš ir tieši tāds jauns cilvēks, kuram katru nedēļu jāprasa tēvam nedaudz naudas. Viņi visi dzīvo vienā un tai pašā mājā.

- Kāpēc?

- Vai es zinu?

- Viņš varētu strādāt.

- Tā ir Alcna darīšana, vai ne? Veselām nedēļām tēvs viņu atstāj bez naudas.

Megrē raudzījās uz galdu, kur nebija nekā cita kā mai/.e un sviests.

- Vai tā ir arī pašreiz?

Luīze paraustīja plecus.

- Ko lai dara? Ari es kādreiz nez ko iedomājos par tiem, ko dēvē par bagātajiem. No ārpuses gan! Liela māja, kur iekša nav nekā. Viņi visu laiku plēšas, lai izdabūtu no vecajiem mazliet naudas, bet preču piegādātāji mēnešiem ilgi gaida uz samaksu.

- Es domāju, ka Alena sieva bija bagāta.

- Ja butu bijusi bagāta, viņa Alenu nebūtu apprecējusi. Šī sieviete iedomājās, ka Alens ir bagāts. Kad saprata pretējo, sāka viņu nicināt.

Iestājās diezgan ilgs klusums. Domās iegrimis, Megrē lēnām piebāza pīpi.

- Kas jums padomā? - Luīze jautāja.

- Es domāju, ka jūs patiešām viņu mīlat.

- Jau lik tālu!

Viņas ironija bija rūgta.

- Es sev vaicāju, - meitene turpināja, - kāpēc ļaudis uzreiz pieķeras viņam. Es lasīju to avīzi. Nekas skaidri nav pateikts, bet es jutu, ka viņu tur aizdomās. Nupat pa logu dzirdēju, ka pagalmā sievas ar nolūku skaļi runājās, lai es nepalaistu garām ne vārda no tā, ko viņas saka.

- Ko sievas teica?

- Ka nu, kad tiek meklēts tieši kāds trakais, vainīgo ātri vien atradīs.

- Varbūt sievas ir dzirdējušas tas scēnas, kas piejums notikušas?

- Un tad?

Viņa pēkšņi kļuva gandrīz nikna un piecēlās.

- Vai arī jūs uzskatīsiet Alenu par traku, tāpēc ka viņš iemīlējis tādu meiteni kā mani un ir greizsirdīgs?

Arī Megrē piecēlās un uzlika roku meitenei uz pleca, mēģinādams viņu nomierināt, taču Luīze to dusmīgi atgrūda.

- Sakiet, ja tādas ir jūsu domas!

-Tās nav manas domas.

- Vai jūs domājat, ka Alens ir traks?

- Protams, ne jau tāpēc, ka viņš jūs mīl.

- Bet viņš tomēr ir traks?

- Man nav iemesla izdarīt tādu secinājumu, pirms nav pierādīts pretējais.

- Ko tas īsti nozīmē?

- Tas nozīmē to, ka jūs esat jauka meitene, un...

- Es neesmu jauka meitene, esmu vazaņķe, salašņa un neesmu pelnījusi, lai...

- Jūs esat jauka meitene, un es jums apsolu, ka darīšu visu iespējamo, lai atrastu īsto vainīgo.

- Jūs esat pārliecināts, ka tas nav Alens?

Megrē samulsis nopūtās un pievērsās savai pīpei.

- Redziet nu, jūs neuzdrošināties to pateikt!

- Jūs esat jauka meitene, Luīze. Es droši vien piejums vēl iegriezīšos...

Bet Luīze komisāram vairs neticēja un, aizvērdama aiz viņa durvis, noņurdēja:

-Jūs un jūsu solījumi!...

Jau uz kāpnēm, kur joprojām grozījās ziņkārie zēni, Megrē šķita, ka dzird meiteni pie sevis piebilstam:

“Jūs tomēr esat tikai tāds riebīgs špiks!”

5. nodaļa

BRIDŽA PARTIJA

Ceturksni pēc astoņiem izejot no mājas Klc-manso ielā, viņus pēkšņi apņēma tik pārsteidzošs miers un klusums, ka abi gandrīz atrāvās atpakaļ. Ap pieciem pēcpusdienā debesis bija kļuvu-

šas tik melnas kā krustā sišanas brīdī, un visur pilsētā vajadzēja iedegt lampas. Nogranda divi īsi, spēcīgi pērkona dārdi, un beidzot mākoņi iztukšojās, taču tas nebija lietus, bet gan krusa. Varēja redzēt, ka nozūd gājēji - tic pagaisa gluži kā vēja brāziena aizslaucīti, un baltas lodītes lēkāja pa ietvi kā pingponga bumbiņas.

Megrē, kas šai laikā atradās “Cafe de la Paste”, bija piecēlies tāpat kā pārējie, un visi sastājās pie logiem, raudzīdamies ārā tā, it ka vērotu uguņošanu.

Tagad tas bija beidzies, un likās tik neparasti, ka nav ne lietus, ne vēja; varēja mierīgi soļot un, paceļot galvu, starp jumtiem ieraudzīt zvaigznes.

Varbūt šī rāmuma deļ, kuru pārtrauca tikai viņu soļu troksnis, komisārs un tiesnesis soļoja augšup uz Vjcta laukumu nesarunādamies. Tieši uz ietves abi gājēji uzdūrās kādam vīram, kurš ar baltu lenti ap piedurkni un nūju rokā nekustēdamies stāvēja ēnā un ar acīm viņiem sekoja, nebilzdams ne vārda.

Pēc dažiem soļiem Megrē pavēra muti jautājumam, un viņa draugs, to atminējis, saspriegtā balsī paskaidroja:

- īsi pirms iziešanas no kabineta man piezvanīja komisārs. Tam slepus gatavojās kopš vakardienas. Šorīt zēni gāja iemest uzaicinājumus pasta kastītēs. Sanāksme notika sešos, un viņi nodibināja modrības komiteju.

Viņi acīmredzot neattiecās uz zēniem, bet uz pilsētai naidīgiem elementiem.

Šabo piebilda:

- Mēs nevaram viņiem to aizliegt.

Rablē ielā, tieši Vemū mājas priekšā, trīs citi vīri ar lentēm ap roku stāvēja uz trotuāra un vēroja abus tuvojamies. Vīri nepatrulēja, viņi palika uz vietas kā sardzē, un šķita, ka tie gaida nācējus un, iespējams, traucēs ieiet namā. Mazākajā no trim vīriem Megrē domājās sazīmējis skolotāja Sali kalseno stāvu.

Tas bija diezgan iespaidīgi. Šabo vilcinājās iet uz durvju pusi, brīdi pat šķita, ka viņš grasās soļot tālāk. Tas vēl nebija dumpis, pat ne nekārtība, bet pirmoreiz viņi sastapās ar tik acīmredzamu iedzīvotāju neapmierinātības izpausmi.

Arēji mierīgs, ļoti cienīgs un ar zināmu svinīgumu, izmeklēšanas tiesnesis beidzot uzkāpa pa pakāpieniem un pacēla durvju veserīti.

Uz ielas neatskanēja neviena skaņa, neviens joks. Vēl arvien nekustēdamies, trīs viri vēroja, ko viņš darīs.

Klauvējiens viņpus durvīm atbalsojās kā baznīcā. It kā būtu viņus jau gaidījis, mājas pārvaldnieks tūlīt pat sāka rīkoties ar ķēdēm un aizbīdņiem un saņēma atnācējus ar klusu paklanīšanos.

*

Droši vien parasti tā nenotika, jo Žiljēns Šabo kādu laiku pastāvēja uz salona sliekšņa, varbūt pat nožēlodams, ka ir atnācis.

Istaba, kas šķita tik plaša ka deju zāle, bija iedegta lielā kristāla lustra, vel citi gaismekļi mirdzēja uz galdiem; izklaidus telpa un ap kamīnu bija sakārtoti tik daudz klubkrēslu, lai varētu apsēsties četrdesmit personas.

Istabas visattālākajā stūri bija viens pats cilvēks. Gaismai atspīdot gaišajos, zīdainajos matos, lbers Vernū iznira no milzīga Luija XIII stila klubkrēsla un nāca viņiem pretim ar sveicienam pastieptu roku.

- Es taču jums vakar vilcienā teicu, ka jūs pie manis atnāksiet, Megrē kungs. Turklāt es šodien piezvanīju mūsu draugam Sabo, lai pārliecinātos, ka viņš jūs atvedīs.

Namatēvs bija tērpies melna, un viņa apģērbs mazliet atgādināja smokingu, lentītē uz krūtīm karājās monoklis.

- Mana ģimene būs šeit kuru katru brīdi. Es nesaprotu, kāpēc neviens nav nonācis lejā.

Vāji apgaismotajā kupejā Megrē nebija viņu labi saskatījis. Šeit Ibērs Vernū izskatījās daudz vecāks. Šķērsojot salonu, viņa gaitai piemita tas artrīta stīvums, kad, liekas, pār kustībām valda

atsperes. Seja bija uztūkusi, turklāt nedabīgi sārtā krāsā.

Kāpēc gan komisārs iedomājās par aktieri, kurš kļuvis vecs, tomēr visiem spēkiem cenšas spēlēt savu lomu un dzīvo bailēs, ka publika pamanīs, ka viņš jau pa daļai miris?

- Man jāliek viņiem pateikt, ka jūs esat šeit.

Vernū piezvanīja, tad vērsās pie mājas pārvaldnieka:

- Paskatieties, vai kundze jau gatava! Brīdiniet ari Lisijas jaunkundzi, doktoru un kundzi...

Kaut kas šovakar nebija kārtībā. Namatēvs acīmredzami dusmojās uz savu ģimeni par aizkavēšanos. Lai viņš justos labāk, Sabo, raudzīdamies uz trim sagatavotajiem bridža galdiem, jautāja:

- Vai Ann de Veržēns jau ceļā?

- Viņš man piezvanīja, lai atvainotos. Vētra saārdījusi pils aleju, un viņš nevar izbraukt savu auto.

- Omals?

- Notāram šorīt sākusies gripa. Pusdienlaikā viņš nolicies gultā.

Tātad neviena nebūs. Un izskatījās, ka arī ģimene vilcinās nākt lejā. Mājas pārvaldnieks nerādījās. Ibērs Vemū norādīja uz galdu ar liķieriem.

- Vai nevēlaties? Es lūdzu mani uz brīdi atvainot.

Viņš pats devās pēc mājniekiem augšup pa

plašajām kāpnēm ar akmens pakāpieniem un kalumiem rotātām margām.

- Cik cilvēku parasti piedalās šajos bridža vakaros? - klusā balsī jautāja Mcgrē.

- Nedaudz. Pieci vai seši, neskaitot ģimeni.

Kāds bez trokšņa ienāca telpā - tas bija doktors Alcns Vernū, joprojām tai pašā slikti gludinātajā uzvalkā, kuru nēsāja jau no rīta.

- Jūs esat vieni paši?

- Jūsu tēvs tikko ka uzkāpa augša.

-Sastapu viņu uz kāpnēm. Un dāmas?

-Šķiet, viņš aizgāja tās paaicināt.

- Es domāju, ka vēl kāds atnāks.

Alens ar galvu pamāja uz logiem, kurus sedza smagi aizkari.

- Jūs redzējāt?

Un, zinādams, ka viņi saprot, par ko runa, turpināja:

- Tic novēro šo māju. Droši vien kāds ir sardzē arī no ieliņas puses. Tas ir loti labi.

- Kāpēc?

- Tāpēc ka, ja tiks izdarīts jauns noziegums, to nevarēs attiecināt uz kādu no šīs mājas.

- Jūs paredzat jaunu noziegumu?

- Ja runa ir par kādu trako, tad nav nekāda pamata domāt, ka viņš neturpinās.

Vernū kundze, doktora māte, beidzot ieradās

sava vīra pavadība, kura sejas krāsa šķita atdzīvojusies, it kā viņi būtu strīdējušies, lai pierunātu kundzi nākt lejā. Viņai bija ap sešdesmit, mati vēl brūni, zem acīm tumši loki.

- Parīzes kriminālpolicijas komisārs Megrē.

Viņa tikko manāmi pielieca galvu un devās uz

klubkrēslu, kas droši vien bija viņas krēsls. Garāmejot viņa apmierinājās ar to, ka tiesnesim neuzkrītoši pateica:

- Labvakar, Ziljēn!

Ibers Vernū paziņoja:

- Mana sievasmāsa tūlīt nāks lejā. Mums nupat bija pazudusi elektrība, tāpēc aizkavējās pusdienas. Šķiet, visā pilsētā nebija strāvas?

Viņš runāja runāšanas pēc. Vārdiem nevajadzēja būt ar jēgu. Vajadzēja tikai aizpildīt salona tukšumu.

- Vai cigāru, komisār?

Jau otrreiz, kopš Megrē bija Fontenē, viņš neatteicās no cigāra, jo neuzdrošinājās izņemt savu pīpi no kabatas.

- Tava sieva nenāks lejā?

- Droši vien viņa nenāk bērnu dēļ.

Jau bija skaidri redzams, ka Izabella Vernū piekritusi būt šeit klāt pēc pamatīgas kaulēšanās, taču nedomā aktīvi piedalīties sanākšanā. Kundzei bija līdzi izšuvums, un viņa neklausījās, ko šeit runā.

-Jus spēlēja! bridžu, komisār?

- Man ļoti žēl, ka jūs jāapbēdina, bet es nekad nespēlēju. Tūlīt gribu piebilst, ka ļoli labprāt sekoju eitu spēlei.

Ibērs Vernu paskatījās uz tiesnesi.

- Kā mēs spēlēsim? Lisija noteikti spēlēs. Jūs un es. Es domāju, ka Alens...

- Nē. Ar mani nerēķinieties!

Paliek tava sieva. Tu nevelies paskatīties, vai viņa drīz būs gatava?

Situācija kļuva mokoša. Neviens, izņemot mājas saimnieci, nevēlējās apsēsties. Cigārs Megrē nomierināja. Ibērs Vernu ari aizsmēķēja un patlaban piepildīja glāzes ar smalku konjaku.

Vai tie trīs vīri, kas ārpusē stāvēja sardzē, varēja iedomāties, kas notiek iekšā?

Beidzot ieradās Lisija, savas māsas kopija, bet vājāka un stūraināka. Ari viņa veltīja komisāram tikai īsu skatienu un taisnā ceļā devās pie viena no spēļu galdiem.

- Sākam? - viņa jautāja.

Tad, netieši norādīdama uz Megrē:

- Viņš spēlē?

- Nē’.

- Kas tad spēlē? Kāpēc man lika nākt lejā?

- Alens aizgāja pēc savas sievas.

- Viņa nenāks.

- Kāpēc?

- Tāpēc ka viņai ir neiralģija. Bērni visu vakaru bija neciešami. Guvernantei ir iedotas brīv-dienas, un viņa ir aizbraukusi. Ar mazo bērnu nodarbojas Zanna.

Ibērs Vernu noslaucīja sviedrus no pieres.

- To izlems Alens.

Un, pagriezdamies pret Megrē, turpināja:

- Es neņemu vērā, vai jums ir bērni. Protams, tā tas ir vienmēr visās lielās ģimenēs: katrs velk uz savu pusi, katrs dod priekšroku kaut kam citam.

Viņam bija taisnība - Alens atveda savu sievu, parastu, paresnu, no raudāšanas sarkanām acīm.

- Atvainojiet mani... - viņa teica savam vīratēvam. - Bērni man darīja pāri.

-Guvernante, liekas...

- Par to parunāsim rīt.

- Komisārs Megrē...

- Priecājos!

Viņa pasniedza roku, bet tā bija vēsa, vienaldzīga roka.

- Vai te spēlē?

- Spēlē.

- Kas?

- Komisār, jūs patiešām nevēlaties piedalīties partijā?

- Patiešām.

Žiljēns Šabo, jau apsēdies kā savējais ģimenē, jauca kārtis un izklāja tās spēļu galda vidū.

-Jumsjāvelk, Lisij!

Viņa apgrieza otrādi karali, viņas svainis -kalpu. Tiesnesis un Alena sieva izvilka trijnieku un septiņnieku.

- Mēs spēlējam kopā.

Pagāja gandrīz pusstunda, kamēr viņi beidzot bija iekārtojušies. Izabella Vernū no sava stūra nevienu neuzlūkoja. Megrē bija apsēdies malā aiz Ibēra Vernū. Viņš redzēja gan Ibēra, gan viņa vedeklas spēli.

- Garām!

- Kreicis.

- Garām!

- Ercens.

Dakteris bija palicis stāvam kājās, izskatījās, ka viņš nezina, kur dēties. Visi bija pakļāvušies komandai. Ibērs Vernū viņus gandrīz ar varu bija apvienojis, lai, varbūt komisāra dēļ, mājas dzīve izskatītos kā parasti.

- Kas tad nu!? Ibēr?

Svaine, viņa partnere, sauca pie kārtības.

- Piedodiet!... Divi kreiči...

- Jūs esat pārliecināts, ka jums nav jāsaka -trīs? Es taču pieteicu ercenu uz jūsu kreiča...

Sākot no šī brīža, Megrē sāka aizrauties ar

partiju. Nevis pašas spēles dēļ, bet tāpēc, ka tā viņam atklāja spēlētāju raksturus.

Viņa draugam Sabo, piemēram, piemita metronoma precizitāte, viņa pieteikumi bija tieši tādi, kādiem tiem jābūt, - bez pārgalvības un bez nedrošības. Viņš izspēlēja mierīgi, neizteica nevienu aizrādījumu savai partnerei, un vienīgi brīžos, kad jaunā sieviete neiedeva pareizās kārtis, pār viņa seju pārskrēja nepatikas ēna.

- Es lūdzu jums piedošanu. Man vajadzēja atbildēt ar trim pīķiem.

- Tas nekas. Jūs nevarējāt zināt, kas man rokā.

Spēle ritēja tālāk.

Jaunā sieviete bija izklaidīga, mēģināja saņemties un, kad bija jāizspēlē, lūkojās apkārt, it kā lūgdama palīdzību. Gadījās, ka, uzlikusi pirkstus uz kādas kārts, viņa vērsās pie Megrē pēc padoma.

Viņa nemīlēja bridžu un spēlēja tikai tāpēc, ka bija vajadzīgs ceturtais.

Turpretim Lisija ar savu personību valdīja pār galdu. Tieši viņa pēc katra gājiena komentēja partiju un neskopojās ar saldskābām piezīmēm.

- Ja Zanna pieteica divus ercenus, jums vajadzēja zināt, no kuras puses taisīt stiķi. Nav šaubu, ka viņai bija ercena dāma.

Starp citu, Lisijai bija taisnība. Viņai vienmēr

bija taisnība. Likās, ka viņas mazās, melnās acis redz kārtīm cauri.

- Kas ar jums notiek, Ibēr?

-Nu...

- Jūs spēlējat kā iesācējs. Jūs gandrīz nedzirdat pieteikumus. Mēs būtu varējuši pa trim bez trumpja vinnēt tūri, bet jūs pieprasāt četrus kreičus, ko nevarat uzveikt.

- Es gaidīju, ka jūs to teiksiet.

- Ne jau man vajadzēja jums stāstīt par saviem kāraviem. Jums vajadzēja...

Ibērs Vēmu mēģināja atgūt zaudēto. Viņš darīja tā, kā tie ruletes spēlmaņi, kas, reiz zaudējuši, tomēr cer, ka laime kuru katru brīdi atgriezīsies, un izmēģina visus skaitļus, un ir saniknoti, ieraugot parādāmies tieši to skaitli, kuru tikko atmetuši.

Gandrīz vienmēr viņš solīja pāri savai spēlei, paļaudamies uz savas partneres kārtīm, un, tās neatradis, nervozi košļāja cigāru.

- Es jums apgalvoju, Lisij, ka man visnotaļ bija tiesības solīt divus sākuma pīķus.

- Lai gan jums nebija ne pīķa, ne kārava dūža.

- Bet man bija...

Ibērs uzskaitīja savas kārtis, asinis viņam sakāpa galvā, kamēr Lisija vērās spēles partnerī ar saltu niknumu.

Lai atkal tiktu uz zaļa zara, viņš solīja aizvien

pārdrošāk, tā, ka tas jau vairs nebija bridžs, bet pokers.

Alens bija uz bridi piegājis pie savas mātes, tad atgriezās un nostājās aiz spēlmaņiem, bez intereses lūkodamies uz kārtīm ar savām lielajām, briļļu stiklu aizmiglotajām acīm.

- Jūs no tā kaut ko saprotat, komisār?

- Es zinu noteikumus un varu sekot partijai, bet ne spēlēt.

- Tas jūs interesē?

- Ļoti.

Viņš uzmanīgāk ielūkojās komisāra, šķiet, saprazdams, ka Megrē daudz vairāk interesē spēlētāju izturēšanās nekā kārtis, un garlaikoti paskatījās uz savu tanti un tēvu.

Sabo un Alena sieva vinnēja pirmo roberu.

- Maināmies? - Lisija ierosināja.

- Pagaidīsim vismaz līdz revanšam.

- Es labāk gribu mainīt partneri.

Tas sagādāja viņai zaudējumu. Viņai bija jāspēlē ar Sabo, kurš nekļūdījās un kuram nevarēja izteikt pārmetumus. Zanna spēlēja slikti. Bet varbūt tāpēc, ka viņa pastāvīgi solīja pārāk zemu, Ibērs Vemū vinnēja abas turēs, gājienu pēc gājiena.

Protams, viņš bija ieguvis spēli, bet, ja nebūtu tik pārdroši solījis, tad neuzvarētu, jo nevarēja paļauties uz partneres padotajām kārtīm.

-Turpināsim?

- Pabeidzam šo riņķi!

Šoreiz Vcrnū spēlēja ar tiesnesi un abas sievietes kopā. Un uzvarēja vīrieši, turklāt Ibērs Vcrnū bija vinnējis divas partijas no trim.

Varētu teikt, ka viņš jutās atvieglots, it kā šī partija viņam būtu ļoti daudz nozīmējusi. Noslaucījis sviedrus, Ibērs devās sev ko ieliet un atnesa glāzi arī Megrē.

- Jūs redzat - lai ko arī teiktu mana svaine, es nemaz neesmu tik neapdomīgs. Viņa nesaprot, ka tad, ja izdodas uztvert pretinieka domu gailu, partija jau ir pa pusei vinnēta, lai kādas ari būtu kārtis. Tāpat tas ir, kad jāpārdod ferma vai zemes gabals. Jāzina, kas pircējam padomā, un...

- Es jūs lūdzu, Ibēr!

- Ko?

- Jūs varbūt varētu šeit nerunāt par savām lietām?

- Lūdzu, piedodiet! Es aizmirsu, ka sievietes vēlas, lai pelna naudu, bet negrib zināt, kā to dara.

Arī šī bija zināma neapdomība. Viņa sieva no sava tālā klubkrēsla sauca vīru pie kārtības:

-Jūs esat iedzēris?

Megrē bija redzējis viņu izdzeram trīs vai četras konjaka glāzītes. Komisārs bija pārsteigts par to, kā Vernū ielēja savā glāzē - paslepšus, it kā

neveikli, cerēdams, ka sieva un svaine to neredzēs. Tad izdzēra ar vienu malku un pieklājības pēc piepildīja komisāra glāzi.

- Es izdzēru tikai divas glāzes.

- Tās jums ir sakāpušas galva.

- Es domāju, - iesāka Šabo, pieceldamies un izvilkdams pulksteni no kabatas, - ka mums laiks doties prom.

- Ir tikai pusvienpadsmit.

- Jūs aizmirstat, ka man daudz darba. Arī mans draugs Megrē droši vien jau jūtas noguris.

Alens likās vīlies. Megrē varētu apzvērēt, ka doktors visu vakaru riņķojis ap viņu, cerēdams ievilkt kādā stūrī.

Pārējie viņus neaizturēja. Ibērs Vēmu neuzdrošinājās uzstāt. Kas šeit notiks, kad spēlētāji būs aizgājuši un viņš paliks viens pret trim sievietēm? Jo Alens neskaitījās. Tas bija acīmredzams. Nevienam gar viņu nebija daļas. Viņš droši vien uzkāptu savā istabā vai laboratorijā. Viņa sieva vairāk piederēja šai ģimenei nekā viņš pats.

Šī tātad bija ģimene, kurā valdīja sievietes. Megrē to uzreiz atklāja. Ibēram Vēmu atļāva spēlēt bridžu ar noteikumu, ka viņš labi uzvedīsies, un viņu nepārtraukti kā bērnu uzraudzīja. Vai tāpēc ārpus mājas viņš tik izmisīgi, līdz pēdējai apģērba detaļai pieķērās tam tēlam, ko pats bija radījis?

Kas zina? Varbut pirmīt, iedams augšā māj-nickus meklēt, Vernū bija lūdzis tos būt pieklājīgiem pret viņu, bez apvainojošām piezīmēm jaut spēlēt mājas saimnieka lomu.

Viņš pieskārās smalkā konjaka karafei.

- Pēdējo glāzīti, komisār, kā angļi saka, vienu night cup.

Megrē, nejuzdams vēlēšanos, teica “jā”, lai dotu arī viņam izdevību iedzert, bet, kamēr Vernū ceļa glāzi pie lūpām, viņu pārsteidza sievas ciešais skatiens; Vernū roka vilcinājās, tad ar nožēlu nolika glāzi uz galda.

Tiesnesim un komisāram pienākot pie durvīm, kur mājas pārvaldnieks tos gaidīja ar apģērbu, Alens nomurmināja:

- Es domāju, vai man neiet jūs kādu gabaliņu pavadīt.

Viņš, šķiet, neuztraucās par to, ko teiks sievietes, kuras izskatījās pārsteigtas. Sieva neprotestēja. Droši vien viņai bija vienalga, vai vīrs iet ārā, vai ne, jo viņas dzīvē viņš ieņēma nenozīmīgu vielu. Viņa bija piegājusi pie savas vīramātes un, galvu grozīdama, apbrīnoja tās rokdarbu.

-Vai tas jūs neapgrūtinās, komisār?

- It nemaz.

Nakts gaiss bija spirgts, ar citu svaigumu nekā iepriekšējās naktis, un gribējās piepildīt ar

to plaušas, sveicināt zvaigznes, kuras atkal bija savā vietā pēc tik ilga laika.

Trīs vīri ar lentēm ap roku joprojām stāvēja uz trotuāra un šoreiz soli atkāpās, ļaujot viņiem paiet garām. Alens nebija uzvilcis mēteli. Iedams gar drēbju pakaramo, viņš uzlika nesenā lietus deformētu mīksta filca cepuri.

Šādā izskatā - augums saliekts uz. priekšu, rokas kabatās - viņš drīzāk atgādināja pēdējā kursa studentu, nekā precētu vīrieti un ģimenes tēvu.

Rablē ielā viņi nevarēja sarunāties, jo vārdi tālu atbalsojās un trīs novērotāju klātbūtne aizmugurē bija skaidri sajūtama. Alens sarāvās, viegli pieskāries tam, kurš stāvēja sardzē Vjeta laukuma stūrī un kuru viņš nebija pamanījis.

- Man šķiet, ka viņi tos izlikuši pa visu pilsētu, - viņš nomurmināja.

- Droši vien. Un viņus nomainīs.

Vēl bija apgaismoti tikai daži logi. Ļaudis gāja gulēt agri. Skatoties tālumā pa garo Republikas ielu, varēja redzēt vēl atvērtās “Cafe de la Paste” ugunis, un divi vai trīs vientuļi gājēji izzuda viens pēc otra.

Līdz tiesneša mājai viņiem nebija izdevies pārmīt ne desmit frāzes. Sabo ar nožēlu nomurmināja:

- Jūs ienāksiet?

Megrč teica “nē”.

- Nav vērts uzmodināt tavu mati.

- Viņa neguļ. Viņa nekad neiet gulēt, pirms es esmu atnācis.

- Mēs tiksimies rit no rīta.

-Šeit?

- Es aiziešu uz Pili.

- Pirms gulētiešanas man vairākiem jāpiezvana. Varbūt ir kaut kas jauns.

- Ar labvakaru, Sabo!

-Ar labvakaru, Megrē! Ar labvakaru, Alcn!

Viņi sarokojās. Atslēga pagriezās slēdzenē; mirkli vēlāk durvis aizvērās.

- Es jūs pavadīšu līdz viesnīcai.

Uz ielas viņi bija tikai divi vien. Megrē apziņā pavīdēja zibenīga vīzija: doktors izņem roku no kabatas un iesit viņam pa galvu ar cietu priekšmetu -svina caurules gabalu vai masīvu atslēgu.

Viņš atbildēja:

- Labprāt.

Viņi devās uz priekšu. Alens uzreiz nevarēja iesākt sarunu. Viņš vispirms pajautāja:

- Ko jūs par to domājat?

- Par ko?

- Par manu tēvu.

Ko Megrē būtu varējis atbildēt? Interesanti, ka šāds jautājums tika uzstādīts un ka jaunais doktors bija izgājis no mājas, lai pajautātu tikai to.

- Es nedomāju, ka viņam ir bijusi laimīga dzīve, komisārs bez lielas pārliecības nomurmināja.

- Vai ir cilvēki, kuriem ir laimīga dzīve?

- Vismaz kādu laiku. Vai jus esat nelaimīgs, Vernū kungs?

- Es jau neskaitos.

- Jūs tomēr mēģināt paņemt savu daļu prieka.

Lielās acis cieši lūkojās uz viņu.

- Ko jus gribat sacīt?

- Neko. Vai, ja vēlaties, tikai to, ka nav pilnīgi nelaimīgu cilvēku. Katrs pieķeras pie kaut kā un rada sava veida laimi.

- Vai jūs saprotat, ko tas nozīmē?

Un, tā kā Megrē neatbildēja, turpināja:

- Vai jus zināt, ka tieši šo meklējumu dēļ, kurus es nosauktu par vēlmi kompensēties, šo laimes meklējumu dēļ par katru cenu rodas dažādas mānijas un bieži zūd garīgais līdzsvars? Tie, kas šajā brīdī dzer un spēlē kārtis “Cafe de la Paste ", mēģina sev iestāstīt, ka tur ir atraduši prieku.

- Un jūs?

- Es nesaprotu jautājumu.

- Jūs nepūlaties kompensēties?

Šoreiz Alens kļuva nemierīgs, nojauzdams, ka Megrē zina vairāk, un vilcinādamies izjautāt.

- Jus uzdrošināsieties šovakar doties uz kazarmu kvartālu?

Komisārs to pavaicāja drīzāk aiz žēluma, lai atbrīvotu viņu no šaubām.

- Jūs zināt?

- Jā.

- Jūs ar viņu runājāt?

- Ilgu laiku.

- Ko viņa jums pastāstīja?

-Visu.

- Vai es daru nepareizi?

- Es jūs netiesāju. Jūs pats izdomājāt instinktīvos kompensāciju meklējumus. Kādas ir jūsu tēva kompensācijas?

Viņi pieklusināja balsi, jo bija atnākuši līdz viesnīcas atvērtajām durvīm, kur hallē dega vairs likai viena lampa.

- Kāpēc jūs neatbildat?

-Tāpēc, ka nezinu atbildi.

- Vai viņam nav piedzīvojumu?

- Fontenē noteikti nē. Viņu pārāk labi pazīst, un to zinātu.

- Un jūs? To arī zina?

- Nē. Ar mani ir citādāk. Kad tēvs dodas uz Parīzi vai Bordo, manuprāt, viņš atļaujas izklaidēties.

Viņš pie sevis nomurmināja:

- Nabaga papucis!

Megrē pārsteigts viņā paskatījās.

- Jūs mīlat savu tēvu?

Alcns neviltoti atbildēja:

- Vispār man viņa ir žēl.

- Vai tā bijis vienmēr?

- Ir bijis sliktāk. Māte un tante ir mazliet nomierinājušās.

- Ko viņas tēvam pārmet?

- Ka viņš ir zemākas kārtas cilvēks, lopu tirgotāja, kas apreibinājās lauku krogos, dēls. Karsoni nekad viņam nav piedevuši, ka viņš tiem bija vajadzīgs, saprotat? Un vecā Kursona laikos situācija bija vēl nežēlīgāka, jo Kursons bija vēl daudz asāks par savam meitām un dēlu Robēru. Līdz tēva nāvei visi Kursoni viņu ienīdīs par to, ka paši dzīvo tikai no viņa naudas.

- Kā viņi izturas pret jums?

- Kā pret Vernu. Un mana sieva, kuras tēvs bija Kadeijas vikonts, ir apvienojusies ar māti un tanti.

- Vai jūs gribējāt man to visu šovakar stāstīt?

- Nezinu.

- Jūs bijāt nodomājis ar mani runāt par savu tēvu?

- Man bija vēlēšanās zināt, ko jūs par viņu domājat.

- Vai par visu vairāk jūs negribējāt zināt, vai esmu atklājis, ka ir tāda Luīze Sabati?

- Kā jūs uzzinājāt?

- No anonīmas vēstules.

- Vai tiesnesis zina? Policija?

- Viņi ar to nenodarbojas.

- Bet viņi to darīs?

- Ja pietiekami īsā laikā neatradīs slepkavu. Man vēstule ir kabatā. Es neesmu runājis ar .Sabo par tikšanos ar Luīzi.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka nedomāju, ka tas izraisa interesi šajā izmeklēšanas stadijā.

- Viņai ar to nav nekāda sakara.

-Sakiet man, Vernū kungs...

-Jā.

- Cik jums gadu?

- Trīsdesmit seši.

- Kādā vecumā jūs beidzāt studēt?

- Es pabeidzu medicīnas fakultāti, kad man bija divdesmit pieci gadi, un tūlīt iestājos inler-natūrā uz diviem gadiem Scntannā.

- Vai jūs nekad neesat mēģinājis dzīvot atsevišķi?

Viņš, likās, pēkšņi zaudēja drosmi.

- Jūs neatbildat?

- Man nav ko atbildēt. Jūs nesapratīsiet.

- Nepietika drosmes?

- Es zināju, ka jūs to tā nosauksiet.

- Jūs taču neatgriezāties Fontcnc-Lckomtē, lai aizsargātu savu tēvu?

- Redziet, tas reizē ir vienkāršāk un sarežģītāk. Kādu dienu es atbraucu, lai pavadītu dažas brīvlaika nedēļas.

- Un jūs palikāt?

-Jā.

- Aiz gļēvuma?

- Ja vēlaties. Kaut arī tas nebija tieši tā.

- Vai jums likās, ka nevarat neko citu darīt?

Alens ļāva šim tematam apsīkt.

- Kā klājas Luīzei?

- Kā vienmēr, man šķiet.

- Viņa nav uztraukusies?

- Vai jūs viņu neesat ilgi redzējis?

- Divas dienas. Biju pie viņas aizvakar vakarā. Pēc tam es neuzdrošinājos. Šodien ne tik. Šovakar, kad ielās patrulē, ir vēl sliktāk. Vai jūs saprotat, kāpēc, sākot ar pirmo slepkavību, tieši pret mums vērsās sabiedrības baumas?

- Šādu parādību esmu bieži novērojis.

- Kāpēc izvēlējās mūs?

- Kuru, pēc jūsu domām, viņi tur aizdomās? Jūsu tēvu vai jūs?

- Viņiem ir vienalga, lai tikai būtu kāds no šīs ģimenes. Mana māte vai tante viņiem derētu tikpat labi.

Bija jāapklust, jo tuvojās soļi. Tie bija divi vīri ar lentēm un nūjām, garāmejot viņi cieši ieskatījās

I

sejās. Viens pavērsa laterniņu pret viņiem un attālinādamies visai skaļi teica savam pavadonim:

- Tas ir Megrē.

- Otrs ir Vernū dēls.

- Es viņus pazinu.

Komisārs deva padomu savam pavadonim:

- Labāk būtu, ja jūs atgrieztos mājās.

-Jā.

- Un neielaistos ar viņiem nekādās pārrunās.

- Es jums pateicos.

- Par ko?

- Ne par ko.

Alens Vernū roku nepasniedza. Greizi uzliktu 1 cepuri, noliecies uz priekšu, viņš aizsoļoja tilta f virzienā, un patruļa apstājusies noskatījās, kā sakumpušais stāvs attālinās.

Megrē paraustīja plecus, iegāja viesnīcā un ; gaidīja, kamēr viņam pasniedza atslēgu. Viņam bija divas vēstules, protams, anonīmas, taču ] nedz papīrs, nedz rokraksts nebija tas pats.

6. nodaļa

MISE PUSVIKNPADSMIK )S

Kad Megrē saprata, ka ir svētdiena, viņš nesteidzās. Jau pirms tam komisārs bija spēlējis

savu pašas agrākās bērnības spēli. Dažkārt viņš tai bija nodevies, ari gulēdams blakus sievai un nopūlēdamies, lai viņa neko nepamanītu. Un Megrē kundze, tiešām neko nenojauzdama, ienesusi kafijas tasi, vaicāja:

- Ko tu sapņoji?

- Kāpēc tu tā jautā?

-Tu smaidīji ka septītajās debesīs.

Šorīt Fontene, vēl neatvēris acis, Megrē sajuta saules staru pārslīdam plakstiem. Un ļāvās tikai šim staram. Likās, ka viņš to redz cauri plānajai, trīsošajai ādai, un droši vien tāpēc, ka tajā ritēja asinis, saule izskatījās sarkanāka nekā tā, kas debesis, uzvaroša, tāda kā attēlos.

Ar šo sauli viņš varēja radīt veselu pasauli -dzirksteļu pušķus, vulkānus, kūstoša zelta kaskādes. Pietika tikai viegli pakustināt plakstiņus, izmantojot skropstas ka smalku režģi.

Megrē dzirdēja baložus dūdojam uz. karnīzes virs sava loga, tad zvani noskanēja divās vietās uzreiz, un viņš iztēlē redzēja zvanu torņus, kas sniedzas debesu zilgmē.

Komisārs turpināja savu spēli, ieklausīdamies ielas trokšņos, un pec soļu atbalss, pēc īpašā klusuma varēja pateikt, ka ir svētdiena.

Viņš ilgi vilcinājās, pirms pastiepa roku, lai paņemtu savu pulksteni no naktsgaldiņa. Tas rā-

dija pusdesmit. Parīzē, Rišāra Lcnuāra bulvāri, ja ari tur beidzot bija iestājies pavasaris, Megrē kundze droši vien bija atvērusi logus un rītakleitā un rītakurpēs uzposa istabu, kamēr uz uguns lēni cepās ragū.

Megrē bija apņēmies viņai piezvanīt. Tā kā istabās telefona nebija, vajadzēja paciesties, kamēr viņš nokāps lejā un piezvanīs no kabīnes.

Viņš nospieda zvana pogu. Istabene šorīt šķila saposusies un priecīgāka nekā iepriekšēja vakarā.

- Ko jūs ēdīsiet?

- Neko. Es vēlētos labi daudz kafijas.

Viņa vēroja komisāru tikpat ziņkārīgi kā iepriekš.

- Es ielaidīšu vannā ūdeni.

-Tikai tad, kad būšu padzēris kafiju.

Megrē aizdedza pīpi un devās atvērt logu. Gaiss vēl bija dzestrs, viņam vajadzēja uzvilkt rītasvārkus, bet jau juta mazas, siltas pūsmas. Fasādes un bruģis bija nožuvuši. Iela bija tukša, tikai paretam aizgāja kāda svētdienīgi noskaņota ģimene, tad kāda sieviete no laukiem ar violetu ceriņu pušķi rokā.

Dzīve viesnīcā acīmredzot atsākās lēnāk, jo kafija bija ilgi jāgaida. Abas iepriekšējā vakarā saņemtās vēstules viņš bija atstājis uz naktsgaldiņa. Viena no tām bija ar parakstu. Rokraksts bija tik skaidrs kā uz gravīras, tinte tik melna kā ķīniešu tuša.

"Vai jums pateica, ka atraitne Žibona ir tū vecmāte, kura saņēma Vernū kundzes dēlu Alenu?

To varbūt ir derīgi zināt.

Ar sveicienu Anselms Remušāns”

Otra vēstule, anonīmā, bija uz augstākā labuma papīra, kuram bija nogriezta augšmala, lai nevarētu redzēt uzrakstu. Tā bija rakstīta ar zīmuli.

“Kāpēc nenopratina mājkalpotājus? Viņi par to zina vairāk nekā jebkurš cits. ”

Izlasot iepriekšējā vakarā pirms gulētiešanas šīs divas rindiņas, Megrē intuīcija bija teikusi, ka tās rakstījis mājas pārvaldnieks, kurš viņu Rablē ielā bija klusēdams saņēmis un promejot pasniedzis mēteli. Tas bija vīrs brūniem matiem, spēcīgu miesas būvi, vecumā no četrdesmit līdz piecdesmit gadiem. Viņš izskatījās pēc rentnieka dēla, kurš nav gribējis kopt zemi un tikpat daudz ienīst bagātos, ka nicina zemniekus, no kuriem pats cēlies.

Nebūtu grūti dabūt viņa rokraksta paraugu. Varbūt pat papīrs piederēja Vernū?

Visu to vajadzēja pārbaudīt. Parīzē tas būtu vienkārši. Šeit tas nemaz uz viņu neattiecās.

Kad beidzot istabene ienāca ar kafiju, komisārs pajautāja:

- Jūs esat no Fonlcnē?

- Esmu dzimusi Ložu ielā.

- Vai pazīstat tādu Remušānu?

- Kurpnieku?

- Viņa vārds ir Anselms.

- Tas ir tas kurpnieks, kas dzīvo divas mājas tālāk aiz manas mātes un kuram uz deguna ir kārpa baloža olas lielumā.

- Kas tas ir par cilvēku?

- Viņš ir atraitnis jau nez cik gadus. Es viņu esmu pazinusi tikai ka atraitni. Viņš savādi smejas, ejot garām mazām meitenēm, lai tās pabaidītu.

Viņa pārsteigta paskatījās uz komisāru.

-Jūs pīpējat savu pīpi pirms kafijas?

-Jūs varētu sagatavot man vannu.

Megrē aizgāja uz vannasislabu gaiteņa gala un, sapņos iegrimis, ilgi gremdējās siltajā ūdenī. Dažas reizes viņš jau pavēra muti, it kā uzrunādams savu sievu, kuru, vannā būdams, parasti dzirdēja rosāmies blakusistabā.

Megrē nokāpa lejā ceturksni pāri desmitiem. Viesnīcas saimnieks bija jau priekšā.

- Divreiz zvanīja izmeklēšanas tiesnesis.

- Cikos?

- Pirmoreiz tūlīt pēc deviņiem, otrreiz pirms dažām minūtēm. Otrajā reizē es atbildēju, ka jūs drīz nāksiet lejā.

- Vai varu dabūt savienojumu ar Parīzi?

- Svētdienā, iespējams, tas nebūs ilgi jāgaida.

Komisārs pateica numuru un izgāja uz sliekšņa ieelpot svaigu gaisu. Šodien nebija neviena, kas uz viņu skatītos. Kaut kur netālu dziedāja gailis, un bija dzirdams, kā plūst Vandē upes ūdeņi. Kāda veca sieviete violetā cepure pagāja tuvu garām, Megrē būtu varējis zvērēt, ka no viņas drēbēm plūst vīraka smarža.

Tā taču bija svētdiena.

- Hallo! Vai tu?

- Tu vēl arvien esi Fonlenē? Tu man zvani no Šabo? Ka klājas viņa mātei?

Megrē nevis atbildēja, bet jautāja pats:

- Kāds laiks ir Parīzē?

- Kopš vakardienas - pavasaris.

- Kopš vakardienas?

- Ja. Tas sākās tūlīt pēc brokastīm.

Viņš bija zaudējis pusi no saulainas dienas!

- Un Fonlenē?

- Ari ir skaists laiks.

- Tu neesi apsaldējies?

- Jūtos ļoti labi.

- Tu atgriezīsies rīt no rīta?

-Tā liekas.

-Tu skaidri nezini? Es domāju...

- Varbūt mani aizkavēs dažas stundas.

- Kādēļ?

- Darba dēļ.

-Tu man teici...

... Ka viņš šo laiku izmantos, lai atpūstos, protams! Vai viņš neatpūtās?

Tas bija gandrīz viss. Viņi apmainījās frāzēm, kuras parasti runāja pa telefonu.

Pēc tam Megrē piezvanīja Sabo uz mājām. Roze atbildēja, ka tiesnesis astoņos no rīta aizgājis uz Tiesu pili. Viņš piezvanīja uz turieni.

- Vai kas jauns?

-Jā. Ir atrasts ierocis. Tāpēc es tev zvanīju. Man atbildēja, ka tu guļot. Tu vari atnākt uz šejieni?

- Būšu pēc dažām minūtēm.

- Durvis ir aizslēgtas. Es gaidīšu pie loga un atslēgšu.

- Neiet kā vajag?

Sabo pie aparāta šķita esam nomāktā omā.

- Es tev visu pastāstīšu.

Megrē nemaz nesteidzās. Viņš gribēja izbaudīt svētdienu un, lēni soļodams, drīz nonāca Republikas ielā, kur “Cafe ile la Paste” uz terases jau bija izlikti dzelteni krēsli un apaļi galdiņi.

Divas mājas tālāk bija atvērtas konditorejas durvis, un Megrē vēl palēnināja gaitu, lai ieelpotu saldo smaržu.

Skanēja zvani. Ielā, gandrīz iepretim Ziljēna Sabo mājai, saradās aizvien vairāk cilvēku. Ļaudis nāca ārā no mises, kas bija sākusies pusvienpadsmitos. Komisāram šķita, ka tic neizturas gluži tā, kā cilās svētdienās. Reti kurš taisnā ceļā tievās uz savām mājām.

Laukumā veidojās nelieli pulīši, šajā jaukajā dienā ļaudis nevis dzīvi tērzēja, bet sarunājās pusbalsī, brīdi pa brīdim pieklusdami un raudzīdamies uz durvīm, pa kurām plūda baznīcēnu straume. Pat sievietes aizkavējās, turēdamas cimdotajās rokās bībcli ar apzeltītām malām, un gandrīz visām galvā bija gaišas, pavasarīgas cepures.

Baznīcas priekšā stāvēja garš, mirdzošs limuzīns ar melnā uniformā tērptu šoferi pie durvīm, kura Megrē pazina Vemū mājas pārvaldnieku.

Vai šai ģimenei, kas dzīvoja ne tālāk par četrsimt metriem, bija paradums ierasties uz lielo misi ar auto? Tas bija iespējams. Varbūt tā bija daļa no viņu tradīcijām. Vai arī viņi bija braukuši ar mašīnu tikai šodien, lai izvairītos no ziņkārīgajiem ielās?

Viņi tieši patlaban parādījās uz baznīcas kāpnēm, un Ibēra Vemū baltā galva vīdēja pāri citām. Viņš gāja lēniem soļiem, cepuri rokā. Kad Ibērs atradās uz augstākā pakāpiena, Megrē sazīmēja viņam blakus sievu, svaini un vedeklu.

Pūlis nelabprāt pašķīrās. Kaut gan viņi nenošķīrās no pārējiem, tomēr apkārt radās tukšs laukums un visu skatieni pievērsās nācējiem.

Šoferis atvēra durvis. Vispirms iekāpa sievietes. Tad Ibērs Vernū ieņēma vietu priekšā, un limuzīns aizslīdēja Vjcta laukuma virzienā.

Varbūt šajā bridi būtu pieticis ar nejauši izmestu vārdu, kliedzienu vai žestu, lai iedegtos pūļa dusmas. Citur, nevis pie baznīcas durvīm, tas būtu varējis notikt. Sejas bija skarbas, un, ja arī mākoņi būtu noslaucīti no debesīm, tomēr gaisā valdītu nemiers.

Daži nedroši sveicināja komisāru. Vai viņi vēl uzticējās? Visi vēroja Megrē, kurš devās augšup pa ielu ar pīpi mutē, salīkušiem pleciem.

Viņš apgāja apkārt Vjeta laukumam un iegriezās Rablē ielā. Pretim Vernū mājai, uz pretējā trotuāra, divi jaunekļi vel pusdivpadsmitos stājās sardzē. Viņiem nebija nc lenšu, ne nūju. Šie piederumi, liekas, bija atstāti nakts patruļām. Viņi šeit bija brīvprātīgi un acīmredzami jutās par to lepni.

Megrē garām ejot, viens pacēla savu naģeni, otrs nc.

Seši vai septiņi žurnālisti īsināja laiku uz Tiesu pils pakāpieniem. Durvis bija noslēgtas, un Lomels sēdēja, nolicis fotoaparātus sev līdzās.

- Jūs domājat, ka jums atvērs? - viņš uzsauca Megrē. - Vai zināt jaunumu?

- Kādu jaunumu?

- Liekas, ir atrasts ierocis. Viņiem tur iekšā ir liela apspriede.

Durvis pavērās. Šabo ar zīmēm lika Megrē ātri nākt iekšā un, tikko viņš bija iegājis, aizgrūda durvis ciet, it kā baidītos no reportieru ielaušanās.

Gaiteņi bija tumši, akmens sienas šķita uzsūkušas visu pēdējo nedēļu mitrumu.

- Es gribēju vispirms parunāt ar tevi atsevišķi, bet tas nebija iespējams.

Tiesneša kabinetā dega gaisma. Tur bija prokurors, apsēdies uz otrādi pagriezta krēsla un ar cigareti zobos. Tur bija ari komisārs Ferons un inspektors Šabirons, kurš nevarēja atturēties, neuzmetis Megrē reizē uzvarošu un izsmejošu skatienu.

Uz rakstāmgalda komisārs tūlīt pamanīja svina caurules gabalu, apmēram divdesmit piecus centimetrus garu un četrus centimetrus diametrā.

- Vai tas ir tas pats?

Visi piekrītoši pamāja.

- Nospiedumu nav?

-Tikai asiņu pēdas un divi trīs pielipuši mati.

Tumšzaļā caurule bija bijusi daļa no virtuves, pagraba vai garāžas aprīkojuma. Metāls bija jau apsūbējis.

Vai šis gabals tika nogriezts, apmainot izlietni vai kādu aparātu? Tā varēja būt.

Megrē jau pavēra muti, lai jautātu, kur priekšmets atrasts, kad Sabo teica:

- Stāstiet, inspektor!

Šabirons, kas tikai to bija gaidījis, pazemīgi iesāka:

- Mēs Puatjē vēl pieturamies pie vecajām, labajām metodēm. Kopā ar savu biedru nopratinājis visus ielas iedzīvotājus, es sāku pārmeklēt visus iespējamos kaktus. Dažus metrus no tās vietas, kur Gobijārs tika noslepkavots, ir lielas durvis, kas iziet uz pagalmu, kurš pieder zirgu tirgotājam un kuram apkārt ir zirgu staļļi. Šorīt nolēmu aiziet turp paskatīties. Un starp mēsliem, kas klaja zemi, drīz vien atradu šo te. Ļoti iespējams, ka slepkava, izdzirdis soļus, to pārmeta pāri sienai.

- Kas pārbaudīja nospiedumus?

- Es. Komisārs Ferons man palīdzēja. Lai gan neesam eksperti, zinām pietiekami daudz, lai atklātu pirkstu nospiedumus. Nav šaubu, ka Gobijāra slepkavam rokās bijuši cimdi. Kas attiecas uz matiem, mēs aizgājām uz. morgu, lai tos salīdzinātu.

Viņš apmierināts pabeidza:

- Viss saskan.

Megrē izvairījās izteikt jelkādu viedokli, lēstajās klusums, kuru beidzot pārtrauca tiesnesis.

- Mēs apspriedām, kas tagad būtu darāms. Pirmajā acu uzmetienā šķita, ka šis atklājums apstiprina Emīla Šālī liecību.

Megrē joprojām neko neteica.

- Tā kā ierocis netika atrasts uzreiz, varētu

pieņemt, ka doktoram no tā bija grūti tikt vaļā, pirms viņš gāja uz “Cafe de la Paste’’ piezvanīt. Kā inspektors saprātīgi norāda...

Šabirons labāk gribēja pats pateikt, ko viņš par to domā:

- Iedomāsimies, ka slepkava pēc pastrādātā nozieguma tiešām butu devies prom, pirms ieradās Alens Vcrnu, kā viņš pats to apgalvo. Slepkavam tas ir viņa trešais noziegums. Abas iepriekšējās reizes viņš ieroci bija paņēmis līdzi. Mēs neko neesam atraduši ne Rablē ielā, ne Ložu ielā, un šķiet pilnīgi skaidrs, ka visas trīs reizes viņš sitis ar to pašu svina cauruli.

Megrē bija sapratis, bet uzskatīja par labāku ļaut turpināt runāt.

- Šajā reizē slepkavam nebija iemesla aizsviest ieroci pār sienu. Viņam nesekoja. Neviens nebija viņu redzējis. Bet, ja mēs pieņemam, ka doktors ir tas, kas nogalināja, ir skaidrs, ka viņam bija jāal-brīvojas no tik kompromitējoša ieroča, pirms...

- Kāpēc tad bija jāziņo varas iestādēm?

- Tāpēc, ka tā viņš cerēja novērst aizdomas. Viņš domāja, ka neviens neturēs aizdomās to, kas ceļ trauksmi.

Arī tas likās loģiski.

- Tas vēl nav viss. Jūs to zināt.

Izrunādams šos pēdējos vārdus, inspektors nedaudz samulsa, jo Megrē, nebūdams viņa tiešais priekšnieks, tomēr ne mazākajā mērā nebija tas cilvēks, kuram nevarētu visu teikt skaidri un gaiši.

- Stāstiet, Feron!

Policijas komisārs apmulsis vispirms nospieda cigareti pclnutraukā. Sabo sadrūmis izvairījās uzlūkot savu draugu. Tikai prokurors laiku pa laikam paskatījās rokas pulkstenī kā cilvēks, kuram ir padomā kas patīkamāks.

Noklepojies mazais komisārs vērsās pie Megrē.

- Kad man vakar piezvanīja un prasīja, vai es pazīstot tādu Sabati meitu...

Megrē uzreiz saprata un izjuta bailes. Krūtīs iemetas smagums, un pīpei uzradās slikta garša.

- ... es, protams, sev jautāju, vai tam ir kāds sakars ar lietu. Pēcpusdienā par to atkal iedomājos. Biju aizņemts. Nācās aizsūtīt kādu no maniem cilvēkiem, pēc tam izlēmu, ka, iedams pusdienās, katram gadījumam pie viņas iegriezīšos.

- Jūs tur aizgājāt?

- Es uzzināju, ka jūs viņu esat saticis pirms manis.

Perons nolieca galvu kā cilvēks, kas gatavs uzklausīt pelnītus pārmetumus.

- Viņa jums to teica?

- Ne uzreiz. Vispirms viņa atteicās atvērt durvis, un man nācās rīkoties stingrāk.

-Jūs viņai draudējāt?

- Es darīju zināmu, ka šī spēle viņai var dārgi maksāt. Viņa ļāva man ienākt. Ievēroju, ka viņai ir pārsista acs. Vaicāju, kas to izdarīja. Ilgāk nekā pusstundu viņa bija mēma kā zivs un nicinoši uz mani skatījās. Tad es nolēmu viņu aizvest uz iecirkni, kur ir vieglāk likt viņiem runāt.

Megrē juta smagumu uz pleciem ne tikai visa ar Luīzi Sabati saistītā dēļ, bet arī policijas komisāra attieksmes dēļ. Neskatoties uz nenoteiktību un šķietamo padevību, viņš būtībā bija ļoti lepns par to, ko bija padarījis.

Bija jūtams, ka viņš ar prieku uzbruka šai neaizsargātajai meitenei no vienkāršiem ļaudīm. Droši vien viņš pats bija cēlies no zemas kārtas ļaudīm. Un tieši pret vienu no sev līdzīgiem viņš bija tik ļauns.

Gandrīz visu, ko mazais komisārs aizvien pārliecinošākā balsī tagad teica, bija nepatīkami klausīties.

- Esot vairāk nekā astoņus mēnešus bez darba, viņai nav likumīgu līdzekļu - tas bija pirmais, ko es atzīmēju. Un, tā kā viņa regulāri pieņem vīrieti, tad tiek ieskaitīta prostitūtu kategorijā. Viņa saprata. Viņu pārņēma bailes. Nezinu, kā jūs to panācāt, bet beigās viņa atzinās, ka esot jums visu pateikusi.

- Ko visu?

- Par savām attiecībām ar Alcnu Vernū, par viņa izturēšanos, aklu dusmu lēkmēm un sitieniem.

- Viņa pavadīja nakti aresta telpā?

- Es šorīt viņu atbrīvoju. Tas viņai bija nācis par labu.

- Viņa parakstīja savu liecību?

- Bez tā es nebūtu viņu atlaidis.

Sabo veltīja pārmetošu skatienu savam draugam.

- Es neko nezināju, - viņš nomurmināja.

Viņš droši vien viņiem to jau bija teicis. Meg-

rē nebija Sabo stāstījis par savu ciemošanos kazarmu kvartālā, un tagad tiesnesis, iespējams, uzskatīja šo klusēšanu, kas viņu pašu nostādīja sliktā gaismā, par nodevību.

Megrē palika šķietami mierīgs. Viņa skatiens domīgi kavējās pie mazā, kalsenā komisāra, kurš nu likās gaidām apsveikumus.

- Es domāju, ka jūs izdarījāt secinājumus no šī notikuma?

- Katrā ziņā doktors tagad parādās gluži jaunā gaisma. Šorīt agri no rīta es nopratināju kaimiņienes, kas apliecināja - gandrīz katra apciemojuma laikā iedegušās tik briesmīgas scēnas, ka viņas vairākkārt gribējušas izsaukt policiju.

- Kāpēc viņas to nedarīja?

- Droši vien uzskatīja, ka tas uz viņām neattiecas.

Nē, tā tas nebija. Ja kaimiņienes necēla trauksmi, tad tāpēc, lai, ļaujot viņu sist, atriebtos Sabati meitai par viņas dīko dzīvi. Un iespējams - jo vairāk Alens viņu sita, jo apmierinātākas viņas bija.

Viņas varētu būt mazā komisāra Ferona māsas.

- Kas ar viņu noticis?

- Es liku viņai atgriezties mājās un būt izmeklēšanas tiesneša rīcībā.

Šabo savukārt noklepojās.

- Nav šaubu, ka abi šīrīta atklājumi nostāda Alenu Vcrnu grūtā stāvoklī.

- Ko viņš darīja vakar vakarā, pēc tam, kad aizgāja no manis?

Atbildēja Fcrons:

- Viņš aizgāja uz mājam. Man nepārtraukti ir sakari ar modrības komiteju. Nespēdams aizkavēt šīs komitejas izveidošanos, es uzskatīju par labāku ar to sadarboties. Vēmu tūlīt ir atgriezies mājās.

- Vai viņš parasti apmeklē misi pusvienpadsmitos?

V v

Šoreiz atbildēja Sabo:

- Viņš vienīgais no savas ģimenes nemaz neiet uz dievkalpojumiem.

- Vai šorīt viņš izgāja no mājas?

Ferons izdarīja nenoteiktu žestu.

- Nedomāju vis. Vēl pusdesmitos man neko neziņoja.

Beidzot ierunājās prokurors, kas izskatījās kā cilvēks, kam jau tas ir diezgan.

- Viss tas mūs ne pie kā nenoved. Ir svarīgi zināt, vai mums ir pietiekami daudz argumentu, lai arestētu Alenu Vernū.

Viņš cieši uzlūkoja tiesnesi.

-Tas attiecas uz jums. Jūs par to atbildat.

Sabo savukārt skatījās uz Megrē, kura seja bija nopietna un neitrāla.

Tad atbildes vietā izmeklēšanas tiesnesis teica runu:

- Situācija ir šāda. Kaut kādu iemeslu dēļ sabiedrības aizdomas krita uz Alenu Vernū, jau sākot ar pirmo slepkavību, kad nogalināja viņa tēvoci Robčru Kursonu. Es sev vēl joprojām vaicāju, uz ko balstījās šī izvēle. Alens Vernū nav ieredzēts. Viņa ģimeni vairāk vai mazāk nicina. Esmu jau saņēmis divdesmit anonīmas vēstules, kurās norādīta Rablē ielas māja un kurās mani apsūdz par pārāk iecietīgu izturēšanos pret bagātajiem, ar kuriem es uzturot draudzīgas attiecības.

Turpretim abi nākamie noziegumi šādas aizdomas neradīja. Jau ilgu laiku zināmās personas neuzskata Alenu Vēmu par tādu pašu cilvēku kā pārējie.

Ferons viņu pārtrauca:

- Sabati meitas liecība...

- ... viņam ir smaga, tāpat kā Šālī liecība, tagad, pēc ieroča atrašanas. Trīs noziegumi vienā nedēļā-tas ir daudz. Dabiski, ka iedzīvotāji uztraucas un meklē iespēju sevi aizsargāt. Līdz šim es vilcinājos rīkoties, jo uzskatīju, ka nav pietiekami daudz pierādījumu. Patiešām, kā tikko atzīmēja prokurors, tā ir liela atbildība. Reiz arestēts, cilvēks ar Vēmu raksturu klusēs, pat būdams vainīgs.

Ironiskā, rūgtā Mcgrē smaida pārsteigts, viņš nosarka un pazaudēja domu pavedienu.

- Tikai jāzina, vai labāk viņu arestēt tagad, vai gaidīt, ka...

Megrē nespēja atturēties, caur zobiem nenonīcis:

- Jau Sabati meitu apcietināja un turēja visu nakti.

Sabo to dzirdēja, pavēra muti, lai atbildētu, bez šaubām, lai iebilstu, ka tas nav viens un tas pats, bet pēdējā brīdi pārdomāja.

- Šorīt svētdienas saules un mises del mums bija sava veida atelpa. Bet jau šajā stundā kafejnīcās pie aperitīva sākas sarunas. Ļaudis iet pastaigāties tieši gar Vernū savrupmāju. Viņi zina, ka es vakar vakarā tur spēlēju bridžu un ka komisārs mani pavadīja. Ir grūti likt saprast...

- Jūs viņu arestēsiet? - pieceldamies jautāja prokurors, uzskatīdams, ka svārstīšanās pārāk ieilgusi.

- Es baidos, ka pret vakaru nenotiek kāds in-

cidcnts, kam varētu būt nopietnas sekas. Pietiktu pat ar nieku - kāds zēns iemestu akmeni logos vai dzērājs sāktu mājas priekšā kliegt apvainojošus vārdus. Pašreizējā noskaņojumā...

-Jūs viņu arestēsiet?

Prokurors meklēja savu cepuri, taču to neatrada. Mazais komisārs pakalpīgi viņam teica:

-Jūs to atstājāt savā kabinetā. Es sameklēšu.

Un Sabo, pagriezies pret Megrē, nomurmināja:

- Ko tu par to domā?

- Neko.

- Manā vietā ko lai...

- Neesmu tavā vietā.

- Vai tu domā, ka doktors ir traks?

-Tas atkarīgs no tā, ko sauc par traku.

- Ka viņš ir nogalinājis?

Megrē neatbildēja un arī meklēja savu cepuri.

- Pagaidi brīdi! Man ar tevi jārunā. Vispirms man vajag ar to tikt galā. Jo ļaunāk, ja es kļūdos.

Sabo pavilka labajā pusē atvilktni, izņēma veidlapu un sāka to aizpildīt, kamēr Šabirons uzmeta Megrē tik izsmejošu skatienu kā vēl nekad.

Šabirons un mazais komisārs bija uzvarējuši. Veidlapa bija pavēsie par ierašanos tiesā. Sabo vēl sekundi vilcinājās, parakstīdams un uzlikdams zīmogus.

Tad viņš sev jautāja, kuram no abiem vīriem

to pasniegt. Šāda arestēšana Fontenē vēl nebija piedzīvota.

- Es domāju...

Beidzot:

- Ejiet tur abi! Tikai, cik iespējams, neuzkrītoši, lai izvairītos no ļaužu reakcijas. Labāk brauciet ar mašīnu!

- Man ir manējā, - teica Šabirons.

Tas bija nepatīkams brīdis. Varētu teikt, ka visiem bija mazliet kauns. Varbūt ne tik daudz tāpēc, ka viņi šaubītos par doktora vainīgumu, par ko bija gandrīz pārliecināti, bet tāpēc, ka sirds dziļumos zināja, ka rīkojas nevis viņa vainas dēļ, bet gan sabiedrības ietekmē.

- Dariet man zināmu, kas notiek, - nomurmināja prokurors, pirmais iziedams no telpas un piebilzdams:

- Ja neesmu mājās, zvaniet uz sievas vecāku

māju! 11

Viņš gatavojās pavadīt atlikušo svētdienas daļu ar ģimeni. Arī Ferons un Šabirons izgāja, un mazā komisāra portfelī atradās rūpīgi salocītā pavēste.

Paskatījies pa koridora logu, Šabirons panācās atpakaļ, lai pajautātu:

- Žurnālisti?

- Neko viņiem tagad nesakiet! Vispirms brauciet uz pilsētas centru! Pasakaiet, ka pcc pusstun-das sniegšu viņiem paziņojumu, un viņi paliks šeit.

- Viņu vest šurp?

- Tieši uz cietumu. Ja pūlis gribēs viņam uzbrukt, tur būs vieglāk viņu aizstāvēt.

Tas viss prasīja laiku. Beidzot viņi palika vieni. Sabo neizskatījās apmierināts.

- Ko tu par to domā? - viņš pajautāja. - Tu domā, ka es rīkojos nepareizi?

- Es baidos, - drūmi atzinās Megrē, pīpēdams savu pīpi.

- No kā?

Viņš neatbildēja.

- Es nevarēju rīkoties citādi.

- Es zinu. Ne jau par to es domāju.

- Par ko tad?

Viņš nevēlējās atzīties, ka vēl tagad pakrūtē metās nelabi no tās attieksmes, kāda bija mazajam komisāram pret Luīzi Sabati.

Sabo ieskatījās savā pulkstenī.

- Pēc pusstundas tas būs izdarīts. Mēs varēsim viņu nopratināt.

Megrē aizvien vēl neko neteica, izskatījās, ka viņš ir aizņemts ar nez kādu mīklainu domu.

- Kāpēc tu vakar ar mani par to nerunāji?

- Par Sabati meitu?

-Jā.

- Lai izvairītos no tā, kas notika.

- Tomēr tas notika.

- Jā, es neparedzēju, ka Fcrons ar to nodarbosies.

- Tev ir tā vēstule?

- Kāda vēstule?

- Anonīmā vēstule, kuru es par viņu saņēmu un tev iedevu. Tagad man tā jāpieliek pie lietas.

Megrē parakājās kabatās, atrada saburzīto, vakardienas lietus saliedēto vēstuli un ļāva tai nokrist uz rakstāmgalda.

- Tu negribi paskatīties, vai žurnālisti tiem sekojuši?

Viņš aizgāja pamest skatu pa logu. Reportieri un fotogrāfi joprojām bija tur, it ka gaidīdami, ka vēl kaut kas notiks.

- Vai tev ir pareizs pulkstenis?

- Piecas pāri divpadsmitiem. .

Viņi nebija dzirdējuši nozvanām zvanus. Visas durvis bija noslēgtas, un abi atradās ka pagrabā, kur neiespīd neviens saules stars.

- Es sev vaicāju, kā viņš izturēsies un kā viņa tēvs...

Atskanēja telefona zvans. Sabo tā uztraucās, ka bridi palika uz vietas, klausuli nenoņēmis, tad, cieši raudzīdamies uz Megrē, beidzot nomurmināja:

-Hallo...

Viņa piere savilkās grumbās, uzacis saraucās.

-Jūs esat pārliecināts?

Megrē dzirdēja balss skaņas, bet nevarēja atšķirt vārdus. Runāja Sabirons.

- Jūs pārmeklējāt māju? Kur jūs pašreiz esat? Labi. Jā. Palieciet tur! Es...

Satraucies viņš piespieda roku pierei.

- Pēc dažām minūtēm es jums piezvanīšu.

Kad viņš nolika klausuli, Megrē pajautāja tikai vienu vārdu:

- Aizbraucis?

-Tu to gaidīji?

Un, tā kā Megrē neatbildēja, turpināja:

- Viņš vakar vakarā atgriezās mājās tūlīt pēc tam, kad aizgāja no tevis, mēs par to esam pārliecināti. Nakti viņš pavadīja savā istabā. Šorīt agri no rīta viņš licis uznest tasi kafijas.

- Un avīzes.

- Svētdienās mums nav avīžu.

- Ar ko viņš sarunājās?

- Es vēl nezinu. Perons un inspektors joprojām atrodas viņa mājā un nopratina mājkalpotājus. Tūlīt pēc desmitiem visa ģimene, izņemot Alenu, devās uz misi ar mašīnu, ko vadīja mājas pārvaldnieks.

- Es viņus redzēju.

- Viņiem atgriežoties, neviens par doktoru neinteresējās. Tā ir tāda māja, kur, izņemot sesl-dienas vakaru, katrs dzīvo savā kaktā. Kad ieradās abi mani vīri, kalpone uzkāpa to paziņot Alenam. Viņa savā istabā nebija. Viņu meklēja pa visu māju. Tu domā, ka viņš ir aizbēdzis?

- Ko saka sardzes vīrs uz ielas?

- Ferons ir viņu nopratinājis. Viņam licies, ka doktors izgājis drīz pčc pārējiem ģimenes locekļiem un kājām devies lejā uz pilsētu.

- Vai viņu neizsekoja? Es domāju...

- Es biju devis rīkojumu viņu izsekot. Varbūt policija uzskatīja, ka ir svētdienas rīts un tas nav nepieciešams. Es nezinu. Ja viņu nesaņems ciet, tad apgalvos, ka tīši esmu devis viņam laiku izbēgt.

- Nav šaubu, ka tā teiks.

- Pirms pieciem pēcpusdienā nav neviena vilciena, un auto Alenam nav.

- Tātad viņš nevar būt tālu.

- Tu tā domā?

- Mani pārsteidza tās, ka viņš nav pie savas mīļākās. Parasti viņš tur slepus ieradās tikai vakaros, kad bija tumšs. Bet trīs dienas viņš to nav saticis.

Megrē neteica, ka Alens zināja, ka viņš tur bijis.

- Kas ar tevi? - taujāja izmeklēšanas tiesnesis.

- Nekas. Es baidos, tas arī viss. Tu labāk būtu viņus turp aizsūtījis.

Sabo piezvanīja. Pēc tam abi palika sēžam klusēdami viens otram pretim kabinetā, kurā vēl

nebija ienācis pavasaris, un lampas zaļais kupols piešķīra sēdētāju sejām slimīgu izskatu.

7. nodaļa

LUĪZES DĀRGUMS

Kamēr viņi gaidīja, Megrē pēkšņi pārņēma mokoša sajuta, it kā viņš ar palielināmo stiklu vērotu savu draugu. Šabo likās vēl vairāk novecojis, vairāk apdzisis nekā aizvakar, kad komisārs bija ieradies. Viņa draugā bija pietiekami daudz dzīvības spēka, enerģijas un personības, lai uzturētu šo dzīvesveidu, kādu viņš piekopa, bet, kad piepeši, kā šajā gadījumā, no viņa lika prasīta papildu piepule, viņš sabruka, pats nokaunējies par savu nevarību.

Runa nebija par vecumu, to komisārs varētu apzvērēt. Šabo vienmēr būs bijis tāds. Toreiz, kad viņi bija studenti un viņš bija apskaudis savu draugu, Megrē būs maldījies. Tad Šabo šķita laimīgas jaunības paraugs. Fontenē gādīga māte viņu uzņēma komfortablā mājā, kur lietām piemita solīdums un noteiktība. Megrē zināja, ka bez šīs mājas draugs mantoja divas vai trīs fermas un katru mēnesi saņēma pietiekami daudz naudas, lai to varētu aizdot saviem biedriem.

Bija pagājuši trīsdesmit gadi, un Šabo kļuvis

par to, par ko viņam bija jākļūst. Šodien viņš lūdza palīdzību Megrē.

Minūtes aizritēja. Tiesnesis izlikās pārskatām kādu lielu, bet skatiens nesekoja mašīnraksta rindām. Telefons klusēja.

Viņš izvilka pulksteni no kabatas.

- Lai tur nokļūtu ar mašīnu, pietiek ar piecām minūtēm. Tikpat daudz vajag, lai atgrieztos. Viņiem vajadzētu...

Bija ceturksnis pāri divpadsmitiem. Abiem vīriem bija nepieciešamas vēl dažas minūtes, lai ieietu mājā paskatīties.

- Ja viņš neatzīsies un divu trīs dienu laikā es neatradīšu neapstrīdamus pierādījumus, lūgšu mani atlaist pensijā un bušu no tā visa brīvs.

Šabo bija rīkojies, baidīdamies no iedzīvotāju vairākuma. Tagad viņš bija nobijies no Vernū un tiem līdzīgiem.

- Divdesmit minūtes pāri divpadsmitiem. Es nesaprotu, ko viņi tur dara.

Divpadsmitos divdesmit piecās viņš piecēlās, būdams pārak nervozs, lai sēdētu.

- Tev nav mašīnas? - komisārs viņam jautāja.

Viņš izskatījās samulsis.

- Man bija viena, ar kuru svētdienās vedu māti uz laukiem.

Bija savādi dzirdēt runājam par laukiem kādu,

kas dzīvoja pilsētā, kur govis ganījās piecsimt metru attālumā no galvenās ielas.

- Tagad, kad māte svētdienās iet tikai uz dievkalpojumu, ko gan es iesāktu ar auto?

Varbūt Sabo bija kļuvis skops? Iespējams. Ne tik daudz savas vainas dēļ. Ja pieder tāds neliels īpašums ka viņam, tad briesmīgi baidās to pazaudēt.

Kopš ierašanās Fontenē Megrē bija iespaids, ka viņš saprot tādas lietas, par kurām nekad nebija domājis, un par mazpilsētu viņam radās citādāks priekšstats nekā līdz šim.

- Noteikti ir kādi jaunumi.

Abi policisti bija aizgājuši pirms minūtēm divdesmit. Nevajadzēja daudz laika, lai pārmeklētu Luīzes Sabati divas istabas. Alens Vemū nebija tas cilvēks, kas bēgtu pa logu, un bija jāšaubās, ka iespējams dzīties pakaļ cilvēkam kazarmu kvartāla ielās.

Kad viņi izdzirda auto rāpjamies augšup pa slīpo ielu, pazibēja cerību stars, un tiesnesis gaidot sastinga, bet mašīna pabrauca garām.

- Es vairs nesaprotu.

Viņš atspiedās uz saviem garajiem, gaišiem matiņiem klātajiem pirkstiem un raidīja īsus skatienus Megrē, it kā lūgtu, lai viņu iedrošina, kamēr komisārs spītīgi palika nepieejams.

Kad neilgi pēc pusvieniem beidzot ieskanējās zvans, Šabo burtiski metās pie aparāta.

- Hallo! - viņš kliedza.

Bet tūlīt apjuka. Balss, ko viņš dzirdēja, piederēja sievietei, tādai, kura nav pieradusi zvanīt pa telefonu un tāpēc runāja tik skaļi, ka komisārs to dzirdēja pat istabas otrā galā.

- Vai tiesnesis? - viņa jautāja.

-Jā, izmeklēšanas tiesnesis Sabo. Es klausos.

Viņa atkārtoja tai pašā tonī:

- Vai tiesnesis?

- Jā taču! Ko jūs vēlaties?

- Jūs esat tiesnesis?

Un viņš dusmīgi:

- Jā. Es esmu tiesnesis. Jūs mani nedzirdat?

-Nē.

- Ko jūs vēlaties?

Ja viņa vēlreiz būtu jautājusi, vai viņš ir tiesnesis, iespējams, ka Sabo būtu nometis aparatu zemē.

- Komisārs grib, lai jūs atnākat.

- Kā?

Bet tagad, runādama ar kādu citu tajā istabā, no kuras zvanīja, viņa citādākā balsī noteica:

- Es to viņam pateicu. Kas?

Kāds komandēja:

- Lieciet nost!

- Ko likt nost?

Tiesu pilī atskanēja troksnis. Sabo un Megrē ieklausījās.

- Pamatīgi klauvē pie durvīm.

-Nāc!

Viņi skrēja pa gaiteņiem. Sitieni pieņēmās speķa. Sabo steidzās atvilkt aizbīdni un pagriezt slēdzenē atslēgu.

-Jums piezvanīja?

Tas bija Lomcls kopā ar trim vai četriem kolēģiem. Varēja redzēt pārējos, kas gāja augšup pa ielu laukuma virzienā.

- Tikko garām pabrauca Sabirons, pats pie stūres. Blakus viņam bija kāda sieviete bezsamaņā. Viņš to būs aizvedis uz slimnīcu.

Kāds auto stāvēja lejā pie kāpnēm.

- Kam tas pieder?

- Man, pareizāk sakot, manai avīzei, - teica reportieris no Bordo.

-Aizvediet mūs!

- Uz slimnīcu?

- Nē. Nobrauciet vispirms lejā uz Republikas ielu! Pagriezīsieties pa labi, kazarmu virzienā.

Viņi visi saspiedās mašīnā. Vcrnū mājas priekša bija sastājušies cilvēki divdesmit un klusēdami vēroja viņus pabraucam garām.

- Kas notiek, tiesnesi? - jautāja Lomcls.

- Es nezinu. Vajadzēja kādu arestēt.

- Dakteri?

Viņam nebija drosmes noliegt, mānīties. Daži

cilvēki sēdēja uz “Cafe de la Paste” terases. No konditorejas iznāca kāda svētdienīga izskata sieviete, uz viņas pirksta sarkanā aukliņā karājās balta kartona kastīte.

-Tur?

- Ja. Nu pa kreisi... Pcc šis ēkas pagriezieties...

Nomaldīties nebija iespējams. Pie mājas, kurā

bija Luīzes dzīvoklis, drūzmējās galvenokārt sievietes un bērni, kuri metās uz mašīnas durvīm, kad auto apstājās.

Grūtniece, ko Mcgrē iepriekšējā vakarā bija saticis, izaicinošā pozā stāvēja pirmajā rindā.

- Es jums piezvanīju no pārtikas veikala. Komisārs ir augša.

Tas viss notika juceklīgi. Nelielā ļaužu grupa apgāja apkārt mājai. Megrē, pazīdams šis vietas, soļoja pa priekšu.

Ziņkārīgie, šeit to bija vēl vairāk, aizsprostoja ārējās durvis. Viņi bija pat kāpnēs, kur augšā mazajam policijas komisāram nācās norīkot sargu pie izlauztajām durvīm.

- Ļaujiet paiet garām... Paejiet malā...

Perons - bālu seju, matiem uz pieres - bija

kaut kur pazaudējis savu cepuri. Viņš likās atvieglots, ka atnākuši palīgā.

- Vai jūs ziņojāt komisariātam, lai atsūta papildspēkus?

- Es nezināju, ka... - iesaka tiesnesis.

- Es liku tai sievietei jums pateikt...

Žurnālisti mēģināja fotografēt. Raudāja kāds

zīdainis. Sabo, kuru Megrē bija palaidis sev pa priekšu, sasniedza pēdējos pakāpienus, jautādams:

- Kas te notiek?

- Viņš ir miris.

Sabo pastūma durvis, kuru koka daļas vietām bija sadauzītas gabalu gabalos.

- Istabā.

Telpa bija nekārtībā. Pa atvērto logu iespīdēja saule un lidinājās mušas.

Uz neuzklātās gultas izstiepies gulēja Alens Vernū, apģērbies, brilles uz spilvena blakus sejai, no kuras asinis jau bija atplūdušas.

- Stāstiet, Feron!

- Nav nekā, ko stāstīt. Mēs ar inspektoru atbraucām, un mums norādīja šīs kāpnes. Mēs pieklauvējām. Tā kā neviens neatsaucās, es devu parastos rīkojumus. Šabirons ar plecu divas vai trīs reizes triecās pret durvīm. Mēs viņu atradām tieši šādā stāvoklī. Es paraudzīju pulsu. Tā vairs nebija. Pieliku spoguli pie mutes.

- Un meitene?

- Viņa bija uz grīdas, it kā būtu noslīdējusi no gultas, un bija vēmusi.

Viņi visi iekāpa viņas vēmekļos.

- Viņa vairs nekustējās, bet nebija mirusi. Mājā nav telefona. Es nevarēju skriet kvartālu tālāk meklēt aparātu. Sabirons uzvēla viņu sev plecos un aizveda uz slimnīcu. Neko citu nevarēja darīt.

- Vai esat pārliecināts, ka viņa elpoja?

-Jā. Ar dīvainiem gārdzieniem.

Joprojām strādāja fotogrāfi. Lomels izdarīja pierakstus mazā, sarkanā piezīmju grāmatiņā.

- Visi mājas ļaudis mani burtiski apsēda. Zēniem kādā brīdī bija izdevies ielauzties istabā. Nevarēju iet prom, taču gribēju jums paziņot. Aizsūtīju sievieti, kas izskatījās pēc durvju sardzes, jums pateikt...

Norādīdams uz nekārtību visapkārt, viņš piebilda:

- Es nevarēju pat ieskatīties dzīvoklī.

Kāds no žurnālistiem pasniedza tukšu vero-nāla stobriņu.

- Katram gadījumam.

Tas bija izskaidrojums. Nav šaubu, ka Alens Vernū bija izdarījis pašnāvību.

Vai viņš bija panācis, lai Luīze nonāvējas kopā ar viņu? Vai viņš bija iedevis zāles, neko nesakot?

Krūzē uz virtuves galda vēl bija kafijas atliekas, līdzās maizes riecienam, kura bija manāmas sievietes mutes atstātās pēdas, gulēja siera gabals.

Luīze Sabati mēdza celties vēlu, Alens Vernū droši vien viņu sastapa brokastojam.

- Viņa bija apģērbusies?

- Kreklā. Sabirons viņu ietina segā un aiznesa.

- Kaimiņi nebija dzirdējuši strīdu?

- Es nevarēju viņus nopratināt. Visapkārt drūzmējās bērni, un mātes neko nedarīja, lai dabūtu viņus prom. Paklausieties!

Kāds žurnālists atspieda muguru pret durvīm, kuras vairs nevērās ciet, lai neļautu tās atstumt no ārpuses.

Ziljēns Sabo staigāja šurpu turpu kā sliktā sapni un izskatījās pec cilvēka, kas zaudējis kontroli pār situāciju.

Divas vai trīs reizes tiesnesis devās pie mirušā, pirms uzdrošinājās uzlikt roku uz plaukstas locītavas.

Vai nu aizmirsis, ka to jau teicis, vai ari nolēmis pats sevi pārliecināt, viņš vairākkārt atkārtoja:

- Acīmredzama pašnāvība.

Tad viņš jautāja:

- Vai Sabironam nav jābūt atpakaļ?

- Man liekas, ka viņš paliks tur, lai nopratinātu jauno sievieti, ja viņa atgūs samaņu. Vajadzētu ziņot komisariātam. Sabirons solīja man atsūtīt ārstu...

Tieši tobrīd pie durvīm pieklauvēja, ienāca jauns praktikants un devās tieši pie gultas.

- Miris?

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

- Un sieviete, ko piejums aizveda?

- Ar viņu strādā. Viņai ir izredzes izdzīvot.

Viņš apskatīja stobriņu, paraustīja plecus un

norūca:

- Vienmēr viens un tas pats.

- Kā tas ir noticis, ka viņš ir miris, bet viņa...

Viņš norādīja uz vēmekļiem.

Kāds no reportieriem, kas bija nepamanīts nozudis, atgriezās istabā.

- Nekāda strīda nav bijis, - viņš teica. - Es izjautāju kaimiņus. Tas ir jo vairāk ticams tāpēc, ka šorīt lielākā daļa logu dzīvokļos bija atvērti.

Lomels nekaunīgi rakājās pa atvilktnēm, kurās nebija nekā sevišķa, veļa un Iets apģērbs, nevērtīgas greznumlietiņas. Tad fotogrāfs noliecās, lai paskatītos zem gultas, un Mcgrē redzēja viņu noguļamies uz grīdas, izstiepjam roku un izvelkam ar zilu lenti pārsietu kartona kurpju kasti. Lomels atgāja malā ar savu laupījumu, un visapkārt valdīja pietiekami liela nekārtība, lai viņš mierīgi varētu rīkoties.

Megrē piegāja pie viņa.

- Kas tur ir?

- Vēstules.

Kaste bija gandrīz pilna - ne tikai ar vēstulēm, bet arī ar īsām, steigā uz papīra strēmelēm rakstītām zīmītēm. Luīze Sabati bija visu saglabājusi, varbūt savam mīļākajam to nezinot, pat

gandrīz noteikti, jo citādi viņa nebūtu slēpusi kasti zem gultas.

- Atļaujiet paskatīties!

Lomels izskatījās aizgrābts. Viņš nedrošā balsī teica:

- Tās ir mīlestības vēstules.

Tiesnesis beidzot bija nopratis, kas notiek.

- Vēstules?

- Mīlestības vēstules.

- No kā?

- No Alena. Parakstītas ar viņa vārdu, dažreiz tikai ar iniciāļiem.

Izlasījis divas trīs vēstules, Megrē nebūtu gribējis pieļaut, ka tās iet no rokas rokā. Tās varbūt bija visaizkustinošākās mīlestības vēstules, kādas viņam bija gadījies lasīt. Dakteris tās bija rakstījis ar divdesmitgadīga jauna cilvēka dedzību un naivumu.

Luīzi viņš sauca: “Mana maziņā”.

Reizēm: “Mana nabaga mazulīte, tikai mana Tu”.

Un viņš, kā visi mīlētāji, stāstīja viņai par garajām dienām un naktīm bez viņas, par tukšumu dzīvē un mājā, viņš teica, ka būtu gribējis Luīzi pazīt agrāk, pirms jel viens vīrietis tai pieskaries, klāstīja par asajām sāpēm, kas viņu vakaros vienatnē pārņem gultā, iedomājoties citu glāstus, ko viņa pacietusi.

Dažkārt viņš vērsās pie Luīzes kā pie bezatbildīga bērna, citreiz šaustīja to ar naida un izmisuma kliedzieniem.

- Kungi... - iesāka Megrē ar aizžņaugtu kaklu.

Viņam nepievērsa uzmanību. Tas uz viņu neattiecās. Nosarcis, norasojušiem briļļu stikliem, Šabo turpināja ātri apskatīt papīrus.

“Pirms pusstundas es tevi atstāju un atgriezos savā cietumā. Man atkal vajag Tev pieskarties...”

Viņš Luīzi pazina nepilnus astoņus mēnešus. Tur bija gandrīz divsimt vēstules, un daždien viņš bija rakstījis trīs, vienu pēc otras. Dažām nebija markas. Viņš droši vien pats tās bija atnesis.

“Ja es būtu vīrietis...”

Megrē izjuta atvieglojumu, dzirdot ierodamies policijas vīrus, kas pastūma sānis ļaužu pūli un bērnu baru.

- Labāk nes tās prom, - viņš iečukstēja savam draugam.

Vajadzēja visiem atņemt vēstules. Tās atdodot, viņi izskatījās samulsuši, nespēja uzreiz pagriezties pret gultu, un, ja arī uzmeta skatienu gulošajam, tas tika raidīts paslepšus, ar vainas apziņu.

Tāds - bez brillēm, rāmu, atslābinātu seju, Alens Vernū likās desmit gadus jaunāks nekā dzīvē.

- Māte droši vien uztraucas... - noteica Šabo, ieskatīdamies savā pulkstenī.

Viņš aizmirsa Rablē ielas māju, veselu ģimeni - tēvu, māti, sievu, bērnus, kuriem bija jāpaziņo.

Mcgrē viņam to atgādināja. Tiesnesis nomurmināja:

- Es pats tur negribētu iet.

Komisārs neuzdrošinājās piedāvāt savu palīdzību. Varbūt draugs savukārt neuzdrošinājās to viņam lūgt.

- Es aizsūtīšu Feronu.

- Uz kurieni? - tas vaicāja.

- Uz Rablē ielu darīt viņiem zināmu. Vispirms runājiet ar tēvu!

- Ko lai viņam saku?

- Patiesību.

Mazais komisārs caur zobiem norūca:

- Skaists uzdevums!

Viņiem šeit vairs nebija ko darīt. Ko gan varēja atrast dzīvoklī, kur mitinājās jauna sieviete, kuras vienīgais dārgums bija kaste ar vēstulēm. Nav šaubu, ka ne visas viņa saprata. Bet tam nebija nozīmes.

- Vai tu nāc, Mcgrē?

Un ārstam:

-Jūs uzņemsieties nokārtot mirušā aizvešanu?

- Uz morgu?

- Ir nepieciešama sekcija. Es nesaprotu, kā...

Tiesnesis pagriezās pret abiem aģentiem.

- Nelaidiet nevienu iekšā!

Viņš kāpa lejā pa kāpnēm ar kartona kasti padusē, apakšā nācās spraukties cauri ptilim, turklāt nebija padomāts par mašīnu. Viņi atradās otrā pilsētas malā. Neaicināts piesteidzās žurnālists no Bordo.

- Uz kurieni jūs aizvest?

- Uz mājām.

- Klemanso ielā?

Lielāko ceļa daļu viņi nobrauca klusēdami. Tikai kādus simt metrus no savas mājas Sabo klusi noteica:

- Es domāju, ka tagad lieta ir beigusies.

Acīmredzot viņš par to nebija pārliecināts, jo

slepus pētīja Mcgrē. Bet komisārs nereaģēja, neteica ne “jā”, ne “nē”.

- Ja viņš nebija vainīgs, cs neredzu iemeslu, kāpēc...

Tiesnesis apklusa, jo viņa māte, droši vien nomocījusies gaidās un neziņā, izdzirdusi auto, jau vēra durvis.

- Prātoju, kas atgadījies. Redzēju ļaudis skrienam, it kā kaut kas būtu noticis.

Tiesnesis pateicās reportierim un uzskatīja par nepieciešamu piedāvāt ko dzeramu.

- Kādu glāzīti?

- Paldies. Man steidzami jāzvana savai avīzei.

- Cepetis būs sadedzis. Es jūs gaidīju pusvie-nos. Tu izskaties noguris, Žiljēn. Vai jums neliekas, Žil, ka viņš slikti izskatās?

-Tev, māmiņ, uz brīdi mūs jāatstāj!

- Jūs negribat ēst?

- Ne tūlīt.

Viņa pieķērās Megrē.

- Vai nav noticis nekas ļauns?

- Nekas tāds, kas varētu jus satraukt.

Komisārs uzskatīja par pareizāku atklāt patiesību, vismaz daļu no tās.

- Alens Vernū ir izdarījis pašnāvību.

Viņa vienīgi izsaucās:

-Ak!

Tad, galvu purinādama, devās uz virtuvi.

- Ieiesim darbistabā! Ja vien tu neesi izsalcis?

-Nē.

- Iedzer kaut ko!

Megrē būtu vēlējies glāzi alus, bet zināja, ka tā mājās nav. Pārlūkojis liķieru skapīti, viņš uz labu laimi paņēma vienu pudeli.

- Roze tev atnesīs ūdeni un ledu.

Sabo bija iekritis savā klubkrēslā, kurā tēva galva vēl pirms viņējās bija iezīmējusi tumšāku plankumu. Uz rakstāmgalda atradās kurpju kaste ar no jauna sasieto lentu.

Tiesnesim steidzīgi vajadzēja mierinājumu. Viņa nervi bija saspringti.

- Kāpēc tu mazliet neiedzer?

Pēc tā, kā Sabo paskatījās uz durvim, Megrē saprata, ka draugs nedzēra mātes neatlaidīgo lūgumu dēļ.

- Es labāk ne.

- Kā vēlies.

Neskatoties uz silto dienu, kamīnā joprojām liesmoja uguns. Megrē bija pārāk karsti un vajadzēja paiet nostāk.

- Ko tu par to domā?

- Par ko?

- Par to, ko viņš ir izdarījis. Kāpēc, ja viņš nebija vainīgs...

-Tu taču lasīji kādu no viņa vēstulēm, vai ne?

Sabo nolieca galvu.

- Komisārs Fcrons vakar ielauzās Luīzes dzīvoklī, viņu pratināja, aizveda uz komisariātu, turēja visu nakti arestā.

- Viņš rīkojās bez manas ziņas.

- Es zinu. Tomēr viņš to darīja. .Šorīt Alens metās pie viņas un visu uzzināja.

- Es nesaprotu, ko tas mainīja.

Viņš to gluži labi sajuta, bet negribēja atzīt.

- Tu domā, ka tāpēc?

- Es domāju, ka ar to pietiek. Rit visa pilsēta būtu lielas kursā. Ferons, iespējams, turpinātu vajāt jauno sievieti, un visbeidzot viņu notiesātu par prostitūciju.

- Viņš nav rīkojies saprātīgi. Šāda iemesla dēļ nav jādara sev gals.

- Kā kuram.

-Tu esi pārliecināts, ka viņš nav vainīgs?

-Un tu?

- Es domāju, ka visi viņu uzskatīs par vainīgu un būs apmierināti.

Megrē pārsteigti pavērās tiesnesī.

-Tu gribi teikt, ka gatavojies slēgt lietu?

- Es nezinu. Es vairs nezinu.

- Vai atceries, ko Alens mums teica?

- Par kādu tematu?

- Ka trakajam ir sava loģika. Trakais, kura dzīves laikā neviens nav nojautis viņa trakumu, nesāks pēkšņi, bez pamata nogalināt. Jābūt vismaz provokācijai, cēlonim, kas būtu nepietiekams saprātīgam cilvēkam, bet viņam liktos pietiekams.

Pirmais upuris bija Robērs dc Kursons, un, manuprāt, šai lietai ir ļoti liela nozīme, tāpēc ka tā vienīgā var mums dot kādus norādījumus.

Arī ļaužu valodas nerodas ne no kā.

-Tu uzticies pūļa uzskatiem?

- Gadās maldīties. Tomēr gandrīz vienmēr esmu pārliecinājies, ka šiem uzskatiem ir nopietns pamats. Es teiktu, ka pūlim ir instinkts.

- Tā ka gluži labi tas ir Alens...

- Es tā nedomāju. Kad nogalināja Robēru de

Kursonu, iedzīvotāji salīdzināja abas Rablē ielas mājas, un tad vēl nebija runa par trako. Kursona noslepkavošana katrā ziņā nebija kāda trakā vai maniaka darbs. Tur varēja būt kādi noteikti iemesli, kāpēc slepkava nolēma viņu nogalināt vai izdarīja to dusmu lēkmē.

- Turpini!

Sabo vairs necīnījās. Megrē būtu varējis viņam teikt nezin ko, un viņš būtu piekritis. Tiesnesim šķita, ka viņa karjera, viņa dzīve gatavojas sabrukt.

- Es zinu tikpat daudz kā tu. Bija divi citi noziegumi, viens pēc otra, abi neizskaidrojami, izdarīti tai pašā veidā, it kā slepkava ļoti vēlētos pasvītrot, ka rīkojies viens un tas pats vainīgais.

- Domāju, ka noziedznieki parasti turas pie vienas metodes, vienmēr vienas un tās pašas.

- Es prātoju, kāpēc viņš tā steidzās.

- Kā steidzās?

- No jauna nogalināt. Tad vēl nogalināt. It kā, lai rastos iespaids, ka ārprātīgs noziedznieks siro pa ielām.

Šoreiz Šabo strauji pacēla galvu.

-Tu gribi sacīt, ka viņš nav traks?

- Ne gluži to.

- Tad?

- Man žēl, ka par šo jautājumu mēs pamatīgāk neapspriedāmies ar Alcnu Vernū. Tas

mazumiņš, ko viņš mums pateica, man palicis atmiņā. Pat trakais ne vienmēr rīkojas kā trakais.

-Tas ir skaidrs. Ja tā nebūtu, viņu saņemtu ciet.

- Nedz ari tā, ka tas, kas nogalina, a priori ir traks.

- Es vairs nespēju tev sekot. Tavs secinājums?

- Man nav secinājumu.

Izdzirduši telefona zvanu, viņi sarāvās. Sabo noņēma klausuli, un viņa balss mainījās.

- Bet, jā, kundze. Viņš ir šeit.

Un pret Megrē:

- Tava sieva.

Vada otrā galā Megrē kundze teica:

- Tu tas esi? Es neiztraucēju tevi brokastu laikā? Jūs vēl esat pie galda?

-Nē.

Nebija nozīmes stāstīt, ka viņi vēl nav ēduši.

- Man pirms pusstundas piezvanīja tavs šefs un jautāja, vai tu noteikti atgriezīsies rit no rīta. Nezināju, ko atbildēt, jo, kad tu man zvanīji, nebiji pārliecināts. Viņš teica: ja man ir izdevība tev vēlreiz piezvanīt, lai daru tev zināmu, ka kopš divām dienām ir pazudusi sazin kāda senatora meita. Lai nesaceltu nevajadzīgu troksni, avīzēs tas vēl nav pieminēts. Tu zini, par ko ir runa?

-Nē.

- Viņš nosauca vārdu, bet es aizmirsu.

-īsāk sakot, viņš grib, lai es noteikti atgriežos?

- Tā viņš teica. Cik saprotu, viņam sagādātu prieku, ja tu pats ņemtu šo lielu savās rokās.

- Vai līst?

- Laiks ir lielisks. Ko tu nolēmi?

- Darīšu visu iespējamo, lai rit no rīta būtu Parīzē. Jābut taču nakts vilcienam. Neesmu vēl paskatījies sarakstā.

Šabo viņam rādīja zīmi, ka ir nakts vilciens.

- Fontenē viss labi?

- Viss labi.

- Nodod sirsnīgus sveicienus tiesnesim!

- Katrā ziņā.

Nolicis klausuli, Megrē nebūtu varējis pateikt, vai viņa draugs ir izmisis, vai iepriecināts par viņa aizbraukšanu.

- Tev jāatgriežas?

- Tā būtu labi.

- Varbūt ir laiks sēsties pie galda?

Megrē nelabprāt atstāja balto kastīti, kura viņam atgādināja šķirstu.

- Par to mātes klātbūtnē nerunāsim.

Viņi vēl nebija likuši līdz saldajam ēdienam, kad jau zvanīja pie durvīm. Roze gāja atvērt un paziņoja:

-Tas ir policijas komisārs, viņš jautā...

- Ielaidiet viņu manā darbistabā!

- Rs tā izdarīju. Viņš gaida. Viņš saka, ka tas nav steidzami.

Šabo kundze centās runāt gan par šo, gan par to, it kā nekas nebūtu noticis. Viņa atcerējās vārdus, cilvēkus, kas bija miruši vai jau sen atstājuši šo pilsētu un kuru dzīvesstāsti uzausa viņas atmiņā.

Beidzot viņi piecēlās no galda.

- Likšu pasniegt kafiju darbistabā.

Kafiju pasniedza, un Roze ar gandrīz svētsvinīgu žestu uzlika uz paplātes glāzes un smalkā konjaka pudeli. Vajadzēja pagaidīt, kamēr aizvēra durvis.

- Tātad?

- Es tur biju aizgājis.

- Cigāru?

- Paldies. Neesmu vēl brokastojis.

- Vai vēlaties, lai lieku jums kaut ko pasniegt?

- Piezvanīju sievai un pateicu, ka nekavējoties nākšu mājās.

- Kā tas notika?

- Mājas pārvaldnieks atvēra durvis, un es jautāju, vai nevar sastapt Ibēru Vcrnū. Viņš mani atstāja koridora, kamēr gāja to pavēstīt. Tas aizņēma daudz laika. Gadus septiņus vai astoņus vecs zēns panācās mani apskatīt, un es dzirdēju viņa mātes balsi saucam puisēnu atpakaļ. Vēl kāds mani novēroja pa puspievērtajām durvīm, kāda veca sieviete, bet es nezinu, vai tā bija Vēmu kundze, vai viņas māsa.

- Ko Vernū teica?

- Viņš ienāca no gaiteņa un trīs vai četru metru attālumā no manis, turpinādams tuvoties, vaicāja:

“Jūs viņu atradāt?”

Es teicu, ka man viņam jāpavēsta slikta ziņa. Viņš neaicināja mani salonā, atstāja stāvam uz salmu paklāja un skatījās uz mani no augšas, bet es labi redzēju, ka viņa lūpas un pirksti drebēja.

“Jūsu dēls ir miris,” beigu beigās paziņoju.

Un viņš atbildēja:

“Vai jūs viņu nogalinājāt?”

“Viņš šorīt izdarījis pašnāvību savas mīļākās istabā.”

- Vai viņš bija pārsteigts? - vaicāja izmeklēšanas tiesnesis.

- Man likās, ka tas radīja šoku. Viņš pavēra muti, it kā grasīdamies uzdot kādu jautājumu, bet beigu beigās tikai nomurmināja:

“Tātad viņam bija mīļākā.”

Viņš neprasīja man, kas viņa bijusi, nedz arī, kas ar viņu noticis. Viņš gāja uz durvīm, lai tās atvērtu, un, mani izlaižot ārā, viņa pēdējie vārdi bija:

“Varbūt tagad šie ļaudis liks mūs mierā.”

Un viņš ar zodu norādīja uz ziņkārīgajiem, kas bija sapulcējušies uz trotuāra, uz ļaužu pūlīšiem otrā ielas pusē, uz žurnālistiem, kas izmantoja brīdi, kad viņš atradās uz sliekšņa, lai viņu nofotografētu.

- Viņš nemēģināja no tiem izvairīties?

- Tieši pretēji. Tos ieraudzījis, viņš pakavējās, nostājās tiem pretim, skatīdamies acīs, tad lēnām aizvēra durvis, un es dzirdēju aizveramies aizbīdņus.

- Un meitene?

- Es iegriezos slimnīcā. Sabirons joprojām sēž pie viņas gultas galvgaļa. Kaut kāda sirds defekta dēļ nav droši zināms, vai viņa izturēs.

Nepieskāries kafijai, viņš ātri izdzēra smalka konjaka glāzi un piecēlās.

- Vai varu iet paēst?

Šabo piekrītoši pamāja un arī piecēlās, lai viņu pavadītu.

- Ko lai pēc tam daru?

- Es vēl nezinu. Ienāciet pie manis kabinetā! Trijos tur mani gaidīs prokurors.

- Es katram gadījumam atstāju divus vīrus pie Rablē ielas mājas. FCdis staigā, apstājas, pusbalsī sarunājas.

- Vai pūlis ir mierīgs?

- Tagad, kad Alens Vernū ir izdarījis pašnāvību, manuprāt, briesmas vairs nedraud. Jūs zināt, kā tas ir.

Šabo uzlūkoja Megrē, it kā gribēdams teikt:

“Nu, redzi!”

Ko viņš ncbulu devis, lai draugs viņam atbildētu:

“Bet, protams! Viss ir beidzies.”

Tikai Megrē neko neatbildēja.

S. nodaļa

INVALĪDS NO GRONUAIJĒ

Mazliet pinris tilta, ejot uz leju no Šabo mājas, Megrē bija pagriezies pa labi un jau minūtes desmit gāja pa garu ielu, kas nebija ne pilsēta, ne lauki.

Sākumā mājas - baltas, sarkanas, pelēkas, ari kāda vīna tirgotāja māja un noliktavas, bija saspiedušās viena pie otras, bet tām nebija, piemēram, Republikas ielas māju raksturīgā izskata, un dažas nobalsinātas vienstāva ēciņas izskatījās gandrīz kā zemnieku mājas.

Tad nāca klajumi, ieliņas, kas ļāva saskatīt sakņu dārzus, kuri ieslīpi aizstiepās uz upes pusi, un brīžam, piesietu pie mietiņa, manīja dažu baltu kazu.

Uz ielas Megrē nesalika gandrīz nevienu cilvēku, bet pa atvērtajām durvīm puskrēslā redzēja ģimenes klausāmies radio vai mielojamies ar torti, citur kādu vīru kreklā lasām avīzi, vēl citur -mazu večiņu, aizsnaudušos pie liela sienas pulksteņa ar vara svārstu.

Dārzi mazpamazām pārņēma visu apkārtni, klajumi starp mūriem kļuva vēl plašāki, ceļam tuvojās Vandē upe, nesdama sev līdzi pēdējās vēja brāzmās norautos zarus.

Megrē, kas nebija ļāvis vest sevi ar mašīnu, jau to nožēloja, jo ceļš izrādījās tik garš un saule sāka karsēt pakausi. Pagāja apmēram pusstunda, līdz viņš sasniedza Gronuaijē krustojumu, pēc kura, šķiet, bija vairs tikai pļavas.

Trīs safrizēti jaunekļi, ģērbušies jūraszilos uzvalkos, stāvēja, atspiedušies pret kroga durvīm un, acīmredzot nezinādami, kas viņš ir, uzlūkoja komisāru ar izaicinošu ironiju, kā zemnieki skatās uz laukos iemaldījušos pilsētnieku.

- Vai Pāžes kundzes māja? - viņš tiem jautāja.

- Jūs gribējāt teikt - Leontīnes?

- Es nezinu viņas vārdu.

Ar to pietika, lai viņi sāktu smieties. Viņiem likās jocīgi, ka viņš nezina Leontīnes vārdu.

- Ja tā ir viņa, tad ejiet pa šīm durvīm paskatīties!

Mājai bija tikai viens stāvs, tik zems, ka Mcg-rē varēja ar roku aizsniegt jumtu. Zaļi nokrāsotās durvis bija dubultas, ārējā daļa atvērta, bet iekšējās durvis ciet.

Sākumā komisārs nevienu neredzēja. Virtuve bija ļoti tīra, ar baltu fajansa krāsni, apaļu galdu, kas pārklāts ar rūtainu vaska galdautu, ceriņiem raiba vāzē, kura droši vien laimēta gadatirgū; kamīns bija pārblīvēts ar nieciņiem un fotogrāfijām.

Viņš pakustināja aukliņā pakārtu mazu zvaniņu.

- Kas tur ir?

Megrē redzēja namamāti iznākam no istabas, kurai durvis vērās uz kreiso pusi: tā bija vienīgā istaba šajā mājā. Sievietei tikpat labi varēja būt gadi piecdesmit, kā sešdesmit pieci. Kalsna un stingra, līdzīga Mcgrē istabenei viesnīcā, viņa raudzījās atnācējā ar zemniecisku neuzticību un nenāca tuvāk durvīm.

- Ko jās vēlaties?

Tad tūlīt piebilda:

- Vai tas neesat jūs, kura foto ielikts avīzē?

Megrē dzirdēja kaut ko sakustamies istabā.

Vīrieša balss taujāja:

- Kas tur ir, Leontīne?

- Komisārs no Parīzes.

- Komisārs Megrē?

- Es domāju, ka tā viņu sauc.

- Lai viņš nāk iekšā!

Nepakustēdamās viņa atkārtoja:

- Nāciet iekšā!

Megrē pats pacēla aizbīdni, lai atvērtu durvju iekšējo daļu. Leontīne nepiedāvāja viņam apsēsties un neko neteica.

-Jūs bijāt Robērade Kursonamājkalpotāja, vai ne?

- Piecpadsmit gadus. Policija un žurnālisti man jau uzdeva visus jautājumus. Es neko nezinu.

No tās vietas, kur viņš stāvēja, komisārs tagad saskatīja baltu istabu ar spožām bildēm izrotātām sienām, augstas riekstkoka gultas kāju, uz kuras bija sarkans pēlis, un viņam degunā iesitās pīpes dūmi. Vīrietis visu laiku kustējās.

- Es gribu redzēt, kāds viņš izskatās... - vīrs noburkšķēja.

Un viņa Mcgrē nelaipni uzsauca:

- Jūs dzirdējāt, ko teica mans vīrs? Ejiet uz priekšu! Viņš nevar piecelties no gultas.

Vīrs, kas tur sēdēja, bija apaudzis ar bārdu, ap viņu bija izklātas avīzes un lubu romāni. Viņš pīpēja jūras putu pīpi ar garu kātu, un uz naktsgaldiņa rokas atstatumā stāvēja baltvīna pudele un glāze.

- Tās ir viņa kājas, - paskaidroja Leontīne. -Viņu saspieda starp divu vagonu buferiem. Viņš strādāja uz dzelzceļa. Ir skarti arī kauli.

Mežģīņoti zīda aizkari padarīja gaismu maigāku, un divi ģerāniju podi atdzīvināja palodzi.

- Esmu izlasījis pārjums visu, Megrē kungs. Es lasu visu dienu. Agrāk es nemaz nelasīju. Atnes glāzi, Leontīne!

Mcgrē nespēja atteikties. Viņš pieskandināja. Tad, izmantodams to, ka sieva vēl palika istaba, komisārs izvilka no kabatas svina caurules gabalu, kas viņam bija uzticēts.

- Jūs to pazīstat?

- Protams.

- Kur jūs to pēdējoreiz redzējāt?

- Salonā uz lielā galda.

- Robēra de Kursona mājā?

- Jā. Tas tika noņemts, kad pagājušajā ziemā vajadzēja apmainīt ūdens caurules, jo sals tās bija pārplēsis.

- Viņš turēja šo caurules galu uz galda?

-Tur stāvēja dažnedažādas lietas. Istabu sauca par

salonu, bet tā bija viela, kur viņš dzīvoja un strādāja.

- Vai jūs uzkopāt viņa māju?

- Viņš man atļāva tikai izslaucīt grīdu, noslaucīt putekļus, turklāt vēl tā, lai nevienu lietiņu neizkustinātu no vietas! Jā, un nomazgāt traukus.

- Vai viņš bija maniaks?

- To es neesmu teikusi.

- Komisāram tu vari to teikt, - vīrs sacīja priekšā.

- Man par viņu nav jāsūdzas.

- Izņemot to, ka par vairākiem mēnešiem tev nav samaksāts.

- Tā nav viņa vaina. Ja tie ielas pretējā pusē būtu atdevuši naudu, ko bija viņam parādā...

- Vai jums nav bijusi vēlēšanās aizsviest šo cauruli?

- Es gribēju, bet viņš lika atstāt to tur. Tā viņam noderēja kā papīra prese. Atceros, viņš piebilda, ka tā varētu noderēt, ja mēģinātu ielauzties zagļi. Savāda doma, jo pie sienām netrūka šaujamo. Viņš tos kolekcionēja.

- Vai tā ir taisnība, komisāra kungs, ka viņa māsasdēls ir izdarījis pašnāvību?

-Tā ir taisnība.

- Jūs domājat, ka viņš? Vēl mazliet baltā? Redziet, es, kā jau esmu teicis savai sievai, pat nemēģinu saprast bagātos. Tie nedomā un un nejūt tā kā mēs.

-Jūs pazināt Vernū?

-Tāpat kā visi pārējie, tik, cik satiku viņus uz ielas. Dzirdēju runājam, ka viņiem neesot vairs naudas, ka viņi to aizņemoties pat no mājkalpotājiem, un tas tā tiešām varētu būt, jo Leontīnes saimnieks nesaņēma vairs savu pensiju un nevarēja viņai samaksāt.

Sieva ar zīmēm norādīja, lai viņš mazāk runā. Starp citu, vīram nekas sevišķs arī nebija stāstāms, taču viņš jutās laimīgs, ka vaigu vaigā var skatīt komisāru Mcgrē.

Komisārs devās prom, mutē lidzi aiznesdams rūgleno baltvīna garšu. Atpakaļceļā uz ielas bija lielāka kustība. Jaunieši uz velosipēdiem atgriezās laukos. Ģimenes lēnām devās uz pilsētas pusi.

Viņi droši vien vēl aizvien turpina spriest pilī, tiesneša kabinetā. Megrē bija atteicies pievienoties, jo negribēja ietekmēt lēmumu, kas bija jāpieņem.

Vai viņi nolems izbeigt izmeklēšanu, uzskatot doktora pašnāvību par atzīšanos?

Tas bija iespējams, taču tādā gadījumā Šabo visu mūžu mocīsies sirdsapziņas pārmetumos.

Kad Megrē sasniedza Klemanso ielu un pavērsa skatienu tālumā pa Republikas ielu, viņš tur redzēja jau gandrīz pūli: ļaudis pastaigājās pa abiem trotuāriem, daži nāca ārā no kinoteātra, uz “Cafe de la Paste" terases visi krēsli bija aizņemti. Saule jau krāsojās rieta iesarkanajos toņos.

Viņš devās uz Vjeta laukumu, pagāja garām sava drauga mājai, kur pirmā stāva logā neskaidri saskatīja Šabo kundzi. Rablē ielā ziņkārīgie vēl stāvēja pretim Vēmu mājai, bet, varbūt tāpēc, ka tur nāve bija paņēmusi cilvēku, ļaudis turējās cieņas pilnā attālumā, lielākoties uz pretējā trotuāra.

Megrē sev vēlreiz atkārtoja, ka šī lieta uz viņu neattiecas, ka šovakar pat viņam jābrauc prom, ka viņš riskē radīt visos neapmierinātību un sastrīdēties ar savu draugu.

Pēc tam, nespēdams pretoties, viņš pastiepa roku uz durvju veserīša pusi. Komisāram vajadzēja ilgi gaidīt, garāmgājēju novērotam, kamēr beidzot viņš izdzirda soļus un mājas pārvaldnieks atvēra aizbīdni.

- Es gribētu satikt Ibēru Vernū kungu.

- Kungs nav runājams.

Mcgrē bija ienācis bez uzaicinājuma. Hallē valdīja puskrēsla. Nebija dzirdams nekāds troksnis.

- Vai viņš ir savā istabā?

- Es domāju, ka viņš guļ.

- Viens jautājums: vai jūsu istabas logi iziet uz ielu?

Mājas pārvaldnieks izskatījās samulsis un klusu teica:

-Jā. Trešajā stāvā. Mēs ar sievu guļam bēniņos.

- Un jūs varat redzēt māju no priekšpuses?

Pa to laiku, viņiem nedzirdot, atvērās salona durvis, un Megrē ienācējā pazina sievasmāsu.

- Kas tur ir, Arsen?

Viņa redzēja komisāru, bet neteica viņam ne vārda.

- Es sacīju Mcgrē kungam, ka kungs nav runājams.

Beidzot viņa pievērsās komisāram.

-Jūs gribētu runāt ar manu svaini? Ienāciet!

Plašajā salonā ar aizvērtajiem aizkariem viņa bija viena pati, uz apaļā galdiņa dega tikai viena lampa. Nebija nevienas atvērtas grāmatas, nevienas avīzes, neviena šuvekļa vai cita darba. Acīmredzot, kad Mcgrē bija pacēlis klauvējamo veserīti, viņa bija sēdējusi tur, neko nedarīdama.

- Es varu jūs pieņemt viņa vietā.

-Tieši viņu es ļoti vēlos satikt.

- Pat ja jus ieiesiet pie viņa, iespējams, ka viņš nebūs tādā stāvoklī, lai jums atbildētu.

Viņa piegāja pie galda, kur stāvēja vairākas pudeles, paņēma vienu, kurā kādreiz bijis Bur-goņas markas konjaks un kas tagad bija tukša.

- Pusdienlaikā tā bija līdz pusei pilna. Viņš šeit neuzturējās ilgāk par stundas ceturksni, kamēr mēs vēl bijām pie galda.

- Vai viņam tā gadās bieži?

- Gandrīz ik dienas. Tagad viņš gulēs līdz pieciem vai sešiem, un viņam būs miglainas acis. Mēs ar māsu esam mēģinājušas ieslēgt pudeles, bet viņš atrod paņēmienus, kā panākt savu. Labāk, ka tas notiek šeit, nevis kādā dzertuvē.

- Viņš reizēm iegriežas dzertuvēs?

- Kā gan mēs to varētu zināt? Viņš iziet pa mazajām durvīm bez mūsu ziņas, pēc tam skatās lielām acīm un sāk šļupstēt, un tad ir skaidrs, ko tas nozīmē. Savu dzīvi viņš beigs tāpat kā viņa tēvs.

- Vai tas sākās sen?

- Pirms vairākiem gadiem. Varbūt viņš dzēra arī agrāk, bet tas viņu tā neietekmēja. Viņš neizskatās tik vecs, bet tomēr viņam jau ir sešdesmit septiņi gadi.

- Es lūgšu pārvaldnieku mani aizvest pie viņa.

- Jūs nevēlaties atnākt vēlāk?

- Šovakar aizbraucu uz Parīzi.

Viņa saprata, ka nav vērts strīdēties, un piespieda zvana pogu. Parādījās Arsens.

-Aizvediet komisāra kungu pie kunga!

Arsēns pārsteigts paskatījās, it kā vaicādams, vai viņa visu labi apsvērusi.

- Notiks, kam jānotiek!

Bez mājas pārvaldnieka Mcgrē būtu apmaldījies šajos sazarotajos koridoros, plašos un skanīgos kā klostera gaiteņi. Garāmejot viņš redzēja virtuvi, kur mirdzēja vara katli un, tāpat kā Gro-nuaijē, uz galda stāvēja baltvīna pudele, droši vien Arsēna pudele.

Likās, ka pārvaldnieks vairs neko nesaprot. Pēc jautājuma par viņa istabu viņš bija gaidījis, ka sāksies īsta nopratināšana. Taču Megrē neko nejautāja.

Apakšstāva labajā spārnā komisārs pieklauvēja pie kokgriezumiem rotātām ozolkoka durvīm.

- Tas esmu es, kungs! - Arsens teica, paceldams balsi, lai to iekšpusē sadzirdētu.

Varēja nojaust neskaidru ņurdēšanu.

- Ar mani kopā ir komisārs, kurš uzstāj, ka gribot jūs satikt, kungs.

Viņi nekustēdamies gaidīja, kamēr istabā kāds staigāja šurpu turpu un beidzot pavēra durvis.

Svaine nebija maldījusies, teikdama par lielajām acīm, kas apskurbumā cieši raudzījās uz komisāru.

- Tas esat jūs! - stīvu mēli šļupstēja Ibērs Vernū.

Acīmredzot viņš bija gulējis ar visām drēbēm. Apģērbs bija saburzīts, baltie mati krita uz pieres, un viņš neviļus tiem pieskārās ar roku.

- Ko jūs vēlaties?

- Es ļoti vēlētos ar jums parunāt.

Bija grūti viņu izlikt aiz durvīm. Vernū, nebūdams vēl gluži atguvies, atkāpās sānis. Istaba bija ļoti liela, ar baldahīna tipa gultu no izgrebta koka un ļoti tumša, ar sakrokotiem izbalējuša zīda aizkariem.

Visas mēbeles bija senas, vairāk vai mazāk ieturētas vienā stilā, atgādinot kapellu vai sakris-teju.

- Vai atļausiet?

Vernū iegāja vannasistabā, ielaida glāzē ūdeni un izskaloja kaklu. Iznākdams viņš izskatījās jau nedaudz labāk.

- Apsēdieties! Šajā klubkrēslā, ja vēlaties. Vai jūs kādu satikāt?

- Jūsu svaini.

- Viņa jums teica, ka esmu dzēris?

- Viņa man radīja tukšu konjaka pudeli.

Viņš paraustīja plecus.

- Aizvien tā pati dziesma. Sievietes to nespēj saprast. Par cilvēku, kuram tikko rupji paziņots, ka viņa dēls...

Asaras aizmigloja viņa acis. Balss kļuva toni zemāka, šņukstoša.

- Tas ir smags sitiens, komisār. Jo vairāk, ja nav nekā cita kā vien dēls. Ko dara viņa mate?

- Ne jausmas.

- Viņa izliksies slima. Tas ir viņas paņēmiens. Viņa jūtas slima, un viņai neko neviens neuzdrošinās teikt. Jūs saprotat? Tad viņu aizvieto viņas māsa, un, viņasprāt, tas nozīmē pārņemt māju savās rokās...

Viņš atgādināja kādu vecu aktieri, kas par katru cenu grib aizkustināt. Nedaudz uztūkušajā sejā pārsteidzoši ātri mainījās izteiksme. Dažu minūšu laikā tie jau bija izteikuši skumjas, zināmā mērā bažas, tad tēva sāpes un sarūgtinājumu par abām sievietēm. Tagad atkal parādījās bažas.

- Kāpēc jūs gribējāt mani satikt?

Mcgrē, kurš nebija apsēdies viņam norādītajā krēslā, izvilkti no kabatas caurules gabalu un nolika uz galda.

- Jus bieži gājāt pie sava sievasbrāļa?

- Apmēram reizi mēnesī, lai viņam aiznestu naudu. Man šķiet, ir zināms, ka es viņam devu naudu, no kā viņam dzīvot?

- Tātad jūs pamanījāt šo caurules gabalu uz viņa rakstāmgalda?

Viņš vilcinājās, saprazdams, ka atbilde uz šo jautājumu ir ļoti svarīga un ka lēmums jāpieņem ātri.

- Man šķiet, kā jā.

-Tas ir vienīgais lietiskais pierādījums šajā lietā. Liekas, ka pagaidām vēl nav novērtēta tā nozīme.

Mcgrē apsēdās, izvilka pīpi no kabatas un to piebāza. Vernū palika stāvot ar savilktu seju, it kā viņam ļoti sāpētu galva.

- Vai varat man veltīt dažas minūtes?

Nesaņēmis atbildi, viņš uzskaitīja faktus.

- Visi trīs noziegumi šķiet vairāk vai mazāk līdzīgi, neievērojot, ka būtība pirmais noziegums ir pilnīgi atšķirīgs no pārējiem. Atraitne Zibona, kā arī Gobijārs tika nogalināti aukstasinīgi un ar iepriekšēju nodomu. Tas, kas piezvanīja bijušajai vecmātei pie durvīm, nāca viņu nogalināt un to nekavējoties izdarīja gaitenī. Jau uz sliekšņa ierocis viņam bija rokā. Kad pēc divām dienām viņš uzbruka Gobijāram, varbūt tas nenotika speciāli, bet upuris vienkārši gadījās ceļā. Jūs saprotat, ko es gribu teikt?

Visādā ziņā Vernu gandrīz izmisīgi centās atminēt, ko Megrē grib panākt.

- Kursona lieta ir citāda. Ienākot pie viņa, slepkavam ieroča nebija. Tāpēc varam secināt, ka viņš negāja tur ar domu nogalināt. Notika kaut kas tāds, kas lika viņam šādi rīkoties. Varbūt Kursona izaicinošā izturēšanās vai kāds draudošs žests no viņa puses?

Megrē apklusa, lai aizdegtu sērkociņu un aizsmēķētu savu pīpi.

- Ko jūs par to domājat?

- Par ko?

- Par maniem prātojumiem.

- Es domāju, ka šī lieta ir beigusies.

- Pat pieņemot, ka tā, es mēģinu to saprast.

- Trakam nav jāuztraucas par šiem prātojumiem.

- Un ja nu nav darīšana ar traku, vismaz ne ar traku tādā nozīmē, kā mēs parasti to saprotam? Vēl kādu brīdi uzklausiet mani! Kāds vakarā ierodas pie Robēra dc Kursona neslēpdamies, jo viņam nav sliktu nodomu, un mums nezināmu iemeslu dēļ tiek novests līdz slepkavības izdarīšanai. Viņš neatstāj nekādas pēdas, paņem līdzi ieroci, kas rāda, ka viņš negrib ļaut sevi saņemt ciet.

Tātad ir runa par cilvēku, kas pazina upuri un kas mēdza šajā laikā viņu apciemot.

Nav šaubu, ka policija meklēs šajā virzienā.

Un tai ir visas iespējas nonākt līdz vainīgajam.

Vernū viņā raudzījās ar pārdomu pilnu skatienu, apsvērdams visus par un pret.

-Tagad pieņemsim, ka pilsētas otrā galā tiek pastrādāts kāds cits noziegums pret personu, ku-rat nav nekāda sakara ne ar slepkavu, ne ar Kur-sonu. Kas notiks?

Vīrs nespēja pilnīgi apspiest smaidu. Megrē turpināja:

- Tad vainīgo vairs nekādā ziņā nemeklēs starp pirmā upura radiniekiem. Katrs iedomāsies, ka te darbojies kāds trakais.

Pagāja kāds brīdis.

- Tā arī notika. Un slepkava, lielākas piesardzības dēļ un lai nostiprinātu šo hipotēzi par trako, pastrādā trešo noziegumu, šoreiz uz ielas, sastapis pirmo pretimnākošo dzērāju. Un tiesnesis, prokurors un policija uz to iekrita.

- Jūs ne?

- Es nebiju vienīgais, kas tam neticēja. Gadās, ka sabiedriskā doma maldās. Bet bieži tai ir tāda pati intuīcija kā sievietēm un bērniem.

- Jūs gribat sacīt, ka tā norādīja uz manu dēlu?

- Tā norādīja uz šo māju.

Megrē piecēlās, piegāja pie Luija XIII laika galda, kas kalpoja par rakstāmgaldu un uz kura bija nolikts vēstuļpapīrs. Viņš paņēma no tā vienu lapu un izvilka no kabatas kādu vēstuli.

- Arsens ir šo to uzrakstījis, - viņš nevērīgi izmeta.

- Mans pārvaldnieks?

Vcrnū strauji pienāca klāt, un Megrē ievēroja, ka, neskatoties uz korpulenci, viņam piemīt vieglums, kāds mēdz būt dažiem tukliem cilvēkiem.

- Viņš grib, lai viņu nopratina. Bet viņš pats neuzdrošinās pieteikties policijā vai Tiesu pilī.

- Arsens neko nezina.

- Tas ir iespējams, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa istabas logi veras uz ielu.

-Jūs ar viņu runājāt?

- Vēl ne. Es sev vaicāju, vai viņš uz jums nav dusmīgs par to, ka neesat samaksājis viņam algu un esat aizņēmies no viņa naudu.

- Jūs arī to zināt?

- Vai jums nekas nav man sakāms, Vēmu kungs?

- Ko lai jums saku? Mans dēls...

- Nerunāsim par jūsu dēlu! Man šķiet, ka jūs nekad neesat bijis laimīgs?

Viņš neatbildēja un cieši raudzījās paklāja tumšajos ziedu rakstos.

- Kamēr jums bija nauda, jūsu godkārība bija pietiekami apmierināta. Jūs taču bijāt apkārtnes bagātākais cilvēks.

- Tie ir personīgi jautājumi, par kuriem man netīk runāt.

- Vai šajos pēdējos gados jūs esat pazaudējis daudz naudas?

Megrē pārgāja uz vieglāku toni, it kā viņa teiktajam nebūtu lielas nozīmes.

- Pretēji jūsu domām nopratināšana nav beigusies un izmeklēšana turpināsies. Līdz šim laikam, ar mani nesaistītu iemeslu dēļ, meklējumi nenotika saskaņā ar procesuālo kārtību. Būs nekavējoties jānopratina jūsu mājkalpotāji, jāieskatās jūsu lietās, jāizpēta jūsu bankas konti. Kļūs zināms tas, ko visi nojauš, - gadiem ilgi jūs veltīgi esat cīnījies, lai saglabātu savas bagātības atliekas. Aiz fasādes vairs nav nekā cita kā vien cilvēks, pret kuru nesaudzīgi izturas paša ģimene, kopš viņš vairs nespēj taisīt naudu.

Ibērs Vcrnū pavēra muti. Megrē neļāva viņam runāt.

-Tiks ataicināti arī psihiatri.

Komisārs redzēja sarunas biedru piepeši paceļam galvu.

- Man nav svarīgi zināt jūsu domas. Es šeit neesmu kā oficiāla persona. Šovakar aizbraucu uz Parīzi, un mans draugs Šabo ir atbildīgs par izmeklēšanu.

Nupat jums teicu, ka pirmajam noziegumam nebūt nebija jābūt saistītam ar kādu trako. Un piemetināju, ka abi pārējie tika pastrādāti ar noteiktu mērķi, kā visai sātaniskas domāšanas auglis.

Taču es nebūtu pārsteigts, ja psihiatri šo domāšanas veidu uzskatītu par ārprāta pazīmi, par kādu īpašu ārprāta veidu, kas izplatīts biežāk, nekā viņi domā, un ko parasti dēvē par paranoju.

Vai jus esat lasījis grāmatas, kas ir jūsu dēla kabinetā?

- Man ir gadījies tās pašķirstīt.

- Jums vajadzētu tās pārlasīt.

- Jūs taču neapgalvojat, ka es esmu...

- Es neko neapgalvoju. Es redzēju, kā vakar jūs spēlējāt kārtis. Es redzēju, kā jūs uzvarējāt. Jūs laikam esat pārliecināts, ka tādā pašā veidā vinnēsiet ari šo partiju.

- Es nespēlēju nekādu partiju.

Vernū kūtri protestēja, īstenībā juzdamies glaimots, ka Megrē viņam pievērš tādu uzmanību un netieši izsaka atzinību viņa prasmei.

- Es gribu jūs atturēt no kļūmīga soļa. Vai nu tas būs kāds jauns slaktiņš, vai noziegums, tik un tā nekas neatrisināsies. Vai jūs saprotat, ko es gribu teikt? Kā uzsvēra jūsu dēls, ārprātam ir savi likumi un sava loģika.

Vernū vēlreiz pavēra muti, taču komisārs joprojām neļāva viņam runāt.

- Es beidzu. Pusdesmitos man ir vilciens, un pirms pusdienām jāsakārto čemodāns.

Samulsināts un vīlies, neko vairs nesaprazdams, Ibērs Vernū raudzījās komisārā un mēģināja ar žestu viņu aizkavēt, bet Megrē devās uz durvīm.

- Es ceļu atradīšu.

Viņš tur kādu laiku maldījās, līdz vēlreiz

nokļuva pic virtuves, no kurienes pēkšņi parādījās Arsens un jautājoši lūkojās komisārā.

Megrē neko viņam neteica, aizsoļoja pa galveno gaiteni un pats atvēra durvis, kuras aiz viņa aizvēra mājas pārvaldnieks.

Uz trotuāra pretim mājai bija palikuši ne vairāk kā trīs vai četri pacietīgākie ziņkārīgie. Vai modrības komiteja šovakar gatavojās turpināt patrulē'?

Komisārs tik tikko nenogriezās uz Tiesu pili, kur, iespējams, turpinājās apspriede, tomēr nolēma darīt tā, kā bija teicis, - doties sakārtot koferi. Tad Megrē sakārojas glāzi alus, un viņš apsēdās uz “Cafe de la Paste ” terases.

Visi uz viņu skatījās. Balsis pieklusa. Daži saka sačukstēties.

Megrē izdzēra divas lielās glāzes, lēni un ar baudu, it kā viņš atrastos uz Lielo bulvāru terases. Un vecāki apstājās, lai komisāru parādītu saviem bērniem.

Viņš redzēja, ka sazin kāda resnīša sabiedrībā garām pagāja skolotājs ,Salī, žestikulēdams un kaut ko stāstīdams. Sali komisāru neredzēja, un abi vīri izzuda aiz stūra.

Jau bija gandrīz melna tumsa un terase tukša, kad Megrē smagi piecēlās, lai dotos uz Sabo mājas pusi. Draugs atvēra durvis un uzmeta komisāram nobažījušos skatienu.

- Es domāju, kur tu esi palicis.

- Uz kafejnīcas terases.

Viņš uzāķēja savu cepuri uz pakaramā, ieraudzīja uzklāto galdu ēdamistabā, bet pusdienas vēl nebija gatavas, un Šabo vispirms aicināja ienākt darbistabā.

Pēc ieilguša klusuma brīža tiesnesis, neskatīdamies uz Megrē, klusi noteica:

- Nopratināšana turpinās.

Likās, ka viņš gribēja teikt:

“Tu esi uzvarējis. Nu, redzi! Mēs nemaz neesam tik nožēlojami.”

Megrē nesmaidīja, tikai atzinīgi pamāja ar galvu.

- No šodienas Rablē ielas māja tiek apsargāta. Rit es piedalīšos mājkalpotāju nopratināšanā.

- Ak, jā, es gandrīz aizmirsu tev šo te atdot.

- Tu patiešām aizbrauc šovakar?

- Tā vajag.

- Es sev vaicāju, vai mēs nonāksim pie kāda rezultāta.

Komisārs bija nolicis uz galda svina cauruli un rakājās pa savām kabatām, līdz beidzot izvilka Arsēna vēstuli.

- Luīze Sabati? - viņš taujāja.

- Izskatās, ka viņai briesmas nedraud. Viņu izglāba vemšana. Viņa tikko bija paēdusi, un gremošana vēl nebija sākusies.

- Ko viņa sacīja?

- Viņa atbild pusvārdiem.

- Vai viņa zināja, ka viņiem abiem bija jāmirst? -Jā.

- Viņa ar to bija samierinājusies?

- Viņš Luīzei teicis, ka viņiem nekad neļaus but laimīgiem.

- Viņš nebija runājis par trim noziegumiem? -Ne’.

- Nedz ari par savu tēvu?

Sabo ieskatījās draugam acīs.

- Tu domā, ka viņš?

Megrē neatbildēja, tikai mirkšķināja acis.

- Vai viņš ir traks?

- Psihiatri izlems.

- Un ka šķiet tev?

- Es arvien esmu atkārtojis, ka saprātīgi cilvēki nenogalina. Bet tas ir tikai viens uzskats.

- Varbūt ne visai pareizs?

-Nē.

-Tu izskaties norūpējies.

- Es gaidu.

-Ko?

- Kaut ko notiekam.

-Tu domā, ka šodien kaut kas notiks?

- Es ceru.

- Kāpēc?

-Tāpēc ka cs biju pie Ibēra Vernū.

-Tu viņam teici...

- Es viņam pateicu, kā un kādēļ šie trīs noziegumi tika pastrādāti. Viņam bija jādzird, ka slepkavam patiesībā vajadzēja rīkoties.

Sabo, nupat vēl tik lepns par paša pieņemto lēmumu, atkal izskatījās izbiedēts.

- Bet... šādā gadījumā... tu nebaidies, ka...

- Pusdienas ir pasniegtas, - ienāca paziņot Roze, un Sabo kundze, iedama uz ēdamistabu, viņiem uzsmaidīja.

9. nodaļa

SMALKAIS NAPOLEONA KONJAKS

Vēl vienu reizi vecās dāmas dēļ vajadzēja klusēt, pareizāk - runāt par šo un to, nepieminot

л

lielu', un šaja vakarā tika tērzēts par kulināriju, iL īpaši par to, ka pagatavot karalisko trusi.

Sabo kundze atkal bija izcepusi krēmkuciņas, un Megrē piecas no tām negribīgi apēda, nepārtraukti raudzīdamies uz vecā sienas pulksteņa radītājiem.

Pusdeviņos vēl nekas nebija noticis.

- Tev nav jāsteidzas. Es pasūtīju taksi, kas vispirms iebrauks viesnīcā un paņems tavu bagāžu.

- Man tur katrā ziņā jāieiet nokārtot samaksu.

- Es piezvanīju, lai apmaksā no mana konta. Tā tev būs mācība par to, ka tu neapmeties pie mums, vienu reizi divdesmit gados pagodinādams ar ierašanos Fontenē.

Tika pasniegta kafija un smalks konjaks. Megrē neatraidīja cigāru, jo tā bija tradīcija, turklāt drauga māte būtu neapmierināta, ja viņš atteiktos.

Pulkstenis rādīja bez piecām minūtēm deviņi, durvju priekšā ierūcās mašīna, un šoferis jau gaidīja, kad beidzot atskanēja telefona zvans.

Sabo metās pie tālruņa.

Es klausos, jā... Kā?... Viņš miris?... Es jūs nedzirdu, Feron... Nerunājiet tik skaļi... Ja... Es bušu klāt nekavējoties... Lai viņu aizved uz slimnīcu, pats par sevi saprotams.

Viņš pagriezās pret Mcgrē.

- Man tūlīt jākāpj tur augšā. Vai tev katrā ziņa šonakt jābrauc mājās?

- Noteikti.

- Es nevarēšu tevi pavadīt uz staciju.

Mātes dēļ tiesnesis neko vairs neteica un sku-bigi tvēra pēc cepures un mēteļa.

Tikai uz trotuāra viņš klusu sacīja:

- Pie Vcmū noticis kaut kas briesmīgs. Ibērs Vcr-nū, galīgi piedzēries, savā istabā sācis visu dauzīt un beigās ar bārdas nazi ievainojis delnas locītavu.

Viņu pārsteidza komisāra miers.

- Viņš nav miris, - turpināja Šabo.

- Es zinu.

- Kā tu to zini?

-Tāpēc, ka šie ļaudis nemēdz nonāvēties.

- Tomēr viņa dēls...

- Ej! Tevi gaida.

Līdz stacijai nebija vairāk kā piecu minušu brauciens. Megrē piegāja pie taksometra.

- Mēs būsim tieši laikā, - noteica šoferis.

Komisārs pēdējo reizi pagriezās pret savu draugu, kurš, viens un pamests, stāvēja trotuāra vidu.

-Tu man atrakstīsi.

Tas bija vienmuļš brauciens. Divās vai trīs stacijās Megrē izkāpa iedzert kādu glāzi alkohola un visbeidzot iesnaudās, ik pieturā tik tikko sadzirdēdams stacijas dežurantu izsaucienus un bagāžas ratiņu čīkstēšanu.

Megrē iebrauca Parīzē mazā gaismiņa, un taksometrs komisāru aizveda mājās, kur jau no ielas viņš uzsmaidīja atvērtajam dzīvokļa logam. Sieva viņu sagaidīja kāpņu laukumā.

- Neesi pārāk noguris? Mazliet gulēji?

Viņš izdzēra trīs lielas kafijas tases.

- Tu iesi vannā?

Protams, ka viņš ies! Bija labi atkal dzirdēt Megrē kundzes balsi, sajust mājas smaržu, redzēt mēbeles un lietas sava viela.

- Es īsti nesaprotu, ko tu man teici pa telefonu. Tu biji aizņemts ar kādu lietu?

- Tā ir pabeigta.

- Ar ko tā bija saistīta?

- Ar kādu tipu, kurš nespēja samierināties ar zaudējumu.

- Es nesaprotu.

-Tam nav nozīmes. Ir cilvēki, kuri spējīgi uz visu, lai tikai nenoripotu no kalna.

-Tev pašam labāk redzams, - viņa filozofiski nomurmināja un par to vairs nedomāja.

Pusdesmitos no rīta šefa kabinetā komisāru iepazīstināja ar senatora meitas pazušanas lietu. Tas bija ļoti nepatīkams notikums, ar vairāk vai mazāk vērienīgām orģijām kādā pagrabā.

- Jāšaubās, ka viņa tur negāja labprātīgi un ka bulu nolaupīta. Ticamāk, ka viņa bus nomirusi no pārāk lielas narkotiku devas, bet viņas draugi līķi likvidējuši.

Megrē pārrakstīja sarakstu ar vārdiem un adresēm.

- Lika jau dažus no tiem ir centies noklaušināt. Līdz šim nevienu nevar piedabūt runāt.

Vai tas nebija viņa darbs - likt cilvēkiem runāt?

- Labi izklaidējies?

- Kur tad?

- Bordo.

- Visu laiku lija.

Megrē nestāstīja par Fontenc. Šajās trīs dienas, kas pagāja, uzklausot atzīšanos no jauniem nejēgām, kuri sevi uzskatīja par ļaundariem, viņam gandrīz neatlika laika par to domāt.

Tad sava pastā komisārs atrada vēstuli ar Fon-tenc-Lekomtē zīmogu. No avīzēm viņš jau zināja par lietas nobeigumu.

Šabo savā skaidrajā un ciešajā, nedaudz stāvajā rokrakstā, ko varētu noturēt par sievietes rokas rakstītu, izklāstīja notikuma detaļas.

“Neilgi pčc tam, kad tu biji aizgājis no Rablč ielas, viņš iezadzies pagrabā, un Arsēns viņu redzējis kāpjam augšā ar smalkā Napoleona konjaka pudeli, kura jau divas paaudzes tika glabāta Kursonu ģimenē.”

Megrē nespēja apvaldīt smaidu. Savam pēdējam skurbumam lbērs Vcrnu nebija apmierinājies ar šādu tādu alkoholu! Viņš izvēlējās visretāko, kas bija mājā, - lepnu pudeli, kura tika glabāta kā dižciltības ķīla.

“Kad mājas pārvaldnieks atnācis pavēstīt, ka pusdienas pasniegtas, viņa acis jau bijušas drūmas un apsārlušas. Ar plašu, teatrālu žestu viņš pavēlējis atstāt sevi vienu, nokliegdams:

“Lai tās nekrietneies pusdieno bez manis!”

Viņas sēdušās pie galda. Rēc kādam desmit

minūtēm atskanējuši dobji trokšņi, kas nākuši no viņa mitekļa. Arsens aizsūtīts noskaidrot, kas tur notiek, bet durvis izradījušas aizslēgtas, un Ver-nū, nepieklājīgi bļaustīdamies, grasījies salauzt visu. kas gadījies pie rokas.

Svainei, uzzinot, kas tur noliek, radusies ideja:

“Pa logu... ”

Viņas nav izrādījušas satraukumu un palikušas sēžam ēdamistabā, kamēr Arsēns nokļuvis pagalmā. Viens logs bijis pavērts. Viņš pastūmis sānis aizkarus. Vemti viņu redzējis. Vēmu rokā jau bijis bārdas nazis.

Viņš atkal uzkliedzis, lai viņu atstāj vienu, ka viņam pietiek, un, pēc Arsēna vārdiem, turpinājis lietot tādas rupjības, kādas nekad no viņa nebija dzirdētas.

Kad mājas pārvaldnieks, neuzdrošinādamies iekļūt istabā, saucis palīgā, Vemti sācis graizīt plaukstas locītavu. Izšļākušās asinis. Vernū ar šausmām uz tām paskatījies un pēc dažiem mirkļiem paģībis, tad, gluži ļengans, nokritis uz paklāja.

Kopš tā laika viņš atsakās atbildēt uz jautājumiem. Nākamajā diena slimnīca viņu pieķēra uzšķēržam savu matraci, un nācās viņu ieslēgt izolēta telpa.

No Nioras ieradās psihiatrs Deprē, lai pirmo-

reiz viņu izmeklētu. Rīt viņam bus konsultāciju ar Ruatjē speciālistu.

Rec Depre domam, nav ne mazāko šaubu par Vēnui ārprātu, taču viņš iesaka ieverot visu iespējamo piesardzību, jo šī lieta ir izskanējusi tālu valsti.

Es izsniedzu Alena apbedīšanas atļauju, licies notiks rit. Sabati meita vel aizvien ir slimnīca un jūtas pavisam labi. Es nezinu, ko ar viņu darīt. Viņas tēvs acīmredzot kaut kur Francijā strādā, bet nevaram to dabūt ciet. Es nevaru meiteni sūtīt atpakaļ uz viņas dzīvokli, jo viņa vel doma par pašnāvību.

Mate grib viņu ņemt par mājkalpotāju, lai nedaudz, atvieglotu darbu Rozei, kura jau jutās veca. Baidos, ka ļaudis... ”

Šajā rītā Megrē nebija laika izlasīt vēstuli līdz galam, jo viņam atveda svarīgu liecinieku. Komisārs iebāza vēstuli kabatā. Ka tas viss beidzās, viņš nekad neuzzināja.

- Saņēmu ziņas no Ziljēna Sabo, - Megrē vakarā pavēstīja savai sievai.

- Ko viņš saka?

Megrē meklēja vēstuli, taču to neatrada. Tā droši vien bija izkritusi no kabatas, kad viņš izvilka kabatlakatiņu vai tabakmaku.

- Viņi gatavojas pieņemt jaunu mājkalpotāju.

- Tas ir viss?

- Gandrīz.

Tikai pēc ilgāka laika, bažīgi paskatīdamies uz sevi spogulī, viņš noteica:

- Man likās, ka viņš ir novecojis.

- Par ko tu runā?

- Par Sabo.

- Cik viņam gadu?

- Par diviem mēnešiem mazāk nekā man.

Kā vienmēr pirms gulētiešanas, Megrē kundze kārtoja istabu.

Labāk būtu, ja viņš apprecētos, - viņa nosprieda.

I953. gadu 27. martā

Megrē un atturīgie liecinieki

.

Pirma nodaļa

-Tu neaizmirsi lietussargu?

- Nē.

Durvis gandrīz aizveras, un Megrē jau pagrieza galvu kāpņu virzienā.

- Būlu labāk, ja tu apliktu šalli.

Un sieva skrēja to mokiet, neiedomādamās, ka ši mazā frāze džinkstēs viņam ausis vēl labu brīdi, uzvedinādama uz melanholiskām domām.

Bija tikai novembris, trešais novembris, un nebija sevišķi auksts, toties no zemajām un vienmuļajam debesīm smīlāja lielus, viens no tiem blīvajiem smigučiem, kuri īpaši agrā rītā šķiet nebeidzamāki un nepatīkamāki nekā citkārt.

Tikko piecēlies no gultas, Megrē savieba seju, jo, pagriežot galvu, negaidīti un asi iesāpējās kakls. Tas droši vien nebija reimatisms, drīzāk parasts stīvums.

Vakar vakarā, iznākuši no kino, viņi ilgi staigāja pa bulvāriem, un lietus jau lija.

Tam visam nebija nozīmes. Tomēr šīs šalles dēļ, varbūt arī tāpēc, ka Megrē kundzei šoreiz

bija padevies īpaši biezs un silis adījums, komisārs jutās vecs.

Kāpdams lejup pa kāpnēm, uz kurām vīdēja slapju pēdu nospiedumi, un vēlāk soļodams zem lietussarga, Megrē pārdomāja, ko sieva bija teikusi iepriekšējā vakarā. Pēc diviem gadiem viņš būs pensijā.

Komisārs kopā ar sievu par to bi ja priecājies. Viņi bija ilgi, nesteidzīgi runājuši par laukiem, kurp pārcelsies uz dzīvi, par Menu pie Luaras, ko abi (ik ļoti mīlēja.

Katls skrejošs zēns bez cepures uzgrūdās komisāram un neatvainojās. Cieši sadevušies rokās, zem viena lietussarga soļoja jaunlaulātie; viņi droši vien strādāja blakuskantoros.

Ši svētdiena bija pagājusi klusāk nekā citas. Varbūt tāpēc, ka šogad tā bija Mirušo piemiņas diena. Megrē varēja zvērēt, ka vel šorīt gaisā jautās krizantēmu smarža. Pa savu logu Megrē paris vēroja, kā ģimenes dodas uz kapiem; viņiem pašiem Parīze nebija aizgājēju.

Voltēra bulvāra stūri komisārs gaidīja autobusu un saīga vēl vairāk, ieraudzījis tuvojamies auto bez vaļējas platformas: nu nācās apdzēst pīpi un apsēsties salona sēdekli.

Visiem gadās tādas dienas, vai ne?

Šie divi gadi aizskries ātri, un Megrē vairs

nevajadzēs aplikt šalli, lai nepatīkama, lietaina rītā dotos cauri Parīzei, kura šodien bija tieši tik melnbalta ka mēmās filmas.

Autobuss bija pilns jauniešu, no kuriem daži komisāru pazina, citi nelikās ne zinis.

Krastmalā lietus šķita brāzmaināks un saltāks. Megrē ienira zem kriminālpolicijas augstas velves, kur valdīja caurvējš, devās 11/ kāpnēm, un tad pēkšņi, sajūtot pazīstamo, mājīgo smaržu un redzot vēl neizdzēsto lampu pelēkzaļo gaismu, komisāram kļuva skumji; viņš apzinājās, ka pēc pavisam īsa laika vairs nenāks šurp.

Vecais Zozē, kurš neizprotamu iemeslu dēļ izvairījās no iešanas pensijā, viņu sveicināja ar sazvērniecisku izteiksmi un nomurmināja:

- Inspektors Lapuēns jūs gaida, komisāra kungs.

Ka ik pirmdienu, uzgaidāmajā zālē un plašajā gaiteni bija daudz ļaužu. Dažas nepazīstamas sejas, divas trīs jaunas sievietes, kuru atrašanās šeit varētu izraisīt izbrīnu, tomēr pārsvara pastāvīgie apmeklētāji, kurus laiku pa laikam varēja redzēt pie kādiim no durvīm.

Komisārs iegāja savā kabineta un iekāra skapī mēteli, cepuri un jau pieminēto šalli. Bridi prātoja, vai atvērt lietussargu un nolikt to žāvēties kaktā, ka Megrē kundze viņu tika mācījusi, taču beigās atstāja to turpat skapja vienā stūri.

Bija tikko pusdeviņi. Korespondence jau gaidīja uz paliktņa. Megrē atvēra durvis uz inspektoru kabinetu, ar rokas mājienu pasveicināja Likā, Toransu un divus trīs citus.

- Pabi ldiniet Lapuēnu, ka esmu ieradies!

No mutes mutē gāja ziņa, ka šefs šorīt ir sliktā omā, kas nebija tiesa. Reizēm tieši tās dienas, kad cilvēks bijis saīdzis, drūms un viegli aizvainojams, vēlāk atmiņā saglabājas kā pašas laimīgākās.

- Labdien, šef!

Lapuēns izskatījās bāls, viņa acis bija mazliet sasārtušas no negulēšanas, taču priecīgi mirdzēja. Inspektors trīsēja nepacietībā.

- Darīts! Es viņu dabūju ciet.

- Kur viņš ir?

- Būrītī gaiteņa galā. Toransa uzraudzībā.

- Cikos?

- Četros no rīta.

- Vai viņš ir runājis?

- Es liku viņam uznest kafiju; vēlāk, pirms sešiem - brokastis diviem, un mēs pļāpājām kā seni draugi.

- Ej un atved viņu!

Tas bija skaists ķēriens. Grcguārs Bro, saukts Pacietība un ari Kanoniķis, darbojās jau ilgus gadus, taču viņu nekādi neizdevās notvert nozieguma vietā.

Līdz šim viņš bija iekritis tikai vienu vienīgu

reizi, pirms divpadsmit gadiem, bet, sodu izcietis, ar skubu atsaka darbošanos, neko nemainījis savos ieradumos.

Greguārs Bro ienāca kabinetā. Pirms viņa La-puens, kurš triumfēja, it kā būtu nozvejojis gada vislielāko foreli vai prāvāko līdaku. Šķietami nokaunējies, vīrs palika stāvam iepretim komisāram, kurš bija iegrimis savos papiros.

- Sēdies!

Pabeigdams lasīt kādu vēstuli, Megrē piebilda:

- Tev ir cigaretes?

- Jā, Megrē kungs.

- Vari smēķēt.

Tas bija dūšīgs, četrdesmit trīs gadus vecs puisietis, droši vien tukls un apvēlies jau kopš skolas gadiem. Greguāram bija gaiša, rožaina sejas ada, kas viegli piesarta, apaļš deguns, dubult-zods un naiva mute.

-Tad tevi tomēr noķēra?

- Ja, mani noķēra.

Pirmajā reizē Greguāru arestēja tieši Megrē, un kopš ta laika viņi bija bieži tikušies un sveicinājušies, neturot ļaunu pratu.

- Tu atkal esi nodarbojies ar to pašu! - noteica komisārs, mērķēdams uz uzlauzto dzīvokli.

Kanoniķis neko nenoliedza, tikai kautrīgi pasmaidīja. Nekas nebija pierādāms. Tomēr, lai ari

Greguārs nekad neatstāja pēdas, savas zādzības viņš arvien it kā pašrocīgi parakstīja.

Šis virs darbojās viens pats, sagatavodams katru ielaušanos ar neticamu pacietību. Tas bija izcili rāms cilvēks, bez netikumiem, bez kaislībām, bez nerviem.

Dienas lielāko daļu viņš pavadīja kāda bārā, kafejnīcā vai restorānā, sēdēdams zāles stūrī un šķietami iegrimis kādas avīzes lasīšanā vai aizsnaudies, bet ar savu smalko dzirdi nepalaizdams garām neko no tā, kas tika runāts.

Būdams ari liels nedcļrakstu lasītājs, viņš rūpīgi izstudēja smalko aprindu hroniku un vietējās ziņas, lai būtu lielas kursā par ievērojamāko personu pārvietošanos.

Kādā jaukā dienā kriminālpolicijā atskanēja zvans no kādas pazīstamas personas, teiksim, no kādas kinozvaigznes vai aktiera, kas, atgriezies no Holivudas, Londonas, Romas vai Kannām, atradis savu dzīvokli uzlauztu.

Megrē nevajadzēja klausīties līdz galam, lai pajautātu:

- Un ledusskapis?

- Iztukšots.

Dzērienu pagrabiņš arī. Turklāt nebija šaubu, ka gulta sajaukta un kāds lietojis mājas saimnieka pidžamu, rītasvarkus un čības.

Tas bija Kanoniķa rokraksts, apsēstība, ko viņš iemantoja pašā sākumā, divdesmit divu gadu vecumā, varbūt tāpēc, ka toreiz patiešām bija izsalcis un ilgojās pēc labas gultas. Kad Gre-guārs bija pārliecināts, ka dzīvoklis tukšs uz vai-rākām nedējām, ka tur nav palikuši kalpotāji, ka durvju sardzei nav uzdots pa reizei vēdināt telpas, viņš tajā iekļuva, nelietodams mūķīzeri, jo zināja ikvienas atslēgas noslēpumu.

'l icis iekšā, viņš nevis steidzīgi savāca vērtīgāko, dārglietas, gleznas, greznuma lietiņas, bet apmetās tur uz dzīvi — parasti tik ilgi, kamēr pietika pārtikas krājumu.

Pēc šādiem apciemojumiem atrada pat vairākus dučus tukšu konservu kārbu un, protams, arī zināmu skaitu pudeļu. Greguārs Bro lasīja. Gulēja. Ar lielu baudu vannojās, ij nebēdādams par kaimiņiem, kam varētu rasties aizdomas.

Atgriezies mājās, viņš atguva savus parastos ieradumus un vakaros apmeklēja kādu bāru ar visai sliktu slavu Tēmu avēnijā. Tā ka Bro strādāja viens pats un nekad nelielījās ar saviem varoņdarbiem, uz viņu skatījās ar neuzticības pilnu cieņu.

- Viņa jums uzrakstīja vai piezvanīja?

Kanoniķis to pajautāja ar tādu grūtsirdību, kas atgādināja paša Megrē noskaņojumu, kad komisārs atstāja māju.

- Par ko tu runā?

- Jūs to labi zināt, Megrē kungs. Citādi jau jūs nebūtu mani noķēruši. Jūsu inspektors, - un viņš palūkojās uz Lapuēnu, - bija tās mājas kāpnēs pirms manas ierašanās, un, manuprāt, viņa kolēģis atradās uz ielas. Vai liesa?

- Tiesa.

Pasi nama, kur dzīvoja kāds Elvāra kungs, Lapuēnam nācās pavadīt veselas divas naktis. vŠis kungs bija aizbraucis uz Londonu, un tur viņam vajadzēja paliki divas nedēļas. Avīzes bija ziņojušas par šo ceļojumu, jo tas bija saistīts ar kino un kādu labi pazīstamu filmaktrisi.

Kanoniķis nekad nesteidzās rīkoties tūlīt pēc cilvēku aizbraukšanas. Viņš darbojās palēnām, piesardzīgi.

- Es brīnos, ka nepamanīju jūsu inspektoru. Galu galā... Tā man būs mācība... Viņa jums zvanīja?

Megrē pakratīja galvu.

- Viņa jums rakstīja?

Komisārs piekrītoši pamāja.

- Pieļauju, ka jūs nevarat man parādīt šo vēstulīti. Viņai vajadzēja mainīt savu rokrakstu, vai ne?

Viņa nebija darījusi pat to. Taču nebija nozīmes to pieminēt.

- Es nojautu, ka tas reiz notiks. Sauciet to par pateicību, ja vēlaties, un tomēr es nespēju uz

viņu dusmoties... Man varētu iedot gadus divus, vai ne?

Neviens nekad nebija ievērojis, ka Greguāram Bro butu piedzīvojumi ar sievietēm, un viņa izskata del daži ironizēja, ka šādai atturībai ir nopietni iemesli. Un pēkšņi, četrdesmit gadu vecumā, viņš nodibināja ģimeni ar kādu Zemieņu, kura bija divdesmit gadus jaunāka un kuru kopš neilga laika itin bieži varēja redzēt mērojam Vagrama avēniju.

-Tu ar viņu salaulājies pie pilsētas mēra?

- Baznīcā ari. Viņa nāk no Bretaņas. Domāju, ka viņa jau ir pārvākusies pie Henrija.

Viņš runāja par Henriju Acīgo, kādu jaunu suteneru.

-Gluži otrādi, Henrijs ir pārvācies pie tevis.

Kanoniķis neizrādīja sašutumu, nelādēja likteni, bet painteresējās par savu nākotni:

-Cik man piespriedīs?

- No diviem līdz pieciem gadiem. Inspektors Lapuēns pierakstīja tavu liecību?

- Jā, viņš pierakstīja to, ko es viņam teicu.

Zvanīja telefons.

- Hallo! Komisārs Megrē.

Viņš klausījās, saraucis uzacis.

-Atkārtojiet uzvārdu, lūdzu!

Megrē pievilka tuvāk bloknotu un uzrakstīja: “Lašoms.”

-Garas krastmala?... Ivri?... Labi... Vai tur ir ārsts?... Šis cilvēks ir miris?...

Kanoniķis uzreiz kļuva mazsvarīgs, un varēja manīt, ka viņš to jūt.

-Šķiet, jums darāmi cili darbi...

Megrē vērsās pie Lapuēna.

- Aizved viņu uz aresta telpām un tad ej izgulēties!

Viņš atvēra skapi, lai paņemtu mēteli un cepuri, bet pārdomājis pastiepa roku dūšīgajam vīram ar sārto seju.

- Mēs neesam vainīgi, vecais.

- Es zinu.

Komisārs neaplika šalli. Inspektoru kabinetā viņš izraudzījās Zanvjē, kurš tikko bija ieradies.

- Tu nāksi man līdzi!

- Jā, šef.

- Tu, Likā, piezvani uz prokuratūru! Kāds vīrs ir nonāvēts ar lodi tieši krūtīs Gāras krastmalā Ivrī. Viņu sauc Lašoms. Lašoma cepumu fabrika...

Tas raisīja tālas atmiņas, kas saistījās ar Megrē bērnību laukos. Tais laikos katrā slikti apgaismotā lauku veikalā, kur pārdeva tiklab sažuvušus dārzeņus, kā galošas un šujamdiegus, arvien varēja atrast celofānā iesaiņotas paciņas, uz kurām bija etiķete ar vārdiem: Lašoma cepumu fabrika. Bija Lašoma mazie sviesta ccpumiņi un

Lašoma vafeles, un visi šie Lašoma cepiic kārumi mazliet garšoja pēc kartona.

Kopš tā laika Megrē vairs nebija dzirdējis par tiem runājam. Tāpat viņš vairs nebija redzējis kalendārus, kuros uzzīmēts puisītis ar pārspīlēti izkrāsotiem vaigiem un idiota smaidu, kurš gardu muti ēd Lašoma vafeli. Un tikai paretam kādā tālā lauku nostūrī uz sienas varēja salasīt šo vardu, jau vairāk vai mazāk izdzisušu.

- Protams, brīdini arī tiesu ekspertīzi!

- Jā, šef.

Likā jau cēla telefona klausuli. Megrē un Zanvjē kāpa lejā pa kāpnēm.

- Brauksim ar mašīnu?

Kriminālpolicijas parastajā gaisotnē Megrē grūtsirdība bija izgaisusi. Ierauts ikdienas darbos, viņš vairs nedomāja par sevi un netirdīja sevi ar liekiem jautājumiem.

Svētdienas ir kaitīgas. Mašīnā, aizkūpinādams pīpi, kura bija atguvusi garšu, komisārs jautāja:

- Tu atceries Lašoma cepumus?

- Nē, šef.

- Nūja, tu esi pārāk jauns.

Varbūt Parīzē tie vispār netika tirgoti? Ir daudz produktu, kurus ražo tikai laukiem. Un ir no modes izejošas preces, kuras tomēr pieprasa noteikta klientūra. Megrē atcerējās savā jaunībā

slavenus aperitīvus, kurus tagad varēja atrast tikai attālos, nomaļos krogos.

Šķērsojuši tiltu, viņi nevarēja braukt pa krastmalu vienvirziena kustības dēļ, un Zanvjē meta vairākus līkumus, lai nonāktu pie Senas iepretī Šarantonam. Otrā pusē varēja redzēt Vīnu tirgu un pa kreisi - vilcienu, kurš dārdēdams ripoja par dzelzs tiltu augstu virs upes.

Tur, kur kādreiz bija tikai paviljoni un būvlaukumi, tagad pacēlās sešstāvu vai septiņslāvu nami ar veikaliem un krodziņiem apakšstāvā, bet šur un tur bija palikuši robi ar neapbūvētiem klajumiem, darbnīcām, ar divām vai trīs zemām mājam.

- Kāds numurs?

Megrē pateica, un viņi apstājās pie kādas divstāvu mūra celtnes, kuras aizmugurē augstais dūmenis, kas atgādināja rūpnīcas skursteni., liecināja par pagājušo laiku turību. Durvju priekšā slavēja kāda mašīna. Pa ietvi šurpu turpu staigāja policists. Bija grūti pateikt, vai viņi vēl ir Parīzē, vai jau lvri un vai iela, kuru viņi nupat bija šķērsojuši, iezīmē robežu.

- Labdien, komisāra kungs! Durvis nav aizslēgtas. Jūs gaida tur augšā.

Namam bija zaļi krāsoti iebraucamie vārti ar viena pusē izbūvētām šaurākām durtiņām. Abi vīri stāvēja zem velves, kas mazliet atgādināja Orfevras

krastmalu, vienīgi ar to atšķirību, ka otrā galā to noslēdza kādas durvis ar noputējušiem stikliem. Vienas rūts trūka, un to aizvietoja kartons.

Bija auksts un mitrs. Durvis bija divas, un Megrē nevarēja izšķirties, kuras atvērt. Komisārs izvēlējās durvis pa labi, tām vajadzēja but īstajam, jo viņš ieraudzīja tādu kā vestibilu, kurā sakas platas kāpnes.

Citkārt baltās sienas nu bija kļuvušas dzeltenas, šur tur vidēja brūnganas švīkas, un saplaisājušais apmetums vietām bija atlupis. Pirmie trīs pakāpieni bija no marmora, pārējie - no koka; tie droši vien sen nebija slaucīti un krakšķēja zem kājām.

Viss te atgādināja tādas administratīvas iestādes, kuras ieejot vienmēr ir iespaids, ka esi sajaucis durvis. Ja viens no abiem vīriem sāktu runāt, vai atbalss neatsutītu atpakaļ viņa paša balsi?

Pirmajā slāvā kāds staigāja, tad pārliecās pār kāpņu margām. Noguruša izskata pajauns vīrietis stādījās priekša, līdzko Megrē sasniedza kāpņu laukumiņu:

- Legrāns, Ivrī komisariāta sekretārs. Komisārā kungs jūs gaida...

Vel viens vestibils, marmora plātnes, logs bez aizkariem, pa kuru varēja redzēt Sēņu lietu.

Nams bija plašs, ar neskaitāmām durvīm un gaiteņiem, tas ļoti atgādināja pārvaldes iestādi,

un visur valdīja tā pali pelēcība, tā pati sastāvējušos putekļu smaka.

Sekretārs pieklauvēja pie durvīm pa kreisi kāda šaurāka gaiteņa gala. Viņi ieraudzīja guļamistabu, kur bija tik tumšs, ka Ivn komisārs bija atstājis degam lampu.

Pa istabas logu varēja redzēt pagalmu, un caur aizkaru noputējušo muslīnu vīdēja arī skurstenis, kuru Megrē bija jau ievērojis ārpusē.

Viņš pavirši pazina Ivn komisāru, kurš nebija no viņa paaudzes un nu sarokojas ar pārspīlētu cieņu.

- Es nācu, līdzko man piezvanīja...

- Vai ārsts ir prom?

- Viņam bija steidzīgs izsaukums. Es neuzskatīju par vajadzīgu viņu aizkavēt, jo tiesas ārsts jau nekavēsies...

Mirušais atradās gultā, un, izņemot policijas komisāru, istabā neviena nebija.

- Un ģimene?

- Es viņus aizsūtīju katru uz savu istabu. Es domāju, ka jūs labāk vēlēsieties...

Megrē izvilka no kabatas pulksteni. Tas rādija deviņi un četrdesmit piecas minūtes.

- Kad jūs izsauca?

- Apmēram pirms stundas. Es biju tikko ka ieradies darbā. Kāds piezvanīja manam sekretāram, lai mani lūgtu šeit iegriezties.

- Vai jūs zināt, kas?

- Jā. Armāns Lašoms.

- Jūs viņu pazīstat?

- Zinu tikai pēc vārda. Viņam reiz vajadzēja atnākt uz komisariātu, lai apstiprinātu parakstu, vai kādas citas formalitātes dēļ. Tic ir ļaudis, ar kuriem mcs daudz nenodarbojamies...

Ši frāze atstāja uz Megrē iespaidu. Ļaudis, ar kuriem daudz nenodarbojas. Viņš to saprata, jo šī māja, tāpat kā Lašoma markas cepumi, šķita esam ārpus laika.

Jau gadiem Megrē nebija redzējis šādu guļamistabu, kas bija tāda, kādai visos sīkumos tai vajadzēja izskatīties gadsimtu agrāk. Te bija pat mazgājamais galdiņš ar atvilktnēm un pelēka marmora virsmu, uz tā atradās bļoda un puķaina fajansa ūdens krūka, tad vēl ziepēm un ķemmēm domātas paplātītes no tāda paša fajansa.

Mēbeles un priekšmeti paši par sevi nebija sevišķi neglīti. Par dažiem no tiem izpārdošanā vai pie antikvāra noteikti labi samaksātu, taču to izvietojumā bija kaut kas drūms un nomācošs.

Varētu teikt, ka dzīve šeit kādā brīdī apstājusies, turklāt jau diezgan sen. Ne jau tā vīrieša dzīve, kurš gulēja gultā, bet šīs mājas dzīve, un pats fabrikas skurstenis aiz aizkariem bija smieklīgs un novecojis ar savu “L” no melniem ķieģeļiem.

- Laupīšana?

Divas vai trīs atvilktnes bija atvērtas'. Skapja priekšā zeme mētājās kaklasaites un veļa.

- Šķiet, ka pazudis kabatas portfelis ar naudu.

Kas viņš ir? - Megrē norādīja uz mirušo

gultā. Segas un palagi bija sajaukti, spilvens nokritis uz grīdas. Viena roka nokarājās pār gultas malu. Uz saplēstās vai varbūt pulvera izdedzinātas pidžamas bija redzamas asinis.

No rīta Megrē domāja par asajiem melna un baltā kontrastiem mēmajās filmās, šai istaba viņam pēkšņi ienāea prātā agrāko laiku ilustrāeijas svētdienas avīzēs, kad vēl nepublicēja fotogrāfijās, bet gan zīmējumus, kas attēloja nedēļas dramatiskākos notikumus.

- Leonārs Lašoms, vecākais brālis.

- Precējies? v

- Atraitnis.

- Kad tas viss noticis?

Šonakt. Pēc doktora Vuazēna teikta, nāve iestājusies ap pulksten diviem no rīta.

- Kas atradās mājās?

- Pagaidiet... Vecie - tēvs un māte, augšstāvā, kreisajā spārnā... Zēns...

- Kāds zēns?

- Miruša dels... Divpadsmit gadus vecs zēns... Šobrīd viņš ir skolā...

- Neskatoties uz notikušo?

- Šķiet, neviens vēl neko nezināja, kad pulksten astoņos puisēns devās uz koledžu.

- Vai tad neviens neko nebija dzirdējis?... Kas vēl ir šajā mājā?

- Kalpone... Man liekas, viņu sauc Katrīna. Viņa guļ blakus vecajiem un zēnam, augšā... Varētu teikt, ka viņa ir šeit no mājas celšanas laikiem un ir tikpat novecojusi ka pati māja... Tad vel jaunakais brālis, Armans...

- Kam brālis?

- Mirušajam... Viņš gul gaiteņa otrā pusē, tupat kā viņa sieva.

- Viņi šonakt bija mājās, un nevienu no viņiem nepamodināja šāviena troksnis?

- Viņi tā apgalvo. Es aprobežojos ar to, ka uzstādīju tikai dažus jautājumus. Grūti. Jus redzēsiet.

- Kas ir grūti?

- Saprast. Kad ierados, nezināju, par ko ir runa. Armans Lašoms - tas, kurš man piezvanīja, - atvēra durvis, līdzko mana mašīna apstājās. Ar tāda cilvēka izskatu, kurš vēl nav īsti pamodies, viņš, uz mani neskatīdamies, teica:

“Mans brālis ir nonāvēts, komisāra kungs.”

Viņš mani atveda šurp un norādīja uz gultu. Es vaicāju, kad tas ir noticis, un viņš man atbildēja, ka neesot ne jausmas. Es uzstāju:

“Jūs bijāt mājās?”

“Es domāju gan. Es gulēju savā istabā.”

Policijas komisārs izskatījās ar sevi neapmierināts.

Nezinu, kā lai to pasaka. Parasti, kad kādā ģimenē atgadās šai līdzīga drāma, visi ir pie līķa. Citi raud, citi runā aizgūtnēm... Šai gadījumā man bija vajadzīgs ilgāks laiks, lai uzzinātu, ka vīrieši mājās nebija vieni paši.

-Jūs likāties ar pārējiem?

— Ar sievu.

— Ar tā Armāna sievu, kurš jums zvanīja, vai

ne?

Jā. Izdzirdu klusu troksni gaitenī. Atvēru durvis un ieraudzīju viņu. Sievai bija tā pati nogurusi izteiksme, kas viņas vīram. Neizskatījās, ka viņa justos neērti. Es vaicāju, kas viņa ir, un Ar-māns atbildēja viņas vietā: “Tā ir mana sieva.” Gribēju uzzināt, vai viņa pa nakti nav neko dzirdējusi. Un viņa man atbildēja, ka nē, ka viņai esot paradums iedzert kaut kādas miega tabletes...

— Kas atrada līķi? Un kad?

— Vecā kalpone. Bez ceturkšņa deviņos.

— Jūs viņu satikāt?

-Jā. Viņai vajadzēja atgriezties virtuvē. Man ir aizdomas, ka viņa ir mazliet kurla. Veco sievu uztrauca tas, ka viņa neredzēja pie galda vecāko

no brāļiem, jo šeit visi ir paraduši ēst pirmās brokastis ēdamistabā. Beidzot viņa atnāca un pieklauvēja pie durvīm. Tad ienāca iekšā - un gāja paziņot pārējiem.

— Un vecie?

Viņi nesaka neko. Sieva ir pa pusei paralizēta un stīvi skatās vienā punktā sev priekšā ka bez atmaņas. Viņas vīrs liekas tik satriekts, ka tikko saprot, ko viņam saka.

Megrē pagriezās pret Zanvjē:

— Tu gribi iet uzmest aci?

Zanvjē izgāja, un komisārs beidzot pietuvojās mirušajam, kurš gulēja uz kreisajiem sāniem, ar seju pret logu. Kāds jau bija viņam aizspiedis acis. Nelaiķa mute bija pavērta, brūnās, mazliet iesirmās ūsas nokarājās gar lūpu kaktiņiem. Retie mati bija pielipuši pie deniņiem un pieres.

Pēc aizgājēja sejas izteiksmes neko nevarēja secināt. Neizskatījās, ka viņš būtu cietis. Varbūt vardarbība bija notikusi jau pee nāves?

Megrē izdzirda soļus pirmā stāva vestibilā, pēc tam gaiteni. Durvis parādījās kāds prokurora palīgs, kurn komisārs pazina jau sen. Ienācējs klusēdams sarokojās un tūlīt pievērsās gultai ar mirušo. Megrē pazina arī tiesas sekretāru, kuram pamāja, taču nekad nebija redzējis liela auguma jaunekli bez mēteļa un bez cepures, kurš viņiem sekoja.

- Izmeklēšanas tiesnesis Anželo...

Jaunais tiesnesis sniedza stingru un labi koptu tenisista roku, un Megrē vēlreiz nodomāja, ka jauna paaudze ir gatava viņus nomainīt.

Patiesi, vecais doktors Pols bija turpat, aiz citiem, aizelsies, bet možs.

- Kur ir nelaiķis?

Megrē ievēroja, ka izmeklēšanas tiesneša pelēkzilās acis kļūst saltas un piere saraucas, paužot nosodījumu.

- Vai fotogrāfi ir beiguši? - jautāja doktors Pols.

- Viņi nav vēl atnākuši. Es arī viņus gaidu.

Vajadzēja pagaidīt, lai šie viri izdara savu darāmo, tāpat ka krimināleksperli, kuri, iebrukuši istabā, tūlīt ķērās pie darba.

Istabas stūrī prokurora palīgs vaicāja Megrē:

- Ģimenes drāma?

- Izskatās, ka ir bijusi zādzībā.

- Neviens neko nav dzirdējis?

- Viņi apgalvo, ka ne.

- Cik cilvēku ir šajā mājā?

- Pagaidiet, lai saskaitu... Abi vecie un kalpone, tas ir trīs... Zēns...

- Kāds zēns?

- Mirušā dels... Tas ir četri... Tad brālis ar savu sievu... Seši! Seši cilvēki, kuri nav neko dzirdējuši, un vel tas, kurš tika nogalināts.

Palīgs, piegājis pie durvju stenderes, pārlaida roku tapetēm:

- Sienas ir biezas, un tomēr!... Ierocis nav atrasts?

- Es nezinu. Ivrī policijas komisārs par to ar mani nerunāja... Es gaidu, kad tiks pabeigtas formalitātes, lai varētu sākt nopratināšanu...

Fotogrāfi meklēja, kur pieslēgt pie strāvas savas zibspuldzes, taču neatraduši bija spiesti izņemt spuldzi no lustras, kura karājās istabas vidū. Viņi nāca un gāja, kaut ko murminādami cits citam un izmezdami pa strupam norādījumam, kamēr izmeklēšanas tiesnesis, kurš izskatījās pēc sportiska studenta, nekustīgi stāvēja un neteica ne vārda.

- Jūs domājat, ka es tagad varu iet? - jautāja policijas komisārs. - Manā priekšistabā jau būs sanācis vesels pūlis. Es varētu jums atsūtīt divus trīs policistus, ja ziņkārīgie dīkdieņi sāktu drūzmēties uz trotuāra...

-Jā, lūdzu! Un pateicos!

- Vai jus nevēlaties ari vienu no maniem inspektoriem, kas pazīst šo kvartālu?

- Vēlāk viņš man droši vien būs vajadzīgs. Es jums zvanīšu. Vēlreiz pateicos!

Aizejot komisārs nomurmināja:

- Jus paši redzēsiet!

Prokurora palīgs pusbalsī pajautāja:

- Ko tad mēs redzesim?

Un Megrē paskaidroja:

- Ģimeni... Šo vidi... Šeit neviena nebija, kad policijas komisārs ieradās. Katrs bija savā istaba vai ēdamzālē. Neviens neko nav dzirdējis...

Prokurora palīgs pētīja mēbeles, tapetes ar mitruma plankumiem, spoguli virs kamīna, kur savas pēdas bija atstājušas veselas mušu paaudzes.

- Tas mani nepārsteidz...

Pirmie aizgāja fotogrāfi, mazliet atbrīvodami telpu. Doktors varēja veikt īsu apskati, kamēr speciālisti meklēja pirkstu nospiedumus un rakņājās pa mēbelēm.

- Cikos, doktor?

- Es varēšu pateikt precīzāk pec sekcijas, bet noteikti pagājušas sešas stundas, kopš viņš miris.

- Uz vietas beigts?

- Šāviens tieša tēmējumā. Ievainojums ir ļoti liels, miesa apdegusi...

- Un lode?

- Es to vēlāk atradīšu ķermenī, lode palikusi tur, un tas liek domāt, ka šauts ar mazkalibra ieroci.

Doktora rokas bija vienās asinīs. Viņš piegāja pie mazgājamā galda, taču bļoda bija tukša.

- Kaut kur vajadzētu but krānam...

Kāds viņam atvēra durvis. Armans Lašoms, jaunākais brālis, bija gaiteni. Neteicis ne vārda, viņš ieveda ārstu veclaicīgā vannasistabā, kurā lepni dižojās antīka vanna ar izliektām kājām, tās krāns droši vien pilēja jau gadiem ilgi, jo emalja brūnēja rūsas pēdas.

- Labi, strādājiet, Megrē, - nopūtās prokurora palīgs, pagriezdamies pret izmeklēšanas tiesnesi. - Es atgriežos Tiesu pilī.

Tiesnesis nomurmināja:

-Atvainojos, ka jūs nepavadu. Es palikšu šeit.

Megrē satrūkās un tikko nenosarka, ievērodams, ka to pamanījis jaunais tiesnesis, kurš steidzas piebilst:

- Nevajag uz mani par to dusmoties, komisāra kungs. Es esmu tikai iesācējs, jūs jau zināt. Un šis man ir gadījums, no kura var pamācīties.

Vai viņa balsī nebija mazliet ironijas?

Jaunais cilvēks bija pieklājīgs, pat pārāk pieklājīgs. Un pilnīgi auksts zem savas ārējās sirsnības.

Šis puisis nāca no jaunās skolas, kura uzskata, ka nopratināšana ir izmeklēšanas tiesneša rokās no sakuma līdz beigām un ka policijas loma aprobežojas ar tiesneša pavēļu izpildīšanu.

Zanvjē, kurš šai brīdī atradās uz durvju sliekšņa un bija visu dzirdējis, pārmija ar Megrē izteiksmīgu skatienu.

Otrā nodaļa

Megrē neizdevās noslēpt savu slikto garastāvokli, un viņu darīja gandrīz niknu doma, ka tiesnesis to ne vien nojauš, bet noteikti saista ar savu klātbūtni, kas tikai daļēji atbilda patiesībai. Vai tad viss nebija sācies jau Rišāra Lenuāra bulvārī, kad notikums ar šalli iekustināja nomācošo domu ķēdi?

Šis Anželo, tik možs, tik mundrs, nāca tieši no skolas sola. Vai nu viņš bija ārkārtīgi apdāvināts, viens no tiem, ko katrā paaudzē var skaitīt uz vienas rokas pirkstiem, vai ari šim puisim bija iespaidīgi aizbildņi, jo pretēja gadījumā viņš nevis dabūtu amatu Parīzē, bet gadiem mīņātos kādā apakšprefekturas tribunālā.

Pirms brīža, kad prokurora palīgs viņus iepazīstināja, šis tiesnesis apmierinājās ar spēcīgu, iespējams, pat sirsnīgu rokasspiedienu, taču viņš neizrunāja nevienu no tām frāzēm, pie kurām komisārs bija pieradis. Protams, viņš nevarēja teikt ka agrākos laikus pieredzējušie:

“Kāds prieks jūs sastapt!”

Citi tomēr neaizmirsa nomurmināt:

“Priecājos strādāt kopā ar jums!”

Bija grūti noticēt, ka Anželo nekad neko nebūtu dzirdējis par komisāru.

Tātad - vai šāda atturīga attieksme bija tīša?

Vai tādējādi jauneklis lika saprast, ka Megrē popularitāte viņam šķiet mazsvarīga? Vai ari tā bija visparastākā jaunās paaudzes vienaldzība un ziņkāres trūkums?

Pārtvēris dažus puiša skatienus, Megrē sāka prātot, vai tā drīzāk nav zināma kautrība, pat biklums.

Tas saasināja neērtības sajutu vēl vairāk. Megrē juta, ka liek novērots, un centās nesamulst. Tad pusbalsī teica Zanvjē:

- Dari tagad to, ko parasti!...

Abi zināja, ko tas nozīmē.

Tad komisārs pagriezās pret Armānu Lašomu, kurš bija neskuvies un bez kaklasaites.

- Es domāju, ka atradīsies kāda istaba, kur mums būtu ērtāk parunāties?

Un piebilda, vēršot uzmanību uz nemājīgo drēgnumu:

- Vislabāk: kāda istaba, kura ir apkurināta.

Pieskardamies veclaicīgiem radiatoriem, viņš

atklāja, ka centrālā apkure nedarbojas.

Lašoms arī necentās būt īpaši pieklājīgs. Likās, ka viņš pārdomā, tad, nolaidis plecus un it kā samierinādamies, noteica:

-Šeit.

Ne tikai mājas gaisotnē, bet arī tās iedzīvotāju izturēšanās veidā bija jaušams kaut kas savāds. Kā to ievēroja jau Ivn komisārs, šeit neviens

neraudāja. Šeit nevaldīja ari šādām reizēm raksturīgais uztraukums, vienīgi brīžam no.švīkstēja klusi soļi un paslepus pavērās kādas durvis, kurās pavīdēja daža pētīga seja.

Un, luk, jau atkal slikti apgaismotajā gaitenī tikko dzirdami nočīkstēja durvju viras, un Megrē pamanīja kādu tumšu matu ieskautu seju, kas, šķiet, piederēja sievietei.

Viņi nonāca pirmā stāva vestibilā, un Armāns Lašoms atgrūda durvis uz salonu, kur divi veci cilvēki sēdēja čuguna krāsns priekšā.

Dēls neteica neko, pat neiepazīstināja. Tēvam bija vismaz septiņdesmit pieci, varbūt astoņdesmit gadi. Pretēji Armānam viņš bija svaigi skuvies, tīrā krekla ar melnu kaklasaiti.

Mierīgs un cieņas pilns, vecais vīrs piecēlās, viegli palocīja galvu, tad aizgāja un noliecās pie savas sievas, kura bija apmēram tajā pašā vecumā kā viņš. Viena sejas puse vecajai sievai, šķiet, bija paralizēta, nekustīgā acs vērās ienācējos ar stingu, stiklainu skatienu.

Vecais Lašoms palīdzēja viņai piecelties no atzveltnes krēsla, un abi, neteikuši ne vārda, pazuda pa kādām citām durvīm.

Viņi atradās telpā, kur acīmredzot parasti sapulcējas visa ģimene. Tas bija jūtams gan pēc mēbeļu izvietojuma, gan pec juceklīgi izmētātajiem priekšmetiem. Megrē apsēdās uz krēsla un pagriezās pret tiesnesi Anželo:

- Jlīs vēlaties uzdot jautājumus?

- Lūdzu, jautājiet jūs!

Tiesnesis stāvēja, atspiedies pret durvju rāmi.

- Vai jums nebūtu nekas pretī apsēsties, Lašo-ma kungs? - turpināja Megrē.

Šķita, ka viņš runā ar cilvēku, kam ausis vate. Viss atsitās kā pret sienu. Nekas nebija reals, ja nu vienīgi lietus, kas arvien vēl nerima līt.

- Esiet tik laipns un pastāstiet visu, ko zināt!

- Es neko nezinu.

Viņa balss bija sausa un bezpersoniska, bet acis vairījās no komisāra skatiena.

- Mirušais ir jūsu vecākais brālis, vai ne?

- Mans brālis Leonārs, es jau to teicu jūsu kolēģim.

-Cepumu fabrika joprojām darbojas?

- Protams.

- Vai viņš to vadīja?

Mūsu tēvs ir un paliek vadītāju padomes prezidents.

- Bet kas to faktiski vadīja?

- Mans brālis.

- Un jūs?

- Es nodarbojos ar sagādi un tirgošanu.

- Vai jūsu brālis sen zaudēja sievu ?

- Pirms astoņiem gadiem.

- Vai jūs kaut ko zinājāt par viņa privāto dzīvi?

- Viņš vienmēr ir dzīvojis šeit, kopa ar mums.

- Un tomēr - ārpus šis mājas viņam taču bija kāda tīri personiska dzive, draugi, draudzenes, attiecības?

- Es nezinu.

Jus esat ziņojis policijas komisāram, ka pazudis kabatas portfelis?

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

- Kāda summa varēja būt šajā portfeli?

- Nav ne jausmas.

- Liela summa?

- Nezinu.

- Vai jūsu brālis bija paradis glabāt savā istaba lielākas summas?

- Nedomāju gan.

- Vai viņš rīkojās ar uzņēmuma fondiem?

- Viņš un grāmatvedis.

- Kur ir grāmatvedis?

- Domāju, ka viņš ir lejā.

- Un kur tika glabāta saņemtā nauda?

- Bankā.

- Katru dienu?

- Nauda neienāk katru dienu.

Megrē piespieda sevi saglabāt mieru un laipnību, juzdams jauna tiesneša vienaldzīgo skatienu.

- Bet galu galā kaut kur taču šis summas uzkrājās...

- Seifā.

- Kur atrodas šis seifs?

- Apakšstāvā, mana brāļa kantorī.

- Vai to šonakt ir aizlikuši?

-Nē.

- Vai jus par to esat pārliecinājies?

-Jā.

- Jus domājat, ka brāļa slepkava ir nācis no ārpuses ar nodomu viņu apzagt?

-Jā.

- Kāds, ko viņš nepazina un nekad nebija pat redzējis?

- Es tā domāju.

-Cik cilvēku strādā cepumu fabrikā?

- Patlaban ap divdesmit. Bet savulaik mums bija vairāk nekā simts strādnieku un strādnieču.

- Jūs viņus visus pazīstat?

-Jā.

-Jūs nevienu neturat aizdomās?

-Nē.

Pagājušo nakti jus neko nedzirdējāt, kaut gan jūsu istaba atrodas tikai dažu metru attālumā no jūsu brāļa Leonāra istabas?

- Es neko nedzirdēju.

- Vai jums ir ciets miegs?

- Tā varētu teikt.

- Tik ciets, ka šāviens nepilnus desmit soļus nojums neliek uztrūkt ies?

- Es nezinu.

Šai brīdī atskanēja rīboņa, un šķita, ka māja, neskatoties uz diezgan biezajām sienām, mazliet nodreb. Megrē sastapa izmeklēšanas tiesneša skatienu.

- Tas ir vilciens?

-Jā. Dzelzceļš ir tepat, pavisam netālu.

- Naktī ir daudz vilcienu?

- Es tos neesmu skaitījis. Ap četrdesmit. Galvenokārt gari preču sastāvi.

Kāds pieklauvēja pie durvīm. Tas bija Zanvjē, kurš ar zīmēm rādīja Megrē, ka ir kaut kas sakāms.

- Nāc iekšā! Stāsti!

- Pagalmā ir trepes, kas noliktas dažus metrus no sienas. Es atradu to pēdas uz palodzes.

- Uz kura loga palodzes?

- Uz vestibila loga, blakus šai istabai. Logs veras uz pagalmu. Trepes šķiet pieslietas nesen, un viena rūts ir izspiesta, pirms tam to ieziežot ar ziepēm.

- Vai jūs to zinājāt, Lašoma kungs?

- Es to biju atklājis.

- Kāpēc jūs man par to neko neteicāt?

- Man nebija izdevības.

- Kur parasti atradas šis trepes?

- Atslietas pret sagādes kantora ēku, pagalmā pa kreisi.

- Vai tās tur atradās vakar vakarā?

- Parasti tās bija tur.

- Jūs atļausiet?

Megrē izgāja no istabas, lai pārliecinātos pats savam acīm, pie viena nošķaudītos un, izmantojot izdevību, piebāztu pīpi. Vestibilu kāpņu galā apgaismoja divi logi: viens no tiem vēlās uz krastmalu, otrs - uz pretējo pusi, uz pagalmu. Šim pēdējam viena ruts bija saplēsta, un uz grīdas mētājās dažas stikla lauskas.

Komisārs atvēra ārdurvis un ievēroja uz pelēka akmens divas gaišākas sliedes, kas atbilda trepju platumam.

Pagalmā, kā Zanvjē lika teicis, trepes bija noliktas šķērsām bruģim. Augstais skurstenis mazliet kupeja. Ēkā pa kreisi varēja redzēt pār garu galdu noliekušās sievietes.

Megrē gatavojās atgriezties pie pārējiem, kad piepeši izdzirda troksni un ieraudzīja kādu sievieti zilā rītakleitā atveram savas istabas durvis.

Kundze, vai varu jūs lūgt uz vienu mirklīti ienākt salonā?

Likās, ka sieviete vilcinās. Sakārtojusi rītakleitas jostu, viņa beidzot nāca.

Sieviete bija jauna. Viņa vēl nebija nedz krāsojusies, nedz pūderējusies, un bālā seja mazliet spidēja.

- Ejiet iekšā, lūdzu!

Un Armānam Lašomam:

-Tā ir jūsu sieva?

-Jā.

Laulātie viens uz. otru neskatījās. -Apsēdieties, kundze!

- Es jums pateicos.

-Jūs šonakt neko nedzirdējāt?

- Katru vakaru pirms gulētiešanas es iedzeru miegazāles.

- Kad jūs uzzinājāt, ka jūsu svainis ir miris? Mirkli viņa vērās tukšumā, ii ka domātu.

- Es nepaskatījos pulksteni.

- Kur jūs bijāt?

- Savā istaba.

-Tā ir ari jūsu vira istaba?

Viņa atkal vilcinājās.

-Nē.

- Jūsu istabas durvis veras tieši uz gaiteni, gandrīz pretī jūsu svaiņa durvīm?

- Jā. Ir divas istabas gaiteņa labajā pusē - vīra un manējā.

- Cik sen jūs dzīvojat atsevišķās istabās? Armāns Lašoms noklepojās, pagriezās pret

izmeklēšanas tiesnesi, kurš vēl aizvien stāvēja

kājās, un ierunājās balsī, kurai trūka stingrības. Tā bija tāda bikla cilvēka balss, kuram jāpiespiežas, lai runātu:

- Es šaubos, vai komisāram ir tiesības uzdot šādus jautājumus, kas skar mūsu privāto dzīvi. Šonakt kāds laupītājs ir nogalinājis manu brāli, un tā vien šķiet, ka visi uztraucas tikai par to, kur mēs esam gājuši vai nākuši.

Uz Anželo lūpām parādījās smaida ēna.

- Es pieņemu, ka komisārs Megrē jūs šādi izjautā tāpēc, ka esat liecinieki.

- Man nepatīk, ka uzbāžas manai sievai, un es vēlos, lai viņu atstāj ārpus visas šis lietas.

Tās bija bikla cilvēka dusmas, ta parasti runa ļaudis, kas reti dod vaļu jūtām. Lašoma vaigi bija nosarkuši.

Megrē mierīgi atsāka:

- Kurš līdz šim lika uzskatīts par ģimenes galvu, Lašoma kungs?

- Kuras ģimenes?

-Teiksim, visiem tiem, kuri dzīvo šajā mājā?

- Tas attiecas tikai uz mums. Neatbildiet vairs neko, Poleta!

Megrē ievēroja, ka viņš sievu neuzrunā uz “tu”, bet tāds nu reiz. bija zināmu aprindu ieradums, bieži vien - vienkāršs snobisms.

- Ja tas tā turpināsies, tūliņ jūs sāksiet tramdīt

manu ievu un mati. Pēc tam kalpotājus, personālu...

- Tieši tāds ir mans nodoms.

- Es precīzi nezinu jūsu tiesības...

Tiesnesis piedāvāja:

- Es varu jūs ar tām iepazīstināt.

Nē. Es ļoti vēlētos, lai būtu klāt mušu advokāts. Pieļauju, ka man ir atļauts viņu pasaukt?

Brīdi vilcinājies, izmeklēšanas tiesnesis atbildēja:

Nav likuma, kas aizliegtu jūsu advokāta klātbūtni. Taču es vēlreiz vēršu jūsu uzmanību uz to, ka jūs un jūsu ģimenes locekļi tiekat nopratināti ka liecinieki un šajā gadījumā nav parasts griezties pēc palīdzības pie...

- Mēs nerunāsim, kamēr viņa nebūs šeit!

- Kā jums tik.

-Es tūlīt viņam piezvanīšu.

- Kur ir telefons?

- Ēdamistabā.

Tā bija blakusistaba. Uz mirkli visi ieraudzīja abus vecīšus, kas bija apsēdušies pie kamīna, kur dega divas tievas pagalīles. Domādami, ka sekos jauns iebrukums, viņi bija gatavi piecelties, lai atkāptos uz citu vietu, bet Armāns Lašoms aizvēra durvis.

- Rādās, ka jūsu vīrs, kundze, ir ļoti satriekts.

Armāna Lašoma sieva nikni paskatījās uz komisāru.

-Tas jums nešķiet dabiski?

- Vai brāļi nebija dvīņi?

- Viņiem ir septiņu gadu starpība.

Tomēr abu vaibsti bija ļoti līdzīgi, tādas bija pat smalkās un nokarenās ūsas. Blakusistabā atskanēja klusas balsis. Tiesnesis neizrādīja nedz nepacietību, nedz vēlēšanos apsēsties.

Jums nav nekādu aizdomu, nekādu personisku pieņēmumu...

Mans vīrs jums pateica, ka mēs neatbildēsim, kamēr nebūs ieradies mūsu advokāts.

- Kas viņš ir?

- Jautājiet to manam vīram!

- Vai viņam ir vēl cili brāļi un māsas?

Poleta Lašoma cieta klusu. Un tomēr šķita, ka

viņa nāk no citiem ļaudīm. Bija jūtams, ka citos apstākļos šai sievietei vajadzētu būt skaistai un iekārojamai. Viņā jautās kāds apslēpts dzīvīgums, ko acīmredzami nācās apvaldīt.

Tas bija mazliet negaidīti - mājā, kur viss šķita tik ļoti atrauts no laika ritējuma, sastapt šādu sievieti.

Atgriezās Armāns Lašoms. Aiz durvīm atkal pavīdēja abi vecīši, kuri kamīna priekšā atgādināja vaska figūras.

- Viņš būs klāt pēc dažām minūtēm.

Lašoms sarāvās, jo kāpnēs atskanēja vairāku

nācēju soļi. Megrē viņu nomierināja.

- Viņi nāk pēc nelaiķa, - komisārs paskaidroja. - Es, protams, atvainojos, bet izmeklēšanas tiesnesis jums varētu paskaidrot, ka tāds ir likums un ka nepieciešams izdarīt sekciju.

Dīvainākais, ka šajos ļaudīs nebija sajūtamas nekādas sāpes, bet savāds pagurums, it kā nc-m i e rpi lns sast i ngu ms.

Daudzreiz savas karjeras laikā Megrē bija nācies iejaukties kādas ģimenes dzīvē tūlīt pēc tam, kad pastrādāts noziegums, tomēr nekad viņš nebija piedzīvojis šādu nerealitātes sajūtu.

Turklāt vēl vajadzēja sagadīties tā, ka visu sarežģī citai paaudzei piederošs izmeklēšanas tiesnesis, kurš nepārtraukti seko komisāram pa pēdām.

- Es aiziešu pie šiem kungiem, - viņš nomurmināja. - Jādod rīkojumi...

Viņiem nevajadzēja ne rīkojumu, ne padomu. Viri, kuri tur rīkojās ar nestuvēm, pieprata savu darāmo. Megrē vienīgi paraudzījās, ka tie darbojas, un uz brīdi pacēla drānu, kas sedza mirušā seju, lai vēlreiz uz viņu paskatītos. Pēc tam komisārs pamanīja kādas sānu durvis, pagrūda tās un atklāja kādu nekārtīgu, putekļainu telpu, kam vajadzēja būt Leonāra Lašoma personiskajam kabinetam.

Žanvjē, kurš tur līkņāja par kādu mēbeli, satrūkās:

- Л, tas esat jūs, priekšniek...

Inspektors vienu pēc otras vēra vaļā kāda vecmodīga sekretāra atvilktnes.

- Tu kaut ko atradi?

- Ne. Šis gadījums ar trepēm man nepatīk.

Megrē tāpat. Viņam vēl nebija radusies iespēja paklejot pa māju un tās apkārtni, taču šīs trepes tomēr šķita savādi neiederīgas.

- Jūs saprotat, - turpināja Žanvjē, - tieši zem loga ar saplēsto rūti atrodas stiklotas durvis. Tās ir zem velves, un caur tām šeit var iekļūt bez jelkādiem šķēršļiem. Pa šo ceļu nākot, pat nebūtu vajadzējis izsist stiklu, jo viena rūts saplēsta jau agrāk un aizstāta ar kartonu. Kāpēc stiept pāri visam pagalmam smagas trepes un...

- Es saprotu.

- Viņš domā te tupēt kā pielipis līdz galam?

Viņš acīmredzot bija izmeklēšanas tiesnesis.

- Es par to neko nezinu. Iespējams.

Šoreiz nācās satrūkties abiem, jo kāds nostājās uz sliekšņa. Maza, pavisam salīkusi večiņa skatījās uz viņiem ar tumšām, sašutuma pilnām acīm.

Tā bija kalpone, par kuru stāstīja policijas komisārs. Vecenītes skatiens pakavējās pie abiem vīriešiem, tad pievērsās atvērtajām atvilktnēm un apskatei izliktajiem papīriem. Ar pūlēm savaldīdamās, lai nesāktu šķendēties, viņa beidzot nopurpināja:

- Komisāru Megrē gaida salonā!

Zanvjē pusbalsī pajautāja:

- Vai man turpināt, priekšniek?

- Pašreizējā situācijā es pat vairs nezinu, ko teikt. Dari, kā gribi!

Viņš sekoja kupraimlei, kura atvēra salona durvis, kur stāvēja kāds jauns cilvēks, kas nekavējās stādīties priekšā:

-Zvērināts advokāts Radcls...

Vai viņš gatavojās runāt par sevi trešajā persona?

- Priecājos, zvērinātais.

Vēl viens jauneklis, tomēr ne gluži tik jauns kā tiesnesis. Šajā mājoklī no cita laikmeta Megrē drīzāk bulu cerējis sastapt kādu vecu, viltīgu juristu.

Radclam nebija vairāk par trīsdesmit pieciem gadiem, un ārēji viņš šķita gandrīz tikpat sakopts un spodrs ka izmeklēšanas tiesnesis.

- Kungi, es zinu vienīgi to, ko Armans Lašo-ma kungs vēlējās man pateikt pa telefonu, un vispirms es gribētu atvainoties par mana klienta izturēšanos. Ja jūs papūlētos iejusties viņa stāvoklī, jūs varbūt viņu saprastu labāk. Esmu šurp atnācis drīzāk kā draugs, nevis advokāts un, lai izklīdinātu jelkādus pārpratumus, daru jums zināmu, ka Armāns Lašoms ir nevesels. Brālis bija

šis mājas dvēsele, viņa nave Armānu ir ļoti satriekusi, un nav nekāds brīnums, ka, nepazīdams policijas metodes, viņš jau pēc dažiem jautājumiem jutās gluži satriekts.

Megrē nopūtās un atkal aizdedza savu izdzisušo pīpi.

- Tātad es būšu klāt jums nepieciešamajā noklaušināšanā, ka tiku lūgts, taču vēlos, lai mana klātbūtne nepiešķirtu šai sarunai ar Lašo-mu ģimeni aizstāvēšanās raksturu.

Advokāts uzlūkoja izmeklēšanas tiesnesi, pēc tam komisāru.

- Kam jūs vēlaties uzdot jautājumus?

Lašoma kundzei, - teica Megrē, norādot uz

jauno sievieti.

- Jā, protams, vienīgi lūdzu jūs atcerēties, ka Lašoma kundze ir tikpat satriekta kā viņas virs!

- Es, - turpināja Megrē, - vēlētos izjautāt katru personu atsevišķi.

Virs sarauca uzacis. Zvērinātais advokāts Radels ar viņu čukstus parunājās, Lašoms padevās un atstāja telpu.

- Kundze, vai, jūsuprāt, svainis pēdējā laikā ir saņēmis draudu vēstules?

- Noteikti nē.

- Viņš to jums butu pateicis?

- Es tā domāju.

- Jums un ari citiem ģimenes locekļiem?

- Viņš to būtu pateicis mums visiem.

- Saviem vecākiem ari?

- Varbūt ne, viņu gadu dēļ.

-Taču viņš būtu runājis ar jūsu viru un ar jums?

-Tas man liekas dabiski.

- Attiecības starp abiem brāļiem bija uzticības pilnas un labas?

- Ļoti labas un lielas uzticības pilnas.

- Un ar jums?

- Es nesaprotu, ko jūs gribat teikt.

- Vēlos precizēt, kādas bija jūsu attiecības ar svaini.

- Es atvainojos par iejaukšanos, — ierunājās advokāts Radels, - bet šādi formulēts jautājums varētu likties tendenciozs. Es pieņemu, Megrē kungs, ka jūsu nodomos nav piedēvēt...

- Es neko nevēlos piedēvēt. Es vienīgi jautāju, vai Lašoma kundzes un viņas svaiņa attiecības bijušas sirsnīgas.

- Protams, - viņa atbildēja.

- Mīlestības pilnas?

- Domāju, tāpat kā visās ģimenēs.

- Kad jūs viņu redzējāt pēdējo reizi?

- Bet... šorīt...

- Jūs gribat teikt, ka šorīt jūs viņu redzējāt mirušu viņa istabā?

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

- Kad jūs viņu pēdējo reizi redzējāt dzīvu?

- Vakar vakarā.

- Cikos?

Viņa nesavaldījās un uzmeta ātru skatienu advokātam.

- Varēja but apmēram pusdivpadsmit.

- Kur tas bija?

- Gaiteni.

- 'lajā gaitenī, uz kuru veras jīisu un viņa istabas durvis?

-Jā.

- Jūs nācāt no šā salona?

-Nē.

- Jūs bijāt kopa ar savu vīru?

- Ne. Biju izgājusi viena pati.

-Jūsu vīrs bija palicis mājās?

- Jā. Viņš reti atstāj māju. īpaši kopš tā laika, kad pleirīts viņu gandrīz aizrāva kapā. Viņa veselība vienmēr bijusi trausla, un...

- Kad jus izgājāt no mājas?

Viņa pavaicāja advokātam:

- Vai man jāatbild?

- Es jums to iesaku darīt, vēl jo vairāk tāpēc, ka šie jautājumi attiecas uz jūsu privāto dzīvi un acīmredzams, ka tiem nav nekāda sakara ar šo drāmu.

- Es izgāju pirms sešiem.

- Vakarā?

- Nc jau nu sešos no nla.

Jūsu advokāts varbūt atļaus mums pateikt, ko jūs darījāt līdz pulksten pusdivpadsmitiem?

- Es pusdienoju pilsētā.

- Viena pati?

-Tas attiecas tikai uz mani.

- Pēc tam?

- Aizgāju uz kino.

- Šai kvartālā?

Elizcjas laukos. Kad atgriezos, mājā vairs nedega gaisma, vismaz krastmalas pusē ne. Uzkāpu pa kāpnēm, sāku iet pa gaiteni un ieraudzīju, ka atveras mana svaiņa durvis.

Viņš jūs gaidīja?

Nedomāju. Viņam bija paradums līdz vēlai naktij lasīt mazajā kabinetā blakus viņa istabai.

- Viņš iznāca no kabineta?

- No savas guļamistabas.

- Kā viņš bija ģērbies?

- Rītasvārkos. Pidžamā un ritasvārkos. Viņš noteica: “Ā! Tā esat jūs, Poleta...” Es savukārt pateicu: “Labvakar, I jeonār!”—“Labvakar.” Un tas bija viss.

- Katrs no jums iegāja savā istabā?

-Jā.

- Jūs aprunājāties ar vīru?

- Man viņam nekas nebija sakāms.

- Jūsu istabas ir savienotas?

- Jā. Bet mušu kopīgās durvis gandrīz vienmēr ir aizslēgtas.

- Ar atslēgu?

Iejaucās advokāts:

- Es domāju, komisāra kungs, jūs atļaujaties par daudz.

Jaunā sieviete garlaikoti paraustīja plecus.

- Ne jau ar atslēgu, nē, - viņa nicīgi izmeta.

-Tātad jūs nesatikāt savu vīru?

- Ne. Es izģērbos un tūlīt likos gulēt.

- Vai jums ir pašai sava vannasistaba?

- Ši māja ir veca. Katrā stāvā ir tikai viena vannasistaba - gaiteņa gala.

- Jus tur aizgājāt?

- Protams. Vai tas man jums jāpastāsta vēl sīkāk?

- Jūs neievērojāt, vai svaiņa istabā vēl dega gaisma?

- Redzēju gaismu durvju spraugā.

- Jūs neko nedzirdējāt?

- Neko.

- Vai svainis reizēm jums neizkratīja sirdi?

- Atkarībā no tā, ko jūs ar to domājat.

- Gadās, ka vīrietis labprātāk izstāsta savus noslēpumus sievietei nekā brālim vai vecākiem, piemēram. Turklāt brāļasieva vienlaicīgi ir radiniece un svešiniece.

Viņa pacietīgi klausījās.

- Leonārs Lašoms, atraitnis jau vairākus gadus, runāja ar jums par saviem sakariem ar sievietēm?

- Ls pat nezinu, vai viņam tādi bija.

- Vai viņš ārpus mājas pavadīja daudz laika?

- Ļoti maz.

- Jīis zināt, kur viņš gāja?

- Tas uz mani neattiecās.

-Ja nemaldos, viņa dēlam ir divpadsmit gadu?

-Viņam palika divpadsmit pagājušajā mēnesi.

- Vai Leonārs pats ar viņu nodarbojas?

- Ne vairāk un ne mazāk ka visi strādājošie vecāki. Leonārs strādāja daudz. Gadījas, ka vel vakarā viņš devās uz savu kabinetu.

-Jūsu vīramāte ir gandrīz nespējniece, vai ne?

- Viņa pārvietojas ar spieķi, un kāpnēs kādam arvien nākas viņu pieturēt.

-Jūsu vīratēvs arī nav pārāk žirgts?

- Viņam ir septiņdesmit astoņi gadi.

Kalpone, cik redzēju, arī nav sevišķi mundra. Taču, ja pareizi sapratu, tieši otrā stāva kreisajā spārna kopā ar šiem trim vecajiem cilvēkiem ir izmitināts bērns.

-Zans Pols... - viņa iesāka, bet tad pārdomāja un apklusa.

- Jūs gribējāt teikt, ka Zans Pols, jūsu svaiņa dēls...

- Es vairs nezinu, ko es gribēju teikt.

- Kopš kura laika viņš guļ otrajā stāvā?

- Ne visai sen.

-Vai gadiem?... Mēnešiem?... Nedēļām?

- Apmēram nedēļu.

Tas viņai izspruka pret pašas gribu, Megrē par to bija pārliecināts. Ari advokāts to saprata un tūlīt pat mēģināja novirzīt sarunu uz. citu pusi:

- Komisāra kungs, kāpēc jūs nevarētu ievākt šis ziņas no citiem šejienes ļaudīm? Lašoma kundzei ir bijis grūts rīts, viņai pat nav ļāvuši apģērbties. Domāju, ka viņas vīrs būtu piemērotāks, lai...

- Lai butu ka būdams, godājamo advokāt Radel, es šobrīd beidzu viņu iztaujāt, vismaz, pagaidām. Ja nu vienīgi izmeklēšanas tiesneša kungam butu uzdodami kādi jautājumi...

Tiesnesis tikko manāmi papurināja galvu.

- Atvainojos, ka jūs aizkavēju, kundze...

-Jūs vēlaties, lai atsūtu savu viru?

- Ne tagad. Es vispirms gribētu nopratināt šo veco kalponi, kuru sauc...

- Katrīna. Jau vairāk nekā četrdesmit gadus viņa ir kopā ar mana vīra vecākiem un ir gandrīz tais pašos gados. Iešu paskatīties, vai viņa ir virtuvē.

Poleta Lašoma izgāja. Advokāts grasījās kaut ko sacīt, bet pārdomāja un aizdedza cigareti, iepriekš to pabungojis pret sudraba etviju.

Viņš piedāvāja cigareti ari tiesnesim, kurš atteicās ar vārdiem:

- Paldies. Es nesmēķēju.

Megrē slāpa, taču viņš nciedrikstējās prasīt kaut ko dzeramu, tikai steidzās ātrāk tikt projām no šis mājas.

Pagāja ilgs laiks, līdz beidzot atskanēja sīki solīši un tad - grabināšanās pie durvīm.

- Nāciet iekšā!

Tā bija vecā Katrīna, kas viņus noskatīja ar vēl satumsušāku skatienu nekā tikko kabinetā un teica:

- Ko jūs no manis gribat? Un vispirms, ja jūs vēl tā turpināsiet pīpēt šai mājā, Fēliksa kungam atkal uznāks astmas lēkme.

Ko lai dara? Tiesneša ironiskā skatiena pavadīts, Megrē nopūzdamies nolika savu pīpi uz mazā, apaļā galdiņa.

Trešā nodaļa

Tiesneša izturēšanās un advokāta klātbūtnes dēļ juzdamies neērtāk nekā jelkad, Megrē iesāka balsī, kurai trūka stingrības, it kā cenzdamies uztaustīt pamatu:

- Man teica, ka jūs jau četrdesmit gadus kalpojot šajā mājā?

Komisārs cerēja šādi iemantot vecās sieviņas labvēlību, taču alojās. Katrīna spalgi iespiedzās:

- Kas jums to teica?

Un, kamēr viņš prātoja, vai nav nokļuvis pratināmā lomā un vai tagad nenāksies atbildēt uz vecās sievas jautājumiem, viņa turpināja:

- Es esmu šeit nevis četrdesmit, bet jau piecdesmit gadus. Sāku šeit kalpot, kad kundzei bija tikko pāri divdesmit un viņa gaidīja Leonāra kungu.

Ātrs rēķins. Vecajai Lašoma kundzei, kura likās esam vienos gados ar savu vīru, tātad nebija vēl pāri septiņdesmit. Kāda bija šī māja, kad Katrīna, mazā kalponīte no laukiem, šeit ieradās un viņas jaunā saimniece gaidīja savu pirmo bērnu?

Muļķīgi jautājumi drūzmējās Megrē prata. Tajā laikā šeit vajadzēja vēl būt iepriekšējai La.šo-nui paaudzei, cilam vecīšu pārim, jo uz vara plāksnes viņš bija izlasījis: “Māja celta 1S17. gadā.” Pavisam neilgi pēc Vaterlo.

Vai dažas mēbeles salonā nebija tais pašās vietās, kur šodien, piemēram, ampīra dīvāns, kurš varētu izskatīties ļoti skaists, ja to nebūtu pārklājuši ar spilgti zilu samtu?

Pagalēm vajadzēja liesmot visos marmora kamīnos. Cita paaudze ierīkoja centrālo apkuri, kura vairs nedarbojās vai nu taupības dēļ, vai tāpēc, ka lielais katls bija sliktā stāvoklī.

Viņu apbūra krāsns. Maza, apaļa čuguna krāsniņa, kādas savulaik varēja redzēt mazītiņās lauku stacijās un dažās pārvaldes iestādēs.

Viss tc bija sabojājies - gan lietas, gan cilvēki. Ģimene un māja, noslēdzoties sevī, bija ieguvušas naidīgu veidolu.

Vecā Katrīna piebilda vienu īsu frāzi, kas labāk par pārējo visu nostādīja savās vietās. Runājot par zīdaini, kas bija Leonārs, viņa lepni izmeta:

-Tā biju es, kas viņu baroja.

Tātad Parīzē viņa bija ieradusies nevis ka kalpone, bet kā zīdītājā, un Megrē nevilšus paskatījās uz viņas plakanajām krūtīm un melnajiem, netīrajiem svārkiem, kuri vaļīgi nokarājās.

Viņa bija netīra. Viss šeit bija netīrs vai šaubīgs, saplēsts, nolietots, salabots uz labu laimi.

Būdams aizņemts ar saviem domu tēliem, Megrē uzdeva muļķīgu jautājumu, kuru jaunais tiesnesis Anžclo droši vien vēlāk atstāstīja savā kompānijā:

- Jūs barojāt arī Armāna kungu?

Sekoja tieša atbilde:

- Kur man varēja rasties piens?

- Lašomicm cilu bērnu nav?

- Veronikas jaunkundze.

- Vai viņas nav šeit?

- Jau labu laiku.

- Es pieņemu, ka pagājušo nakti jus neko nedz i idejai?

-Nē.

-Cikos Leonāra kungs ir paradis celties?

- Viņš ceļas tad, kad viņam tik.

- Vai jūs zināt kaut ko par viņa draugiem, attiecībām?

- Es nekad neesmu interesējusies par savu saimnieku privāto dzīvi, un bulu labāk, ja jūs darītu tāpat. Jūs esat šeit, lai atrastu noziedznieku, kurš ir nonāvējis Leonāra kungu, un ne tādēļ, lai jauktos ģimenes lietās.

Pagriezusi Megrē muguru, viņa devās uz ēdamistabas durvīm.

Komisārs jau grasījās saukt Katrīnu atpakaļ. Bet kādēļ? Ja vajadzētu vel ko jautāt, viņš to darītu brīdī, kad šeit nebūtu ne izmeklēšanas tiesneša, ne advokāta, kuri vēroja komisāru un klusībā iizjautrinājās.

Nu, labi, viņš bija iekūlies ķeza. Taču vajadzētu parūpēties, lai pēdējais vārds tomēr piederētu pašam.

Vai tagad viņš liks paaicināt veco Fēliksu La-šomu un viņa pa pusei paralizēto sievu? Tagad patiešām būtu bijusi viņu kārta tikt iztaujātiem, taču Megrē baidījās atkal atstāt iespaidu, ka nespēj būt situācijas noteicējs.

Līdzko kalpone izgāja, Megrē aizdedza savu

pīpi un devās uz vestibilu. Гиг komisārs pa logu nolūkojās uz garajām trepēm, kas gulēja šķērsām pagalmam. Kā jau viņš bija paredzējis, tiesnesis un advokāts sekoja.

Vismaz vienu reizi savas karjeras laikā, risinot mazāk nepatīkamu lietu, komisāram jau bija nācies strādāt kāda liecinieka klātbūtnē, un šis vīrs uzmanīgi bija vērojis komisāra darbošanos un žestus. Inspektors Paiks no Skotlendjarda bija saņēmis atļauju sekot kādai izmeklēšanai nolūkā iepazīties ar komisāra metodēm, un Megrē reti kad savā dzīvē bija juties tik slikti.

Pārāk daudz ļaužu iedomājās, ka šīs slavenas metodes bija kaut kas līdzīgs ēdiena receptei, kas izstrādāta reizi par visam reizēm un kuru vajag tikai burtiski ievērot.

Man liekas, ka jums ir nodoms izjautāt Almanti Lašomu?

Tas bija advokāts, kurš ierunājās. Megrē raudzījās uz viņu, pats vēl nebūdams īsti skaidrībā, tad pakratīja galvu.

- Nē. Es apmetīšu vienu riņķi apakšā.

Jūs nevēlētos, ka es turp dotos jums līdzi? Tā kā mani klienti...

Megrē paraustīja plecus un saka kāpt lejup pa kāpnēm, kuras kādreiz bija piederējušas pie skaista un eleganta patriciešu mājokļa. Lejā viņš pilnīgi nejauši pagrūda kādas divviru durvis un atklāja plašu, krēsla iegrimušu salonu, jo slēģi bija aizvērti. Gaiss te bija sasmacis un oda pēc pelējuma. Komisārs meklēja slēdzi, un kristāla lustra, kurai trūka vairāku piekariņu, iedegās divas no divpadsmit lampiņām.

Vienā stūri bija klavieres, otrā - senatnīgs klavesīns un pret sienām atslieti sarullēti tepiķi. Grīdas vidu kāds bija sakrāvis kaudzēs žurnālus, zaļa kartona aktu vākus un skārda cepumu kārbas.

Ja kādreiz šajā istabā tika spēlēta mūzika un tika arī dejots, nu jau ilgu laiku neviens tur vairs nespēra kāju un tumšsarkanais zīds, kurš klāja sienas, vietām bija atplēsts.

Pa puspievērtām durvīm varēja iekļūt bibliotēka ar gandrīz tukšiem plauktiem, tajos nebija nekā cita, izņemot sarkanos vākos iesietus skolas goda rakstus un dažas sairušas grāmatas, kādas var atrast zināmās krastmalas tirgotavas.

Vai viss pārējais bija pārdots? Iespējams. Arī mēbeles, bez šaubām, jo nekas no tām nebija redzams, tikai trešajā telpā, kura bija vel miklāka nekā citas, rēgojās biljarda galds ar sapelējušu filca pārklāju.

Megrē balss savadi atbalsojas gluži kā pazemes kapenes, kad viņš sacīja drīzāk pats sev, nekā pārējiem, kuri viņam arvien vēl sekoja:

- Es pieņemu - kantori atrodas velves otrā pusē.

Viņi pārgāja otrā puse un izdzirda balsis; uz

trotuāra centās saturēt divus dučus ziņkārīgo.

Iepretī salonam beidzot atradās viena telpa, kurā bija jaušama dzīvība, kantoris, kurš izskatījās pēc kantora, pat ja netika lietots. Pie sienām, ko klāja koka paneļi, bija divi eļļa gleznoti portreti no iepriekšējā gadsimta un fotogrāfijas, no kurām pēdējā varēja but Fēlikss Lašoms piecdesmit vai sešdesmit gadu vecumā. Lašomu dinastija, kurā vēl nebija Leonāra attēla.

Mēbeļu stils bija kaut kur viducī starp gotiku un renesansi. Kādā vitrīnā bija izstādītas pašmāju ražojuma cepumu kārbas.

Megrē pieklauvēja pie durvīm pa labi.

- Ienāciet! - teica kāda balss.

Viņi nokļuva cila kantorī, tikpat vecmodīgā, toties nekārtīgākā, kur gadus piecdesmit vecs vīrs ar pliku un spīdīgu galvvidu bija noliecies pār lielu grāmatu.

- Liekas, jūs esat rēķinvedis?

-Jā. Zistēns Brēms, rēķinvedis.

- Komisārs Megrē.

- Es zinu.

- Anželo kungs, izmeklēšanas tiesnesis, un zvērināts ģimenes advokāts Radcls.

- Priecājos!

- Domāju, Brēma kungs, ka jūs esat lietas kursā par to, kas noticis pagājušajā nakti?

- Apsēdieties, kungi!

Viņa kantorim pretī atradās kāds neaizņemts kantoris.

- Vai tas ir Armāna Lašoma kantoris?

Jā, kungi. Lašoma fabrika ir ģimenes uzņēmums jau vairākas paaudzes, un vel pavisam nesen Fēliksa kungs aizņēma šo kaimiņu kantori, kuru viņa tēvs un viņa vectēvs izmantoja pirms viņa.

Ierēdnis bija tukls, mazliet dzeltenīgu seju. Caur atvērtām durvīm viņi pamanīja vēl trešo kantori, kur strādāja kāds virs pelēkā virsvalkā un pavecāka mašīnrakstītāja.

- Es vēlētos jums uzdot dažus jautājumus. Megrē norādīja uz veca modeļa seifu, kurš,

neskatoties uz svaru un lielumu, nebūtu varējis turēties pretī pat laupītājam iesācējam.

- Vai šajā skapi jūs glabājat skaidro naudu? Brēma kungs vispirms aizgāja aizvērt kaimiņ-

istabas durvis, bet atgriezās samulsis un uzmeta skatienu advokātam, it kā lūdzot viņam padomu.

- Kādu skaidro naudu? - viņš beidzot jautāja, reizē atklāti un blēdīgi.

- Jūs dodat darbu cilvēkiem. Tātad jums ir jāmaksā atlīdzība...

- Ak vai! Tā reize pienāk pārāk bieži.

- Jums jābūt apgrozības kapitālam...

- Man tādu vajadzētu, komisāra kungs! Par nelaimi, mēs jau sen dzīvojam no aizdošanas uz augstiem procentiem, un šai skapī šorīt nav vairāk par desmit tūkstošiem franku. Turklāt man tie būs tūliņ vajadzīgi, lai izdarītu kādu iemaksu.

- Strādnieki un strādnieces to zina?

- Gadās, ka viņiem jāgaida uz algu vairākas dienas. Un reizēm viņi no tās saņem tikai daļu.

- Taču nevienam no viņiem tomēr nevarētu rasties doma aplaupīt māju?

Brēma kungs klusi pasmējās.

- Noteikti ne.

- Apkārtnes ļaudis labi pārzina situāciju?

Pārtikas preču, gaļas, piena pārdevēji nāk

šurp trīs četras reizes, lai viņiem tiktu samaksāts...

Bija neērti iet līdz. galam. Tas atgādināja nepieklājīgu izģērbšanu un tomēr bija nepieciešams.

-Lašomiem pašiem nepieder liela bagātība?

- Nekādas.

- Cik, pēc jūsu domām, varēja atrasties Leo-nāra kunga kabatas portfelī?

Rēķinvedis izdarīja nenoteiktu žestu.

- Nekas liels.

-Tomēr,.tomēr... - iebilda Megrē.

Brēma kungs no jauna paskatījās uz jauno advokātu.

- Man šķiet, - pēdējais ierunājās, - ka arvien vairāk tiek taujāts nevis par slepkavu, bet par maniem klientiem.

-Jūs runājat ka veea Katrīna, godātais advokāt, - Megrē īgni atrūca. - Kā gan, jūsuprāt, es varētu atrast slepkavu, ja neatklātu motīvus, kas viņu virzīja? Mums apgalvo, ka runa ir par ielaušanos...

- Trepes to pierāda.

- Jā! Un kabatas portfeļa pazušana! - komisārs skeptiski norūca. - Un tas fakts, ka līdz šim vel nav atrasts ierocis...

Viņš nebija apsēdies. Ari pārējie ne, kaut gan rēķinvedis bija to piedāvājis un tagad, kājās stāvēdams, šķielēja uz savu polsterēto krēslu.

- Sakiet man, Brēma kungs, jūs taču par spīti visam beigu beigās samaksājat saviem strādniekiem, un viņi turpina strādāt?

- Ik reizi tas ir kā brīnums.

- Un no kurienes nāk šī brīnumainā nauda?

Virs vairs neslēpa savu nervozitāti.

- Leonāra kungs man to pasniedza.

- Vai skaidrā naudā?

- Jūs varat neatbildēt, Brēma kungs, - advokāts Radels iespraucās ar padomu.

- Viņi visu redzēs šā vai tā, apskatot dokumentus vai vēršoties ar šo jautājumu bankā... Naudu man parasti iedeva čeka formā.

- Vai jūs gribat teikt, ka Leonara kungam bija bankā savs privāts konts un ka no šā konta viņš ņēma čekus, kad vajadzība pārāk spieda?

- Nē. Runa ir par Lašoma kundzi.

- Par māti?

- Par Pulētas kundzi.

Beidzot viņi bija pie kaut kā nonākuši, un Megrē apmierināts apsēdās.

- Sēdieties pie sava rakstāmgalda, Brēma kungs! Atbildiet man mierīgi! Kopš kura laika Poletas kundze, kā jūs viņu saucat, proti, Annāna Lešoma sieva, ir kļuvusi par mājas sargeņģeli?

- Kopš viņa pie tās pieder.

- Kad notika kāzas?

- Pirms sešiem gadiem. Divus gadus pēc Marselas kundzes nāves.

- Piedodiet, kas bija Marselas kundze?

- Leonāra kunga sieva.

- Tātad pirms sešiem gadiem Armans La-šoms apprecēja Poletu... Polctu...?

- Poletu Zibēru.

- Vai viņa bija bagāta?

- Ļoti.

- Vai viņas ģimene ir dzīva?

- Viņas tēvs nomira pirms pieciem mēnešiem, un viņa ir vienīgā meita. Kas attiecas uz māti, Polela viņu nekad nav redzējusi.

- Kas bija Zibers?

Šis uzvārds bija pazīstams, un Megrē likās, ka ir to dzirdējis darba sakarā.

- Frederiks Ziberskis, saukts Zibers, ādu tirgotājs.

- Viņam bija nepatikšanas, vai ne?

- Valsts kase kādu laiku viņu apsēda diezgan pamatīgi. Viņam kaut ko pārmeta arī pēc kara...

- Saprotu!

Ziberskis, kurš lika sevi saukt par Zibēru, bija piedzīvojis savus ziedu laikus. Viņš bija sācis ar to, ka brauca ar ratiņiem un savāca neapstrādātas jēlādās pie zemniekiem; pēc tam viņu redzēja iekārtojam preču noliktavu. Tieši Ivrī. Netālu no Lašomu mājas, protams.

Jau pirms kara viņa nodarbošanās bija ienesīga, un Zibēram piederēja neskaitāmi kravas rati un noliktavas provincē.

Velak, divus vai trīs gadus pēc atbrīvošanas, klīda valodas, ka viņš savācis ievērojamu bagātību, un runāja par viņa drīzu apcietināšanu.

Avīzes lielākoties interesējās par Zibēru viņa izteiksmīgās ārienes dēļ - vientiesīga izskata vīrs ar neglītu augumu, slikti ģērbies, franciski runā ar stipru akcentu un tik tikko prot lasīt un rakstīt.

Viņš kāsa miljonus, citi teica - miljardus, un visi apgalvoja, ka viņam faktiski pieder jēlādu monopols.

Ar to nodarbojās nevis Megrē, bet finansu nodaļa. Tad iestājās klusums, un komisārs nezināja, kā šī lieta beigusies.

- No kā Zibērs nomira?

- No vēža. Viņu operēja Senžozefa klīnikā.

- Ja pareizi sapratu, Lašomu uzņēmums kaut kā turas, vienīgi pateicoties viņa naudai?

Ne gluži. Apprecēdamās Poletas kundze atnesa sev līdzi lielu pūru...

-Cik daudz viņa ieguldīja Lašomu cepumos?

- Kā kuru reizi. Varētu teikt - viņas palīdzību izmantoja ik reizi, kad bija nepieciešams.

- Un vēlāk, kad šis pūrs bija izsmelts? Jo tas tika ātri izsmelts?

-Jā.

- Kā tail rīkojās?

- Poletas kundze devās pie tēva...

- Vai tad viņš nenāca šurp?

- Neatceros, ka būtu viņu redzējis. Ja viņš nāca, tad vakaros, tur augšā, bet es par to neesmu pārliecināts.

- Bs tiešām nesaprotu, komisāra kungs, ko jūs gribat tādā veidā panākt? - vēlreiz protestēja advokāts.

Arī tiesnesis izskatījās stipri ieinteresējies, viņa skadrajās acīs pat pavīdēja jautrs mirdzums.

- Es arī nē, - apgalvoja Megrē. - Redziet, godātais advokāt, nopratināšanas sākumā viss ir tumsā, un atliek vienīgi taustīties. Tātad Ferdinands Zibērs, kuram bija viena vienīga meita, izdeva viņu par sievu jaunākajam no Lašoma dēliem - Armānam, nodrošinājis prāvu pūru. Vai jūs nezināt tā lielumu?

- Fs protestēju, - tas atkal bija Radels, kurš nespēja palikt malā.

- Labi. Es neuzstāju. Cepumi apēda pūru. Pēc tam laiku pa laikam Poletu sūtīja pie tēva, kuru šurp ciemos neaicināja.

- To viņš neteica.

- Laboju: kuru šurp ciemos neaicināja vai kurš nebija savs cilvēks šais mājās. Tēvs Zibērs spļāva...

Megrē demonstratīvi kļuva vulgārs, lai tādā veidā protestētu pret tiesneša un jaunā advokāta klātbūtni.

- Tad Zibērs nomira. Vai Lašomi aizgāja uz viņa bērēm?

Brēma kungs vāri pasmaidīja.

- Tā nav mana darīšana.

- Un jūs? Jūs tur bijāt?

- Nē.

- Es domāju, ka vajag būt laulību līgumam. Tāds vecs lapsa kā Zibērs nebūtu...

- Viņu laulībā ir paredzēta dalīta manta.

- Un, lūk, Poleta Lašoma pirms dažiem mēnešiem mantoja sava tēva bagātību. Vai tā?

- Tieši tā.

- Tātad patlaban tā ir viņa, kuras rokās ir naudas maks? Un pie viņas ir jāvēršas, līdzko kasē nav naudas, lai norēķinātos ar piegādātājiem vai izmaksātu algas?

Radels joprojām dīca, uzmācīgs ka mēslu muša:

- Es neredzu, uz kurieni jūs stūrējat.

- Es ari ne, zvērinātais advokāt. Bet tāpat es neredzu, kur tas mani novestu, ja es meklētu Parīzē tik dumju laupītāju, kas ielaužas mājā, kurā nav naudas, lietodams smagas trepes un izsizdams rūti, kaut gan apakšstāvā ir stikla durvis; un visu to viņš dara, lai nokļūtu kāda aizmiguša cilvēka istabā, lai viņu nogalinātu ar skaļu šāvienu un iegūtu gandrīz tukšu kabatas portfeli.

-Jūs par to neko nezināt.

- Patiesi! Lconārs Lašoms būtu varējis vakar vakarā lūgt naudu savai svainei. Turklāt šajā kabinetā atrodas arī šķietami pamatīgs, taču patiesībā bērnišķīgi vienkāršs seifs, kurš nav aiztikts. Būtiski arī, ka nozieguma brīdī mājā bija vismaz sešas personas.

- Ir redzētas vel mīklainākas laupīšanas.

- Es jums piekrītu. Taču, lai iekļūtu sētā, kur atradās trepes, vajadzēja pārlēkt pār mūra sienu, kura ir apmēram trīsarpus metrus augsta, ja nekļūdos. Visbeidzot, dažus soļus no istabas, kurā noskanēja šāviens, gulēja divi cilvēki, kuri neko nav dzirdējuši.

- Mēs atrodamies tuvu dzelzceļa līnijai, kur vilcieni iet viens aiz otra, tā sakot, bez apstājas.

- Es to nenoliedzu, Radcla kungs. Mans darbs ir meklel patiesību, un es to meklēju. Tieši jūsu klātbūtne varētu mani noskaņot nemeklēt ļoti lakt, jo reti gadās, ka noslepkavotā radi griežas pēc palīdzības pie advokāta, vēl pirms policija ir paguvusi viņus iztaujāt. Es gribu jums uzdot vienu jautājumu, uz kuru jūs, bez šaubām, neatbildēsiet. Armāns Lašoms jums zvanīja manā klātbūtnē, lai lūgtu jūs nākt šurp. Kur jūs dzīvojat, godātais advokāt?

- Odeona laukumā. Tas ir divus soļus no šejienes.

- Tiešām, jūs ieradāties pēc nepilnām desmit minūtēm. Likās, ka jūs neesat sevišķi pārsteigts. Jūs uzdevāt maz jautājumu. Vai jūs esat pārliecināts, ka nebijāt lietas kursā par to, kas šeit viņnakt noticis?

- Es kategoriski protestēju pret...

- Pret ko? Protams, ka es jums nepiedēvēju iekļūšanu mājā nakti pa logu. Es tikai uzdodu sev jautājumu, vai šorīt agri no rīta jums nav zvanījuši, lai jūs informētu un lūgtu padomu...

- Izmeklēšanas tiesneša klātbūtnē es neizteikšos par sekām, ko šāds apvainojums varētu radīt.

- Tas nav apvainojums, godātais advokāt.

Vienkārši jautājums. Un, ja jums tik, tas ir jautājums, ko cs uzdodu pats sev.

No visa tā Mcgrē mali cēlās stāvus.

- Kas attiecas uz jums, Brēma kungs, es jums pateicos. Man, bez šaubām, vajadzēs vel šeit atgriezties un uzdot citus jautājumus. Lai tiesneša kungs izlemj, vai nepieciešams aizzīmogot kantortelpas!

- Ko jās par to domājat?

Tiesnesis lāva izlemt Megrē.

- Es nedomāju, ka tas bulu vajadzīgs. Un pēc visa, ko mums pateica Brēma kungs, iespējams, ka no grāmatvedības mēs neko jaunu neuzzināsim.

Megrē meklēja savu cepuri, tad aptvēra, ka atstājis to augša.

līs tūlīt iešu un jums to atnesīšu, - piedāvājās kalpotājs.

- Nepūlieties, lūdzu!

Megrē sāka kāpt pa kāpnēm, sajuta, ka tuvumā kāds ir, un, pacēlis acis, ieraudzīja pār margām pārliekušās Katrīnas seju. Vecā sieva vēroja komisāru.

- Vai la ir jūsu cepure, kuru jūs meklējat?

-Ja. Vai mans inspektors nav tur augšā?

- Viņš aizgāja jau pirms laba brīža. Ķeriet!

Nesagaidījusi, lai Megrē uzkāpj līdz augšai,

viņa meta cepuri un brīdī, kad komisārs gāja to pacelt no kājslauķa, nospļāvās.

*

Viņi izgāja и/ ielas, bet advokāts vel palika namā. Tā ka lietus joprojām lija tikpat salti un bēdīgi ka no rita, bija palikuši tikai daži ziņkārīgie, un pietika ar vienu uniformā tērptu policistu, lai turētu viņus pieklājīgā attālumā. Avīzes brīnumainā kārtā vēl nebija saceltas kājās.

Abas melnās mašīnas - gan kriminālpolicijas, gan tiesneša - vēl arvien stāvēja trotuāra mala.

- Jūs atgriežaties Orfēvras krastmalā? - vaicāja tiesnesis, atvērdams savas mašīnas durvis.

- Vēl nezinu. Gaidu Zanvjē, kuram jābūt kaut kur tepat tuvuma.

- Kāpēc jums viņš jāgaida?

- Tāpēc, ka es nevadu mašīnu, - atklāti atbildēja Megrē, norādīdams uz policijas auto.

- Vai vēlaties, lai jūs aizvedu?

- Paldies. Es labāk pagaidīšu un paostīšu šā kvartāla gaisu.

Megrē paredzēja, ka būs jāuzklausa urķīgi jautājumi, varbūt iebildumi vai padomi but piesardzīgiem un savaldīgiem.

Es vēlētos, komisāra kungs, lai jūs man piezvanītu vēl priekšpusdienā un pastāstītu visu jaunāko. Esmu nolēmis nepārtraukti sekot šai lietai.

- Zinu. Uz redzēšanos, tiesneša kungs!

Daži ziņkārīgie skatījās uz viņiem, un kāda sieviete, kura salīgi tīstījās melnā šallē, čukstēja otrai:

-Tas ir slavenais Megrē.

- Un jaunais?

- Es nepazīstu.

Megrē pacēla mēteļa apkakli un sāka soļot pa trotuāru. Viņš tik tikko bija nogājis piecdesmit metrus, kad kāds viņam māja no maza bariņa “Pie krastmalas zēniem” durvīm. Tas bija Zanvjē.

Tur nebija neviena, tikai saimniece, resna, izspūrusi sieva, stāvēja aiz sava bāra letes un no tālienes, caur virtuves durvīm, uzraudzīja kastroli, kas kūpēja uz plils, izplatīdams spēcīgu sīpolu dvaku.

Ko jūs ņemsiet, šef? Es paņēmu groku, -Žanvjē bilda. - Šādā laika var viegli saķert gripu.

Megrē arī paņēma groku.

- Vai tu kaut ko atklāji?

- Nezinu. Man liekas, ka labi izdarīju, pirms aiziešanas aizzīmogojot istabas durvis.

-Tu piezvanīji doktoram Polam?

- Viņš vēl ir darbā. Viens no viņa asistentiem man teica, ka vēderā atrasts diezgan daudz alkohola. Viņi noteiks tā daudzumu asinīs.

- Tas ir viss?

- Viņi izņēmuši lodi un nosūtīs to ekspertam. Pēc ārsta teiktā, tā ir maza kalibra, iespējams, 6,35. Ko jūs par to domājat, tieši jūs, priekšniek?

Krodziņa saimniece bija aizgājusi apmaisīt savu ragū ar koka karoti.

- Man labāk patika šīrita lieta.

- Kanoniķis?

-Šādi ļautiņi vismaz nenogalina.

-Jūs neticat tam, ko viņi stāsta par ielaušanos un laupīšanu?

-Nē.

- Es ari ne. Speciālisti izpētīja nospiedumus uz trepēm un uz rūts, bet neko neatrada. Uz trepēm bija vienīgi veci meistara palīga pirkstu nospiedumi.

- Šis tips varēja būt cimdos. Tas vēl neko nepierāda.

- Es izpētīju ārējo sienu.

- Un?

- Tā ir noklāta ar pudeļu lauskām. Kādā vietā netālu no mājas stikla gabali ir sasmalcināti. Es liku nofotografēt.

- Kāpēc?

- Ziniet, šef, tāds piedzīvojumu meklētājs savam gājienam sagatavojas. Zinādams, ka sienas noklātas ar pudeļu lauskām, viņš nāk ar vecu maisu vai ar kādu dēļa galu, un stikls tiek sasmalcināts vai kā citādi pārvarēts. Taču šeit stikls bija pārvērsts pulverī, it kā būtu sists ar āmuru.

- Vai tu izjautāji kaimiņus?

- Viņi nav neko dzirdējuši. Visi atkārto man vienu un to pašu - ka vilcieni taisa ellišķīgu troksni un jāpaiet gadiem, kamēr pie la pierod. Tā ka es ievēroju, ka pirmajā un otrajā stāvā nav slēģu, aizgāju nopratināt cilvēkus no baržas, kuru jūs tur redzat izkraujam. Es būtu gribējis uzzināt, vai kāds nav redzējis mājās gaismu pec pusnakts.

Kā jau tas bija sagaidāms, viņi gulējuši. Šie ļaudis agri iet gulēt un agri ceļas. Tomēr sieva man atklāja kādu interesantu detaļu. Pagājušo nakti viņiem pretī bija noenkurojusies kāda beļģu liellaiva, kas šorīt agri devās projām. Runa ir par "Notre-Dame”, kas ir ceļā uz Korbejas maltuvi. Vakar saimniekam bija dzimšanas diena. Ļaudis no citas laivas — tā ari bija beļģu un izmetusi enkuru augštecē - pavadīja lielu nakts daļu uz “Notre-Da/Jte”kkija, un tur bi jis ari kāds tips ar akordeonu.

- Vai tev zināms tās liellaivas nosaukums?

- Nē. Pēc sievas teiktā, tā arī jau ir prom.

Megrē pasauca saimnieci un samaksāja par

abiem grokiem.

- Kurp mēs braucam? - vaicāja Zanvjē.

Apmet vispirms likumu pa to kvartālu! Es

kaut ko gribētu atrast.

Mazajam, melnajam auto vajadzēja nobraukt tikai dažus simtus metru pa blakusielām.

- Apstājies! Tas ir šeit.

Skatam pavērās gara, saplaisājusi siena, ne-bruģēts pagalms, ēkas - citas no koka, citas no ķieģeļiem un tik caurumotas ka noliktavas, kādās liek žāvēties tabaku. Virs durvju portāla bija lasāms: F. Zibērs Ādas.

Tad svaigākā, indīgi dzeltenā krāsā:

Dāvids Hiršfelds, pcctccis.

Zanvjē, kurš neko nezināja, turēja kāju uz sajūga.

Lašomu slaucamā govs jau sešus gadus, -norūca Mcgrē. - Es vēlāk tev paskaidrošu.

- Vai man jūs gaidīt?

- Jā. Es uzkavēšos tikai dažas minūtes.

Kantori viņš atrada bez grūtībām, jo šis vārds

bija izlasāms virs vismazākās no ēkām, drīzāk barakas, kur mašīnrakstītāja kaut ko rakstīja pie krāsns, kas nedaudz atgādināja krāsni Krastmalā.

- Vai Hiršfelda kungs ir šeit?

- Nē. Viņš ir lopkautuvēs. Ko jūs vēlaties?

Megrē parādīja savu kriminālpolicijas žetonu.

- Vai jūs šeit strādājāt jau Zibēra kunga laikā?

- Nē. Es vienmēr esmu strādājusi pie Hiršfelda kunga.

- Kad īsti Zibēra kungs pārdeva savu uzņēmumu?

- Ir pagājis mazliet ilgāk par gadu kopš tās dienas, toreiz viņam vajadzēja iet slimnīcā.

- Vai jūs viņu pazināt?

- Es pati uzrakstīju ar mašīnu pārdošanas aktu.

- Vai viņš bija jau gados?

- Nebija iespējams pateikt, cik viņam gadu, jo viņš bija jau slims un ļoti vājš. Drēbes viņam bija kļuvušas daudz par platu, un āda bija tik bāla kā tā siena, kuru jūs tur redzat. Zinu, ka viņam bija tikai piecdesmit astoņi gadi.

- Vai jūs nekad neesat satikusi viņa meitu?

- Nē. Esmu gan dzirdējusi par viņu runājam.

- Kādos apstākļos?

- Kad šie kungi apspriedās par pārdošanu. Zibēra kungam nebija ilūziju par savu veselību. Viņš zināja, ka atlikuši labi ja daži mēneši, lielākais - gads. Ārsts viņam to bija pateicis taisni acīs. Tāpēc viņš deva priekšroku dāvinājuma aktam, paturot uz sava vārda vienīgi tik daudz, cik nepieciešams, lai samaksātu par slimnīcu un ārstiem, tā ietaupīdams lielos mantojuma izdevumus.

-Jūs varat man nosaukt skaitli?

- Jūs domājat - cenu, kādu Hiršfclda kungs viņam samaksāja?

Megrē piekrītoši pamāja.

- Par to tika daudz runāts profesionāļu aprindās, tāpēc pieļauju, ka neizpaužu noslēpumu. Trīs simti.

-Trīs simti kā?

- Miljonu, protams.

Megrē nespēja atturēties, nepaskatījies uz šo nožēlojamo kantori, dubļaino pagalmu, uz pus-sabrukušajām ēkām, no kurienes nāca drausmīga smaka.

- Un Hiršfelda kungs samaksāja šo summu skaidrā naudā?

Viņa mazliet līdzjūtīgi pasmaidīja.

- Tādu summu neviens nekad nemaksā skaidra naudā. Viņš no tās samaksāja daļu, es jums precīzi nepateikšu, cik, bet to jūs varat pajautāt viņam pašam. Kas attiecas uz pārējo, izmaksas ir sadalītas termiņos uz desmit gadiem.

- Un tas viss Zibēra meitai?

- Ja, uz Atmāna Lašoma kundzes vārda. Ja jūs gribat aprunāties ar Hiršfelda kungu, viņš parasti atgriežas no lopkautuvēm pirms pusdivpadsmitiem, izņemot tās dienas, kad brokasto “Pilsētiņā”.

Žanvjē ar ziņkāri skatījās uz domīgo un it kā nomocīto Megrē, kurš ar nokārtu galvu nāca atpakaļ uz mašīnu un, apstājies trotuāra malā, pie-' pildīja pīpi.

- Tu jūti smaku?

-Te smird, šef.

-Tu redzi šo pagalmu, šīs barakas?

Žanvjē gaidīja turpinājumu.

Nu, luk, mans mīļais! Tas viss ir trīssimt miljonu vērts. Un vai tu zini, kas saņem šos trīssimt miljonus?

Viņš ieslīdēja sēdeklī un aizvēra durvis.

- Poleta Lašoma! Bet tagad - uz Krastmalu! Līdz brīdim, kad Megrč, vēl arvien Zanvjē pavadīts, nonāca savā kabinetā, viņš vairs neteica ne vārda.

Ceturtā nodaļa

Megrē atvēra sienas skapi, lai pakārtu tur savu izmirkušo mēteli un cepuri, uzmeta skatienu spogulim un tikko neparādīja sev meli: paša seja šķita tik netīkama. Protams, spoguļi nedaudz izkropļo attēlu. Bet komisāram drīzāk bija sajūta, ka viņš no Garas krastmalas būtu paņēmis līdzi tādu galvu ka tiem ļaudīm, kas dzīvoja tajā savādajā mājā.

Pēc tik daudziem gadiem policijā Megrē, bez šaubām, vairs neticēja ne Ziemassvētku vecītim, ne pamācošām grāmatām, ne Ērkšķrozītes attēliem, kur ir bagātie un nabagie, godīgie un ļaundari, kur ģimenes sastājušās cieši ap smaidošu ciltstēvu kā pie fotogrāfa.

Komisāram nereti gribot negribot nācās saskarties ar savas bērnības atmiņām un justies samulsušam ka pusaudža gados.

Bet reti kad tas bija tādā pakāpē kā Lašomu mājā. Vienu brīdi Megrē patiešām bija juties tā, it kā būtu zaudējis pamatu zem kājām, un vel tagad mutē bi ja it kā rūgtas atraugas. Komisāram vajadzēja atgriezties savā kabinetā, pamatīgi iesēsties savā krēslā, noglāstīt savas pīpes, lai pārliecinātos, ka pastāv ikdienišķā, reālā dzīve.

Si bija viena no tādām dienām, kad lampas palika neizdzēstas un lietus straumes atstāja līkloču līnijas uz logu rūtīm. Zanvjē, ienācis istabā nopakaļ komisāram, gaidīja rīkojumus.

- Vai tas bija Luro, kuru es pamanīju koridorā?

Luro bija reportieris un biežs viesis kriminālpolicijas kabinetos jau tad, kad Megrē vēl strādāja par parastu inspektoru.

-Tu varētu viņu informēt par notikušo.

Parasti izmeklēšanas sākumā komisārs izvairījās sacelt troksni presē, jo gadījās, ka, cenšoties pēc iespējas ātrāk visu atklāt, lika sajauktas pēdas un modinātas aizdomas.

Šoreiz Megrē aizsūtīja žurnālistus uz Garas krastmalu ne jau, lai atriebtos Lašomiem vai izmeklēšanas tiesnesim, bet tāpēc, ka šajā mājā, kur visi klusēja un ar tiem vajadzēja apieties kā cimdiem rokās, viņš jutās atbruņots un nemaz nedusmojās par žurnālistu iejaukšanos. Reportieri neizturējās tik uzmanīgi kā komisārs. Viņiem aiz muguras nestāvēja nedz. jaunais tiesnesis, nedz Radels, kas cēla lielu troksni par mazāko pilnvaru pārsniegšanu un neprecizitāti.

- Nestāsti viņam nekādus sīkumus! Viņš pats tos uzzinās. Pēc tam atgriezies pie manis!

Megrē nocēla telefona klausuli un vaicāja pēc Ivri policijas komisāra.

- Hallo! Šeit Megrē. Jūs man šorīt tik laipni piedāvājāt savu inspektoru palīdzību. Es labprāt to pieņemu. Velētos, lai viņi ievāc ziņas par to, kas noticis pagājušajā naktī ap šo māju. Jūs saprotat? Sevišķi starp pusnakti un trijiem no rīta. Varbūt jūs varētu man savos reģistros atrast mirušā māsas Veronikas Lašomas pašreizējo adresi? Pirms vairākiem gadiem viņa aizgāja no mājām Garas krastmalā. Jūs man piezvanīsiet, tikko to sameklēsiet? Paldies. Uz drīzu redzēšanos!

Viņš būtu varējis paaicināt Likā arī pa telefonu, taču Megrē labāk piecēlās no sava klubkrēsla un atvēra durvis, kas savienoja viņa un inspektoru kabinetus. Komisārs to darīja nevis tādēļ, lai tos uzraudzītu, bet gan, lai zināmā mērā noteiktu temperatūru policijas nama.

- Ienāc uz bridi, Likā!

Šorīt lielajā istabā viņi bija vismaz seši, kas pirmdienas rītam bija daudz.

- Kā klājas Kanoniķim? - Megrē vispirms pajautāja, kad bija atgriezies kabinetā savā vietā.

- Es nokārtoju apcietināšanas formalitātes.

- Kā tas notika?

- Pavisam jauki. Mčs nedaudz papļāpājām. Vai zināt, ko es atklāju, šef? Īstenība viņš ir drīzāk apmierināts ar to, ka ir nodots, kaut arī to izdarījusi sieva. Bro to tik skaidri neatzina, bet es sapratu, ka viņš justos sliktāk, ja mēs viņu būtu saņēmuši ciet ar savām metodēm vai kādas viņa paša izdarītas kļūdas deļ.

Pēc Lašomu mājas tas likās gandrīz atspirdzinoši. Megrē nejutās pārsteigts. Tā nebija pirmā reize, kad tādos cilvēkos kā Kanoniķis viņš novēroja profesionālu lepnumu.

- Nevarētu teikt, ka Bro būtu sajūsmā par to, ka jāiet cietumā vai ka sieva viņu nodevusi, lai pati mīlinātos ar citu. Taču viņš nedusmojas, nerunā par atriebību pēc ieslodzījuma. Reiz antropometrijas laika gluži kails viņš tā savadi uz mani paskatījās un nomurmināja:

“Jābūt dižam ... lai apprecētos, ja ir tik tizls ka es!”

Megrē bija atsaucis Likā, lai dotu norādījumus.

- Tu piezvanīsi uz Korbeju. Palūgsi, lai mobilā brigāde dodas uz maltuvi noskaidrot, vai ir ieradusies liellaiva"Nolrc-Dumc”. Ja tās tur vēl nav, viņi to atradis pie pēdējam slūžām. Pagājušajā naktī laiva bija noenkurota Ivrī ostā tieši pretim Lašomu mājai. Uz borta notikušas mazas svinības, kas ieilgušas līdz vēlai naktij. Icspē-jams, ka atradīsies kāds, kas ir pamanījis gaismu mājas logos vai tos, kas izgāja un iegāja mājā. Tur bija ari citi jūrnieki, un es gribētu zināt, no kādas liellaivas viņi bija un kur šo laivu var atrast. Tu saproti?

- Jā, šef.

- Tas ir viss, vecīt.

Bija atgriezies Žanvjē.

- Ko lai es daru?

Bridis, kad nebija īsti zināms, kā tālāk rīkoties, bija visnepatīkamākais ikvienā izmeklēšanā.

- Piezvani Polam, kurš droši vien ir beidzis sekciju! Varbūt ir kādas papildu detaļas, ko tev pateikt, pirms viņš nosuta savu ziņojumu. Tu tūlīt uzkāpsi laboratorija. Paskaties, vai viņi ir kaut ko atklājuši!

Megrē palika viens pats ar savām pīpēm un izvēlējās no tam vienu, visvecāko, kuru lēnām piebāza, vērodams, kā lietus plūst pa logu stikliem.

- Trīssimt miljonu!... - viņš neviļus norūca, atsaucot atmiņā nolaisto māju Garas krastmalā, mazo krāsniņu salonā, vecās, kādreiz skaistās mēbeles, kas pārklātas ar nepiemērotu audumu, aukstos radiatorus, lielo salonu apakšstāva, bibliotēku un biljarda zāli, kurā, šķiet, ik brīdi varēja sagaidīt parādamies spokus. Megrē acu priekšā atkal parādījās Armāna Lašoma seja, pēc visa spriežot, tas bija vārgulis, varbūt gļēvulis, kas, šķiet, dzīvojis sava brāļa ēna.

Kurš no jums ir brīvs? - viņš jautāja, nostājies uz inspektoru darbistabas sliekšņa.

Pirmais piecēlās Toranss.

- Ienāciet pie manis, Torans! Apsēdieties! Jūs dosieties uz Ivri Garas krastmalu. Man labāk patiktu, ja jūs neietu iekšā nedz mājā, nedz darbnīcās vai kantoros. Domāju, ka pusdienlaikā viss personāls vai vismaz daļa izies, lai ieturētos.

Uzziniet visu iespējamo, it īpaši papūlieties iegul atbildes uz šādiem jautājumiem!

Pirmais: vai Lašomiem ir auto un kādas markas?

Otrais: kas to parasti vada, un vai vakar vakarā kāds ar to izbrauca?

Trešais: vai Poleta Lašoma bieži pusdieno pilsētā? Vai ir zināms, ar ko kopā? Un ko viņa dara pēc tam?

Ceturtais: kādas ir viņas attiecības ar viru? Starp citu, viņiem ir atsevišķas istabas.

Piektais: kādas bija viņas attiecības ar vīrabrāli?

Jūs atzīmējāt? Galu galā es nebūtu dusmīgs, ja uzzinātu, kas bija Leonāra Lašoma sieva. Viņa nomira pirms apmēram astoņiem gadiem. Viņas meitas vārds. Viņas ģimene. Vai viņa bija bagāta? No kā viņa nomira...

Dūšīgais Toranss visu cītīgi ierakstīja piezīmju grāmatiņā.

- Es domāju, ka tas ir viss. Protams, tas ir steidzami.

- Es eju, šef.

Vai viņš neko nebija aizmirsis? Ja lur nebūtu bijis klāt izmeklēšanas tiesnesis un advokāts, Mcgrē būtu uzkavējies Gāras krastmala un jautājumus uzdevis pats. Ne jau ziņkārības pēc viņam būtu paticis ieskatīties Armāna Lašoma un jo sevišķi viņa sievas istabā.

Vai šī trīssimt miljonu mantiniece dzīvoja tādā pašā nolaistibā kā pārēja ģimene?

Bija gandrīz pusdienlaiks, un komisārs bija apsolījis piezvanīt tiesnesim Anželo.

- Šeit Megrē. Nododu savu ziņojumu, kā jūs to prasījāt. Nav nekas svarīgs, tikai tas, ka Poleta Lašoma ir meita kādam ādu tirgotajam, vārdā Zibērs, kurš viņai atstājis vismaz trīssimt miljonus.

Otrā vada gala iestājās klusums, tad atskanēja jaunā tiesneša mierīgā balss:

- Jūs par to esat pārliecināts?

- Gandrīz. Tūlīt man būs apstiprinājums.

- Vai jau ilgi viņai ir ši summa?

- Apmēram vienu gadu, ja man ir precīzas ziņas. Kad Zibērs saprata, ka ārsti vairs nevar palīdzēt, viņš sastādīja meitai dāvinājuma aktu, kur galvenais bija pēc iespējas mazas iemaksas valsts kasē.

- Poletas Lašomas laulības ir ar šķirtu mantu, vai ne?

-Tā mums šorīt teica. Es neesmu pārbaudījis.

- Es jums pateicos. Turpiniet man ziņot! Jums nav nekā cita, ko man teikt?

- Mani vīri ir norīkoti parastajos darbos.

Tikko nolicis klausuli, Mcgrč to atkal nocēla.

- Pasauciet, lūdzu, zvērināto advokātu Radelu!

Viņš bija gatavs saņemt atbildi, ka advokāta

nav mājās, kur viņu droši vien gaidīja uz maltīti.

- Piezvaniet uz Lašomu māju Gāras krastmalā! Varbūt viņš vel ir tur.

Advokāts patiešām vēl bija tur.

- Man jānoskaidro divi trīs sīkumi, zvērināto advokāt Radel. Та kā jums nepatīk, ka traucē jūsu klientus, es labāk vērsīšos piejums. Vispirms, kā sauc Lašomu ģimenes notāru?

- Acumirkli...

Iestājās pagarš klusuma brīdis; advokāts droši vien bija ar roku rūpīgi piesedzis klausuli.

- Hallo! Komisārs Mcgrē? Jūs vēl tur esat? Nesaprotu, ko jūs ar to gribat panākt, bet mani klienti neiebilst, ka jums pasaku - tas ir zvērinātais notārs Barbarēns Voltēra krastmalā.

- Manuprāt, ja Leonārs Lašoms ir atstājis testamentu, tad tas glabājas pie zvērinātā notāra Barbarēna.

- Es ari tā domāju, tomēr ļoti apšaubu šāda testamenta esamību, jo ar mani par to neviens no ģimenes nav runājis.

- Leonāra Lašoma dels... Man šķiet, viņu sauc Žans Pols?... Vai viņš ir pārnācis no skolas?

Atkal klusums. Advokāta roka vairs tik labi nenosedza klausuli, un Megrē uztvēra balsu skaņas.

- Viņš nenāks mājās. Viņa tēvocis pa telefonu nokārtoja, ka viņš paliek koledžā.

- Pansijā?

-Ja, līdz turpmākam rīkojumam. Tūlīt zēnam aiznesis viņa lietas. Vai tas ir viss, kojās vēlaties zināt?

Vai jūs nepajautātu Lašoma kundzei, protams, jaunajai, ka sauc viņas notāru, kas kārtoja viņas tēva mantojuma lietas un, iespējams, arī viņas laulību līgumu?

Šoreiz, iestājās tik ilgs klusums, ka Megrē sev jautāja, vai otrā galā nav nolikta klausule. Tikai vienu reizi komisārs uztvēra advokāta šķietami saniknoto balsi ar uzsvaru sakām:

- Varat man ticēt...

No jauna klusums. Vai Lašomi turējās pretim? Vai Radcls centās tos pārliecināt, ka policija darīs visu, lai uzzinātu to, ko grib zināt? Kas apspriedās ar advokātu? Armans Lašoms? Viņa sieva? Un abi vecie, kas jau izskatījās pēc ģimenes portretiem, vai viņi piedalījās šajā strīdā?

- Hallo!... Es atvainojos, komisāra kungs... Mūs iztraucēja, un es nevarēju tūlīt pievērsties jūsu jautājumam... Zibēra mantojums tika izpārdots ar viņa notāra Leona Virmstera no Rivoli ielas gādību... Jūs sapratāt viņa vārdu?... Virmstcrs... Leons... es uzsveru, jo ir Zoržs Virmstcrs, notārs Pasijā... Kas attiecas uz laulību līgumu, tad ar to nodarbojās zvērinātais notārs Barbarēns...

- Es jums pateicos!

- Hallo!... Nenolieciet klausuli... Esmu gatavs sniegt visas citas ziņas, kuras jūs uzskatāt par noderīgām... Pretēji jūsu iespējamam priekšstatam, mani klienti nedomā kaut ko noslēpt policijai... Ko jūs vēlaties uzzināt?

- Vispirms par laulību līgumu...

- Ar dalītu mantu.

- Tas viss?

- Lašoma kundzes īpašums paliek viņas bērniem.

- Un ja nav bērnu?

- Pēdējam dzīvajam laulātajam.

- Ja nekļūdos, runa ir par summu, kas pārsniedz trīssimt miljonus?

- Acumirkli!

Klusuma brīdis bija diezgan īss.

Tas ir pārspīlēts, bet tomēr skaitlis ir aptuveni tāds.

- Es jums pateicos!

- Man likās, ka jums vēl ir jautājumi, kas jānoskaidro.

- Ne pašreiz.

Komisārs piezvanīja zvērinātajam notāram Barbarēnam, bet notārs bija konferencē, un pagāja diezgan ilgs laiks, kamēr viņu izdevās sameklēt.

- Komisārs Megrē. Domāju, jūs jau zināt, ka šonakt ir miris viens no jūsu klientiem - Leonārs Lašoms?

Notārs īsi atbildēja:

- Tikko to uzzināju.

- Pa telefonu?

-Jā.

Es nelieku jums pārkāpt profesijas noslēpumu, bet man nepieciešams zināt, vai Leonārs Lašoms ir atstājis testamentu.

- Cik man zināms, ne.

- Tātad viņš to nav sastādījis jūsu klātbūtnē un nav nodevis līdzīga satura dokumentu jums izskatīšanai?

- Nē. Viņš par to noteikti nav parūpējies.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņam nepiederēja nekāda bagātība, ja neskaita daļu akciju Lašomu cepumu fabrika, turklāt šīm akcijām nav vērtības.

- Lūdzu, vel nepārtrauciet sarunu, Barbarēna kungs! Es neesmu gluži pabeidzis. Leonārs La-soms bija atraitnis. Vai jūs nevarētu pateikt viņa sievas vārdu?

- Marscla Donā.

Notāram pat nevajadzēja ieskatīties savos dokumentos.

- Pie kāda veida ģimenēm viņa piederēja?

- Jūs esat dzirdējis runājam par Donā un Mutjē uzņēmumu?

Megrē bieži bija redzējis šos abus vārdus uz žogiem un jaunbūvēm. Tie bija lieli uzņēmēji.

- Viņa saņēma pūru?

- Protams.

- Jūs varat man pateikt tā vērtību?

- Tikai pēc izmeklēšanas tiesneša pieprasījuma.

- līs neuzstāju. Tā kā to deva viņas ģimene, tad es pieņemu, ka summa bija ievērojama.

Klusums.

- Laulības tika noslēgtas ar dalītas mantas statusu?

- Mana atbilde ir iepriekšējā.

- Vai jūs man nevarat pateikt arī to, no kā nomira Leonāra Lašoma kundze?

- Pati ģimene uz to jums atbildēs daudz precīzāk nekā es.

- Es jums pateicos, zvērināto notār!

Saka iezīmēties auduma pamatmeti. Personu

lielākā daļa palika miglā tīta, nenoteikta, šur tur pazibot pa skaidrākam vaibstam.

Ar zināmu gadu atstarpi Lašoma. dēli, vispirms Leonārs, tad Arniāns, katrs bija apprecējis jaunu, bagātu meiteni.

Katra bija atnesusi sev līdzi patiešām ievērojamu pūru, taču no šiem kapitāliem, šķiet, nekas nebija palicis pāri.

Varbūt kādreiz plaukstošā cepumu fabrika, kas dibināta IK 17. gadā, pastāvēja, tikai pateicoties šiem abiem ieguldījumiem?

Nav šaubu, ka mājai draudēja izputēšana. Megrē sev vaicāja, vai tagad pat tālu uz laukiem vel varētu atrast gofrēta papīra paciņas ar cepumiem, kuriem, tāpat kā viņa bērnībā, bija kartona piegarša.

Abi vecie cilvēki savā ar čuguna krāsni apsildītajā salonā vairs gandrīz nedzīvoja savu dzīvi, bet, tāpat ka biljards apakšstāvā un ka kristāla lustra, bija vienīgi pagātnes liecinieki.

Visbeidzot Armāns Lašoms vai viņš nebija tikai sava brāļa ēna, pa daļai izdzisis dubultnieks?

Tomēr nolika kāds brīnums, kas turpinājās gadiem ilgi, māja, lai cik nolaista tā bija, joprojām paslavēja, un no augstā skursteņa turpināja kūpēt dūmi.

Cepumu fabrika neatbilda nekādām prasībām, nekādām ekonomiskām normām. Savulaik, mazo uzņēmumu laikmetā, tā patiešām bija plaukstoša un slavena, taču mūsdienu ražotāji ar savām divām trim augstas kvalitātes šķirnēm tagad sagrāba tirgu savās rokās.

Pēc visa spriežot, Gāras krastmalas cepumu fabrikai jau sen vajadzēja sabrukt.

Ka griba, par spīti visam, to noturēja pie dzīvības?

Bija grūti noticēt, ka tas bija Fēlikss Lašoms, klusais, godājamais sirmgalvis, kurš, šķiet, vairs neapjēdza, kas ap viņu notiek.

Kopš kura laika viņš bija samierinājies ar to, ka ir tikai dekorācija?

Palika vienīgi Leonārs. Tādā gadījumā būtu saprotams apjukums ģimenē pēc Leonāra nāves, laktu noklusēšana vai klusēšana vispār un izmisīgā paļaušanās uz advokātu.

Varbūt tieši Leonārs bija tas, kurš līdz pēdējai naktij gādāja par visiem?

Bet vai par Poletu Lašomu?

Šis pēdējais jautājums bija sarežģītāks, un Megrē pūlējās atsaukt atmiņā jauno sievieti tādu, kāda tā šorīt viņam bija parādījusies, - nesukātiem matiem, diezgan necilā, zilā rītakleitā.

Ja viņš bija pārsteigts, tad par to, ka šajā mājā, šajā ģimene atradās kāda jauna, dzīvības pilna sieviete, sieviete, kuras dzīvīgums šķilti pat dzīvniecisks. Komisārs nebūtu varējis pateikt, vai Poleta Lašoma ir skaista, taču viņš varētu apzvērēt, ka viņa ir iekārojama.

Megrē butu gribējis redzēt šīs sievietes istabu, un viņš sev vaicāja, vai tā atšķiras no pārējam telpām šajā mājā.

Vel Megrē sev jautāja, kā Poleta šajā mājā bija ienākusi, kāpēc viņa bija apprecējusi tik neinteresantu vīru kā Armāns, ar kuru dzīvoja atsevišķās istabas.

Komisāram bija arī citi jautājumi, daudz jautājumu, kurus viņš labāk atlika uz vēlāku laiku.

Zvanīja telefons, un viņš nocēla klausuli.

- Šeit Megrē...

Tas bija Likā.

-Tikko piezvanīja no Korbcjas, priekšniek! Viņi jau ir nopratinājuši jūrniekus. Vai jūs savienot?

Megrē atbildēja apstiprinoši un sadzirdēja Korbejas mobilās brigādes inspektora balsi.

- Es atradu slūžās “Notre-Dame”, komisāra kungs. Liellaivas saimnieks un viņa dēls bija ar briesmīgi kokainiem ģīmjiem un tikpat ka neko neatcerējās. Gandrīz visu nakti spēlējuši, dziedājuši, dzēruši un ēduši.

Reizēm kādam no viņiem bijis jāuzkāpj uz klaja, lai atdotu Senai lieko ūdeni. Taču viņi nebija pievērsuši uzmanību tam, kas notiek krastmalā.

Viņi gan teicās redzējuši gaismu kādas lielas

mājas logos, hei nevarēja pateikt, vai šī māja bijusi tieši pretim laivai, vai tālāk.

Viņu biedri ir van Kovclēri, un viņu liellaivu sauc “Twee Gebroeders”, kas, šķiet, nozīmē "Divi brāļi”. Tie ir flāmi. Viņi droši vien grib izkraut savu kravu kaut kur Senmartēna kanala malā. Es šaubos, vai jūs no viņiem kaut ko uzzināsiet, jo vismaz viens no brāļiem bija tā piedzēries, ka viņu vajadzēja nešūs uznest uz liellaivas.

- Ap cikicm?

- Apmēram četros no rīta.

Megrē vēlreiz pavēra blakuskabineta durvis. Tur bija palikuši vairs tikai trīs inspektori.

- Vai jūs esat ļoti aizņemts, Bonfis?

- Es pašlaik beidzu vienu ziņojumu, bet tas nav steidzami.

- Jūs iesiet gar Senmartēna kanālu un sameklēsiet nelielu beļģu liellaivu, kas saucas “Twee Gebroeders”...

Megrē nodeva rīkojumus un atgriezās savā kabinetā, tad nolēma iet uzkost, taču viņu atkal aizkavēja telefons.

- Šeit Toranss, šef! Man vel nav daudz ziņu, bet es domāju, ka labāk turēt jūs lietas kursā. La-šomiem ir viena automašīna, ja neskaita divas vecas vieglās kravas mašīnas, kuras kalpo piegādei, un vienu kravas auto, kas jau vairākus gadus nedarbojas. Zilais pontiaks reģistrēts uz Pulētus Lašomas vārda. Viņas virs nevada mašīnu. Nezinu, vai tas ir drošas ziņas, bet apkārtējie iedzīvotāji apgalvo, ka viņam bi jušas epilepsijas lēkmes.

- Vai Leonārs reizēm ir braucis ar pontiaku?

-Jā. Viņš to izmantojis tikpat bieži ka viņa svaine.

- Un vakar vakarā?

- Poleta nav ņēmusi auto. Tomēr ap sešiem, kad viņa izgājusi, mašīna bijusi pie durvīm.

- Tu nezini, vai viņa aizbrauca ar taksi?

- Es neesmu par to pārliecināts. Iespējams. Spriežot pēc tā, ko man teica, viņa nav no tām, kas brauc ar metro vai autobusu.

- Vai Leonārs ir izgājis no mājas?

- Ar to nodarbojas Ivri inspektori, viņi iztaujā krastmalas iedzīvotājus. Pēc aģentu teiktā iznāk, ka pulksten astoņos zilais auto vairs nebija pie durvīm. Viens no viņiem doma, ka redzējis to atgriežamies ap desmitiem vakarā, bet, tā ka viņš atradies diezgan tālu no mājas, tad nav redzējis braucēju ieejam atpakaļ mājā.

- Kas bija pie stūres?

- Viņš nav pievērsis uzmanību. Viņš atceras tikai zilu pontiaku, kas braucis no pilsētas puses un devies uz krastmalu.

- Tas ir viss?

- Nē. Man ir viņa māsas adrese. To nebija viegli atrast, jo pēdējo gadu laikā viņa dzīves vietu mainījusi piecas vai sešas reizes.

- Vai viņa vēl apciemo savu ģimeni?

- Liekas, ka ne. Pašlaik viņa dzīvo Fransuā I ielā 17 b.

- Precējusies?

Nedomāju vis. Jūs vēlaties, lai es aizeju uz Fransuā I ielu?

Megrē kavējās ar atbildi, iedomājās par brokastīm, par sievu, kas viņu gaidīja Rišāra Le-nuāra bulvārī, un paraustīja plecus.

Nē. Es ar to nodarbošos. Turpini okšķerēt tur un pa laikam piezvani!

Komisārs vēlējās satikt trešo Lašomu atvasi, kurai vajadzēja atšķirties no pārējiem, jo ka nekā viņa vienīgā bija aizbēgusi no mājām.

Megrē uzvilka vēl slapjo mēteli un šaubījās, vai ņemt policijas automobili. Tāpat kā Armans Lašoms, komisārs neprata vadīt auto, un viņam nāktos ņemt kādu sev līdzi.

Megrē nebija vēlēšanās ar kādu sarunāties. Izgājis ārā, komisārs devās uz Dofina laukuma bāru. Pie letes viņš redzēja inspektorus no citām nodaļām, taču nevienu savējo, jo visi atradās ceļā.

- Ko dzersiet, Megrē kungs?

- Groku.

Tā kā viņš bija sācis ar groku, tad tāpat arī turpināja, lai gan nebija īstā stunda. Krastmalas ļaudīm pielika ar īsu acu uzmetienu komisāram, lai saprastu, ka šis nav piemērots brīdis, lai uzsāktu sarunu. Viņi pat sāka klusāk sarunāties.

Megrē centās salikt Ivri mājas iedzīvotājus savās vietās, iztēlojoties viņu ikdienas dzīvi, kas nebūt nebija viegli.

Piemēram, likās, ka viņi ēda visi kopā. Kā gan izturējās tāda Poleta abu veco cilvēku klātbūtnē? Kāda bija viņas attieksme pret neizteiksmīgo, sevī noslēgto cilvēku, kas bija viņas vīrs, un pret svaini, kurš, šķiet, bija ģimenes dvēsele?

Un vakaros?... Kur katrs no viņiem uzturējās vakaros?... Ko viņi darīja?... Viņš nebija pamanījis ne radio, ne televizoru...

Lai uzturētu kārtību šajā milzīgajā mājā, kuras viena daļa patiesībā jau bija pamesta, algoja tikai vienu, turklāt gandrīz astoņdesmitgadīgu kalponi!

Nevajadzēja aizmirst ari Žanu Polu, kuru tik pēkšņi izmitināja pansijā, bet kurš līdz šim katru pēcpusdienu atgriezās mājās no skolas.

Kā divpadsmitgadīgs zēns reaģēja šādā situācijā?

-Taksi!

Megrē lika braukt uz Fransuā 1 ielu un, ierāvies savā stūri, turpināja iztēloties mājas dzīvi dažādās dienas stundās.

Ja nebūtu izmeklēšanas tiesneša stūrgalvības, viņš droši vien zinātu vairāk. Megrē šķita, ka, nopratinot Armānu Lašomu, pec zināma laika viņš to būtu piespiedis runāt.

- Mēs esam atbraukuši!

Viņš samaksāja un pavērās uz sešstāvu ēku, pie kuras mašīna bija apstājusies. Apakšējo stāvu aizņēma modes preču veikals, un uz vairākām vara plāksnītēm bija lasāmi pazīstamu uzņēmēju vārdi. Komisārs iesoļoja zem velves un pastūma labi koptas, gandrīz greznas priekštelpas stiklotās durvis. Te neredzēja nevienu kaķi. Te neoda pēc ceptas gaļas un sīpoliem, un durvju sardze bija jauna un patīkama.

Viņš parādīja savu žetonu un nomurmināja:

- Komisārs Megrē.

Durvju sardze tūlīt pat piedāvāja ar sarkanu samtu pārklātu krēslu.

Mans virs vairākkārt ir jus vedis un bieži par jums stāstījis. Viņš ir taksometra šoferis. Viņš strādā pa naktīm...

Durvju sardze norādīja uz aizkaru, kas atdalīja priekštelpu no guļamistabas.

- Viņš ir tur. Viņš guļ...

- Vai piejums dzīvo tāda Lašoma jaunkundze?

Kāpēc viņa noslēpumaini un koķeti pasmaidīja?

- Veronika Lašoma, ja. Vai jūs interesējaties par viņu?

Vai viņa jau ilgi dzīvo šajā namā?

- Pagaidiet... To ir viegli uzzināt, jo pagājušajā mēnesī viņa atjaunoja īres līgumu... Tātad iznāk mazliet vairāk par trim gadiem...

- Kurā stāvā?

- Piektajā, vienā no diviem dzīvokļiem ar lielu balkonu.

- Vai pašlaik viņa ir mājās?

Durvju sardze pakratīja galvu, no jauna nopūzdamās.

- Viņa strādā?

-Ja. Bet ne šajā stundā.

Megrē to pārprata.

- Jūs gribat teikt, ka viņa...

- Nē. Tas nav tas, ko jus domājat. Jūs zināt “Amazoni” divus soļus no šejienes Marbefa ielā?

Ja arī Megrē zināja, ka ir kabarē ar šādu nosaukumu, viņš tajā nekad nebija iegriezies. Komisārs vienīgi atminējās stikla durvis starp diviem veikaliem, neona uzrakstu, kailu sieviešu fotogrāfijas.

- Šī iestāde pieder viņai? - viņš jautāja.

- Ne gluži. Viņa tur ir reizē bāra apkalpotāja un programmas vadītāja.

- Apmeklētāji ir tādi savdabīgi ļaudis, vai ne?

Likās, ka tas durvju sardzi ļoti uzjautrina.

- Es domāju, ka tur var satikt diezgan maz vīriešu. Gluži otrādi, tur apgrozās smokingos tērpušās sievietes...

- Es saprotu. Tādā gadījumā maz ticams, ka Lašoma jaunkundze atgriezīsies mājās pirms četriem no rīta?

- Piecos pussešos... Vismaz tā bija kādreiz... Pēdējos mēnešos gadās, ka viņa nemaz nepārnāk.

- Viņai ir kāda aizraušanās?

- Viena īsta, ar kādu vīrieti.

- Jūs zināt, kas viņš ir?

- Es varu jums pasacīt, kāds viņš izskatās: gadus četrdesmit vecs, elegants, vada pakardu ar nolaižamu jumtu.

- Ir gadījies, ka viņš pavada naktis tur augšā?

Tā ir bijis divas vai trīs reizes. Parasti viņa

dodas pie viņa.

- Jus nezināt, kur viņš dzīvo?

Domāju, ka tas nav tālu. Veronikas jaunkundze, ka es viņu saucu, vienmēr ņem taksi. Viņa nemīl ne metro, ne autobusu. Un, kad viņa nenakšņo mājās, es redzu, ka viņa atgriežas kājām, no kā secinu, ka viņa nenāk no tālienes.

- Jūs neatceraties mašīnas numuru?

- Tas sākas ar septiņdesmit septiņi... Pieļauju, ka tas beidzas ar trīs, bet neesmu pārliecināta... Kādēļ?... Vai tas ir svarīgi?

Izmeklēšanas sākumā viss ir svarīgi, jo nekad nevar zināt, kādi piepeši pavērsieni sagaidāmi.

- Viņai ir telefons?

- Protams.

- Kāds ir dzīvoklis?

- Trīs skaistas istabas un vannasistaba. Viņa to ir ļoti gaumīgi iekārtojusi. Esmu pārliecinātā, ka viņa ļoti labi nopelna.

- Vai viņa ir patīkams cilvēks?

-Jūs gribat zināt, vai viņa ir skaista?

Durvju sardzes acis atkal iedzirkstījās.

- Viņai ir trīsdesmit četri gadi, un viņa necenšas to slept. Viņa ir tukla, ar gandrīz divtik lielām krūtīm ka man. Nēsā īsi apgrieztus matus kā vīrietim un vienmēr, kad iziet no mājas, ir ģērbusies vīriešu kostīma. Viņai ir diezgan raupji sejas vaibsti, tomēr viņu patīkami uzlūkot, varbūt tāpēc, ka viņa arvien ir laba garastāvoklī un rada tādu iespaidu, it kā par visu pasmietos.

Megrē sāka labāk saprast, kāpēc pēdējā Lašo-mu atvase steigusies pamest ģimenes pajumti.

- Vai pirms šis pēdējās aizraušanas, par kuru jūs man stāstījāt, viņai bija arī citi piedzīvojumi?

Diezgan bieži, bet aizvien bez turpinājuma. Gadījās, ka viņa atgriezās ap pieciem no rīta, kā jau jums teicu. Ļoti bieži kāds vīrietis atstāja viņas dzīvokli ap trijiem pēcpusdiena, atskatīdamies atpakaļ un turēdamies pie pašas sienas...

- Citiem vārdiem, kopš viņa dzīvo šeit, tā ir viņas pirmā īstā aizraušanās.

-Tādas ir manas domas.

- Vai viņa izskatās iemīlējusies?

- Viņa šķiet līksmāka nekā jelkad. Seciniet pats!

- Jus nezināt, cikos man ir cerības viņu satikt?

- Neņemos teikt. Viņa var atnākt vēlu pēcpusdienā, bet tikpat labi var doties tieši uz kabarē, šeit neiegriežoties. Та ir noticis divas vai trīs reizes. Vai jus nedomājat, ka vajadzētu uzmodināt manu vīru? Kad viņš uzzinās, ka jus te bijāt un ka viņš palaidis garām izdevību jūs satikt...

Megrē izvilka no kabatas pulksteni.

- Es steidzos, bet droši vien atkal iegriezīšos.

Dažas minūtes vēlāk komisārs stāvēja iepretim sieviešu fotogrāfijām, kuras bija izliktas pie “Amazones” ieejas. Režģotās durvis bija noslēgtas, un zvana pogu nekur nemanīja.

Izsūtāmais zēns ironiski atskatījās uz iesirmo kungu, kurš šķita iegrimis fotogrāfiju apskatīšanā, un Megrē, to pamanījis, ņurdēdams devās prom.

Piektā nodaļa

Patiesībā - un viņa sieva droši vien to jau sen nojauta - Megrē, nodevies kādas lielas izmeklēšanai, daudz retāk ieturējās mājās nevis tādēļ, lai ietaupītu laiku, bet gan, lai ieslēgtos sevi.

Varētu teikt, ka Megrē izjuta nepatiku pret tikšanos ar citiem cilvēkiem, piemēram, tagad uz ielas, sabāzis rokas mēteļa kabatās un neievērodams lietu, kas smilaja tieši sejā, viņš bija un palika iegrimis Garas krastmalas mulsinošajā gaisotnē.

Vai tas nebija pašsaprotami, ka viņš negribēja atgriezties mājās, redzēt savu dzīvokli, sievu, mēbeles, noteiktu lietu kārtību, kam nebija nekāda sakara ar Lašomiem?

Šī noslēgšanās sevi un citas dīvainības tādos brīžos, ieskaitot viņa leģendāro slikto garastāvokli, sakumpušo muguru un drūmos skatienus, bija daļa no gadu gaitā neapzināti izstrādātas tehnikas.

Un tas, ka Megrē tagad iegāja elzasiešu alus krodziņā un apsēdās pie galdiņa netālu no loga, arī nebija nejauši. Šajā dienvidu komisāram vajadzēja sajust stingru pamatu zem kājām. Viņš vēlējās justies stabils un noslēgties sevi.

Komisāram patika, ka oficiante tautastērpā ir spēcīga un veselīga, liela smējēja, bedrītēm vaigos, gaišiem, cirtainiem matiem, brīva no jelkādiem kompleksiem.

Tāpat viņam likās dabiski pasūtīt skābos kāpostus, ko šeit pasniedza lielam porcijām ar bagātīgām piedevām, ar spīdīgām desiņām un mazsālītu sārtu cūkgaļu.

Pasūtījis ēdienu, ieskaitot alu, Megrē aizgāja piezvanīt sievai, kuras interese izpaudās trīs īsos jautājumos:

- Slepkavība?

- Kaut kas tamlīdzīgs.

- Kur?

- Ivrī.

- Grūti?

-Jā.

Viņa nejautāja, vai Megrē atnāks uz pusdienām, jau zinādama, ka varbūt dienu vai divas viru neredzēs.

Megrē izklaidīgi paēda, iztukšoja divus lielus alus kausus, tad dzēra savu kafiju, skatīdamies lietū, kas vēl arvien lija slīpām, gandrīz līmeniskām lāsēm, un vērdamies gājējos, kas soļoja, noliekušies uz priekšu un turēdami lietussargus kā vairogus.

Komisārs bija aizmirsis savu stīvumu kakla. Droši vien kustoties tas bija izzudis. Kad neilgi pēc diviem Megrē atgriezās savā kabinetā, viņu gaidīja vairāki ziņojumi.

Vajadzēja paiet kādam laikam, lai komisārs atkal justos labi. Megrē izsmēķēja pīpi, un maza krāsniņa Garas krastmalā lika ar nožēlu atcerēties gandrīz tādu pašu krāsni, kuru viņš bija paturējis savā kabinetā vēl ilgi pēc centrālapkures ierīkošanas Orfēvras krastmalā un kuru galu galā priekšniecība bija aizvākusi.

Gadiem ilgi kolēģi ar smaidu bija vērojuši šo apsēstību - reizes divdesmit dienā Mcgrē sabakstīja krāsnī ogles, jo viņam patika verot, ka birst līdz baltkvēlei nokaitētie pelni, tikpat saldkaisli viņš izbaudīja savados trokšņus dūmvadā, ko varēja dzirdēt pie katras vēja brāzmas.

Pirmais ziņojums, kas dūrās acīs, bi ja no kāda Ivri inspektora.

Kāda Melānija Kase, mājsaimniece, kas dzīvoja blakus Lašomu mājai, iepriekšējā vakarā bija gājusi pie savas masas uz Sentantuāna ielu. Viņa tur bija ieturējusi pusdienas un ap deviņiem vakarā ar metro atgriezusies mājās.

Tuvojoties savai dzīves vietai, viņa ieraudzījusi zilo pontiaku pie cepumu fabrikas. Leonars Lašoms vēris vaļā portāla divviru durvis un, kamēr viņa meklējusi somiņā atslēgu, iesedies mašīnā un iebraucis pagalmā.

Melānija Kašc viņu nebija uzrunājusi, jo, jau piecpadsmit gadus dzīvojot šajā krastmala, viņai nebija izveidojušās nekādas attiecības ar La-šomiem, kurus viņa pazina tikai pēc izskata.

Inspektors neatlaidās. Melānija Kašē bija pārliecinātā, ka tas bijis Leonārs, vecākais no dēliem. Viņa bija piebildusi to, ko Mcgrē jau zināja:

“Starp citu, viņa brālis nekad nevada mašīnu.”

Vai Leonārs Lašoms tūlīt atkal devās prom?

Katrā ziņā ne tobrīd. Sieviete dzīvoja pirmajā slāvā. Viņas logi vērās uz krastmalu. Promejot Melānija Kašē bija atvērusi logu, lai izvēdinātu istabas. Atgriezusies viņa piegājusi pie loga un dzirdējusi, kā smagi aizcērtas kaimiņu ieejas portāla durvis un noskrapst aizbīdņi. Viņa uzmetusi skatienu ietvei un nevienu tur nav redzējusi.

Otra zīmīte bija no inspektora Bonfisa, kuru Mcgrē bija aizsūtījis uz. Senmartēna kanālu. Viņš bija atradis liellaivu "Twee Gcbrocders”, no tās izkrāva ķieģeļus. Bonfisam bija nācies iegriezties vairākos bistro, pirms viņš saticis vienu no abiem brāļiem - Zel'u van Kovelēru, kurš, šķiet, grasījies turpināt iepriekšējās nakts dzīres.

Zels vairākkārt uzkāpis uz klāja iepriekšējā vakarā un naktī. Akordeonu spēlējis nevis viņš, bet brālis. Vienu reizi Žēls dzirdējis krastmalā savādu troksni, it ka plestu stiklus.

Troksnis nācis no cepumu fabrikas puses. Ne uz trotuāra, ne visgarām fabrikas sētai nav bijis neviena cilvēka.

Bonfiss rakstīja:

“Viņš bija pārliecināts, ka virs sētas pamanījis kādu, kas lūkojies pāri sētai. Viņaprāt, šis cilvēks pakāpies uz trepēm no pagalma puses.”

Cik tālu tas bija no mājas? Apmēram desmit metrus. Un šajā brīdī Zefs van Kovelērs bija izdzēris tikai piecas vai sešas glāzes džina.

Megrē sameklēja tiesu ekspertiz.es uzzīmēto plānu. Vieta, kur sienas augšpusē atrada sasmalcināto stiklu, bija atzīmēta ar krustiņu, ta atradās metrus divpadsmit no mājas. Tur bija vismaz trīs metrus augsts laternas stabs, kas padarīja ticamu jūrnieka liecību.

Bonfiss bija par katru cenu centies noskaidrot, cikos tas noticis, vēlēdamies pārliecināties, ka ta nav bijusi kāda no citām reizēm, kad šis vīrs kāpis uz klāja.

Zēla atbilde:

‘To ir viegli pateikt, jo vel nebija pasniegta torte.”

Bonfiss bija izjautājis Zefa sievu. Torte esot pasniegta ap pustrijiem.

Mcgrē to atzīmēja, nemēģinādams sakārtot šo informāciju un izdarīt kādus secinājumus.

Viņš ātri apskatīja trešo ziņojumu, arī no Ivrī, rakstītu dažas minutes pēc pirmās zīmītes. Visas šīs papīra strēmeles, uz kurām bija tikai dažas rindas, liecināja par stundām ilgu skraidīšanu šurpu turpu lietus laikā un par neskaitāmiem cilvēkiem, kam uzdeva jautājumus, kuri tiem likās muļķīgi.

Sešos pēcpusdienā, vēl vienmēr nozieguma priekšvakarā, kāda Goduā kundze, kurai šai kvartālā piederēja mazs pārtikas veikals, kas atradās tieši pretim Nacionālajam tiltam, bija ievērojusi sarkanu sporta automašīnu dažu metru attālumā no sava veikala. Viņa bija ievērojusi, ka darbojies loga tīrītājs un pie stūres sēdējis kāds vīrietis, kurš lasījis avīzi. Izskatījies, ka viņš kādu gaidītu.

Auto tur bija stāvējis ilgu laiku. Saskaitījusi pa to laiku apkalpotos klientus, Goduā kundze pieļāva, ka pagājušas minūtes divdesmit.

Vīrietis bijis gadus četrdesmit vces. Mugurā iedzeltens putekļmētelis. Goduā kundze to pamanījusi, kad viņš izkāpis no auto un pagājies kādus simt soļus pa trotuāru. Kādā brīdī viņš pat pienācis aplūkot pārtikas veikala skatlogu.

Viņam bijusi brūna cepure un mazas Ūsiņas.

Tas nav bijis nedz Leonāra kungs, nedz Ar-māna kungs. Goduā kundze pazina tos abus un ari veco Katrīnu, kas reizēm pie viņas iepirkās un bija parādā. Šie ļaudis bija parādā visiem kvartāla tirgotājiem.

Veikala īpašniece izdzirdusi sievietes soļus. Skatloga lampa daļēji apgaismojusi trotuāru, un viņa bijusi pārliecināta, ka nācēja kažokā, ar smilškrāsas cepuri ir Poleta Lašoma. Vīrietis atvēris mašīnas durvis. Poleta Lašoma pieliekusies, lai iekāptu, jo mašīna bijusi ļoti zema.

Inspektors bija vaicājis, vai viņa nezina auto mārku. Viņa nezināja nevienu mārku. Viņai nekad nebija bijis auto.

Inspektors bija rīkojies profesionāli un atnesis viņai prospektus ar dažādu auto attēliem.

“Tā izskatījās pēc šīs!” bija teikusi veikala īpašniece, norādīdama uz kādu pakardu.

Tas bija viss, ja neskaita pēcpusdienas avīzi, kura Lika ar zilu zīmuli bija apvilcis dažas rindas.

Zagia ielaušanās

Pagājušajā nakti Ciānas krastmala Ivrī zaglis ielauzies Lašomu ģimenes namā un, vecāka dēla Leonāra Lašoma pārsteigts, uz to izšāvis.

Tikai šorīt ģimene atrada viņu mirušu un...

Tālāk sekoja sīkāks apraksts. Tagad droši vien pa Ivri ložņāja krietns ducis žurnālistu.

Megrē savā kabinetā, kur pīpes dūmi pieres augstumā jau sāka veidot zilu timekli, pārdomāja saņemtās ziņas.

Pulksten sešos, kas apstiprināja to, ko viņš jau zināja, Poleta Lašoma, ģērbusies kažokā, uzlikusi smilškrāsas cepuri, izgāja no mājas krastmalā. Viņa neņēma savu auto, bet kājām steidzās uz Nacionālā tilla pusi, kur viņu gaidīja kāds vīrietis sarkana sporta mašīnā, šķiet, pakardā.

Apmēram tai pašā laikā viņas automašīna, zilais pontiaks, stāvēja pie cepumu fabrikas.

Šobrīd nebija nekādu precīzu ziņu par to, kur un kā šis auto ticis izmantots.

Bija tikai zināms, ka ap pulksten septiņiem pontiaka tur vairs nebija un ka ap deviņiem Lconārs Lašoms šajā auto atgriezies un novietojis to garāžā pagalma galā.

Cikos Lašomi ēda pusdienas? Pie galda vajadzēja but sešiem cilvēkiem, jo mazais Žans Pols vēl nebija koledžas pansija.

Protams, Polctas šajā vakara pie galda nebija. Un gandrīz droši, ka tur nebija ari Leonara.

Tātad ēdamzālē bija tikai abi vecie cilvēki, Armans un zēns.

Ap desmitiem vīrs no “Diviem brāļiem” dzirdēja tādu troksni, it kā sētas augšdaļā kāds smalcinātu stiklus, un pamanīja kādu seju.

Pusdivpadsmitos Poleta atgriezās, taču nebija zināms, kādā veidā. Vai viņa bija braukusi ar taksometru? Vai mājās viņu bija atvedis sarkanais sporta auto?

Kad Poleta atradās pirmā stāva gaitenī, viņas svainis pidžamā un rītasvārkos pavēra durvis un padeva labvakaru.

Vai Armāns jau gulēja? Vai viņš bija dzirdējis savu sievu atgriežamies?

Vienu reizi Poleta naktstērpā bija gājusi uz kopējo vannasistabu gaiteņa galā un redzējusi gaismu zem Leonāra durvīm.

Tūlīt pēc tam viņa ka arvien bija ieņēmusi miega zāles un pamodusies tikai no rīta, neko nedzirdējusi.

Pārējais bija vel apšaubāmāks, izņemot Leo-nāra nāves stundu, ko dakteris Pols noteica starp diviem un trijiem no rīta.

Kad un kur Leonārs Lašoms bija iedzēris diezgan daudz alkohola, ko uzrādīja kuņģa pārbaude un asins analīze?

Megrē sameklēja pirmo ekspertīzes pārskatu. Tur precīzi bija uzskaitīts viss, kas atradās mirušā istabā, ieskaitot mēbeļu, tapešu un lietu aprakstu. Nedz pudele, nedz glāze tur nebija minēta.

Lūdzu, pasauciet dakteri Polu! Viņam vajadzētu būt savā kabinetā.

Viņš tur bija, tikko atgriezies no brokastīm pilsētā un lieliska garastāvoklī.

- Šeit Megrē. Es gribētu zināt, vai jūs nevarētu precizēt vienu lietu. Runa ir par alkoholu, kas atrasts Leonāra Lašoma līķī.

- Vismaz kuņģi tas bija konjaks, - atbildēja Pols.

- Mani interesētu zināt, apmēram kad šis alkohols iedzerts. Vai jums par to ir kāds priekšstats?

- Es to varētu noteikt pat ar pusstundas precizitāti, jo organisms izdala alkoholu noteiktā ritmā, tiesa, šis ritms nedaudz atšķiras atsevišķiem indivīdiem. Daļa no asinīs atrastā alkohola uzņemta vakara sākumā, iespējams, agrāk, taču la ir maznozīmīga daļa. Kas attiecas uz konjaku, kas nāves bridi vēl atradās kuņģī, tas iedzerts diezgan vēlu, pēc pēdējās maltītes. Es teiktu, ka tas noticis starp vienpadsmitiem vakara un vieniem nakti. Ja jus vēlaties zināt izdzertā alkohola daudzumu, varu teikt, ka izdzerts krietns puslitrs.

Megrē brīdi klusēja, pārdomādams šo informāciju.

-Tas ir viss, ko jūs velējaties zināt?

Vienu mirkli, doktor! Vai pēc sekcijas jus teiktu, ka Leonārs bija liels dzērājs vai žūpa?

- Ne viens, ne otrs. Aknas un artērijas ir lieliskā stāvoklī. Es vienīgi atklāju, ka viņam bērnībā bijusi neliela tuberkuloze, varbūt pašam to nezinot, ka tas nereti notiek.

— Es jums pateicos, doktor!

Nebija zināms, kad tieši Leonārs Lašoms atstājis māju krastmalā, katrā ziņā viņš to bija darījis pēc savas svaines, jo tajā bridi, kad viņa iznāca no mājās, lai dotos satikties ar nepazīstamo, pontiaks vēl stāvēja trotuāra malā.

Iespējams, ka viņš iznāca tūlīt pēc viņas vai vēlāk. Lai būtu kā būdams, viņš bija atgriezies deviņos.

Nevarēja būt, ka šajā stundā mājā visi būtu gulējuši. Varbūt jaunais Žaus Pols? Tas nebija droši. Tāpat maz ticams, ka Leonārs būtu atgriezies savā istabā, neieejot salonā.

Tātad viņš, viņa brālis un abi sirmgalvji bija salikušies un kādu nenoteiktu laiku pavadījuši kopā, kamēr Katrīna virtuvē bija aizņemta ar trauku mazgāšanu.

Vai Leonārs jau tad bija iedzēris? Par ko viņi bija sarunājušies? Kad vecāki bija devušies uz augšstāvu?

Megrē to droši vien zinātu, ja nebūtu traucējusi tiesneša Anželo centība un stūrgalvība, kas neļāva nopratināt ģimeni tā, kā komisārs būtu vēlējies.

Vai abi brāļi bija palikuši divatā? Ko viņi darīja šādās reizēs? Katrs savā stūrī kaut ko lasīja? Vai viņi sarunājās?

Konjaku Leonārs nebija dzēris savā istabā, jo tur nebija atrasta nedz glāze, nedz pudele.

Vai nu Armans pirmais bija aizgājis gulēt, atstādams vecāko brāli salonā, vai arī pēdējais tur vēlāk bija atgriezies.

Leonārs nebija dzērājs. Pols, kurš bija secējis tūkstošiem līķu, to apstiprināja, un Megrē pieredze liecināja, ka doktoram var ticēt.

Un tā - starp vienpadsmitiem vakarā un vieniem naktī, Lašoms vecākais bija izdzēris krietnu ceturtdaļlitru konjaka.

Kur šajā mājā glabāja alkoholu? Salonā vai kādā skapī ēdamistabā? Vai Leonāram vajadzēja nokāpt pagrabā ?

Pusdivpadsmitos vai pusnaktī, kad atgriezās svaine, viņš bija savā istaba.

Vai viņš jau bija dzēris? Vai viņš lo bija darījis tūlīt pēc tam?

Vismaz desmit inspektori turpināja skraidīt šurpu turpu, zvanīt pie durvīm, nopratināt cilvēkus, liekot tiem atsvaidzināt savas atmiņas.

Pie tam ziņām, kuras Megrē jau bija un kuras sakrita vai arī nesakrita ar pirmajām, nāca klāt jaunas.

Komisāram radās liela vēlēšanās piecelties un ielūkoties inspektoru kabinetā, lai apmainītos domām, kad atskanēja telefona zvans.

- Kāda Buanē kundze uzstāj, ka vēloties ar jums runāt personīgi.

Šis vārds komisāram bija svešs.

- Pajauta viņai, kādā lieta!

Tā kā Megrē vārds pārāk bieži parādījās avīzēs, daudzi nepazīstami cilvēki par katru cenu gribēja runāt ar viņu personīgi pat par tādām lietam, kas uz viņu nemaz neattiecās, - par pazudušu suni vai jaunu pasi.

- Hallo! Viņa saka, ka esot durvju sardze Fransuā 1 ielā.

- Labi, savienojiet... Hallo!... Labdien, kundze. .. Šeit Megrē.

- Nav viegli jums piekļūt, komisāra kungs, un es baidījos, ka jūs neaizsuta kādā uzdevumā. Gribēju jums pateikt, ka viņa tikko atgriezās.

- Viena pati?

Jā, ar iepirkumiem pilnām rokām, un tas nozīme, ka viņa nodomājusi pusdienot mājās.

- Es braucu.

Megrē atkal izvēlējās taksometru, nevis kādu no pārāk uzkrītošajām, melnajām policijas mašīnām. Sāka krēslot. Divi sastrēgumi viņu aizkavēja Rivolī ielā, un vajadzēja desmit minūtes, lai šķērsotu Konkordijas laukumu, kur slapjie mašīnu jumti gluži vai saplūda cits ar citu.

Tikko viņš bija pagājis zem 17. b nama velves, durvju sardze pavēra durvis.

- Piektajā stāvā pa kreisi. Varu piebilst, ka viņa atnesa arī puravus.

Viņš sazvērnieciski piemiedza ar aci, taču durvju sardzes telpā neiegāja, jo bija tur pamanījis sardzes vīru un negribēja zaudēt laiku sarunās.

Nams bija turīgs, lifts lēns, bet kluss. Piektajā stāvā uz durvīm pa kreisi nebija redzams nekāds uzraksts, un Megrē, nospiedis zvana pogu, izdzirda patālus, mīksta paklāja klusinātus soļus.

Komisāram atvēra droši, bez vilcināšanās, taču viņš nebija tas, kuru gaidīja. Sieviete, kas stāvēja durvīs, sarauca uzacis, it ka atsaukdama atmiņā kādu seju.

- Vai jūs neesat...

- Komisārs Megrē.

- Man jūsu seja likās ļoti redzēta. Vispirms domāju, ka kino, taču izrādās, ka avīzēs. Ienāciet!

Megrē bija pārsteigts, jo Veronikas Lašomas izskats gandrīz nemaz neatbilda sardzes aprakstam. Veronika Lašoma gan bija miesās kupla, taču ģērbusies viņa bija nevis vīriešu kostīmā, bet smalkā peņuārā, un istaba, kurā viņa ieveda savu ciemiņu, drīzāk atgādināja buduāru, nevis salonu.

Viss bija balts - gan sienas, gan mēbeļu atlass, citā krāsā bija tikai zila porcelāna trauki un vecrozā smalkvilnas paklājs, te valdīja tāda saskaņa ka Man Loransenas gleznās.

- Kas jūs šeit pārsteidz? - viņa jautāja, noradīdama uz atzveltnes krēslu.

Megrē neuzdrošinājās tajā apsēsties slapja mēteļa dēļ.

- Novelciet savu mēteli un dodiet to man!

Viņa aizgāja to pakārt priekšnamā. Vismaz

vienā ziņā durvju sardze nebija kļūdījusies: no virtuves jau plūda garda puravu smarža.

- Es neparedzēju, ka policija šeit ieradīsies tik ātri, - viņa piebilda, apsēzdamās pretim Megrē.

Tuklums viņu padarīja nevis neglītāku, bet pievilcīgāku, pat ļoti simpātisku, un Megrē nodomāja, ka droši vien daudzi viņu uzskata par iekārojamu. Viņa neklīrējās, nepūlējās pārklāt rītakleitu pār atsegtajiem ceļiem.

Viņas kājas ar lakotajiem nagiem spēlējās ar baltām, gulbišiem izrotātām rītakurpēm.

-Jūs varat pīpēt savu pīpi, komisāra kungs!

Viņa no etvijas izņēma cigareti, piecēlās, lai sameklētu sērkociņus, tad atgriezās savā vieta.

Esmu nedaudz pārsteigta, ka ģimene jums par mani ir stāstījusi. Jūs acīmredzot esat viņus tā apstrādājis ar saviem jautājumiem, ka viņi būs ar manu esamību samierinājušies, lai gan skaitos noklīdusi avs un domāju, ka mans vārds šajā mājā kļuvis par tabu.

- Vai jūs esat lietas kursā par to, kas noticis pagājušajā naktī?

Viņa norādīja uz atvērtu avīzi, kas mētājās uz krēsla.

- Es zinu tikai to, ko nupat izlasīju.

- Vai jus izšķirstījāt avīzi, pārnākusi mājas?

Tikai īsu brīdi viņa vilcinājās ar atbildi.

- Nē. Pie sava drauga.

Un ar jauku humoru piebilda:

-Ziniet, man ir trīsdesmit četri gadi, un es esmu liela meitene.

Varētu teikt, ka viņas spēcīgās, intīmas dzīves atdzīvinātās krūtis, kuras tik tikko piesedza smalka apakšveļa, trīsēja no humora. Megrē tās drīzāk likās līksmas un priecīgas ka mīļam bērnam, nevis baudkāras.

Lielās, koši zilās acis reizē bija šķelmīgas un naivas.

- Jūs neesat pārsteigts, ka es nesteidzos uz Gāras krastmalu? Atzīšos, ka uz apbedīšanu es, bez šaubām, neiešu. Mani neaicināja ne uz brāļu kāzām, ne uz manas pirmās svaines bērēm. Man nepaziņoja par brāļadēla piedzimšanu. Kā redzat, tā ir pilnīga attiecību pārtraukšana.

- Vai jūs to nebūtu vēlējusies?

-Tā, kas aizgāja, biju es.

- Kāda noteikta iemesla dēļ? Ja nekļūdos, jums bija astoņpadsmit gadu.

- Un ģimene gribēja mani izprecināt kādam krāsaino metālu tirgotājam. Ņemiet vērā, ka es būtu aizgājusi tik un tā, ja nu vienīgi mazliet vēlāk. Jūs tur bijāt?

Viņš apstiprinoši pamāja ar galvu.

- Es nedomāju, ka jelkas būtu mainījies uz labo pusi. Tur joprojām ir tik drūmi? Visvairāk es brīnos par to, ka zaglim nesametās bail. Bet var jau būt, ka viņš bija piedzēries vai arī nebija redzējis šo māju dienas gaisma.

- Jus ticat, ka zaglis?

- Avīzē... - viņa iesāka, tad sarauca pieri.

- Tā nav taisnība?

- Es neesmu par to pārliecināts. Jūsu ģimene nav runīga.

- Es atceros vakarus sava jaunībā, kad netika pārmītas ne desmit frāzes. Kāda ir mana svaine?

- Diezgan skaista, cik varu spriest.

- Vai tiesa, ka viņa ir ļoti bagāta?

- Ļoti.

- Vai jūs kaut ko saprotat?

- Es ceru, ka beigu beigās visu sapratīšu.

- Es lasīju to, kas laulību dienā par viņu bija rakstīts avīzēs. Es redzēju attēlus. Toreiz man nabaga meitenes kļuva žēl, taču vēlāk saku visu pārdomāt.

- Pie kāda slēdziena jūs nonācāt?

- Ja viņa izrādītos neglīta, bulu bijis vieglāk. Varbūt īsto atbildi man ļāva atrast tieši viņas tēvs. Viņš bija pārcietis grūtus laikus, vai ne? Šis cilvēks cēlies no ļoti zemiem slāņiem. Sākuma stūmis ratiņus no fermas uz fermu un neesot pratis ne lasīt, ne rakstīt. Es nezinu, vai viņa meita ir uzaudzināta klosterī. Klosteri vai vienalga kādā skolā meita acīmredzot sagādāja viņam grūtu dzīvi.

Dažiem cilvēkiem, īpaši Ivrī, La.šomu vārds vēl ir ar labu slavu. Krastmalas māja aizvien vēl ir sava veida cietoksnis. Jūs saprotat, ko es gribu teikt?

Šie Ziberi, tēvs un meita, ar vienu rāvienu iekļuva lielburžuāzijā...

Megrē par to bija domājis.

- Man šķiet, ka viņai tas dārgi maksāja, -

Veronika Lašoma turpināja. - Jūs nevēlaties iedzert kādu glāzi?

- Paldies! Vai pēdējā laikā neesat salikusi kādu no savas ģimenes?

- Nevienu.

- Jūs neesat tur iegriezusies?

- Es drīzāk mestu līkumu, lai nebūtu jāiet gar māju, par kuru man ir pārāk sliktas atmiņas. Tomēr mans tēvs ir krietns cilvēks. Neko nevar darīt, ja esi dzimis Lašorns un esi pataisīts par tādu, kāds esi.

- Un Leonārs?

Leonārs ir daudz vairāk Lašorns nekā tēvs. Tieši Leonārs bija tas, kas par katru cenu gribēja mani piespiest apprecēt metālu tirgotāju, saus-migu tipu, un viņš par šīm laulībām runāja tādā toni ka karalis, kas izskaidro saviem bērniem viņu pienākumu saglabāt dinastiju.

- Vai jūs pazināt savu pirmo svaini?

- Nē. Manā laikā brālis, lai ka pūlējās, vēl nebija atradis labu partiju. Es biju pirmā, no kuras prasīja upuri. Kas attiecas uz Armānu, tas bija viņa slimības laiks. Viņam nekad nav bijusi laba veselība. Taču, vēl būdams ļoti jauns, viņš neveiksmīgi atdarināja Leonāru. Viņš iedomājās, ka veiksmīgi atdarina brāļa žestus, izturēšanos, balsi. Es viņu izsmēju. īstenībā viņš ir nožēlojams cilvēks.

- Vai jums nav nekāda priekšstata par to, kas varēja notikt pagājušajā naktī?

- Nekāda. Neaizmirstiet, ka es par to zinu mazāk nekā jūs! Tas patiešām nav zaglis?

- Es par to šaubos aizvien vairāk.

Jūs gribat saeit, ka noziegumu ir izdarījis kāds no mājniekiem?

Viņa padomāja, un secinājums bija gluži negaidīts:

- Tas ir smieklīgi!

- Kāpēc?

- Nezinu. Lai nogalinātu, vajadzīga drosme, un ģimenē es neredzu nevienu, kurš...

- Kur jūs bijāt pagājušajā naktī?

Tas viņu neaizvainoja.

- Tagad brīnos, ka jūs man neuzdevāt šo jautājumu agrāk. Es atrados aiz. “Amazones” bāra letes. Es pieņemu, ka jūs zināt. Droši vien tāpēc jūs izskatījāties pārsteigts, redzot mani tērpā, ko kāds žurnāls nosaucis par gaisīgu. “Amazone” -tas ir darbs. Melna samta smokings un monoklis. Šeit es esmu es pati. Jus saprotat?

-Jā.

- Man ir tieksme pārspīlēt pretējā virzienā, it ka es sev atriebtos par to, ka man nepārtraukti jāspēlē enerģiskas sievietes.

-Jums ir pat mīļākais.

- Man viņi ir bijuši daudzi. Gribu jums uzticot kādu notikumu, kas savulaik manā ģimenē izraisīja lielu satraukumu un paātrināja manu lēmumu: sešpadsmit gadu vecumā es kļuvu sava zīmēšanas skolotāja mīļākā. Man nebija citas izvēles, jo tas bija vienīgais viriešu kārtas skolotājs mūsu skolā.

- Vai kādam no jūsu brāļiem vai jūsu svainei nekad nav ienācis prātā iegriezties “Amazonē”?

- Pirmkārt, viņi droši vien nezina, ka es tur strādāju, jo nekad neesmu tiem devusi savu adresi un mani pazīst tikai šaurā un diezgan savdabīgā sabiedrībā. Turklāt šaubos, vai viņiem ir vēlēšanās redzēt kādu no Lašomiem naktslokāla bārā. Taču... ,

Viņa vilcinājās, nebūdama par sevi pārliecināta.

- Es personiski nepazīstu savu svaini Poletu. Un ir pagājuši jau daudzi gadi, kopš sakarā ar laulībām avīzēs bija viņas attēls. Kādu vakaru man bija tāda sajūta, it kā es viņu redzētu pie viena no galdiņiem, bet tā ir tikai mana sajūta, tāpēc vilcinājos par to runāt. Mani pārsteidza tas, ka viņa uz mani skatījās - ar grūti izskaidrojamu neatlaidību un ziņkārību. Turklāt viņa bija viena pati.

- Kad tas notika?

- Jau pirms pusotra vai diviem mēnešiem.

- Jūs viņu pēc tam vairs neredzējāt?

-Nē. Vai atļausiet uzmest aci zupai?

Viņa kādu brītiņu sabija virtuvē, kur varēja dzirdēt katlu, šķīvju un dakšiņu šķindoņu.

- Pa šo laiku es uzliku uz uguns cepeti. To nedrīkst teikt ne “Amazones” īpašniecei, ne klientiem, jo tad viņi vairs neizturēsies pret mani nopietni un es varu zaudēt savu vietu, - es ļoti mīlu gatavot ēdienu.

- Sev vienai?

- Sev vienai un dažreiz diviem.

- Šovakar tas ir diviem?

- Ka jūs to zināt?

-Jūs tikko runājāt par cepeti.

-Tas tā ir. Manam draugam tūlīt jābūt klāt.

- Vai šoreiz tā ir īsta aizraušanās?

- Kas jums par to stāstījis? Kāda draudzene no “Amazones”? Nav svarīgi, jo es to neslēpju. Nu, labi. komisāra kungs, iedomājieties, ka trīsdesmit četru gadu vecumā esmu iemīlējusies un sev vaicāju, vai nepamest visu un neapprecēties. Man patīk saimniekot, iet uz tirgu, pie miesnieka, pie piena pārdevēja. Es mīlu saimniekot sava dzīvoklī un gatavot mazas uzkodas. Tas viss ir vēl nesalīdzināmi patīkamāk, ja kādu gaidi un klāj galdu diviem. Tad...

- Kas viņš ir?

Vīrietis acīmredzot. Nav jauns. Četrdesmit

četri gadi. Tieši tik, cik vajag, lai būtu laba gadu starpība. Nav ari sevišķi skaists, bet nav nepatīkams. Līdz šim viņam pieticis ar mēbelētām istabām un restorāniem. Viņš ir reklāmas aģents. Tā ka viņš reklamē galvenokārt kino, tad viņam katru dienu jābūt “Fukē”, “Maksimā”, “Elizejas klubā” un citur.

Viņam bijis tik daudz filmu zvaigžņu, cik vien sirds karo, bet sagadījies tā, ka arī viņas visbiežāk dzīvojušas mēbelētās istabās un ēdušas restorānā.

Tad viņš sācis domāt, ka tāda sieviete kā es...

Neskatoties uz šķietamo ironiju, varēja sajust, ka viņa ir iemīlējusies, varbūt pat kaislīgi.

- Es nāku no viņa, un tūlīt mēs divatā pusdienosim. Man laiks klāt galdu. Ja jums vēl ir kādi jautājumi, tad nāciet man līdzi! Es varu strādāt, vienlaikus uzklausot un atbildot.

- Es jums lūgšu tikai viņa vārdu un adresi.

- Jums viņš būs vajadzīgs?

- Maz ticams.

- Žaks Senvāls, Pontjē ielā 23. Žaks Senvāls nav viņa īstais vārds. Īstenībā viņu sauc Arturs Bakē, kas reklāmas aģentam īsti neder. Tāpēc viņš pieņēma pseidonīmu.

- Es jums pateicos!

- Par ko?

-Jus mani laipni uzņēmāt.

- Kāpēc gan ne? Jūs pat nepieņēmāt no manis nevienu glāzīti. Tā jau ir, ka nekādu labo dzērienu šeit nav. Man pietiek ar to, ka ik nakti jādzer šampanietis. Visbiežāk es tikai apslapinu lūpas un pārējo izleju ārā.

Viņa vēl uzjautrinājās par dzīvi.

- Piedodiet man, ka es neraudāju! Varbūt man to vajadzēja darīt, bet neesmu tik tālu nonākusi. Gribu ātrāk uzzināt, kas nogalināja Leonam.

- Es arī.

-Jūs man to pateiksiet?

- Apsolu.

Varētu sacīt, ka viņi bija kļuvuši sabiedrotie, jo Mcgrē beigās pasmaidīja gandrīz tikpat vieglu smaidu kā apaļīgā, jaunā sieviete čaukstošajā peņuārā.

Kāpņu laukumā komisārs vienatnē gaidīja liftu, un, kad kabīne apstājās, no tās izkāpa kāds vīrs brūniem matiem, kuri jau bija atkāpušies no deniņiem.

Vīrietis bija ģērbies gaišā lietusmētelī, roka viņam bija kastaņbrūna cepure.

- Atvainojiet... - viņš nomurmināja, paiedams garam komisāram, tad palūkojās atpakaļ, lai labāk to apskatītu, it kā Megrē seja būtu pazīstama arī viņam.

Lifts nobrauca lejā. Durvju sardze ziņkārīgi lūkojās pa savām stikla durvīm.

- Jūs viņu redzējāt? Viņš tieši nupat uzbrauca augšā.

-Jā.

- Kāda viņa jums likās?

- Viņa ir jauka.

Megrē pateicās un pasmaidīja. Durvju sardze vēl varēja noderēt, viņš nedrīkstēja sievieti mānīt. Komisārs paspieda roku arī vīram - taksometra šoferim, kurš vairākkārt bija viņu vizinājis.

Beidzot ticis uz trotuāra, Megrē pie durvīm ieraudzīja sarkanu pakardu ar nolaižamu jumtu.

Sestā nodaļa

Bija tā stunda, kad cilvēki nāk ārā no iestādēm, un Megrē vajadzēja kādu laiku, lai izsprauktos starp mašīnām. Beidzot nokļuvis uz trotuāra ielas otrā pusē, viņš paskatījās uz dzīvokli, no kura tikko bija izgājis. Visā mājas garumā stiepās ar režģi pārdalīts dzelzs balkons. Bija pilnīgi satumsis, un gandrīz visur aiz aizkariem spīdēja gaisma.

Piektā stāva balkona durvis bija pavērtas, un kāds vīrietis ar cigareti zobos noliecās, lai paskatītos uz ielu. Ieraudzījis komisāru, viņš strauji atrāvās.

Tas bija tas pats cilvēks, kurš tikko bija uzbraucis augšā un saraucis pieri, paiedams garām Megrē pie lifta durvīm, tā sauktais Žaks Senvāls, kas nodarbojās ar kinoreklāmu.

Vīrietis iegāja dzīvoklī. Balkona durvis aizvērās. Ko gan viņš teica Veronikai Lašomai, kas pašlaik klāja galdu?

Pretim šim namam bija viens no tiem amerikāņu bāriem ar augstiem sēdekļiem un noslēpumainu gaismu, kādi aizvien vairāk parādījās Elizejas laukos.

Megrē iegāja iekšā un, kaut gan telpa bija pārpildīta, atrada sev vietu pie sienas. Bija karsts. Visapkārt valdīja liels troksnis, skanēja sieviešu smiekli, vāliem vien vērpās cigarešu dūmi. Glīta meitene melnā tērpā ar baltu priekšautu smaidīdama saņēma komisāra mēteli un cepuri.

Kad bārmenis pagriezās un paskatījās uz komisāru tā, it kā arī kaut kur būtu viņu redzējis, Megrē, bridi vilcinājies, pasūtīja:

- Groku!

Tad viņš pajautāja:

- Kur ir telefons?

- Lejā.

- Jums ir žetons?

- Aizejiet pie telefonistes!

Šādus bārus Megrē apmeklēja nelabprāt un vienmēr tur jutās kā svešinieks. Sienu paneļi bija rotāti ar iespaidīgām medību ainām, un tieši virs letes bija pakārts īsts medību rags.

Soļodams uz kāpņu pusi zāles dziļumā, komisārs juta, ka viņu novēro. Bārmenis viņu beidzot bija pazinis. Iespējams, arī pārējie. Sievietes lielākoties bija jaunas. Vīrieši vairs ne tik jauni, tomēr nepiederēja pie komisāra paaudzes.

Arī Megrē pamanīja dažas pazīstamas sejas un atcerējās, ka nedaudz tālāk šajā ielā ir televīzijas studija.

Viņš nokāpa pa ozolkoka kāpnēm un netālu no garderobes pie komutatora ieraudzīja vēl kādu glītu sievieti.

- Vienu žetonu, lūdzu!

Tur atradās trīs stiklotas kabīnes, bet automātisko tālruņu nebija.

- Kādu numuru vēlaties?

Megrē nācās nosaukt kriminālpolicijas numuru, un nu komisāru pazina arī jaunā sieviete, kas nekavējās veltīt viņam pētīgu skatienu.

- Otrā kabīne.

- Kriminālpolicija klausās.

- Šeit Megrē. Savienojiet mani, lūdzu, ar Li-kā!

- Tūlīt, komisāra kungs...

Viņam bija jāgaida. Lika runāja pa telefonu. Beidzot Megrē izdzirdēja inspektora balsi.

- Atvainojiet, priekšniek! Tas bija izmeklēšanas tiesnesis. Viņš zvana jau trešo reizi kopš jūsu aizbraukšanas un brīnās, ka esat viņu atstājis bez jaunumiem.

- Turpini!

- Viņš man uzdeva ļoti daudz jautājumu...

- Kādus?

- Vispirms viņš jautāja, vai jūs esat vēlreiz atgriezies Gāras krastmalā... Es atbildēju, ka nedomāju vis. Viņš gribēja zināt, vai esat uzklausījis citus lieciniekus. Visbeidzot pirms dažām minūtēm viņš jums atstāja šādu ziņu: viņam esot jāatgriežas mājās pārģērbties, jo pusdienošot pilsētā... Visu vakaru būšot Balzaka ielā 23-74...

Tas bija Elizejas lauku rajonā, kur Megrē pašlaik atradās.

- Viņš ļoti vēlas, - Likā neatlaidās, - lai pratināšanas, ja jūs tās esat paredzējis, notiktu viņa kabinetā...

Varēja nojaust, ka Likā jūtas neērti.

- Tas ir viss?

- Ne. Viņš jautāja, kur atrodas inspektori, ko viņi dara un ko ir uzzinājuši...

-Tu viņam to pateici?

- Nč. Izlikos, ka neko nezinu. Viņš bija neapmierināts.

- Vai ir kādi jaunumi?

Caur stiklu Megrē redzēja komutatora jaunkundzi, kas, skatīdamās uz viņu, krāsoja lūpas, un kādu bāra apmeklētāju, kurš pie spoguļa kārtoja apģērbu.

Nē. Lapuēns ir nupat ieradies uz dežūru. Viņš nepacietīgi gaida uzdevumu.

- Pasauc viņu!

Tas bija īstajā brīdī.

- Lapuēn? Tu paņemsi vienu no mašīnām un brauksi uz Ivrī. Tieši pretim Nacionālajam tiltam ielas stūrī redzēsi slikti apgaismotu pārtikas veikalu. Esmu aizmirsis sievietes vārdu. Kaut kas līdzīgs Šodē, Šodonai vai Šoduā... Viņa nēsā šinjonu, un viena acs mazliet šķielē. Esi ļoti laipns pret viņu, ļoti pieklājīgs!

Saki, ka viņa mums uz īsu brīdi vajadzīga! Viņa gribēs pārģērbties labākās drēbēs. Pacenties, lai tas neaizņem ilgu laiku! Tu viņu atvedīsi uz Fransuā I ielu, pretim namam 17 b. Tu noteikti redzēsi sarkanu auto trotuāra malā. Apstājies tā tuvumā! Palieciet abi mašīnā, kamēr es došu zīmi!

- Labi, šef.

Viņš izgāja no kabīnes un samaksāja par savienojumu.

- Paldies, Mcgrē kungs!

Komisāru tas jau sen kopš neiepriecināja. Augšā bija vairāk apmeklētāju nekā pirms tam, un kādai jaunai rudmatei vajadzēja paiet sāņus, lai viņš varētu apsēsties savā vietā. Megrē sajuta viņas siltā gurna pieskārienu un stiprās smaržas.

Pie viena galdiņa kāds viņa vecuma kungs sirmiem deniņiem un papliku pakausi bija aplicis roku ap viduci tuklai, tikko divdesmit gadus vecai meitenei, un pirmoreiz mūžā Megrē par to jutās sašutis. Varbūt viņš pēkšņi sajutās vecs un jau pagātnei piederīgs jaunā, tikko no skolas sola nākušā izmeklēšanas tiesneša dēļ.

Visas šīs meitenes, kas smēķēja, dzēra viskiju un kokteiļus, nebija domātas viņa paaudzei. Dažas, skaļi sarunādamās, vairāk vai mazāk neuzkrītoši pagrieza galvu, lai ziņkārīgi uz viņu paskatītos.

Megrē pietika mazliet pieliekties, lai varētu saredzēt piektā stāva apgaismotos logus, aiz kuriem reizēm pavīdēja kāda ēna.

Viņš bija apsvēris visus par un pret. Pirmā doma bija sagaidīt Zaķu Senvālu pie izejas. Apaļīgā un patīkamā Veronika Lašoma bija iemīlējusies, par to nebija ne mazāko šaubu. Vai Megrē negrasījās viņai sagādāt sirdssāpes? Vai viņš neriskēja sanaidot mīlētājus?

Tā nebija pirmā reize, kad viņu apstādināja šādi sirdsapziņas pārmetumi. Ja komisāra intuīcija bija pareiza, - vai tomēr nebūtu labāk, ka viņa visu uzzinātu?

Megrē lēnām dzēra savu glāzi, cenzdamies domās izsekot tam, kas notiek dzīvoklī pāri pretim. Pusdienas bija pasniegtas. Pāris sēdās pie galda. Komisārs deva viņiem laiku paēst, tāpat kā Lapuē-nam un veikala īpašniecei - laiku, lai dotos ceļā.

- Vēl vienu, - viņš pasūtīja.

Viss mainās. Tāpat ir ar augošiem bērniem -to, ka viņi mainījušies, pamana nevis augšanas laikā, bet tikai tad, kad viņi jau paaugušies.

Megrē personiskais ienaidnieks, kā viņš mēdza dēvēt tiesnesi Komelio, bija pensionārs, vienkārši vecs kungs, kas rītos pastaigājas ar savu suni un kuram elkoni ieķērusies dāma ar mēļā toni nokrāsotiem matiem.

Vispirms savu darbabiedru vidū, vēlāk - starp padotajiem Megrē bija pamanījis tādus inspektorus, kas nekad nebija iepazinuši ne ielu, ne ceļu, ne staciju, bet nāca tieši no skolas sola. Šodien vairāki viņa kolēģi ar tādu pašu dienesta pakāpi un atalgojumu kā viņam bija tikko četrdesmit gadus veci. Viņi patiešām bija izstudējuši tieslietas un bieži saņēmuši pat vēl citus augstskolas diplomus. Bet šie inspektori reti izgāja no sava kabineta, viņi nosūtīja padotos uz notikuma vietu un tad analizēja iegūto informāciju.

Mcgrē karjeras laikā pamazām tika ierobežotas policijas priekšrocības, un, luk, nāca jauni izmeklēšanas tiesneši. Jaunu, sportiska lipa tiesnešu komanda nomainīja tādus kā Komelio un, tik līdzīgi Anželo, gribēja vadīt izmeklēšanu no viena gala līdz otram.

- Cik man jāmaksā?

- Seši simti.

Arī cenas te bija atšķirīgas. Komisārs nopūtās un ar skatienu sameklēja savu mēteli; pie durvīm nācās pagaidīt jauno garderobisti.

- Paldies, Megrē kungs!

Vai izmeklēšanas tiesnesis tāpat raizētos par kārtību, ja runa būtu, piemēram, par Kanoniķi, jelkuru citu profesionālu zagli vai par Zavēla krastmalas intrigām?

Pat novesti līdz izputēšanai, Lašomi palika patricieši, lielburžuā ģimene, kuras vārdu ilgāk par gadsimtu izrunāja ar cieņu.

Vai viņu jaunā paaudze to sapratīs?

Tic nebija īsti jautājumi, ko Megrē sev uzdeva, bet viņš nespēja aizdzīt domas, kas neparko nedeva mieru. Ir lādas dienas, kad cilvēks pret zināmām parādībām ir jūtīgāks nekā citkārt. Un vakar bija Mirušo piemiņas diena.

Komisārs paraustīja plecus un šķērsoja ielu. Aiz tilla aizkariem viņš redzēja durvju sardzi un viņas vīru sēžam pie apaļa galda un garāmejot viegli pamāja, nebūdams pārliecināts, ka viņu pamanījuši.

Lifts uzveda komisāru piektajā stāvā, viņš nospieda zvana pogu un izdzirda balsis, tad soļus. Durvis atvēra Veronika. Viņa bija sārtāka nekā iepriekš, tāpēc ka tikko bija ēdusi karsto zupu, to viņš varēja pateikt uzreiz.

Veronika Lašoma bija pārsteigta, Megrē atkal redzot, taču satraukta neizskatījās.

- Jūs kaut ko aizmirsāt? Jums bija lietussargs?

Viņa automātiski pameta skatu gaitenī, uz pakaramā pusi.

- Nē. Es tikai vēlos pateikt dažus vārdus jūsu draugam.

-Ak tā!

Jaunā sieviete aizvēra durvis.

-Nāciet iekšā! Šeit...

Komisāru ieveda nevis salonā, bet virtuvē. Arī virtuve bija balta, ar hromētiem clcktroapa-rātiem, kādus var redzēt mājturības izstādēs. Kaut kas līdzīgs margām sadalīja telpu divās daļās, un vienā pusē bija iekārtota miniatūra ēdamzāle. Kūpoša zupas terīne vēl stāvēja uz galda. Žakam Senvālam rokā bija karote.

- Tas ir komisārs Megrē, viņš vēlētos ar tevi parunāt...

Vīrietis piecēlās, acīmredzot jutās neveikli, vilcinājās pasniegt roku, beidzot izšķīrās.

- Priecājos!

- Apsēdieties! Turpiniet pusdienot...

- Es tūlīt pasniegšu zupu.

-Nepievērsiet man uzmanību!

- Būtu labāk, ja jūs novilktu mēteli. Te ir ļoti karsts.

Veronika aiznesa ciemiņa mēteli uz gaiteni. Megrē apsēdās ar izdzisušu pīpi rokā un ar tādām izjātām, kuras tiesnesis Anželo viņam nopietni būtu pārmetis.

- Es vēlos jums uzdot tikai vienu vai divus jautājumus, Scnvāla kungs. Redzēju lejā jūsu mašīnu. Tas taču ir sarkanais pakards, vai ne?

-Jā.

- Vai šī mašīna vakar ap sešiem vakarā nestāvēja pretim Nacionālajam tiltam?

Vai Senvāls paredzēja šo jautājumu? Reklāmas aģents saglabāja mieru, izskatījās, ka viņš pūlas atcerēties.

- Pretim Nacionālajam tiltam? - viņš atkārtoja.

- Tas ir pēdējais tilts pirms Ivri, dzelzceļa tilts...

Veronika, kas bija atgriezusies no gaiteņa,

abus ar izbrīnu vēroja.

- Es neatceros... Nē... Pagaidiet... Vakar pēcpusdienā...

- Ap sešiem.

- Nē... Noteikti nē...

- Jūs nevienam neaizdevāt savu mašīnu?

Komisārs apzināti palīdzēja viņam izkļūt no

situācijas.

- Patiesību sakot, es to nevienam neaizdevu, bet ir iespējams, ka to izmantojis kāds no maniem kolēģiem...

- Vai jūs parasti to atstājat pretim savam birojam?

-Jā.

- Ar visu aizdedzes atslēgu?

- Tas ir riskanti, vai ne? Reti kad nozog tik spilgtas mašīnas, kuras pēc tam viegli atrast.

- Vai jūsu kolēģi un jūs svētdienās ejat uz biroju?

-Tā gadās bieži...

- Tu esi pārliecināts, ka nemelo, Žak? -Veronika viņam jautāja, likdama cepeti uz galda.

- Kāpēc lai es melotu? Tu labi zini, ka tieši birojs maksā par garāžu un benzīnu. Ja kādam ir steidzams brauciens un nav pie rokas mašīnas...

- Protams, jūs nepazīstat Polelu?

- Kas par Poletu?

Veronika Lašoma vairs nesmējās. Viņa bija kļuvusi pat ārkārtīgi nopietna.

- Mana svaine, - viņa precizēja.

- Ak, jā!... Es miglaini atceros, ka tu man par viņu stāstīji...

-Jūs viņu pazīstat?

-Tikai pēc vārda.

- Un jūs zināt, ka viņa dzīvo Gāras krastmalā?

- Jūs man to atgādinājāt... Viņas adrese man izgaisusi no prāta...

Megrē bija redzējis telefonu durvju sardzes telpā. Arī Veronikas salonā bija tālrunis.

-Jūs atjausiet piezvanīt?

- Jūs zināt, kur ir aparāts?

Viņš tur iegāja viens un piezvanīja sardzei.

-Šeit Megrē. Esmu piektajā stāvā... Jā... Vai jūs neizietu uz ielas paskatīties, vai ir atbraucis mazs, melns auto?... Tajā jābūt pajaunam vīrietim un sievietei gados... Pasakiet viņiem, ka es vēlētos, lai viņi uzkāpj augšā...

Megrē necentās runāt klusāk. Virtuvē visu bija dzirdējuši. Šis nebija patīkams uzdevums, un komisārs centās to veikt pēc iespējas godīgi.

- Es atvainojos, bet man vajadzīgi pierādījumi.

Viņam likās, ka Veronikas lielās acis, nupat vēl

tik priecīgas, tagad kļuvušas miklas. Viņas krūtis vairs necilājās iepriekšējā ritmā. Jaunā sieviete ēda ar piespiešanos, taču viņai vairs nebija apetītes.

-Tu vari zvērēt, ka neko neslēp, Žako?

Pat šis “Žako” kļuva neērts.

- Es tev galvoju, Niķa...

Veronika bija Megrē atzinusies, ka šī ir viņas pirmā ilgstošā aizraušanās, un, neskatoties uz šķietamo cinismu, viņa šai savai mīlestībai acīmredzot bija pieķērusies. Vai viņa sajuta, ka tā jau ir apdraudēta? Vai arī agrāk viņa bija šaubījusies par Scnvāla godīgumu? Vai viņa bija tīši izlikusies neko neredzam, tāpēc ka savos trīsdesmit četros gados nogurusi spēlēt sievieti smokingā un dega nepacietībā apprecēties kā visas?

Megrē gaidīja zvanu. Kad tas beidzot atskanēja, viņš metās gaitenī atvērt ārdurvis.

Kā jau komisārs paredzēja, veikala īpašniece bija uzvilkusi savu svētdienas tērpu - melnu mēteli ar caunādas apkakli - un uzlikusi ekstravagantu cepuri. Lapuēns piemiedza priekšniekam ar aci, teikdams:

- Es rīkojos tik ātri, cik iespējams.

- Nāciet iekšā, kundze! Tā bijāt jūs, vai ne, kas vakar vakarā redzēja sarkanu auto slāvam pretim jūsu veikalam?

Viņš uzmanījās, lai nepateiktu “bodei”.

- Jā, kungs.

- Nāciet man līdzi...

Neko neteikdama, viņa apstājās pie virtuves durvīm, tad pagriezās pret komisāru un jautāja:

- Kas man jādara?

- Jūs kādu pazīstat?

- Protams.

- Kuru?

- Šo kungu, kas ēd.

Mcgrē noņēma no pakaramā Senvāla lietusmēteli un cepuri.

- Ari tos es pazīstu. Turklāt es jau uz ielas pazinu auto. Tam ir skramba uz labā spārna.

Neraudādama, sakostiem zobiein Veronika Lašo-ma piecēlās un aizgāja nolikt šķīvi izlietnē. Viņas draugs pārstāja ēst, viņš nevarēja izšķirties, vai palikt sēžam, beigu beigās piecēlās un nomurmināja:

-Tā tas ir!

- Kas tā ir?

- Es tur biju.

- Paldies, kundze! Tu vari viņu aizvest atpakaļ, Lapuēn. Katram gadījumam palūdz parakstīt liecību.

Kad viņi bija vairs tikai trīs, Veronika aizžņaugtā balsī noteica:

- Vai jums nebūtu nekas pretim abiem iet apspriest savas nenozīmīgās lietas citur, nevis manā virtuvē?... Salonā, ja vēlaties...

Megrē saprata, ka viņai bija liela vēlēšanās palikt vienai, varbūt, lai raudātu. Viņš jaunajai sievietei bija sabojājis vakaru un, bez šaubām, arī ko vairāk. Mazās pusdienas divatā bija beigušās skumji.

- Nāciet...

Viņš izvairījās aizvērt durvis, nospriezdams, ka Lašomu meitai bija tiesības visu dzirdēt.

- Apsēdieties, Senvāla kungs!

-Atļausiet uzsmēķēt?

- Lūdzu!

- Vai jūs aptverat, ko esat izdarījis?

- Un jūs?

Veronikas mīļākais izskatījās pēc skolniek i, kurš, pārsteigts, gatavojoties nedarbiem, pieņem sabozušos un liekulīgu izskatu.

- Es uzreiz varu pateikt, ka jūs kļūdāties.

Mcgrē apsēdās viņam pretim, rāmi kūpināja

savu pīpi un klusēja, negribēdams sarunbiedram atvieglot sarunu. Viņš apzinājās, ka tas bija mazliet netaisni. vSeit nebija tiesneša Anželo. Un Senvāls nepieprasīja, lai klāt būtu viņa advokāts.

Zināmu sieviešu aprindās reklāmas aģentu droši vien uzskatīja par skaistu zēnu, bet tuvuma, īpaši šajā brīdī, viņš šķita zaudējis stingrību. Bez pašapziņas, kuru Senvāls parasti izrādīja, viņš izskatījās gļēvs un nenoteikts.

Amerikāņu bārā, kas atradās ielas otrā pusē, viņš būtu juties labāk, savā vietā.

- Es, tāpat kā visi, izlasīju par to avīze un nojaušu, ko jūs domājat.

- Es vēl neko nedomāju.

- Tad kāpēc jūs likāt ierasties šai sievietei, kuru es nepazīstu?

Lai piespiestu jūs atzīties, ka vakar bijāt Gāras krastmalā.

- Ko tas pierāda?

- Neko citu, kā vien to, ka jūs pazīstat Poletu Lašomu.

- Un tad?

Viņš atkal atguva pašapziņu, pareizāk sakot, mēģināja to izdarīt.

- Es pazīstu simtiem sieviešu un nekad neesmu dzirdējis, ka tas butu pārkāpums.

- Es jūs neapsūdzu nekādā pārkāpumā, Scn-vāla kungs.

- Taču jūs ierodaties šeit, pie manas draudzenes, labi zinādams, ka... ka...

- Ka es jūs nostādīšu neērtā situācijā. Jo es pieļauju, ka jūs viņai nekad neesat stāstījis par savām attiecībām ar Poletu Lašomu?

Sarunas biedrs noliektu galvu klusēja. Varēja dzirdēt šķīvju un galda piederumu šķindu. Kā redzams, Veronika neklausījās.

- Kopš kura laika jūs viņu pazīstat?

Senvāls meklēja atbildi, pie viena prātodams,

vai viņam jāmelo, vai ne. Tad iejaucas Veronika, tā parādīdama, ka ir sekojusi sarunai.

- Tā ir mana vaina, Megrē kungs. Tagad es zinu. Es biju liela zoss un varēju paredzēt to, kas ar mani notiks...

Jaunā sieviete virtuvē bija raudājusi, ne pārak daudz, bet pietiekami, lai acis kļūtu sarkanas. Viņa turēja rokā mutautiņu, un apsārtušās nāsis aizvien vel bija mitras.

Kad jus atnācāt pirmoreiz, es. pati to neapzinoties, jums uz šo jūsu jautājumu jau atbildēju. Atcerieties, pirms pusotra vai diviem mēnešiem man likās, ka redzu zālē savu svaini. Tajā vakarā Žaks atnāca man pretim, ka viņš to dara bieži. Nezinu, карее es viņam par to ieminējos, lai gan nekad neko neesmu stāstījusi par savu ģimeni.

Precīzi neatceros, kā tas gadījās. Šķiet, es teicu:

“Mans brālis būtu traki pārsteigts, ja zinātu, kādas vietas apmeklē viņa sieva!”

Nu, kaut ko tamlīdzīgu... Žaks jautāja, ar ko nodarbojas mans brālis, un man likās smieklīgi sacīt: “Ar vafelēm!”

Mēs jutāmies ļoti priecīgi. Mes soļojam naktī viens otram zem rokas.

“Viņš ir konditors?”

“Ne gluži. Tu nekad neesi dzirdējis par Lašomu vafelēm?”

Un, tā ka tas viņam neko neizteica, es piebildu: “Viņa sieva ir vismaz divsimt, varbūt vēl vairāk miljonus vērta.”

Tagad jūs saprotat?

Ja Megrē ari saprata, viņam vajadzēja par to uzzināt vairāk.

- Viņš jūs izjautāja par jūsu svaini?

- Ne tūlīt. Tas bija vēlāk, šad un tad pa jautājumam, it kā bez īpašas nozīmes...

-Jus abi jau bijāt paredzējuši apprecēties?

-Jā, dažas nedēļas iepriekš, samērā nopietni.

- Viņš vēl svārstījās?

- Es uzskatīju, ka tas ir izlemts reizi par visām reizēm.

Senvāls nomurmināja, cenzdamies, lai teiktais skanētu pārliecinoši:

- Es nekad neesmu mainījis savas domas.

-Tad kāpēc tu centies iepazīties ar manu svaini?

- Ziņkārības pēc... Bez noteikta mērķa... Turklāt viņa ir precēta... Tātad...

- Tātad - kas?

- Man nebija nekādas intereses...

- Atļausiet? - pārtrauca Mcgrē. - Es no savas puses vēlētos uzdot dažus precīzākus jautājumus. Sakiet man, Senvāla kungs, kur un kad jūs satikāt Poletu La.šomu?

-Jūs vēlaties precīzu datumu?

- Man nevajag precīzu dienu.

- Tas bija kādā ceturtdienā pirms apmēram četrām nedēļām tējas salonā Rojāla iela...

- Tu tagad apmeklē tējas salonus? - Veronika skaļi iesmējās.

Viņai vairs nebija ilūziju. Jaunā sieviete apzinājās, ka viss ir beidzies, un vairs nevēlējās šo cilvēku par savu dzīvesbiedru. Mīlējusi bija tikai viņa.

Es nedomāju, - uzstāja Megrē, - ka jūs tur atradāties nejauši. Jūs viņai bijāt sekojis. Iespējams, ka no viņas mājām. Kopš kuras dienas jūs viņu izsekojāt?

- Tas bija otrā dienā.

- Citiem vārdiem, lai iepazītos, jūs dežurējāt ar savu mašīnu Gāras krastmalā.

Viņš nenoliedza.

- Poleta devās prom no mājas, iespējams, savā zilajā pontiakā, un jūs viņai sekojāt.

Viņa atstāja auto Vandoma laukumā un devas pastaigā pa Sentonorē ielu.

- Vai jūs viņu uzrunājāt tējas salonā?

-Jā.

- Viņa izskatījās pārsteigta?

- Ļoti.

- Vai tāpēc jūs nospriedāt, ka viņa nav pieradusi saņemt uzmanības apliecinājumus?

Tas viss bija svarīgi.

- Kad jūs viņu aizvedat uz savām mājām?

- Uz savām mājām ne, - viņš protestēja.

- Uz īrētu istabu?

- Nē. Uz drauga dzīvokli.

Veronika ironiski pasmaidīja.

- Jūs saprotat, Mcgrē kungs? Priekš manis Pontjē iela bija pietiekami laba. Bet priekš sievietes, kurai pieder vairāki simti miljonu, vajadzēja smalkāku vietu. Kur tas bija, Žak?

- Pie kāda angļa, kuru tu nepazīsti, Senluī salā.

- Viņa tur bieži jums pievienojās?

- Diezgan bieži.

- Katru dienu?

-Tikai pēdējā laikā.

- Pēcpusdienās?

- Reizēm arī vakaros.

- Vakar?

- Jā.

- Kas notika vakar vakarā?

- Nekas sevišķs.

- Par ko jūs sarunājāties?

Veronika atkal skumīgi pasmaidīja.

- Jūs domājat, ka viņi daudz runāja?

- Atbildiet, Senvāl!

-Jūs viņu nopratinājāt?

- Vēl ne.

- Jūs to darīsiet?

- Rit no rīta izmeklēšanas tiesneša kabinetā.

- Es nenogalināju viņas svaini. Starp citu, man nebija nekāda iemesla viņu nogalināt.

Viņš uz bridi apklusa, šķiet, iegrimis domas, tad klusā balsi piebilda:

- Ari viņai ne.

-Jūs esat redzējis Leonam Lašomu?

- Vienreiz, kad gaidīju krastmalā, redzēju viņu iznākam no mājas.

- Viņš jūs ari redzēja?

-Nē.

- Kur jūs ar Poletu pusdienojāt vakar?

- Palerojālas restorānā. Jūs varat pārbaudīt. Mums bija galdiņš beletāžā.

- Es zinu! - Veronika pārtrauca. - To vietu sauc “Pie Marsela”. Mani ari viņš tur veda, ari uz beletāžu, pie tā paša galdiņa, protams. Kreisajā stūri. Vai ne, Žak?

Viņš neatbildēja.

- Braukdams prom no Gāras krastmalas, jūs nepamanījāt, ka jums seko cita mašīna?

- Ne. Lija lietus. Es pat neskatījos aizmugures spoguli.

- Jūs tūlīt devāties uz Senlui salas dzīvokli?

- Jā.

- Vai jūs atvedāt Poletu uz mājām?

- Ne. Viņa gribēja atgriezties ar taksometru.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka nakti tukšajā krastmalā vēl labāk var pamanīt sarkanu auto.

- Viņa tik ļoti baidījās tikt ieraudzīta kopā ar jums?

Bija jūtams, ka Senvāls nesaprata, ko Megrē grib panākt, pareizāk sakot, viņš sev vaicāja, kādas lamatas slēpj šie jautājumi.

- Man tā liekas. Tas ir diezgan dabiski.

- Es tomēr domāju, ka viņas attiecības ar vīru ir visai vēsas?

Jau vairākus gadus viņiem nav intīmu attiecību un katram ir sava istaba. Armans ir slims.

-Jūs jau saucat viņu par Armānu?

- Man taču vajadzēja viņu kaut kā nosaukt.

- Tātad, lai gan neesat spēris kāju Lašoma mājā, jūs sevi jau uzskatāt gandrīz par šīs ģimenes locekli?

Veronika ierunājās vēlreiz un šoreiz visu pateica taisni acīs:

- Klausieties, abi, nav nozīmes spēlēt kaķi un peli. Jūs labi zināt, kas viņš ir. Ari es, muļķa zoss, diemžēl zinu. Kaut ari šis tips apmeklē “Fukc”, “Maksimu” un citas lepnas vietas, viņš vienmēr ir raustījis velnu aiz astes, un viņam nepieder nekas cits, kā vien daļēji nomaksātais auto!

Es jau teicu, ka viņam bija parādi bāros un restorānos. Saticis mani, viņš nosprieda, ka sievietei manā vecumā, kas vienmēr strādājusi, jābūl iekrātai naudai, un, sev par nelaimi, es viņu atvcciti šeit un izstāstīju, ka tikko esmu nopirkusi dzīvokli.

Paliesi! Bs esmu savā dzīvoklī. Esmu pat tik tālu, ka gribu uzbūvēt nelielu mājiņu Mantas krastā.

Viņam tas likās brīnišķīgi, un, tā ka es no viņa neko neprasīju, viņš sāka runāt par laulībām.

Ja nebūtu bijusi muļķīgā doma stāstīt viņam par savu svaini un viņas miljoniem...

- Es nekad neesmu pieņēmis naudu no sievietēm, - Senvāls neskanīgā balsī noteica.

Ir la, kā es saku. Nebija nekādas jēgas šad tad izmānīt no viņas nelielas naudas summas. Toties, ja viņu apprecētu...

- Viņa ir precējusies...

- Vai nevar izšķirties? Atzīsties, ka jūs abi par to esat runājuši!

Viņš vilcinājās, vairs nezinādams, kā rīkoties. Vai Megrē nebija teicis, ka rīt nopratinās Poletu?

- Es viņu neņēmu nopietni. Gribēju tikai pamēģināt, ziņkārības pēc...

- Tātad viņa domāja par šķiršanos... Un, negribēdama, lai viņu uzskata par šķiršanās vaininieci, izvairījās tikt pieķerta... Jus saprotat, Megrē kungs?... Es nedusmojos uz jums, ka izprovocējāt šo atmaskošanu... Tā nav jūsu vaina... Jūs meklējāt pavisam ko citu... Reizēm gadās, ka, dzenoties pakaļ briedim, nākas noķert trusi...

Bet tu, Žako, būsi tik laipns un ņemsi līdzi savus rītasvārkus un kurpes un atsūtīsi man manas lietas...

Man drīz jāiet uz darbu un jāuzvelk formas tērps... Tās dāmas tur mani gaida!

Veronika iesmejas nervozus smieklus, kas sakratīja viņas lielās krūtis.

- Tā man būs mācība!... Taču jūs maldāties, ja uzskatāt, ka Zaks ir nogalinājis Leonaru... Pirmkārt, es nesaprotu, kāpēc lai viņš to būtu darījis... Turklāt, starp mums runājot, tas nav iespējams... Viņš būtu jau izlaidis garu, pirms uzrāptos pa sienu...

Atvainojiet, ka neko jums nepiedāvāju...

Jaunajai sievietei acīs saskrēja asaras, un, vairs necenzdamās tās slept, viņa dobjā balsī izgrūda:

- Jūs abi - vācieties prom!... Man jau sen vajadzēja apģērbties.

Viņa tos stumšus izstūma gaitenī, kur bija pakārti mēteļi. Uz sliekšņa .Scnvals pagriezās atpakaļ.

- Mani ritasvarki un kurpes?

Veronika negaja meklēt prasīto, bet strupi izmeta:

- Es tev tos aizsūtīšu, ej... Nebaidies! Cits tos nevalkās...

Durvis aizvērās, un Megrē varēja apzvērēt, ka dzirdējis tikai vienu vienīgu šņukstu, kam sekoja steidzīgi soļi.

Klusēdami viņi gaidīja liftu. Ieiedams kabīnē, reklāmas aģents nomurmināja:

- Vai jūs aptverat, ko esat izdarījis?

- Un jūs? - atcirta Megrē, beidzot aizdedzinādams savu pīpi.

Tas idiotiskais tiesnesis, kas gribēja but klāt izmeklēšanā no sākuma līdz beigām! Varbūt sava prieka pēc?

Septītā nodaļa

Komisārs sapņoja ka bērns, kuru nomoka nākamās dienas eksāmens. Un kaut arī sapnī tiesnesis Anželo nematerializējās, kaut arī nevienu brīdi Megrē neredzēja viņa seju, tomēr visa bija jūtama šā cilvēka klātbūtne. Tā drīzāk bija nepārtraukta sapņu virkne, kas mijas ar pusnomoda un apskaidrības posmiem.

Sapnis bija sācies diezgan iespaidīgi. Klāt neesošajam izmeklēšanas tiesnesim viņš paziņoja:

- Tagad es nodemonstrēšu jums savu metodi...

Savā prātā Megrē iztēlojās kaut ko līdzīgu privātstundai. Par metodi komisārs, protams, runāja ar ironiju, zinādams, ka jau trīsdesmit gadus atkārto, ka viņam nav nekādas metodes. Un tomēr! Viņam nebija nekas pretim to izskaidrot šim tiesnesim, kurš piederēja pie ne-smalkjūtīgās jaunatnes.

Megrē atradās Garas krastmalā, pilnīgi viens nolaistajās ēkās, kuras bija kļuvušas tik nemateriālas, ka viņš varēja iet cauri sienām. Bija skaidri redzamas visas detaļas, pat tas, kuras, nomodā esot, komisārs jau bija aizmirsis.

- Lūk!... Vakaros gadiem ilgi viņi sēdēja šeit...

Tas bija salons, un Megrē no jauna piepildīja

mazo krāsniņu, kuras čugunā bija plaisa, vel sarkanāka par svaigu brūci. Komisārs izvietoja personas telpā: vispirms nosēdināja kokgriezumiem rotātās mēbelēs abus vecīšus un ieveda Leonāru, kuru bija grūti iztēloties dzīvu un kuram viņš piešķīra tikko jaušamu rūgtu smaidu, tad - nepacietīgo Poletu, kas ik pa brīdim piecēlās, šķirstīja žurnālus un pirmā paziņoja, ka ies gulēt, visbeidzot - nogurušo Armānu, kurš iedzēra zāles.

- Saprotiet, tiesneša kungs, tas ir galvenais punkts...

Viņš nezināja, kas tas par punktu.

- Katru vakaru, gadiem ilgi... Žans Pols jau guļ... Pārējie, izņemot Poletu, domā vienu un to pašu. Leonārs ar savu brāli laiku pa laikam saskatās... Jārunā būtu Leonāram, tāpēc ka viņš ir vecākais un tāpēc ka Armānam nav drosmes to darīt.

Runāt - tas sapni nozīmēja lūgt naudu Zibēra meitai.

Gāja bojā Lašomu nams, visvecākā cepumu fabrika Parīzē, svarīgs uzņēmums, kas prasa vairāku paaudžu darbu, lai to radītu no jauna.

Kādam piederēja liela kaudze naudas, netīra nauda, tik netīra, ka Zibērs bija ļoti laimīgs, atdodams savu meitu Lašomam, lai viņai būtu cienījams stāvoklis sabiedrībā.

- Jūs saprotat?

Viņš visu laiku darbojās neredzamā Anželo priekšā, bez atbildes. Tas bija grūts darbs. Līdzīgi kā citos sapņos, kad ar savu roku spēku viņš pacēlās gaisā.

Megrē nedrīkstēja pazaudēt šīs personas, nedrīkstēja ļaut tām izgaist.

- Vecie aiziet, tad Armāns, lai ļautu abiem pārējiem palikt divatā. Visvienkāršāk būtu, ja viņa uzreiz iedotu lielu žūksni, bet viņa spītīgi tā nedara; varbūt viņas tēvs, vecs viltnieks, pirms nāves ieteicis tā rīkoties. Tikai nelielas summas mēneša beigās. Un visam nepārtraukti jāsākas no jauna...

Lašomi sākumā droši vien meloja, likdami noticēt, ka ar dažiem miljoniem uzņēmums atkal uzplauks, mājas dzīve būs grezna un priecīga, pusdienas - ar kalpotājiem, pieņemšanas — kā pic bagātiem buržuā. Poleta tam noticēja, taču nc uz ilgu laiku.

Katru mēnesi divatā ar Leonāru.

“Cik?”

Pēc tam katrs ieslēdzas vienā no šim istabām, vienā no šīm cellēm un turpina prātot...

Gaitenis... durvis... vannasistaba, patiesībā ļoti veca telpa, kur pilošais krāns atstājis vannas emaljā brūnu plankumu...

La.šomi pie ta ir pieraduši... Varbūt pie Zi-bēra, neskatoties uz viņa miljoniem, nebija van-nasistabas?

- Tas viss jums, tiesneša kungs, jāizprot...

Viņš atkārtoja, skaldīdams pa zilbēm:

- Jā-iz-prot!

Leonārs lejā, savā darbistabā, Armans savā, pretim grāmatvedim, cepumi, kurus iepakoja ar rokām, un smieklīgi niecīga dūmu strūkliņa no augstā skursteņa, kurš simbolizēja fabriku.

Poleta savā mašīnā.

Iepriekšējā diena un vakars. Pārtikas preču tirgotāja savā veikaliņā. Tā ir svētdiena, bet pirms tam bijusi svētku diena, un mazajiem tirgotajiem netīk slēgt veikalus divas dienas pēc kārtas. Sarkanais pakards ap pulksten sešiem ar divkosīgo Senvālu lietusmētelī. Leonārs, kurš seko zilajā pontiaka. Palerojāla. Restorāns...

Vajadzētu palielināt attēlus gluži kā fotolaboratorijā, parādīt Ivri aģentus, inspektorus Zanvjē un Likā, visus tos, kas nopratināja cilvēkus gan Korbejā, gan Senmartēna kanālā, tad vēl Polu, kurš preparēja muskuļus un iekšējos orgānus, likdams paraugus mēģenēs, laborantus, kas mērija, analizēja, skatījās caur lupu un mikroskopu.. .

Megrē ironiski pasmaidīja.

- Tomēr svarīgi ir tas...

Kautrības pēc viņš nepateica, kas ir svarīgi, un turpināja iet cauri sienām no vienas istabas otrā...

Kad Megrē kundze komisāru sapurināja, viņš bija paguris ka pēc vilcienā pavadītas nakts, un jau atkal sāpēja sprands.

-Tu šonakt vairākas reizes runāji.

- Ko es teicu?

- Bs nesapratu. Tu jauci zilbes...

Viņa neuzstāja. Megrē ēda, nesacīdams ne vārda, it ka aizmirsis, ka atrodas mājās un sieva sēd viņam iepretim.

Žaks Senvāls vakar vakarā bija izskatījies pārsteigts, ka viņu atstāj brīvībā ar vienīgo noteikumu, ka viņš nedrīkst atstāt Parīzi.

Atgriezies mājās, komisārs bija piezvanījis Lapuēnam, kurš visu šo nedēļu stradaja pa nak-tīni, un lūdzis šo to pārbaudīt un sastādīt ziņojumu.

Lietus vairs nelija, bet debesis nebija ne gaišākas, ne priecīgākas, un ļaudis autobusā šķita esam sliktā omā.

Megrē bija lūdzis sevi uzmodināt agrāk nekā parasti, un kabineti Orfēvras krastmala, kad viņš tur ieradās, vēl bija gandrīz tukši.

Vispirms labi redzama vietā viņš atrada vēstījumus no izmeklēšanas tiesneša, kurš pieprasīja, lai komisārs piezvana jau pirmajā stundā, kas dažiem prokuratūras ļaudīm acīmredzot nozīmēja deviņus no rīta.

Vēl bija laiks, un Megrē saka pētīt statistikas datus, kurus Lapuēns pirms gulētiešanas bija nolicis uz rakstāmgalda. Komisārs neizdarīja nekādas piezīmes, tikai izrakstīja dažus skaitļus, apmierināti smaidīdams, jo gandrīz nebija kļūdījies.

Pēc tam viņš noliecās pār Ivri mājas plānu, ko bija iesniegusi tiesu ekspertīze.

Kopā ar plānu bija biezs, rūpīgi sagatavots ziņojums: šiem ļaudīm bija paradums neatstāt neievērotu ne mazāko sīkumu. Tur, piemēram, bija atzīmēts vecs, sarūsējis, saliekts bērnu velosipēda ritenis, kas atrasts pagalma stūri.

Vai tas bija no Žana Pola velosipēda, vai, iespējams, no divriteņa, ar ko kādreiz braucis Armans vai Leonārs? Vai ari kāds no tuvējā kvar-tāla gribēja no tā tikt vaļā, pārmezdams pāri sienai, nevis ielidinādams Senā?

Ši detaļa bija nozīmīga, un tādu bija daudz, pārāk daudz, lai tās visas varētu paturēt prātā.

Visilgāk viņš pētīja lo lietu sarakstu, kuras atradās Leonāra istabā.

Astoņi balti krekli, no kuriem seši ļoti novalkāti, ar salāpītam apkaklēm un aprocēm... Sešas salāpītas vīriešu apakšbikses... Desmit kokvilnas zeķu un četri vilnas zeķu pāri... Piecas svītrainas pidžamas...

Viss bija atzīmēts - mutautiņu skaits, matu sukas un drēbju sukas stāvoklis, un bija arī skice, kurā norādīta katras lietas atrašanās vieta. Tāpat kā šonakt sapnī, Megrē centās iztēloties istabu, izvietodams tajā šos dažādos priekšmetus.

...Sienas pulkstenis no melna marmora un bronzas, kura mehānisms vairs nedarbojas... Divi trīsžuburu kandclabri marmorā un bronzā... Klūgu papīrgrozs ar saburzītu avīzi... Uzgriežņu atslēga ar trīsdesmit sešu centimetru uzgali, kādu lieto santehniķi...

Gultas apraksts bija ne mazāk precīzs. Viens no palagiem, smalka auduma un nevainojamā stāvoklī, bija ar izšūtu, četrus centimetrus lielu burtu “P”.

Megrē iztēlojās izšūto burtu, nopūtās un, turpinādams lasīt, nocēla telefona klausuli.

- Savienojiet mani ar zvērināto advokātu Radelu... Ar advokātu... Es nezinu viņa numuru...

Pēc dažām minūtēm vada otrā galā bija Ra-dels.

Hallo! Šeit Megrē... Es gribētu, lai jūs uzdodat divus jautājumus saviem klientiem, tad man nevajadzētu doties uz Gāras krastmalu un jūs tur aicināt... Hallo! Jūs tur esat?

- Jā. Es klausos.

Advokāts droši vien bija pārsteigts par Megrē izturēšanos.

- Vispirms par uzgriežņatslēgu... Trīsdesmit sešu centimetru atslēga... Tā atradās Lconara La-šoma istabā, kas ir aizzīmogota... Es gribētu zināt, kāpēc tā tur atradās... Kā? Jā... Varbūt iemesls ir pavisam vienkāršs, un es to vēlētos uzzināt...

Otra lieta... Cik mājā ir palagu?... Protams, es atvainojos, tas patiešām skan loti banāli... Acumirkli!... Pajautājiet, vai visi palagi ir iezīmēti ar burtu "P” un kas lietoja šādi iezīmētos palagus... Cik ir iezīmēto palagu un cik - bez vai ar citu iezīmi... Ko jūs sakāt? Jā, tas ir viss... Vai arī... Es ceru, ka jūs ievērosiet profesijas noslēpumu.

Kopš kura laika jūs esat Lašomu advokāts?

Otrā galā valdīja klusums. Radels vilcinājās. Iepriekšējā dienā Megrē bija juties pārsteigts, redzot tik jaunu un nepazīstamu advokātu mājā, kur drīzāk varētu sastapt vecu, viltīgu juristu.

- Ko jūs sakāt?... Vienu nedēļu?... Vai drīkstu jautāt, kam tieši jūs esat advokāts?... Kāds pirms nedēļas jūs paaicināja vai gāja jūs meklēt?

Viņš paklausījās, paraustīja plecus un, kad balss apklusa, nolika klausuli. Kā jau komisārs bija paredzējis, Radels atteicās atbildēt uz šo jautājumu.

Megrē pasniedzās pēc vienas no savām pīpēm, kad iezvanījās telefons. Tiesnesis Anželo bija ieradies savā kabinetā krietni pirms deviņiem.

- Komisārs Megrē?

- Jā, tiesneša kungs!

- Jūs atradāt manus ziņojumus?

- Protams. Es tos uzmanīgi izlasīju.

- Es gribētu jus redzēt pēc iespējas drīzāk.

- Es zinu. Pirms doties pie jums, man jāsagaida viena telefona saruna, ceru, pēc dažām minūtēm.

Viņš patiešām gaidīja, neko nedarīdams, tikai pīpēja un stāvēja pie loga. Tā pagāja sešas minūtes. Radels bija rīkojies ātri.

- Vispirms es ievācu ziņas par uzgriežņu atslēgu... Vecā Katrīna to labi atceras... Apmēram pirms divām nedēļām Leonārs Lašoms uztraucies par gāzes smaku viņa istabā... Gāzi tagad lieto tikai virtuvē, bet kādreiz ar gāzes lampām apgaismoja istabas, un iekārtas vēl ir saglabājušās. Caurules ir tikai aizbāztas ar tapām. Tāpēc Leonārs bija nogājis apakšstāva darbnīcā sameklēt uzgriežņu atslēgu... Viņš bija aizmirsis to nonest lejā, un kopš tā laika atslēga stāvējusi istabas kakta.

- Un palagi?

- Es nevarēju uzzināt precīzu skaitu, jo daļa ir veļas mazgātavā... Tie ir ar dažādām iezīmēm... Visvecākie, ļoti nolietotie ir ar iniciāļiem “N. F.” un attiecas uz vecāku laulības laiku... Tajos laikos sieviete precoties atnesa palagus visai dzīvei... Tie ir no rupja Holandes auduma, un daži vēl ir saglabājušies... Ir arī palagi ar iezīmi “M. L.”, kuri piederējuši Leonāra mirušajai sievai... Pavisam divpadsmit pāru, ka man teica... No tiem viens sadedzināts ar pārāk karstu gludekli... Seši gandrīz jauni kokvilnas palagu pāri bez iniciāļiem... Beidzot divi duči vissmalkāko palagu no Poletas Lašo-mas...

- Tiem ir iezīme “P”?

- Jā.

- Pieņemu, ka los lieto tikai viņa.

- Es neatļāvos tā izprašņāt. Man tikai teiea, ka tie ir viņas personīgie palagi.

- Es jums pateicos!

- Vai varu jums jautāt?

Neko, advokāta kungs. Es vel neko nezinu... Atvainojiet mani...

Megrē pavēra durvis uz inspektoru kabinetu, kur tikko bija ieradies Likā.

- Ja mani prasa, esmu pie izmeklēšanas tiesneša.

Viņam bija atslēga no stiklotajām durvīm, kas savienoja kriminālpoliciju ar Tiesu pili un arvien lika rūpīgi aizslēgtas, kopš kāds ieslodzītais tas bija izmantojis, lai aizbēgtu.

Kā vienmēr, komisārs ievēroja dažus pazīstamus apmeklētājus uz soliem un vēl citus - žandarmu pavadībā. Megrē pamanīja ari Kanoniķi, kurš gaidīja pie kāda tiesneša durvīm un, ne vārda neteicis, parādīja savas važās saslēgtās rokas, pie viena paraustīdams plecus un it kā sacīdams:

“Redziet, tādi nu viņi ir!”

Tā patiešām bija cita pasaule — ar bezpersonisku tiesas izpildvaru un vecu papīru smaržu.

Komisārs pieklauvēja pie Anželo durvīm un ieraudzīja svaigi skuvušos tiesnesi sēžam pie sava rakstāmgalda,visapkārt vēdīja viegla lavandas smarža. Tiesneša sekretārs galda galā bija tikai nedaudz vecāks par viņu.

- Apsēdieties, komisāra kungs! Vakar biju diezgan pārsteigts,' nesaņemdams no jums nekādās ziņas. Vai no tā man jāsecina, ka jūs neko neesat atradis, ka neesat izdarījis neko tādu, kas varētu mani interesēt?

Sekretārs palika iekšā, zīmuli rokā, it kā sagatavojies pierakstīt, bet. par laimi, to nedarīja.

-Jūs vēlreiz aizgājāt uz Garas krastmalu?

- Personīgi nē.

- Tātad jūs vairs nesatikāt nevienu no ģimenes locekļiem vai personāla?

-Nē.

- Es tomēr domāju, ka jūs un jūsu padotie ar šo lielu nodarbojas? Es no savas puses par to daudz domāju un atzīstos, ka, neraugoties uz zādzības nenozīmīgumu, arvien vēl atgriežos pie hipotēzes par zagļa ielaušanos...

Megrē klusēja, domādams par savu sapni, kas tik ļoti atšķīrās no realitātes. Vai patiešām bija vērts pūlēties skaidrot, censties tiesnesim likt saprast, ka...

Viņš gaidīja tiešus jautājumus.

- Ko jūs par to domājat? - tiesnesis beidzot jautāja.

- Par ielaušanos?

- Jā.

- Es liku sameklct dažus skaitļus. Vai jūs zināt, cik reižu pēdējos desmit gados Parīzē ir notikušas ielaušanās dzīvokļos un privātviesnī-cās nakts laikā, kad mājās tomēr atrodas iedzīvotāji?

Tiesnesis izskatījās pārsteigts un ieintriģēts.

- Trīsdesmit divas reizes, - Megrē vienaldzīgā tonī turpināja. - Mazliet vairāk par trim reizēm gadā. Vel te jāpieskaita vairāk nekā ducis gadījumu uz zināma veida mākslinieku un maniaku rēķina, kurus mēs aizturējām pirms trim gadiem un kuri joprojām ir apcietinājumā. Starp tiem kāds divdesmit piecus gadus vecs jauneklis, kurš dzīvoja kopa ar savu māsu bez mīļākās un draugiem un kura kaislība bija izdarīt kaut ko gandrīz neiespējamu - ieiet aizmiguša laulāta pāra istaba un, nesaceļot troksni, paņemt dārglietas. Pats par sevi saprotams, ka viņš nebija bruņots.

- Kāpēc jūs sakāt: pats par sevi saprotams?

- Tāpēc, ka profesionālie zagļi nekad nav apbruņoti. Viņi no pieredzes zina likumu kodeksu un samazina risku līdz minimumam.

- Tomēr gandrīz katru nedēļu...

- Gandrīz katru nedēļu avīzes raksta, ka ir noslepkavota kāda veca sīktirgotāja vai nomales veikala nomnieki... Būtībā te nav runa par īstu zādzību... Šos noziegumus pastrādā jauni klaidoņi vai nenormāli cilvēki. Velējos ari uzzināt, cik īstas zādzības saistītas ar slepkavībām... Trīs, tiesneša kungs... Viena izdarīta ar uz-griežņatslēgu, kas atradās zaglim kabatā... Otra - ar krāsns kruķi, kuru zaglis paķēra uz vietas, kad viņu pārsteidza un apdraudēja... Trešā - ar šaujamieroci, no kara laika saglabājušos revolveri ...

Viņš atkārtoja:

-Tikai viena!... Un nav runa par automātisko šaujamieroci ar kalibru 6,35... Es neticu, ka visā Parīzē atrastos kāds profesionālis vai kāds bīstams jauneklis, kurš lietotu tos ieročus, kurus godīgi cilvēki glabā naktsgaldiņa atvilktnē vai greizsirdīgas sievietes nēsā līdzi savā rokassomiņā...

- Ja pareizi saprotu, jūs nepieņemat ielaušanas hipotēzi?

- Nē.

Pat ne no pašreizējā vai bijušā personāla puses?

- Kāds beļģu kuģinieks, kuru maniem vīriem izdevās nopratināt, vakarā bija redzējis pagalma iekšpusē kādu, kas uzkāpis uz trepēm un dauzījis sienas augšpusē pudeļu lauskas.

- Vakarā vai pec diviem naktī?

- Ap desmitiem vakarā.

- Citiem vārdiem, četras stundas pirms nozieguma?

-Četras stundas pirms nozieguma.

- Ja tas ir tā, ko jūs secināt?

- Vēl neko. Jūs lūdzāt, lai turu jūs lietas kursā.

- Vai esat vel kaut ko atklājis?

- Poletai Lašomai ir mīļākais.

- Viņa jums to teica? Es domāju, ka jūs...

- Es viņu neesmu saticis. Viņa neko man nav teikusi. Viņas svaine negribot mani uzveda uz pēdām.

- Kāda svaine?

- Veronika Lašoma.

- Kur jūs viņu atradāt?

- Viņas mājā Fransuā 1 iela. Mīļākais, kuru viņa cerēja drīzumā apprecēt, ir arī Poletas mīļākais...

- Viņš atzinās?

-Jā.'

- Kāda lipa cilvēks viņš ir?

- Tāds, kādus bieži var satikt Elizejas lauku apkārtnē... Pec profesijas reklāmas aģents... Visos krogos parādi... Vispirms viņš cerēja apprecēt Veroniku, kurai pieder dzīvoklis un vēl

daži ietaupījumi... Kad šis vīrs izdzirdis Veroniku runājam par svaini un viņas miljoniem, viņš pacenties kļūt Poletas mīļākais un vēl aizvakar vakarā kopā ar viņu pusdienojis, bet pēc tam aizvedis viņu uz. Senluī salas dzīvokli, kuru šādām vajadzībām atvēlējis kāds angļu draugs...

Ne bez. ļauna apmierinājuma Megrē ar nodomu juceklīgi pasvieda šīs ziņas, kuras tiesnesis savā galva centās sašķirot.

-Jūs viņu atstājāt Orfēvras krastmalā?

- Es viņu turp neaizvedu.

- Ko tas mums dod?

- Es nezinu. Ja atmet hipotēzi par ielaušanos vai vājprātīgo un ja uzticas kuģinieku liecībai, tad jāpieņem, ka noziegumu izdarījis kāds no mājas ļaudīm. Un tiesu ekspertīzes viri ir atraduši uzgriežņatslēgu ar trīsdesmit sešu centimetru uzgali Leonāra Lašoma istabā.

-Slepkava ir lietojis automātisko ieroci...

- Es zinu. Šī atslēga sver aptuveni divus kilogramus. Pēc kalpones Katrīnas vārdiem, atslēga atrodas Leonāra istabā jau divas nedēļas, viņš ar to noslēdzis ciešāk gāzes cauruli...

- Kādas vēl jums ir ziņas?

Tiesnesi uztrauca Megrē ironiskā lēnprātība.

Pat sekretāram, kurš, neērti juzdamies, nolieca galvu, bija skaidrs, ka komisārs pats izvēlējies

«

allicksmi, kas nav nc naidīga, ne atklāti agresīva, taču nav ari sirsnīga.

-Tās nevar saukt par ziņām... Es, piemēram, tikko uzzināju palagu skaitu tajā mājā...

- Palagu?

- Tikai viens palags Leonāra istabā ir nosmērēts ar asinīm... Tas ir ar iezīmi, burtu “P”, un pieder Polctai...

- Tas ir viss?

- Aizvakar apmēram sešos viņa izgāja no mājās un, lai ari lija lietus, kājām devās satikties ar savu mīļāko, kurš viņu gaidīja sarkana mašīnā turpat netālu - krastmala, iepretim pārtikas veikalam. Ap to pašu laiku Leonārs Lašoms sēdās pie savas svaines mašīnas, zila pontiaka, stūres... Pāris ieradās Palerojālas restorānā “Pie Marsela”... Leonāram būtu vajadzējis atgriezties deviņos... Stundu vēlāk kāds no pagalma puses ar smagu priekšmetu, acīmredzot āmuru, sasmalcināja pudeļu lauskas sētas augšpusē...

Poleta pēc ciemošanās angļa dzīvoklī atgriezās mājas ar taksi.

- Kāpēc ne ar sava mīļākā mašīnu?

- Viņa baidījās, ka naktī to ievēros.

- Viņa jums tā teica?

- Man to teica viņas mīļākais. Gaitenī viņa sasveicinājās ar Lconaru, kurš bija ritasvārkos...

Megrē vaibsti pēkšņi sastinga, un uz brīdi viņš it ka iegāja sevī.

- Par ko jūs domājat?

-Es vēl nezinu. Vajadzētu pārliecināties...

Tas viss nelīdzinājās komisāra sapnim, kad viņš neredzamajam izmeklēšanas tiesnesim tik spīdoši demonstrēja savas metodes. Un viņi neatradās Garas krastmalā. Trūka šīs mājas gaisotnes, lietu, pagātnes un tagadnes, redzamā un neredzamā.

Vismaz vienu lomu viņš spēlēja apzināti. Ar nabaga Komelio, kurš tik ilgi bija viņa personīgais ienaidnieks, tā bija atklāta kauja, sena, nekad skaļi nepieminēta cīņa starp prokuratūru un Orfēvras krastmalu.

Citi tiesneši uzskatīja par labāku ļaut Megrē darboties pēc viņa paraduma un pacietīgi gaidīja, ka viņš tiem atnesīs pabeigtu lietu, vislabāk, ar vainīgā atzīšanos.

Sēdot pretim tiesnesim Anželo, komisārs attapa, ka pavisam nevilšus spēlē sevi tādu, kādu viņu daudzi iztēlojās.

Megrē ar to nelepojās, bet kaut kas bija par viņu stiprāks. Te bija divas paaudzes, un viņš gribēja parādīt šim zaļknābim...

- Un secinājums?

- Es neesmu nonācis līdz secinājumam, tiesneša kungs.

- Ja runa ir par kādu no ģimenes, kā jūs, šķiet, apgalvojat...

- No ģimenes vai no mājas.

- Starp aizdomās turētajiem jus ieskaitāt ari veco kalponi?

-Es neizslēdzu nevienu. Negribu vēlreiz citēt jums statistiku. Pirms trim mēnešiem kāds vīrs nošāva savu kaimiņu tieši ar automātisko 6,35 milimetru kalibra ieroci, tāpēc ka šis kaimiņš spītīgi ieslēdza radio vislielākajā skaļumā.

- Es neredzu te nekādu saistību.

- Pirmajā mirklī tas ir idiotisks, neizskaidrojams noziegums. Taču slepkava ir kara invalīds, kam divreiz izdarīta galvas trepanācija un kurš vadījis savas dienas vienās ciešanās, sēdēdams atzveltnes krēslā. Viņam ir tikai pensija, lai izdzīvotu. Kaimiņš bija drēbnieks, kas strādāja mājās, pec izcelsmes ārzemnieks, kuram pēc kara beigām bijuši sarežģījumi, bet viņš tos atrisinājis...

- Es joprojām neredzu...

- Ar to es gribu sacīt... Iemesls, kas pirmajā brīdī šķiet smieklīgs, proti, klusāka vai skaļāka mūzika, kara invalīdam kļūst par būtisku jautājumu... Citiem vārdiem, zināmos apstākļos noziegums ir saprotams, pat nenovēršams.

- Es neredzu nevienu līdzīgu situāciju Gāras krastmala.

- Tomēr kādai ir jāhūt, vismaz tās personas apziņā, kura nogalināja Leonāru Lašomu. Neskaitot diezgan retus patoloģiskus gadījumus, cilvēki nogalina tikai noteikta, neapšaubāma iemesla dēļ.

- Vai jūs atradāt šo iemeslu ari mūsu lietā?

- Esmu atradis pat vairākus.

Bet komisāram pēkšņi apnika spēlēt šo lomu, uz kuru viņš pats bija ļāvis sevi pamudināt.

- Es lūdzu mani atvainot... - Megrē nomurmināja.

Tas skanēja patiesi.

- Par ko?

- Par visu. Nav svarīgi. Ar jums runājot, man ienāca prātā kāda doma. Ja jūs man atļautu piezvanīt, mēs varētu to noskaidrot.

Tiesnesis piestūma aparātu.

- Vai jūs nesavienotu mani ar tiesu ekspertīzi?... Hallo!... Ja... Hallo... Kas pie aparāta?... Vai jūs, Mērs? Šeit Megrē... Es saņēmu ziņojumu... Ja... Ne jau par to es gribu ar jums runāt, bet par inventāru... Es pieņemu, ka saraksts ir pilnīgs?... Ko?... Es zinu... Es nešaubos, ka tas prasīja pules... Es tikai gribu but drošs, ka nekas nav izlaists...

...Tas, kurš pārrakstīja uz mašīnas, varēja izlaist kādu rindu... Jums nav pie rokas oriģi-nala?... Paņemiet to... Labi... Tagad paskatieties, vai tur nav minēti ritasvārki... Es diezgan ātri pārskatīju šo sarakstu un varēju nepamanīt... Jā, ritasvārki... Vīrieša, jā gan... Es palieku pie aparāta...

Viņš dzirdēja Mērsu pusbalsī lasām sarakstu.

- Nē. Nav minēti nevieni ritasvārki. Turklāt es tur biju un neko tādu neredzēju...

- Paldies, vecais!

Viņi abi ar tiesnesi klusēdami saskatījās. Beidzot Megrē, it kā nebūdams par sevi pārliecināts, nomurmināja:

- Varbūt pašreizējā situācijā derētu kādu nopratināt.

- Kuru nopratināt?

-Tas ir jautājums, uz kuru es meklēju atbildi.

Patlaban viņš centās atrast ne tikai to, ko pats reizēm dēvēja par mazākās pretestības punktu. Šoreiz te iejaucās ari personīgas dabas apsvērumi.

Komisārs bija pārliecināts, ka tiesnesis An-želo pieprasīs, lai nopratināšana notiek viņa kabinetā. Varbūt pat viņš pats vēlēsies to vadīt?

Megrē nespēja izsaukt uz pratināšanu veco Lašomu, kas jau izskatījās pēc viena no senču portretiem apakšstāva darbistabā. Tad viņu vajadzētu atraut no sievas, kura gandrīz nespēja

pārvietoties. Megrč pat nebija drošs, vai vecajam Lašomam vairs bija skaidra saprašana. Viņa acis likās raugāmies uz iekšpusi, un Megrē šķita, ka vecais virs dzīvo tikai savās atmiņās.

Savukārt Katrīna izturētos agresīvi, jo tā bija sieviete ar saviem negrozāmiem uzskatiem, no kuriem viņa neatkāpās. Šī vecā sieva noliedza visu acīmredzamo, izsmiedama loģiku. Vajadzēja tikai paskatīties uz. viņas salīkušo augumu un ieklausīties pārak asajā balsī.

Žanu Polu komisārs nepazina, jo viņu steidzīgi bija noslēpuši, nododot koledžas pansijā.

Zēns droši vien bulu varējis sniegt vērtīgas ziņas, bet komisārs bija pārliecināts, ka izmeklēšanas tiesnesis nevēlētos mocīt bērnu, kura tēvs miris pirms divām dienām.

Atlika Armāns un Poleta.

Izvēlēties Armānu neļāva viņa epilepsijas lēkmes. Vai, piespiestam pie sienas, viņam neuznāktu kāda lēkme, īsta vai simulēta?

- Es domāju, ka vislabāk būtu nopratināt Po-letu Lašomu, - Megrē beidzot izlēma.

- Vai jums ir noteikti jautājumi, ko viņai uzdot?

- Daži. Citi izrietēs no viņas atbildēm.

-Jūs vēlaties, lai brīdinu viņas advokātu?

Radels, protams, būs klāt. Ar Anželo viss

notika pēc likuma. Nc bez skumjām Megrē atteicās no sava kabineta, saviem paradumiem un savām mazajām dīvainībām: viņam, piemēram, patika īstajā brīdī likt uznest sviestmaizes ar alu vai kafiju vai norīkot savā vietā kādu no inspektoriem, kas nevainīgi atsāk visu nopratināšanu no jauna.

Kādu dienu, tuvākā vai tālākā nākotnē, tas viss piederēs pagātnei un Megrē darbu paveiks labi audzināti, diplomēti Anželo.

- Es šorīt viņam piezvanīju, - atzinās komisārs.

Tiesnesis sarauca uzacis.

- Šīs nopratināšanas sakarā?

- Nē. Lai palūgtu ziņas, kuras jums tikko izklāstīju. Lai netraucētu Lašomu ģimeni, ievācu informāciju ar viņa palīdzību.

- Hallo!... Savienojiet, lūdzu, mani ar zvērinātā advokāta Radela kabinetu... Jā, Andrē Radels... Hallo... Andrē?...

Iepriekšējā dienā Garas krastmalā Megrē nebija dzirdējis, ka abi vīrieši viens otru uzrunātu vārdā.

- Saki man... Pie manis ir komisārs Megrē... Izmeklēšana ir tādā posmā, ka šķiet nepieciešami izdarīt nopratināšanu... Jā, pie manis, protams... Nē! Es nedomāju traucēt vecākus...

Viņu ari ne... vismaz pašlaik... Ko?... Ko saka ārsts? Ak!... Jā, Poletu Lašomu... Vislabāk rīta pusē... Labi... Es gaidu tavu zvanu...

Viņš nolika klausuli un uzskatīja par vaja- • dzīgu paskaidrot:

- Mēs kopā studējām tieslietas... Viņš man pavēstīja, ka Armāns Lašoms guļot gultā... Viņam vakar vakarā bijusi diezgan smaga lēkme... Izsaukuši ārstu, kurš šorīt atkal ir pie viņa gultas...

- Un Poleta?

- Radels man vēlreiz piezvanīs. Cer, ka varēs viņu uz šejieni atvest priekšpusdienā.

Tiesnesis, juzdamies neveikli, noklepojās un sāka spēlēties ar savu papīrnazi.

- Šobrīd bīis pareizāk, ja jautājumus uzdošu es un jūs iejauksieties tikai nepieciešamības gadījumā... Ceru, tas jums nesagādās neērtības?

Komisāram tas sagādāja tūkstošiem neērtību, bet kāda gan jēga par to runāt?

- Būs tā, ka jūs vēlaties.

- Savukārt es ceru, ka jūs man rakstiski noradīsiet svarīgākos punktus, uz kuriem, pēc jūsu domām, man jābalstās.

Megrē piekrītoši pamāja ar galvu.

- Tikai dažus vārdus uz papīra strēmeles.

Pavisam neoficiāli. •

- Pats par sevi saprotams.

- Vai jūs esat saņēmis kādu informāciju par Leonāra Lašoma mirušo sievu?

- Viņa ir kalpojusi tam pašam nolūkam kā Zibcra meita.

- Proti?

- Lai zināmu laiku uzturētu pie dzīvības, ja to var saukt par dzīvību, krastmalas māju un cepumu fabriku. Ari izcelšanās līdzīga. Viņas tēvs ir vecs meistars, kas kļuvis bagāts valsts darbā. Pūru izlietoja, lai aizlāpītu caurumus.

- Un mantojums?

- Mantojuma nav, jo tēvs ir dzīvs un var vēl ilgi dzīvot.

Leonārs vispirms. Tad Armans.

Si spītīgā cenšanās noturēt virs ūdens uzņēmumu, kuram pēc visiem ekonomikas likumiem jau sen vajadzēja būt nogrimušam! Vai tajā nebija kaut kas aizkustinošs?

Vai te nebija kaut kas kopīgs ar tā kara invalīda rīcību, kurš nogalina savu kaimiņu, jo tas viņu no rīta līdz vakaram mocījis, ieslēgdams radio vislielākajā skaļumā?

Šo gadījumu Megrē nebija pieminējis nejauši. Viņš, protams, bija mazliet uzspēlējis izmeklēšanas tiesneša priekšā, bet būtībā pats pret sevi palicis patiess.

- Hallo, jā... Ko viņa teica?... Cik ilgs laiks, pēc tavām domām, tam būs vajadzīgs?... Ap pusdivpadsmitiem?... Labi... ”Nē taču! Mana kabinetā...

Vai Radels tik ļoti baidījās, ka izmeklēšana varētu notikt Megrē kabinetā? Anželo viņu bija nomierinājis, teikdams:

- Pie manis viss būs pēc noteikumiem.

Komisārs pieceldamies nopūtās.

- Es būšu šeit īsi pirms pusdivpadsmitiem.

- Neaizmirstiet uzrakstīt jautājumus, ko...

- Es par tiem padomāšu.

Nabaga Kanoniķis joprojām padevīgi gaidīja uz sava sola starp diviem žandarmiem, kad “viņa” tiesnesim labpatiks to pieņemt. Megrē, iedams garām, piemiedza viņam ar aci un, iesoļojis savā kabinetā, nikni aizcirta durvis.

Astotā nodaļa

Smagi atspiedies ar elkoņiem pret rakstāmgaldu un atbalstījis pieri kreisajā rokā, Megrē uzrakstīja dažus vārdus, maziem malciņiem iesūkdams dūmu, tad ilgi un nekustīgi skatījās pelēkzaļajā loga taisnstūrī.

Gluži kā eksāmena priekšvakarā tais laikos,

t

kad viņš divus pirmos gadus studēja medicīnu, Megrē bija pārlasījis visus ziņojumus, ieskaitot izdaudzināto inventāra sarakstu, no kura viņam jau metās nelabi.

Beigu beigās viņš drīzāk jutās nevis kā students, bet bokseris, kuram pēc nepilnas stundas, varbūt pat pēc dažām minūtēm, jāliek uz spēles sava reputācija un karjera, saņemot svilpienus vai skaļu piekrišanu.

Salīdzinājums, protams, nebija precīzs. Tiesnesis Anželo nekādi nevarēja ietekmēt karjeru, kurai tik un tā drīz jānoslēdzas ar pensiju. Savukārt žurnālisti nezinās neko par to, kas notiks starp četrām sienām kādā Tiesu pils kabinetā.

Taču runa nebija par skaļu piekrišanas izrādīšanu. Megrē baidīja izgāšanās un ironiski un nožēlas pilni skatieni no dažu jauno tiesnešu puses, kuriem Anželo nepalaidīs garām izdevību kaut ko par viņu pastāstīt.

“Ja runājam par Megrē un viņa nojautu, vai jums zināms, ka...”

Atgriezies kabinetā, viņš bija pasaucis Likā, lai dotu norādījumus. Visi šobrīd citur neaizņemtie inspektori nu strādāja Palerojālas apkārtnē, šoreiz iztaujādami tirgotājus, avīžu pārdevējus un citus cilvēkus, cenšoties atrast ļaudis, kuri svētdienas vakarā pusdienojuši

restorāna “Pie Marsela” apakšstāvā un pa logu būtu varējuši kaut ko redzēt.

Taču runa bi ja tikai par kādu pavisam šiku detaļu, kas pēdējā brīdī varēja izrādīties svarīga vai pat izšķiroša.

Megrē bija uzrakstījis savus jautājumus, taču, uzskatīdams, ka viņa rokraksts nav pieliekami labi salasāms, tos pārrakstīja.

Desmit minūtes pēc vienpadsmitiem viņš ne bez vilcināšanās bija ielicis šo papīru aploksnē un licis to aiznest uz Tiesu pili.

No komisāra puses tas bija elegants žests. Tādā veidā viņš deva tiesnesim Anželo laiku sagatavoties, pats atklādams savas kārtis.

Viņš to darīja ne tik daudz augstsirdības dēļ, cik vēlēdamies ierasties pēdējā brīdi un šādi pirms nopratināšanas izvairīties no jaunas sarunas ar tiesnesi.

- Ja mani sauc pie telefona, es šeit neesmu, ja vien zvanītājs nav kāds no mūsu vīriem.

Pirms Poletas ierašanās tiesā viņš nesarunāsies ar tiesnesi pat pa telefonu. Pagaidām Megrē grozījās pa savu kabinetu, uz mirkli piestādams pie loga, lai paskatītos uz drūmi pelēko Sēņu un melnajām skudriņām, kas drūzmējās uz Senmišela tilta un veikli līkumoja starp autobusiem.

f

Laiku pa laikam viņš aizvēra acis, lai labāk iztēlotos māju Garas krastmalā, un nevilšus izrunāja dažus vārdus pusbalsī.

Vienpadsmit un divdesmit minūtes... divdesmit trīs... divdesmit piecas...

- Es dodos turp, Likā. Ja ir kas jauns, lai mani brīdina un lai uzstāj, ka jārunā ar mani personīgi.

Kamēr komisārs smagnēji attālinājās pa koridoru, Likā lūpas veidoja vārdu, kuru neviens nedzirdēja un kas sākās ar burtu “m”.

No tālienes Megrē ieraudzīja zvērināto advokātu Radelu, kurš pavadīja uz tiesneša kabinetu Poletu Lašomu, tērpušos bebrādas kažokā, ar tādu pašu cepurīti galvā. Visi trīs iegāja iekšā gandrīz reizē, un tiesnesis šķita pārsteigts. Vai viņš nosprieda, ka Megrē ir blēdījies un iepriekš runājis ar jauno sievieti un viņas padomdevēju?

Pats to neapzinādamies, Radels viņu nomierināja:

- Klau! Jūs nācāt aiz mums?

- Es ienācu pa mazajām durvīm.

Tiesnesis bija piecēlies kājās, tomēr negāja

pretī atnācējai.

- Es atvainojos, kundze, ka jūs izsaucu...

Viņa bija nogurusi, tas bija skaidri redzams

satumsušajā, gandrīz izmocītajā sejā.

- Es saprotu, - viņa nomurmināja, automātiski meklēdama krēslu.

- Apsēdieties, lūdzu! Jūs ari, godātais advokāt Radel...

Abi vīrieši viens otru vairs neuzrunāja uz “tu”, un izskatījās, ka viņiem vienmēr bijušas tikai profesionālas attiecības.

- Domāju, kundze, ka jūs jau esat pazīstama ar komisāru Megrē...

-Jā, mēs tikāmies Gāras krastmalā.

Viņš pagaidīja, lai Megrē iekārtojas netālu no durvīm, it kā mazliet sāņus. Vietu ieņemšana prasīja laiku. Beidzot apsēdies, tiesnesis pārliecinājās, ka viņa sekretārs gatavs stenografēt sarunu, tad noklepojās.

Tagad neērti justies nācās An/.clo, jo šoreiz viņi bija mainītās lomās: jārunā tiesnesim, kamēr Megrē bija kļuvis par skatītāju, par liecinieku.

- Daži no maniem jautājumiem, cienītais advokāt Radel, var izlikties dīvaini jums un tāpat jūsu klientei... Es domāju, ka viņai tomēr vajadzētu uz tiem atbildēt pilnīgi atklāti, pat ja tie skartu viņas privāto dzīvi.

Poleta to bija gaidījusi - Megrē pietika ar īsu skatienu, lai vairs nešaubītos. Droši vien Radels bija brīdinājis, ka policija noteikti pamanīsies kaut ko uzost par viņas sakaru ar Senvālu.

- Pirmais no šiem jautājumiem attiecas ari uz jums, godātais advokāt, taču es pieprasu, lai

Lašomas kundze būtu tā, kas atbild. Kad tieši jūs izjutāt nepieciešamību nolīgt advokātu, kundze?

Radels bija gatavs protestēt. Taču drauga skatiens lika pārdomāt, un viņš uzlūkoja savu klienti, kura savukārt bija pagriezusies pret viņu un biklā balsī nomurmināja:

- Vai man jāatbild?

- Tā būtu labāk.

- Pirms trim nedēļām.

Apskatīdams rakstāmgaldu, uz kura tiesnesis ar nodomu bija izklājis daudz dažādu papīru, ieskaitot ziņojumu un inventāra sarakstu kopijas, Megrē ievēroja, ka tiesnesis neizmanto viņa mazo zīmīti un jautājumi pārrakstīti uz citas lapas. Pirms sākt runāt, Anželo mēdza pagriezties uz sava sekretāra pusi, lai pārliecinātos, vai tas paguvis pierakstīt jau izteiktās frāzes. Gaisotne joprojām bija neitrāli oficiāla, vēl nebija jaušamas nekādas emocijas.

- Pec jūsu tēva nāves viņa pastāvīgais zvērinātais notārs Virmsters nodarbojās ar mantojuma lietu, vai ne? Viņam asistēja advokāts, kurš bija arī jūsu tēva advokāts, - zvērinātais Tobiā.

Poleta Lašoma piekrītoši pamāja ar galvu, bet viņš pieprasīja vārdisku atbildi.

-Jā.

- Vai toreiz, pirms trim nedēļām, jums bija

;

kāds iemesls vērsties nevis pie sava tēva advokāta, tātad pie zvērinātā advokāta Tobiā, bet pie kāda cita advokātu kolēģijas locekļa?

Radels iejaucās:

- Es neredzu sakaru starp šo jautājumu un to, kas noticis Gāras krastmalā.

- Jūs tūlīt to redzēsiet, godātais advokāt. Es laipni lūdzu jūsu klienti atbildēt.

Un Poleta Lašoma tik tikko sadzirdami izdvesa:

- Es domāju, ka jā.

- Jūs gribējāt teikt, ka jums bija iemesls mainīt advokātu?

-Jā.

- Vai ne tāpēc, ka jūs vēlējāties uzmeklēt speciālistu?

Radels no jauna gatavojās protestēt, bet tiesnesis viņam aizsteidzās priekšā:

- Ar speciālistu es saprotu advokātu, kurš ir īpaši izdaudzināts par saviem panākumiem kādā noteiktā nozarē.

- Varbūt.

- Vai jūsu vēlme konsultēties pie zvērinātā advokāta Radcla nebija saistīta ar iespējamu laulības šķiršanu?

- Jā.

- Vai jūsu vīrs tajā laikā par to zināja?

- Es ar viņu par lo netiku runājusi.

- Vai viņam varēja būt aizdomas par jūsu nodomu?

- Nedomāju gan.

- Un jūsu svainim?

- Domāju, ka viņam arī ne. Tai laikā nē.

- Vai jūs palīdzējāt ar naudas ieguldījumu pēdējā izmaksu termiņā mēneša beigās?

-Jā.

Jūs bez ierunām parakstījāt čeku, ko jums lūdza?

-Ja. Es cerēju, ka tas ir pēdējais, un negribēju sagādāt nepatikšanas.

- Laulību šķiršanas prāva tika gatavota?

-Jā.

Kurā brīdī kāds no mājas Gāras krastmalā kaut ko uzzināja par justi nodomu?

- Es nezinu.

- Bet tādas aizdomas pastāvēja, vismaz šais pēdējās dienās?

- Es pieļauju.

- Kas jums liek tā domāt?

- Pie manis nenonāca zvērinātā advokāta Radela vēstule.

- Pirms cik ilga laika šai vēstulei vajadzēja nonākt piejums?

- Pirms nedēļas.

- Kas nodarbojās ar pasta sūtījumu pārlūkošanu?

- Mans svainis.

- Tātad ir pilnīgi iespējams, ka Leonārs La-šoms varēja aizturēt zvērinātā advokāta Radela vēstuli. Vai jums pēc tam radās iespaids, ka Lašomu attieksmē pret jums kaut kas mainījies?

Viņa acīmredzami vilcinājās.

- Es par to neesmu pārliecināta.

- Jums bija tāds iespaids?

- Man likās, ka vīrs no manis izvairās. Kādu vakaru, atgriežoties mājās...

- Kad?

- Pagājušo piektdien.

-Turpiniet! Jūs teicāt, ka pagājušo piektdien, atgriežoties mājās... Cik bija pulkstenis?

- Septiņi vakarā. Es biju iepirkušies pilsētā... Sastapu visus salonā...

- Ieskaitot veco Katrīnu?

- Nē.

- Tātad salonā bija jūsu vīra vecāki, Leonārs un jūsu vīrs. Vai Zans Pols arī?

- Es viņu neredzēju. Domāju, ka viņš bija savā istabā.

- Kas notika, jums ienākot?

- Nekas. Parasti es atgriezos vēlāk. Viņi mani negaidīja un apklusa. Man bija tāda sajūta, ka

r

viņi visi jūtas neērti. Mana vīramāte tovakar neēda pusdienas pie galda, bet tūlīt uzkāpa savā istabā...

- Ja nemaldos, Žaus Pols līdz pat šim laikam dzīvoja pirmajā stāvā, blakus sava tēva istabai, kādreizējā mātes istaba... Kad viņš pārcēlās uz otro stāvu, kur tagad mitinās starp trim veciem cilvēkiem?

- Pirms nedējas.

- Vai šīs pārmaiņas ierosināja zēns?

- Nē. Viņš to negribēja.

- Tā ir jūsu svaiņa ideja?

- Viņš ļoti vēlējās pārvērst Žana Pola istabu par savu personisko kabinetu, kur uzturēties pēcpusdienā.

- Gadījās, ka viņam jāstrādā vakarā?

-Nē.

- Kāda bija jūsu reakcija?

- Tas mani satrauca.

- Kāpēc?

Viņa paskatījās uz savu advokātu. Radels nervozi aizdedza cigareti. Megrē, nekustīgi sēdēdams savā kaktā, labprāt bulu aizdedzis pīpi, kuru viņš piebāztu turēja kabatā, taču neiedrīk-stējās.

- Nezinu. Es baidījos...

- No kā?

- Ne no kā konkrēta... Man būtu labāk paticis, ja viss notiktu bez skandāliem, bez strīdiem, bez asarām, bez pazemīgas lūgšanās...

-Jūs runājat par savu šķiršanos?

-Jā. Es zināju, ka viņiem tā ir katastrofa...

- Tāpēc, ka kopš jūsu kāzām tā bijāt jūs, kas uzturēja māju pie dzīvības. Vai nav tiesa?

- Jā. Starp cilu, man bija nodoms zināmu naudas summu atstāt vīram. Es par to jau biju runājusi ar zvērināto advokātu Radelu. Es vienīgi gribēju būt prom no mājas tai dienā, kad Ar-māns saņemtu papīrus par...

-Žaks Senvāls bija lietas kursā?

Dzirdot šo vārdu, Poletas skropstas notrīsēja, un, nekā citādi neizrādīdama pārsteigumu, viņa nočukstēja:

- Acīmredzot...

Tiesnesis kādu brīdi klusēja, raudzīdamies savās piezīmēs. Pirms ar zināmu svinīgumu turpināt, viņš nevarēja noturēties, neuzmetis skatienu Mcgrē.

- Tātad jūsu aiziešana, Lašoma kundze, nozīmēja neizbēgamu sabrukumu gan šai ģimenei, gan tās cepumu fabrikai.

- Es jums jau teicu, ka būtu atstājusi viņiem naudu.

- Ar kuru noturētos vēl ilgi?

f

- Katra gadījumā vienu gadu.

VIegrē atcerējās, kas bija iegravēts vara plāksnē:

Mājai pamati tikli IS 17. gadā.

Gandrīz pusotrs gadsimts. Kas ir viens gads, ar to salīdzinot? Pusotru gadsimtu Lašomi bija braši turējušies, un pēkšņi, tāpēc ka sazin kāda Poleta satikusi reklāmas aģentu ar tukšu kabatu.. .

- Vai jūs sastādījāt testamentu?

- Nē.

- Kāpēc?

- Vispirms tāpēc, ka man nav ģimenes. Un ari tāpēc, ka domāju apprecēties no jauna, tiklīdz tas bus iespējams.

- Jūsu laulības kontrakts paredz, ka manta paliks pēdējam dzīvajam no laulātajiem?

-Jā.

- Cik ilgi jau jums ir bail?

Radels mēģināja darīt Polctu uzmanīgu, bet par vēlu, jo viņa jau atbildēja, neaptverdama draudošās briesmas:

- Es nezinu... Dažas dienas...

- No kā?

Šoreiz emocijas nepalika apslēptas. Bija redzams, ka viņas pirksti sažņaudzas un sejā parādās nemiers.

- Man nav skaidrs, ko jūs šādi gribat panākt. Kāpēc tieši mani un nevis viņus jūs pratināt?

Megrē juta nepieciešamību ar skatienu iedrošināt tiesnesi, kurš vilcinājās.

- Jūsu lēmums šķirties bija negrozāms?

-Jā.

- Neviens Lašomu arguments nebūtu varējis jūs atturēt?

- Ne. Es esmu ziedojusies pietiekami ilgi...

Ši bija reize, kad šādi vārdi no sievietes mutes

nemaz neskanēja pārspīlēti. Cik ilgi pēc kāzām viņa varēja lolot sevī ilūzijas par lomu, kādu spēlēja šai augstdzimušo patriciešu namā Garas krastmalā? Viņa nebija dumpojusies un darījusi visu, kas viņas spēkos, lai atkal atdzīvinātu uzņēmumu, kad tas bija uzskrējis sēklim, vai vismaz aizkavētu pilnīgu sabrukumu.

-Jūs mīlējāt savu vīru?

- Pašā sākumā droši vien.

- Vai jums nekad nav bijušas intīmas attiecības ar svaini?

Tiesnesis tikai nicīgi nolasīja šo jautājumu, dusmodamies uz Megrē, ka viņš licis tādu uzdot.

Tā kā Poleta Lašoma vilcinājās ar atbildi, tiesnesis piemetināja:

- Viņš netika mēģinājis?

- Bija tāda reize, jau sen...

- Gadu vai divus, vai trīs pēc jūsu kāzām?

- Apmēram gadu. Pēc tam, kad mēs ar Ar-mānu sākām dzīvot katrs savā istabā.

- Pret Leonāra tuvošanos jūs izturējāties noraidoši?

- Jā.

Sekoja vēl smagāks un nomācošāks klusums nekā iepriekš. Gaisotne nemanāmi bija mainījusies, un visi juta, ka kopš šā brīža katrs vārds ir vērā ņemams un viņi tuvojas kādai baismīgai patiesībai, par kuru neviens vēl nebija runājis.

- Kas lietoja palagus ar jūsu iniciāļiem?

Poleta atbildēja pārāk ātri. Radcls nepaspēja

viņu brīdināt par lamatām.

- Protams, ka es.

- Neviens cits?

- Nedomāju vis. Varbūt kādreiz nejauši mans vīrs.

- Bet ne jūsu svainis?

Tā kā viņa klusēja, tiesnesis atkārtoja:

- Bet ne jūsu svainis?

- Nekādā ziņā.

- Mājā bija pietiekami citu palagu visām ģimenes gultām?

- Domāju gan.

- Vai jūs bijāt teikusi Žakam Senvālam, ka jums ir bail?

Polela sāka padoties, vairs nezinādama, kurp vērsi skatienu. Viņas rokas bija tā sakrampētas, ka locītavas šķila pavisam baltas.

- Viņš gribēja, lai es tūlīt pamestu Garas krastmalu.

- Kāpēc jūs to neizdarījāt?

- Es gaidīju, kad būs gatavi šķiršanās papīri. Vajadzēja vēl tikai divas vai trīs dienas.

- Citiem vārdiem sakot, ja ne jūsu svaiņa nāve, jūs būtu atstājusi šo māju šodien vai rit?

Viņa nopūtās.

- Vai jums viņnedēļ neienāca prātā, ka šo aiziešanu kāds varētu mēģināt aizkavēt?

Viņa pagriezās pret savu advokātu.

- Dodiet man cigareti!

Anželo uzstāja:

- Aizkavēt šo aiziešanu ar visiem līdzekļiem?

- Es vairs nezinu. Jūs man jaucat domas.

Viņa aizdedzināja cigareti un atlika šķiltavas

atpakaļ rokassomiņa.

- Vai Senvāls jums nedeva padomu uzmanīties, īpaši pēc tam, kad atklājās, ka svainis jums seko?

Viņa strauji pacēla galvu.

- Ka jūs to zināt?

- Kad viņš jums sekoja?

- Aizvakar.

- Un agrāk ne?

- Es par to neesmu pārliecināta. Pagājušajā ceturtdienā man likās, ka es viņu pamanīju Bur-bonu krastmalā.

- Jūs bijāt Senvāla drauga dzīvoklī?

Viņa pagriezās pret Megrē ar pārmetuma izteiksmi sejā, it kā zinādama, ka par šiem atklājumiem jāpateicas viņam.

- Leonārs bija paņēmis jūsu mašīnu?

- Es viņam to atļāvu...

- Un pa logu jūs redzējāt, ka viņš pabrauc garām?

- Viņš brauca ļoti lēnām un skatījās uz mājas fasādi...

- Un tieši tad Senvāls jums iedeva automātisko pistoli?

- Tiesneša kungs...

Radels asi pamāja un piecēlās.

- Es lūdzu jums atļauju īsai sarunai ar manu klienti.

Tiesneša un Megrē skatieni sastapās. Megrē piekrītoši palocīja galvu.

- Ar noteikumu, lai tā patiešām būtu īsa. Jūs varat izmantot šo telpu.

Tiesnesis deva zīmi savam sekretāram. Visi trīs vīri izgāja gaitenī. Megrē, nezaudēdams laiku, aizdedza pīpi. Abi, tiesnesis un viņš, pa-

staigājās šurpu turpu starp cilvēkiem, kuri nāca un gāja, bet sekretārs sēdēja uz sola pie durvīm.

- Vai jūs, Megrē kungs, joprojām domājat, ka izmeklēšana tiesneša kabinetā bez trokšņa, bez balss pacelšanas, bez inscenēšanas nevar panākt to pašu, ko Orfēvras krastmalā?

Kāda jēga atbildēt, ka viņš bija tikai norunājis komisāra sagatavotos jautājumus?

- Ja viss ir noticis tā, kā es sāku to iztēloties, Radels klientei dos padomu runāt... Tas ir viņas interesēs... Viņam jau no paša sākuma vajadzēja to pieprasīt. Ja vien Poleta Lašoma viņam ir uzticējusi visu patiesību... Iedomājieties, ja viņa nebūtu atbildējusi uz maniem jautājumiem vai būtu spējīga melot... Kur mēs būtu nonākuši?

Megrē pieskārās tiesneša rokai, jo diezgan tālu, milzīgā gaiteņa galā tikko bija ieraudzījis kādu nesteidzīgu nācēju. Tas bija Armāns Lašoms. Acīmredzot apmaldījies Tiesu pils labirintos, viņš soļoja, lasīdams uzrakstus uz durvīm.

- Jūs viņu redzējāt? Būtu labāk, ja mēs atgrieztos, pirms...

Lašoms vēl nebija viņus pamanījis, un tiesnesis, vispirms pieklauvējis pats pie savām durvīm, iegāja kabinetā kopā ar komisāru un sekretāru.

-Es atvainojos. Neparedzēti apstākļi liek man...

f

Polcta Lašoma, kura tobrīd bija piecēlusies, atkal apsēdās. Viņa bija vēl bālāka, toties mierīgāka nekā iepriekš, it kā atvieglota. Likās, ka Radels gatavojas teikt aizstāvēšanas runu. Brīdī, kad viņš jau atvēra muti, zvanīja telefons. Tiesnesis pacēla klausuli, paklausījās, tad pabīdīja aparātu uz komisāra pusi.

-Tas ir jums.

- Megrē klausās, jā... Divi cilvēki redzējuši mašīnu?...

Labi!... Vai apraksts saskan?... Paldies. Nē... Uz drīzu redzēšanos!

Viņš nolika klausuli un bezkaislīgā balsī paziņoja:

- Leonārs Lašoms aizvakar stāvēja Palero-jālas restorāna priekšā.

Zvērinātais advokāts Radels paraustīja plecus, it kā kopš šā brīža tas viņu vairs neinteresētu. Ja nopratināšana būtu notikusi citādi, šāda informācija būtu bijusi ievērojami vērtīgāka.

- Mana kliente, tiesneša kungs, ir gatava pateikt patiesību, un jūs redzēsiet, ka tā ir daudz smagāka citiem nekā viņai pašai. Jūs arī sapratīsiet - un es vēlētos, lai tas tiktu ieprotokolēts, - ka, ja viņa līdz šim ir klusējusi, tas netika darīts, lai izvairītos no atbildības, bet aiz žēluma pret ģimeni, pie kuras viņa piederēja jau daudzus gadus...

Zvērināto tiesai kādudien vajadzēs pieņemt

lēmumu. Mēs šeit netiesājam Lašomus, bet šo sievieti, kura viņus pazinusi labāk nekā mēs un kura vismaz uz dažām dienām spēja viņiem atrast vainu mīkstinošus apstākļus...

Viņš apmierināti apsēdās un kārtoja savu kaklasaiti.

Poleta Lašoma, nezinādama, ar ko sākt, vispirms klusi teica:

- Nu jau nedēļu, kopš vēstules parķeršanas un jo sevišķi kopš tā brīža, kad ieraudzīju Leonam Burbonu krastmalā, man bija bail...

Orfēvras krastmalā Mcgrč viņai aiztaupītu šo smago grēksūdzi, jo tad viņš stāstītu par notikušo un viņai būtu tam tikai jāpiekrīl vai vajadzības gadījumā jāpastāsla sava versija.

- Turpiniet, kundze!

Poleta Lašoma nebija pieradusi runāt sleno-grāfista klātbūtnē. Viņa meklēja īstos vārdus, un Megrē ar grūtībām noturējās, lai neiejauktos. Viņš bija aizmirsis nodzēst pīpi un savā kaktā neapzināti turpināja smēķēt.

- Visvairāk man bija bail no Leonāra, jo tieši viņš par katru cenu gribēja saglābt uzņēmumu... Kādu dienu, sen atpakaļ, kad es vilcinājos viņam dot lielāku summu nekā parasti, viņš man nolasīja veselu priekšlasījumu, skaidrodams, ko nozīmē senas dzimtas gods.

t

“Mums nav tiesību,” viņš teica, lūkodamies niknām acīm, “aizlaist postā tādu uzņēmumu kā mūsējais... Es darīšu vienalga ko, lai no tā izvairītos...”

Tas man nesen ienāca prātā... Gandrīz biju gatava aiziet no mājas tūlīt, neko nesakot, un apmesties viesnīcā, lai tur sagaidītu šķiršanās prāvu...

- Kas jus no tā atturēja?

- Nezinu. Es ļoti vēlējos nospēlēt šo spēli līdz galam, līdz tam mirklim, kad viss būtu kārtībā. To grūti izskaidrot... Jānodzīvo šai mājā ilgi gadi, lai saprastu... Armāns ir slims vārgulis, nekas vairāk kā sava brāļa ēna... Kas attiecas uz Žanu Polu, es viņu biju iemīļojusi... Sākumā es cerēju, ka man būs bērni... Viņi ari cerēja, vēroja, vai nav kādas grūtniecības pazīmes... Tas, ka es neesmu māte, viņus dzina izmisumā...

Es gudroju, vai tikai Leonārs...

Viņa mainīja tēmu.

- Taisnība, ka Žaks man iedeva automātisko pistoli... Es negribēju to ņemt... Baidījos, ka to kāds varētu atrast... Vakarā es to noliku uz sava naktsgaldiņa un pa dienu turēju rokassomā...

- Kur tā ir tagad?

- Es nezinu, ko viņi ar to izdarīja. Tas bija tik juceklīgi kā murgā, un pēc tam...

- Pastāstiet mums par pirms tam\

- Es pārnācu pirms pusnakts... Varēja būt pus-divpadsmit... Biju nolēmusi - lai būtu kā būdams, šī bus priekšpēdējā nakts... Es satrūkos, redzot, ka atveras Leonāra istabas durvis. Viņš mēmi noskatījās, kā es ieeju savā istabā, viņš pat nepadeva labvakaru, un tas uz. mani atstāja iespaidu... Kad es naklstērpā devos uz vannasis-tabu, redzēju gaismu zem viņa durvīm... Man kļuva vēl vairāk bail... Varbūt tā bija priekšnojauta... Es gandrīz vai paliku nomodā, gribēju iekārtoties klubkrēslā un tumsā sagaidīt rītausmu...

-Jūs neiedzērāt savas miegazāles?

- Nē. Es neriskēju. Beigu beigās atlaidos ar šaujamo rokasstiepiena attālumā, nolēmusi neaizmigt. Ar vaļējām acīm centos ieklausīties mājas trokšņos...

Jūs dzirdējāt, ka viņš nāk?

-Tā tas turpinājās ilgāk nekā stundu... Šķiet, es uz brīdi iemigu... Un tad izdzirdu, ka gaiteni iekrakšķas parkets... Es piecēlos gultā sēdus...

- Vai jūsu istabas durvis nebija aizslēgtas?

- Atslēgas nav, gluži tāpat kā lielākajai daļai durvju šai mājā, un durvis nav aizslēdzamas kopš seniem laikiem... Šķila, kāds pagriež durvju rokturi, un es piesardzīgi piecēlos un cieši piespiedos pie sienas metra attālumā no gultas.

*

- Vai gaitenī dega gaisma?

- Nē. Kāds ienāca. Es neko neredzēju. Baidījos izšaut par ātru, jo biju pārliecināta, ka tad, ja netrāpīšu...

Poleta vairs nespēja palikt sēdus. Piecēlusies kājās, viņa turpināja, vērsdamās ne vairs pie tiesneša, bet pie Megrē:

- Šis kāds tuvojās. Man gandrīz pieskārās viņa ķermenis. Skaidri manīju virs gultas paceļamies roku, kas grasījās raidīt triecienu tur, kur vajadzēja atrasties manai galvai. Tad, neapjēgdama ko daru, nospiedu mēlīti...

Megrē sarauca uzacis un pēkšņi, neņemot vērā subordināciju, teica:

- Atļausiet, tiesneša kungs?

Nesagaidījis atbildi, viņš turpināja:

- Kas iededza lampu?

- Tā nebiju es... Vismaz es neatceros... Es metos gaiteni, nezinādama, uz kurieni dodos... Šaubos, vai būtu skrējusi ārā uz ielas naktskreklā...

- Kam jūs uzskrējāt virsū?

- Savam vīram... Domāju, tas bija viņš, kurš iededza...

- Vai viņš bija pilnīgi saģērbies?

Viņa skatījās uz Megrē plati ieplestām acīm, it kā pūlēdamās vēlreiz iztēloties notikušo, un pēc tam nomurmināja:

-Jā... Tas man nebija iešāvies prātā...

- Kas notika tālāk?

- Es laikam kliedzu... Katrā ziņā atceros, ka biju pavērusi muti, lai to darītu... Pēc tam es zaudēju samaņu... Un tad sākās... Mans vīratēvs bija nokāpis lejā... Arī Katrīna... Tieši viņas balss bija visskaļākā... Es to dzirdēju no tālienes, kad viņa pavēlēja Zanam Polam kāpt augšā un atgriezties savā istabā... Es redzēju Armānu iznākam no manas istabas ar lielu uzgriežņat-slēgu...

- Atslēgu, ar kuru Leonārs mēģināja jums iesist.

- Man tā liekas... Viņi man pavēlēja apklust, izbeigt čīkstēšanu...

- Kādi viņi!

- Mans vīratēvs... Šī ragana Katrīna. Visvairāk viņa! Viņa bija tā, kas mazgāja grīdu un palīdzēja Armānam pārnest mirušo... Tāpat tieši viņa ievēroja, ka uz mana palaga ir asinis, jo Leonārs bija nokritis šķērsām pār sajauktu gultu...

- Vai izskatījās, ka viņi ir pārsteigti par to, kas noticis? - jautāja izmeklēšanas tiesnesis.

- Es nelietotu šo vārdu... Satriekti, bet ne pārsteigti... Izskatījās, ka viņi dusmojas uz mani...

Tiesnesis turpināja:

t

- Vai tai laikā viņi nodarbojās ar trepēm un loga rūti?

-Nē.

Megrē atkal ierunājās:

- Neaizmirstiet, tiesneša kungs, ka pirms desmitiem vakarā kāds, visticamāk Leonārs, bija redzēts dauzām pudeļu stiklus. Ap to pasu laiku viņi droši vien nodarbojās ar trepēm, ar pēdām uz palodzes, ar loga ruts ieziepēšanu...

Viņa nopūtās.

- Es domāju...

- Jūs redzat, kungi, ka mana kliente... -Radels iesāka.

- Vienu mirklīti!

Tiesnesis runāja stingrā, skarbā balsī:

- Kas jums pieprasīja klusēt un ļaut noticēt, ka notikusi ielaušanās un laupīšana?

- Šķiet, neviens.

- Baidos, ka nesaprotu.

Nudien! Viņš bija piebāzts pilns ar teorijām, bet patiesībai vajadzēja tām pielāgoties un iekļauties kādā no parocīgajiem šabloniem.

Nedomādama par to, ka varētu noskaņot tiesnesi pret sevi, Polcta sacīja:

- Ir skaidri redzams, ka jūs neesat pārdzīvojis šādu nakti!... Es vairs nezināju, kas notiek īstenībā un kas ne... Atceros, piemēram, lai gan

neesmu pārliecināta, ka tas būtu tiešām noticis, ka Katrīnas balss iespiedzās: “Logi!” Jo sākumā bija iedegtas visas lampas. Logiem nav slēģu, ir vienīgi aizkari, kuri tos pilnībā neaizsedz... Viņa pavēlēja visur izdzēst gaismu... Viņa arī atrada kabatas lukturīti, šķiet, virtuvē... Pēc tam viņa atgriezās ar spaini... “Būtu labāk, ja jūs ietu gulēt, Armāna kungs... Jūs tāpat, Fēliksa kungs.” Abi divi palika turpat. Vienbrīd es lūdzu kādu glāzi alkohola, un man to nedeva, sakot, ka manai elpai no rīta nevajadzētu ost ka dzērājai.

- Kas notika no rīta? Vai Zanam Polam tika pastāstīts par notikušo?

- Nē! Viņam pateica, ka onkulim bijusi lēkme. Tā kā zēns apgalvoja, ka dzirdējis šāvienu, visi apliecināja, ka tas bijis vilciena troksnis vai auto krastmalā, kuru viņš padzirdis pa sapņiem... Līdzko viņš bija aizvadīts uz skolu, sākās sava veida mēģinājums...

Poleta paskatījās uz savu advokātu. Vai piebilst, ka viņa zvanījusi, lai lūgtu padomu? Bet vai viņš nebija devis mājienu klusēt?

Jau kādu brīdi Megrē vairs neklausījās, jo bija saklausījis savādu troksni aiz durvīm. Pēkšņi, kad Poleta Lašoma gatavojās turpināt savu stāstu, atskanēja šāviens, kam sekoja steidzīgi soļi un čuksti.

f

Uz pāris sekundēm visi pieci tiesneša kabinetā esošie bija sastinguši ka vaska figūras muzejā.

Kāds klauvēja pie durvīm. Megrē pirmais lēni piecēlās un pirms atvēršanas nomurmināja, lūkodamies uz Polctu:

- Es domāju, ka jūsu vīrs ir miris.

Armans gulēja uz putekļainās grīdas. Viņš bija iešāvis sev lodi mutē, un dažus centimetrus no sažņaugtās plaukstas mētājās 6,35 milimetru kalibra pistole.

Tad Megrē paskatījās uz jauno sievieti, kura nekustējās, uz mazliet nobālušo advokātu, uz tiesnesi, kurš vel nebija izlēmis, ka izturēties.

- Domāju, ka es jums vairs neesmu vajadzīgs, tiesneša kungs?

To pateicis, komisārs devās projām pa gaiteni uz turieni, kur atradās mazās durvis, kas veda uz kriminālpoliciju. Varbūt, ja viss notiktu tur, atrisinājums būtu citādāks.

Poleta Lašoma bija atzinusies likumsakarīgi.

Viņas vīrs bija miris likumsakarīgi.

Kas zina, vai tā nebija labāk gan vienam, gan otram...

Mājā Gāras krastmalā mita vairs tikai iris veci cilvēki, un 1817. gada Lašomu pēctecis bija koledžas pansija.

Līdzko Megrē iegāja savā kabinetā, Lika izšāvās no blakusistabas ar jautājumu uz mēles. Komisārs jau bija satvēris telefona klausuli, lai vaicātu pēc Veronikas numura Fransuā I ielā.

Viņai, kura gaidīja nomierinošas ziņas, bija tiesības uzzināt visu par notikušo.

Nolundč, I95H. gadu 23. oktobri

t

baidās S. Luce.)

5

205

Megrē

(Tulk.

Megrē

(Tulk.

un atturīgie liecinieki M. Mūrniece.)

Žoržs Simenons MEGRĒ BAIDĀS

MEGRĒ UN ATTURĪGIE LIECINIEKI Romāni

Apgāds "Artava", LV 1011, Riga, K. Barona ielā 12. Tel./Гах 2X6452. Licence Nr. 2-0356.

Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambi 3.

Content

Simenons Žoržs Simenons-16. Megrē baidās. Megrē un atturīgie liecinieki

Megre baidās

MAZAIS VILCIENS LIETŪ

TRUŠĀDU TIRGOTĀJS

SKOLOTĀJS, KURŠ NEBIJA AIZMIDZIS

ITĀLIETE AR ZILUMIEM

BRIDŽA PARTIJA

LUĪZES DĀRGUMS

INVALĪDS NO GRONUAIJĒ

SMALKAIS NAPOLEONA KONJAKS

Megrē un atturīgie liecinieki

Pirma nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa