Simenons Žoržs

Simenons-17. Megrē un ziņotājs. Megrē, Loņons un gangsteri

Žoržs Simenons

Megrē un ziņotājs. Megrē, Loņons un gangsteri

Romāni

Megrē un ziņotājs

.

1. NODAĻA

Kad iezvanījās telefons un Mcgrē kaut ko pie sevis īdzīgi nomurmināja, viņam nebija ne mazākās jausmas, cik varētu būt pulkstenis. Komisārs pat neiedomājās paskatīties uz modinātāju. Viņš pamodās no dziļa miega un joprojām vēl juta smagumu krūtīs.

Basām kājām, mēnessērdzīgā gaitā Megrē devās pie aparāta.

-Hallo...

Komisārs pat neaptvēra, ka tas nebija viņš, bet sieva, kas iededzinājusi vienu no naktslampiņām.

- Tas esat jūs, priekšniek?

Viņš uzreiz nepazina balsi.

- Šeit Likā... Man ir nakts dežūra... Tikko bija izsaukums no XVIII rajona...

- Nu, un tad?

- Uz Žino avēnijas trotuāra atrasts noslepkavota vīrieša ķermenis.

Tas bija pašā Monmartras augšā, netālu no Tertra laukuma.

- Es jums zvanu mirušā personības sakarā... Runa ir par Morisu Marsiā, Sardīnes īpašnieku...

Kāds pieostas restorāns ar parīziešu virtuvi Fontāna ielā.

- Ko viņš darīja Ziņo avēnijā?

- Liekas, viņš nav nogalināts tur. Pirmajā mirklī rodas iespaids, ka viņš tur novietots jau miris...

- Es eju...

- Vai vēlaties, lai aizsūtu mašīnu?

-Jā...

Megrē kundze bija nepārtraukti vērojusi komisāru, arvien vēl atrazdamās gultā, bet tagad viņa cēlās augšā un ar pirkstgaliem meklēja savas rītakurpes.

- Es tev uzvārīšu tasi kafijas...

Tas bija noticis kādā sliktā vai drīzāk - pārāk labā vakarā, kad bija Megrē kārta uzņemt Par-donus. Viņu starpā pastāvēja pati par sevi saprotama, gadiem sena tradīcija.

Reizi mēnesī doktors Pardons un viņa dzīvesbiedre aicināja Megrē kungu ar kundzi uz pusdienām Voltēra bulvāra dzīvoklī. Pēc divām nedēļām bija viņu kārta nākt uz pusdienām Rišāra Lenuāra bulvārī. Kamēr sievas kavēja laiku, tērzējot par kulināriju un apmainoties ar receptēm, vīri nesteidzīgi sarunājās, iedzerdami meža plūmju vai aveņu liķieri.

Pusdienas šķita īpaši izdevušās. Megrē kun-

к

dze bija pagatavojusi rīvmaizē apvārtītu pērļu vistiņu, un komisārs pagrabā sameklējis kādu no vecā Chateauneuf-du-Pape pēdējām pudelēm. Reiz, ejot pa Druē ielu, viņš bija nopircis vairāksolīšanā veselu kasti.

Vins bija sevišķi labs, un abi vīri neatstāja ne lāsīti. Cik mazo plūmju liķiera glāzīšu viņi izdzēra? Skaidrs bija viens, ka divos no rīta, pēkšņi uzlēcis kājās, Megrē jutās nelāgi.

Viņš labi pazina Morisu Marsiā. Visa Parīze viņu pazina. Kad Megrē vēl bija tikai inspektors, viņam bija nācies Marsiā nopratināt savā kabinetā. Tajā laikā Moriss Marsiā vēl nebija respektabla persona.

Kādreiz vēlāk kopā ar Megrē kundzi viņš bija iegriezies Fontēna ielā pusdienās. Tur ēdieni vienmēr bija pirmšķirīgi.

Megrē kundze atnesa tasi kafijas, kad viņš jau bija gandrīz apģērbies.

- Tas ir svarīgi?

- Iespējams, ka tas sacels lielu troksni.

- Kāds pazīstams?

- Morisa kungs, kā visi viņu sauca. Citiem vārdiem sakot, Moriss Marsiā.

- No Sardīnes'?

Megrē pamāja ar galvu.

- Viņu nogalināja?

- Laikam... Būs labāk, ja iešu apskatīt...

Maziem malkiem izdzēris kafiju, viņš piebāza

pīpi, tad gāja pavērt logu, lai redzētu, kāds ārā laiks. Arvien vēl smidzināja lietus - tik smalki, ka lāsītes bija redzamas tikai laternas gaismā.

-Tu paņēmi savu lietusmēteli?

- Nav vērts... Ir pārāk karsts...

Vēl tikai maijs. Tas šogad būtu brīnišķīgs, ja vien neuznāktu šis negaiss, kas sabojāja skaisto laiku; nu jau divdesmit četras stundas līņāja smalks, vēss lietutiņš.

- Uz drīzu redzēšanos...

-Tu zini, tava pērļu vista bija garšīga...

- Vai nebija par smagu?

Uz šo jautājumu Megrē nevēlējās atbildēt, jo vēl joprojām sajuta kuņģī smagumu.

Mazs, melns policijas auto viņu gaidīja durvju priekšā.

- Uz Žino avēniju...

- Kāds numurs?

-Jūs, šķiet, redzēsiet drūzmu...

Ielas bija kā nolakotas un likās melnas. Nebija gandrīz nekādas kustības. Dažās minūtēs viņi sasniedza Monmartru, tikai ne naktslokālu un tūristu Monmartru. Ziņo bulvāris bija kā robeža, it īpaši tāpēc, ka gar tā malām atradās savrupmājas, kuras mākslinieki bija uzcēluši pēc slavas iegūšanas. Savā laikā viņi sāka karjeru Mon-martrā un bija palikuši šim rajonam uzticīgi.

Ietves labajā pusē varēja saskatīt pūli, neskatoties uz vēlo stundu, logos spīdēja gaisma, cilvēki naktsģērbos bija atspiedušies uz palodzēm.

Kvartāla komisārs bija jau ieradies, mazs vīriņš, tievs un kautrīgs, viņš steidzās pie Megrē.

- Esmu priecīgs, ka jūs esat šeit, diviziona komisāra kungs... Tā ir lieta, ap kuru var izcelties liels troksnis...

- Vai jūs esat drošs par viņa personību?

- Lūk, kabatas portfelis...

Viņš pasniedza melnu krokodilādas kabatas portfeli, kurā bija personības apliecība, braukšanas atļauja un bloknota lapiņa ar dažiem telefona numuriem.

- Vai naudas nebija?

- Vesela paka ar banknotēm, trīs vai četri tūkstoši franku, es neskaitīju, kabatā revolveris.

- Vai ieroču nebija?

- Viens Smits un Vesons, pēdējā laikā nav lietots...

Megrē tuvojās ķermenim, un bija tik savādi skatīties uz Morisa kungu šādi - no augšas uz leju. Viņam, kā ik vakaru, mugurā bija smokings, un uz virskrekla rēgojās plats asiņu plankums.

- Nekādu pēdu uz trotuāra?

- Nē.

- Kas atrada līķi?

- Es! - atsaucās sīka balss aiz muguras.

Tas bija kāds sirmgalvis, kura mati ap galvu veidoja kaut ko līdzīgu nimbam. Megrc šķita viņā atpazīstam kādu diezgan slavenu gleznotāju, bet nespēja atcerēties vārdu.

- Es dzīvoju tajā mājā tieši pretī... Nakti man gadās pamosties un grūti atkal iemigt...

Vecais vīrs bija ģērbies pidžamā, uz kuras uzmests vecs lietusmētelis. Kājās viņam bija sarkanas čības.

- Tādās reizēs es pieeju pie loga un skatos ārā. Ziņo avēnija ir klusa un tukša. Šeit nebrauc gandrīz neviena mašīna. Biju pārsteigts, saskatot uz trotuāra kādu melnbaltu apveidu, un nokāpu lejā... Piezvanīju uz komisariātu... Šie kungi atbrauca policijas mašīnā, ar ieslēgtu sirēnu, un visos logos uzreiz parādījās ziņkārīgie...

Viņu bija kādi divdesmit - mazā oficiālo darbinieku grupiņa, garāmgājēji un kaimiņi nakts-tērpos. Kvartāla ārsts skaidroja:

- Man šeit vairs nav ko daril... Es jums zvēru, ka viņš patiešām ir miris... Pārējais tiesas ārstā ziņā...

- Es viņam jau piezvanīju, - paziņoja policijas komisārs. - Pie viena brīdināju arī Parkē...

Un tik tiešām, prokurora vietnieks sava tiesas sekretāra pavadībā kāpa ārā no mašīnas. Viņš izbrīnījās, redzot Megrē šajā vietā.

- Jūs domājat, ka lieta ir nopietna?

- Es baidos, ka jā... Vai jūs pazīstat Morisu Marsiā?

- Nē.

-Jūs nekad neesat pusdienojis Sardīne!

-Nē.

Nācās viņam izskaidrot, ka tur varēja sastapt tiklab smalku aprindu cilvēkus un māksliniekus, kā liela mēroga noziedzniekus.

Doktors Burdē, tiesas ārsts, kas aizvietoja doktoru Polu, purpinādams izkāpa no taksometra, izklaidīgi sarokojās un nevērīgi sacīja Megrē:

- Ak tā! Jūs arī te esat!...

Viņš piegāja pie līķa un pārliecās pār to, ar elektrisko laterniņu apgaismodams brūci.

- Viena pati lode, ja nemaldos, bet liela kalibra un izšauta no neliela attāluma...

- Cikos ir iestājusies nāve?

- Ja viņš ir atvests šurp nekavējoties, tad noziegums varētu būt izdarīts ap pusnakti... Teiksim, starp pusnakti un vieniem no rīta... Ko vairāk pateikšu pēc sekcijas...

Megrē tuvojās Veliāram, XVIII rajona inspektoram, kas pazemīgi stāvēja savrup.

- Vai jūs pazināt Morisa kungu?

- Tikai pēc izskata.

- Vai viņš dzīvo šinī kvartālā?

- Cik man zināms, viņš dzīvo IX rajonā... Balī ielas pusē...

- Vai viņam šeit nevarēja būt mīļākā?

Patiešām dīvaini - nākt no cita kvartāla ar

mirušu cilvēku uz rokām un nolikt to klusajā Žino avēnijā.

- Domāju, ka es būtu dzirdējis runājam... Inspektors Luī no IX rajona, kurš pazīst Pigala laukuma apkaimi kā savus piecus pirkstus, varētu būt lietas kursā.

Megrē atvadījās un iekāpa mazajā, melnajā mašīnītē tieši tai brīdī, kad ieradās pirmais žurnālists, garš rūsganis ar izspūrušiem matiem.

- Megrē kungs...

- Tagad ne... Vērsieties pie inspektora vai policijas komisāra...

Un Megrē uzsauca šoferim:

- Uz Balī ielu...

Viņš neviļus bija paturējis mirušā personas apliecību un, to apskatījis, piebilda:

- Uz Balī ielu 21...

Tā bija diezgan plaša privāta viesnīca, kas tika izmantota kā īres nams, šajā ielā tādas bija vairākas. Starp citu, pa labi no portāla varēja re-

*

dzel vara plāksni ar kāda zobārsta vārdu un norādi “2. stāvs”. Trešajā bija neirologs.

Zvans uzmodināja vārtnieci.

- Lūdzu, Morisu Marsiā kungu...

- Morisa kunga šajā laikā nekad nav mājās. Viņš pārnāk ne agrāk kā četros no rīta.

- Un Marsiā kundze?

- Domāju, ka viņa ir atgriezusies. Es tikai šaubos, vai viņa jūs pieņems. Varat mēģināt, ja tas ir to vērts. Otrais stāvs, durvis pa kreisi. Viņiem pieder viss stāvs, bet durvis pa labi ir aizsistas.

Kāpnes bija platas, pārsegtas ar biezu paklāju. Sienas - no dzeltenīga marmora. Uz kreisajām durvīm nebija nekādu uzrakstu, un Megrē piespieda zvana pogu.

Kādu brīdi valdīja klusums. Tad komisārs piezvanīja vēlreiz, un beidzot bija dzirdami soļi. Kāda samiegojusies sievietes balss caur durvīm vaicāja:

- Kas tur ir?

- Komisārs Megrē.

- Mana vīra šeit nav. Jautājiet restorānā Fon-tēna ielā!

- Jūsu vīra nav arī tur.

- Vai jūs tur bijāt?

- Nē, bet es zinu, ka viņš tur neatrodas.

- Pagaidiet mirkli, es uzvilkšu rītakleitu...

Marsiā kundze atvēra durvis, tērpusies uz baltas zīda blūzes uzvilktā zeltītā rītakleitā. Viņa bija jauna, daudz jaunāka par savu vīru, kuram bija nedaudz vairāk gadu nekā Mcgrē, aptuveni sešdesmit vai sešdesmit divi.

Viņa vienaldzīgi lūkojās komisārā, lik tikko izrādīdama interesi.

- Kādēļ jūs meklējat manu vīru šajā stundā?

Namamāte bija blonda, gara auguma sieviete,

viņas augums - smalki veidots un trausls kā manekenei vai balerīnai. Viņai varēja but ap trīsdesmit.

- Ienāciet...

Marsiā kundze atvēra salona durvis un iededza gaismu.

-Cikos jūs redzējāt savu viru pēdējo reizi?

- Tāpat kā citkārt, ap astoņiem, kad viņš devās uz Fontēna ielu.

- Ar auto?

- Protams, ka ne. Te ir tikai piecsimt metru...

- Viņš nekad nebrauca uz darbu ar mašīnu?

-Tikai tad, ja lietus gāza aumaļām...

- Vai jums gadījās viņu pavadīt?

- Nē.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tas viss uz mani nepavisam neattiecas. Ko es tur darītu?

- Tātad jūs pavadāt visus vakarus šeit?

Viņa likās pārsteigta par šiem jautājumiem, taču nejutās aizvainota un ari neizrādīja sevišķu ziņkāri.

-Gandrīz visus. Reizumis aizeju uz kino.

- Vai jūs garāmejot nemēdzat iegriezties pie viņa novēlēt labunakti?

Nē.

- Vai jūs bijāt uz kino ari šovakar?

-Nē.

- Vai jūs izgājāt?

- Nē... Tikai, lai izvestu suni... Tā kā lija, sabiju ārā dažas minūtes...

- Ap cikiem?

- Ap vienpadsmitiem, varbūt mazliet vēlāk...

- Vai nesastapāt nevienu cilvēku, kuru pazīstat?

- Nē... Ko nozīmē šie jautājumi un kādēļ jūs interesē, kā es šovakar pavadīju laiku?

- Jūsu vīrs ir miris...

Marsiā kundze iepleta acis. Tās bija gaiši zilas, diezgan satrauktas. Topašbrīd viņa atvēra muti, it kā grasītos iekliegties, bet aizžņaudzās kakls. Piespiedusi roku pie krūtīm, jaunā sieviete rītakleitas kabatā sameklēja mutautiņu un aizsedza seju.

Megrē gaidīja - nekustīgs, apsēdies neērtā atzveltnī.

- Vai sirds? - beidzot viņa jautāja, savirpinādama mutautiņu bumbiņā.

- Ko jūs gribat ar to sacīt?

- Moriss nevēlējās, ka par to runā, bet viņam bija sirdskaite, viņš apmeklēja profesoru Zardēnu...

- Viņš nemira no sirdskaites... Viņu noslepkavoja.

-Kur?

- Es nezinu... Viņa līķis pēc tam nogādāts Žino avēnijā un nomests uz trotuāra...

- Neiespējami... Viņam nebija ienaidnieku...

- Jādomā, ka vismaz viens ir bijis, jo kāds viņu tomēr nogalināja.

Pēc īsas atelpas viņa piecēlās.

- Kur viņš ir šobrīd?

- Tiesu medicīnas institūtā.

-Jūs gribat teikt, ka...

- Izdarīs sekciju, jā... Tas ir neizbēgami...

Mazs, balts sunītis laiski iztipināja no gaiteņa

viņa gala un patrīņājās gar saimnieces kājām, kura nešķita to ievērojam.

- Ko saka restorānā?

- Es vēl neesmu tur bijis. Ko viņi var teikt?

- Kādēļ viņš atstāja Sardīni tik agri? Viņš vienmēr paliek pēdējais, un tieši viņš aizslēdz durvis, pirms saskaitīt kasi...

- Jūs tur esat strādājusi...

- Nē. Tas ir tikai restorāns. Tur nav priekšnesumu.

- Vai jūs bijāt dejotāja?

*

-Jā.

- Un jūs vairs nedejojat?

- Kopš esmu precējusies.

- Cik ilgi jūs esat precējusies?

- Četrus gadus...

- Kur jūs ar viņu iepazināties?

- Sardīnē... Es dejoju Kanārijā... Kad nebeidzām pārāk vēlu, gadījās tur iet paēst...

- Un viņš jūs ievēroja?

- Jā.

- Vai jūs bijāt ari bārdāma?

Viņa izbrīnījās.

- Tas ir atkarīgs no tā, ko jūs ar to domājat. Kad kāds klients mūs uzaicināja, neatteicāmies izdzert pudeli šampanieša, un viss ar to arī beidzās...

- Vai jums bija mīļākais?

- Kādēļ jūs man to jautājat?

- Cenšos noskaidrot, kas varēja turēt sliktu prātu uz jūsu vīru.

- Man nebija neviena, kad iepazināmies...

- Vai viņš bija greizsirdīgs?

- Ļoti.

- Un jūs?

- Bet vai jums nešķiet, komisāra kungs, ka brīdī, kad sieviete uzzinājusi par sava vīra nāvi, šie jautājumi ir nevietā?

- Vai jums ir savs automobilis?

- Moriss man nesen uzdāvināja Alfa Romeo.

- Un viņam? Kāds auto ir viņam?

- Bentlijs.

- Vai viņš pats to vadīja?

- Viņam bija šoferis, bet kādreiz nācās vadīt arī pašam.

- Es atvainojos, ka biju tik nepatīkams... Diemžēl tāds ir mans darbs...

Megrē nopūzdamies piecēlās. Lielajā salonā, kura vidusdaļu sedza grezns ķīniešu paklājs, valdīja klusums...

Marsiā kundze pavadīja komisāru līdz durvīm.

- Varbūt tuvākajās dienās man jums būs vēl citi jautājumi. Uzaicināt jūs uz Orfēvras krastmalu, vai arī vēlaties, lai ierodos pie jums šeit?

-Šeit...

- Es jums pateicos...

Viņa vēsi atsveicinājās.

Megrē vēl arvien mocīja pilnais kuņģis, un arī galva bija smaga.

- Uz Sardīni Fontēna ielā...

Restorāna priekšā vēl atradās daži limuzīni, un šurpu turpu pa trotuāru pastaigājās livrejots šveicars. Megrē iegāja un ieelpoja svaigo gaisu, jo zālē tika uzturēta patīkama temperatūra.

Zāles pārzinis Rauls Komitā, kuru komisārs labi pazina, steidzās viņam pretī.

*

- Vai vēlaties galdiņu, Megrē kungs?

-Nē.

- Ja gribat redzēt saimnieku, tad viņa šeit nav.

Zāles pārzinis bija plikgalvis ar slimīgu seju.

- Tas gadās reti, vai ne? - piezīmēja Megrē.

- Gandrīz nekad...

*

Plašajā restorānā bija divdesmit vai divdesmit pieci galdiņi. Griestos pamatīgas baļķu sijas, sienas trīsceturtdaļaugstumā noklātas ar vecu ozolkoku. Viss bija smagnējs, bet arī bagātīgs, veidots ar gaumi.

Pulkstenis rādīja pāri trijiem. Bija palikuši vēl kādi desmit cilvēki, aktieri un mākslinieki, kas savrupi un klusi vakariņoja.

- Cikos aizgāja Marsiā?

- Es jums precīzi to nevarēšu pateikt, bet varēja būt ap pusnakti.

- Vai tas jūs nepārsteidza?

- Лк, jā... Divdesmit gados tas tā ir noticis ne biežāk kā trīs vai četras reizes. Starp citu, jūs viņu pazīstat. Viņš jūs un jūsu dāmu ir apkalpojis vairākas reizes. Vienmēr smokingā. Rokas aiz muguras. Liekas, ka viņš nekustas, un tomēr visu redz, šķiet, ka viņš ir zālē, bet viņš jau ir virtuvē vai savā kabinetā...

- Vai viņš jums darīja zināmu, kad atgriezīsies?

- Viņš tikai nomurmināja:

“Uz drīzu redzēšanos.”

Mēs bijām pie garderobes. Ivonna viņam pasniedza cepuri. Es atgādināju, ka ārā līst, un ieteicu paņemt lietusmēteli, kurš karājās uz viena no vadžiem.

“Nav vērts... Es neeju tālu...”

- Vai viņš izskatījās noraizējies?

- Pēc sejas bija grūti pateikt.

- Dusmīgs?

- Noteikti nē.

- Vai viņam neilgi pirms aiziešanas kāds piezvanīja?

- Jājautā kasierei, jo viņa sēž pie telefona. Bet... sakiet man... kādēļ šie jautājumi?

- Tādēļ, ka viņš ir noslepkavots. Viņu atrada guļam uz Žino avēnijas trotuāra...

Zāles pārziņa vaibsti sastinga un apakšlūpa viegli notrīcēja.

- Tas nav iespējams... - viņš klusi pie sevis noteica. - Kas to varēja izdarīt? Viņam nebija neviena ienaidnieka... Būtībā viņš bija godīgs cilvēks, gaužām laimīgs, ļoti laimīgs par saviem panākumiem... Vai kāda ķilda?

- Nē. Viņu kaut kur nogalināja un pēc tam pārveda, laikam automobilī, līdz Ziņo avēnijai.

Vai jus man tikko neteicāt, ka aizejot viņam galvā bija cepure?

-Jā.

Žino avēnijā cepures zemē nebija.

- Man ir daži jautājumi kasierei.

Zāles pārzinis devās pie galdiņa, kur apmeklētāji pieprasīja rēķinu. Tas bija jau gatavs, un viņš to nolika uz šķīvja, mazliet piesegdams ar salveti.

Kasiere bija maza, tieviņa brunete ar skaistām, melnām acīm.

- Es esmu komisārs Megrē...

- Es zinu...

- Butu veltīgi jums to slēpt: jūsu priekšnieku tikko nogalināja...

- Tad tādēļ jūs čukstējāties ar Raulu... Man kājas stīvas... Viņš vēl nesen bija šeit, tieši šeit, kur jūs stāvat.

- Vai viņam neviens nezvanīja?

- Zvanīja. Dažus mirkļus pirms viņa aiziešanas.

- Vīrietis? Sieviete?

- Tieši to es sev vaicāju. Tas varēja būt gan viens, gan otrs - vīrietis ar pasmalku balsi vai, drīzāk, sieviete ar zemu balsi.

- Vai jūs agrāk šo balsi esat dzirdējusi?

- Nē. Vaicāja pēc Morisa kunga.

- Tā viņu nosauca?

- Jā. Kā to dara visi tuvākie draugi. Es prasīju, kas zvana, un viņš atbildēja:

“Viņš to labi zinās...”

Kad pacēlu acis, Morisa kungs jau bija manā priekšā.

“Tas ir man?... Kas zvana?”

“Neteica...”

Viņš sarauca uzacis un pastiepa roku pēc klausules.

“Kas runā?”

Saprotams, ka es nedzirdēju, ko tas otrs teica.

“Jūs sakāt?... Es jūs slikti dzirdu... Ko... Jūs esat par to drošs?”

Laikam zvanīja no kāda telefonautomāta, jo zvanītājs atkal ielika aparātā monētu, es labi pazinu šo skaņu.

“Es zinu tikpat labi kā jūs, kur tas atrodas...”

Viņš strauji nolika klausuli un jau devās uz durvīm, kad piepeši pagriezās un iegāja kabinetā, aiz virtuvēm...

- Vai viņš tur iet bieži?

- Vakaros reti. Atnākot viņš tur ieiet izskatīt pastu. Vakarā pēc slēgšanas es viņam aiznesu kasi, un mēs to kopā pārbaudām...

- Vai nauda paliek šeit līdz nākamajai dienai?

- Nē. Viņš to aiznes portfelī, kuru lieto tikai šādam nolūkam...

- Es pieņemu, ka viņam bija ierocis?

- Viņš paņēma no atvilktnes savu automātisko pistoli un ieslidināja to kabatā...

Tajā naktī Morisa kungs neko nepārvadāja un tomēr bija atgriezies savā kabinetā pēc pistoles.

- Vai viņam nav ari otra ieroča, kas vēl aizvien būtu šeit?

- Nē. Es zinu tikai par šo.

- Vai jūs man neparādītu viņa kabinetu?

- Acumirkli...

Kasiere pasniedza Raulam Komitā kādu papīra lapu.

- Šeit...

Viņš sekoja pa koridoru, kura sienas bija nokrāsotas zaļas. Pa kreisi caur stiklotu panno varēja redzēt virtuvi, kurā četri vīri rosījās, lai ievestu kārtību.

- Tas ir šeit... Domāju, jums ir tiesības ienākt...

Kabinets bija vienkāršs, bez lieka greznuma.

Trīs ērti ādas atzveltnes krēsli, ampīra rakstāmgalds no sarkankoka, aizmugurē naudas skapis un plaukti ar dažām grāmatām un žurnāliem.

- Vai seifā ir nauda?

- Nē. Tikai grāmatvedibas dokumenti. Bez tā gluži labi varētu iztikt. Kad Morisa kungs atpirka restorānu, seifs jau te bija un viņš nelika to izvākt...

- Kur parasti atradās pistole?

- Labajā atvilktnē.

Megrē atvēra. Tur bija papīri, cigaretes, cigāri, bet ieroča nebija.

- Vai Marsiā kundze bieži zvana savam vīram?

- Šķiet, ka nekad...

- Un šonakt arī ne?

- Nē. Es esmu pie telefona, es to zinātu...

- Un viņš? Vai viņš nezvana savai sievai?

> >

- Reti. Es neatceros, kad viņš to būtu darījis pēdējo reizi, varbūt pirms pēdējiem Ziemassvētkiem...

- Es jums pateicos...

Megrē juta nogurumu un iekrita mazās, melnās mašīnas sēdeklī.

- Uz Rišāra Lenuāra bulvāri...

Lietus bija pārstājis, ielas vēl arvien tumši laistījās, bet debesis austrumu pusē jau sāka skaidroties.

Megrē neskaidri nojauta, ka šajā stāstā kaut kas nerīmējas. Protams, Morisa kungs nebija nekāds šķīstais. Viņš bija pavadījis vētrainu jaunību un vairākas reizes tiesāts par sutenerismu.

Vēlāk, ap gadiem trīsdesmit, viņš jau bija kļuvis par īpašnieku vienam no Parīzes slavenākajiem publiskajiem namiem Hanoveras ielā.

Nams nebija uz Marsiā vārda. Daudzas pēcpusdienas viņš pavadīja rikšotāju sacīkstēs. Kad Morisa tur nebija, viņu droši varēja atrast spēlē-jam kārtis ar citiem bandītiem kādā no Viktora Masē ielas bistro.

Daži viņu sauca arī par Tiesnesi. Tika pat apgalvots, ka tas bija viņš, kas deva galīgo spriedumu gadījumos, ja izcēlās nesaskaņas šīs apšaubāmās sabiedrības vidū.

Viņš bija skaists vīrietis, valkāja labāko drēbnieku šūtus apģērbus un cienīja tikai zīda veļu. Balī ielā viņš dzīvoja jau pirms apprecēšanās.

Ar gadiem Morisa kungs kļuva druknāks, un tas viņam piešķīra cienīgu izskatu.

Ak, vai! Megrē aizmirsa pavaicāt kasierei, vai vīrietim, kas zvanīja, nebija akcents. Tas varētu izrādīties svarīgi.

Pašreiz viss bija kā miglā. Viņš atcerējās kādu Morisa Marsia frāzi vienā no pēdējām tikšanās reizēm Orfēvras krastmalā. Toreiz Marsiā nebija vainīgs, bet iespējams, ka viņa bārmenis bija piedalījies kādā ne visai tīrā darījumā. Runa bija par kādu lielas bankas filiāli Pito.

- Ko jūs domājat par šo Fredu?

Bārmeni sauca Freds Stracia, un viņš bija no Pjemonas.

- Es domāju, ka viņš ir labs bārmenis.

- Vai jums viņš šķiet godīgs?

- Redziet, komisāra kungs, tas atkarīgs no tā, kā jūs uz to skatāties. Ir godīgi un godīgi. Kad mēs iepazināmies un abi vēl bijām, kā saka, iesācēji, es sevi neuzskatīju par negodīgu cilvēku, kas, protams, nesaskanēja nedz ar jūsu, nedz ari tiesnešu viedokli.

Pamazām es mainījos... Varētu teikt, ka esmu veltījis gandrīz četrdesmit gadus no savas dzīves, lai kļūtu par godīgu cilvēku. Nu, tas ir tāpat kā ar tiem, kas maina ticību. Saka, ka viņi esot vispārliecinātākie... Un tā - godīgie ļaudis, kuri veidojušies paši, ir daudz apzinīgāki par citiem.

Jūs man vaicājat, vai Freds ir godīgs. Es nelikšu galvu ķīlā, bet droši varu apgalvot, ka viņš nebūs tāds idiots, lai ļautu sevi ievilkt tik slikti organizētā afērā kā šī...

Mašīna apstājās Megrē mājas priekšā. Viņš pateicās šoferim un lēni, dziļi elpodams, kāpa augšā. Komisāram ļoti gribējās atlaisties gulta un aizvērt acis.

- Vai esi noguris?

- Vairs nav spēka.

Desmit minūtes vēlāk viņš jau gulēja.

*

Pulkstenis rādīja jau vienpadsmito stundu, kad Megrē sagrozījās, un viņa kundze nekavējas ar tasi kafijas.

- Paskat! - viņš brīnījās. - Parādījusies saule...

- Vai tā ir Fontčna ielas lieta, kas tevi šonakt aizkavēja?

- Kā tu to zini?

- Pa radio. Avīzē. Šķiet, ka šis Morisa kungs ir Parīzē labi pazīstama personība.

- Labāk teiksim: persona, - viņš pārlaboja.

- Vai tu viņu pazini?

- Kopš manas karjeras sākuma policijā.

- Vai tu saproti, kādēļ viņa līķis ir atstāts Ži-no avēnijā?

- Es vēl neko nesaprotu... - Megrē atzinās. -Un vēl mazāk saprotu to, kādēļ viņam kabatā bija pistole.

- Un tad?

- Es brīnos, ka viņš nav šāvis pirmais. Viņš būs pārsteigts...

Ictiņājies ritasvārkos, Megrē iekārtojās sava atzveltnī, nocēla telefona klausuli un uzgrieza policijas numuru.

Šajā stundā pēc nakts dežūras Likā saldi gulēja savā gultiņā. Klausuli pacēla Zanvjē.

- Vai jūs neesat pārāk noguris, priekšniek?

- Nē. Tagad jau labāk. Vai esi lietas kursā?

- Pēc avīzēm un ziņojumiem, kas ienāk, it īpaši no XVIII rajona komisariāta. Man piezvanīja ari doktors Burdē.

- Ko viņš saka?

- Šauts apmēram no metra attāluma. Ierocis droši vien ir revolveris ar īsu stobru, trīsdesmit otrā vai trīsdesmit astotā kalibra... Viss nosūtīts uz laboratoriju... Kas attiecas uz nabaga Marsiā, viņa nāve bijusi acumirklīga, iekšējs asinsizplūdums...

- Viņš taču daudz ncasiņoja?

- Ļoti maz...

- Vai viņam bija kāda sirds slimība?

- Burdē man par to neko neminēja. Vai jūs gribat, lai viņam piezvanu?

- Es to izdarīšu pats. Šopēcpusdien kantori būšu agri. Ja ir kas jauns, noteikti piezvani...

Brīdi vēlāk viņš sazvanīja doktoru Burdē.

- Ceru, ka jūs jau esat pamodies, - viņš teica komisāram. - Man bija jāstrādā visu nakti, līdz deviņiem no rīta, un, lūk, atkal atnesa jaunu klientu vai, pareizāk sakot, klienti...

- Sakiet man... Vai, izņemot ievainojumu, neko īpašu neievērojāt? Teiksim, kādas slimības pazīmes?

- Nē. Tas bija veselīgs vīrietis, saviem gadiem ļoti labi saglabājies...

- Vai ar sirdi viss kārtībā?

- Cik varu spriest, sirds viņam bija vesela.

- Pateicos, doktor...

Vai Līna, Marsiā gaišmatainā sieva, netika viņam stāstījusi par profesoru Zardēnu, pie kura viņas vīrs šad un tad esot griezies pēc konsultācijas? Megrē piezvanīja profesoram uz mājām, tad uz slimnīcu, kur viņš strādāja.

- Atvainojos, ka traucēju, profesora kungs... Šeit komisārs Megrē... Man šķiet, ka šonakt kāds jūsu klients miris nedabiskā nāvē... Es runāju par Morisu Marsiā...

- Tas restorāna īpašnieks no Monmartras?

- Jā.

- Pie manis viņš bija tikai vienu reizi. Es domāju, ka viņš gatavojās apdrošināt dzīvību un, pirms iziet oficiālo pārbaudi, vēlējās konsultēties ar ārstu pēc paša izvēles...

- Rezultāts?

- Sirds lieliska...

- Es jums pateicos...

- Vai tad viņš bija slims? - vaicāja Megrē kundze.

-Nē.

- Tad kādēļ viņa sieva tev teica...

- Es nezinu neko vairāk par tevi. Vai tu man neatnestu otru tasi kafijas?

- Ko tu gribētu ieēst?

Megrē vēl arvien atcerējās, kā naktī viņam spieda kuņģī.

- Šķiņķi, kartupeļus eļļā un zaļos salātus...

- Tas viss? Vai tu vēl neesi sagremojis manu pērļu vistiņu?

- To es sagremoju, bet man šķiet, ka Pardons un es, mēs esam mazliet pārspīlējuši ar plūmju liķieri...

Viņš nopūzdamies piecēlās un pirmo reizi aizsmēķēja pīpi, tad aizgāja pie atvērtā loga. Nepagāja ne desmit minūtes, kad atskanēja telefona zvans.

- Hallo, priekšniek... Šeit Zanvjē... Pie manis tikko bija inspektors Luī no deviņpadsmitā... Viņš cerēja satikt jūs. Šķiet, ka viņam ir kas interesants, ko jums sacīt... Vaicā, vai jūs varēsiet viņu pēcpusdienā pieņemt...

- Lai viņš ierodas manā kabinetā pulksten divos...

Ar Luī nekad neko nevarēja zināt. Tas bija dīvains cilvēks, apmēram četrdesmit piecus gadus vecs. Nu jau gadus piecpadsmit viņš bija atraitnis, bet vēl arvien turpināja ģērbties melnā no galvas līdz kājām, it ka būtu sērās. Starp citu, iecirknī kolēģi sava starpā viņu sauca par Atraitni.

Lui nekad neredzēja smejam vai jokojam. Dežūras laikā viņš nepārtraukti strādāja. Tā kā inspektors nesmēķēja, viņam nevajadzēja tērēt laiku, lai izkūpinātu savu pīpi vai cigareti.

Visbiežāk inspektors strādāja ārā, vēlams naktī. Iespējams, tieši viņš vislabāk pazina Pigala kvartālu.

Luī reti aizturēja kādu sievieti vai suteneru, ja 32

viņam nebija nopietnu iemeslu to darīt. Uz viņu skatījās ar zināmām bažām.

Savā dzīvokli Lepika iela, kur viņš agrāk bija dzīvojis kopā ar sievu, Luī mita viens. Inspektors bija dzimis šajā kvartālā. Viņu bieži varēja redzēt ejam iepirkties.

Ka savus piecus pirkstus viņš pārzināja visu šīs apkaimes slikto puišu radurakstus, visu meiteņu likteņus.

Ienācis kāda bārā, Luī nekad nenoņēma cepuri. Viņš arvien pasūtīja ceturtdaļu viši un varēja sēdēt bezgala ilgi, pētīdams apmeklētājus. Dažreiz viņš vērsās pie bārmeņa:

- Es nezināju, ka Frensiss atgriezies no Tulonas.

- Vai jūs esat drošs?

Viņš mani tikko ieraudzīja un aizšmauca uz tualetēm...

- Es viņu neredzēju... Tas mani pārsteidz, jo parasti, ierazdamies Parīzē, viņš nāk man paspiest roku...

- Tas laikam ir manis dēļ...

- Ar ko viņš bija kopā?

- Ar Madlēnu...

-Tā ir viņa bijusi...

Lui nekad neko neatzīmēja, un tomēr visi inspektora aizbilstamo kungu un dāmu vardi, uzvārdi un iesaukas bija metodiski sašķiroti viņa galvā.

Fontēna iela bija Luī sektorā. Par Morisa kungu viņam vajadzēja zināt vairāk, nekā to zināja Mcgrē vai kāds cits.

Lui zināja, ka nekad nevarēs iegūt augstāku dienesta pakāpi, un rāmi ar to samierinājās, darot savu darbu pēc labākās sirdsapziņas. Tā kā citu aizraušanos nebija, viņš darbam veltīja visu savu dzīvi.

-Es iziešu nopirkt šķiņķi...

Megrē vēroja savu sievu pa logu. Mcgrē kundze attālinājās Servana ielas virzienā. Joprojām lūkodamies pa logu, komisārs piepeši sajutās ļoti laimīgs, un lupās pavīdēja viegls apmierinājuma smaids.

Cik ilgi inspektors Lui bija dzīvojis kopā ar savu sievu, pirms viņu sabrauca autobuss? Ne vairāk kā dažus gadus, jo tanī laikā viņam bija tikai trīsdesmit. Toreiz Luī skatījās pa logu, tāpat kā tagad Megrē, un nelaimes gadījums bija noticis viņa acu priekšā.

Megrē trīsreiz pieklaudzināja pie koka, lai gan nebija paradis tā darīt, un neatstāja logu, pirms atkal ieraudzīja savu sievu šķērsojam bulvāri un ienākam namā.

Luī bija inspektora uzvārds. Kādu brīdi Megrē bija domājis viņu iesaistīt savā brigādē, bet Luī bija tik drūms, ka tas varētu atstāt nomācošu iespaidu uz visu komisariāta gaisotni.

Devītā rajona iecirknī, kur bija tikai trīs inspektori un viens praktikants, visi parasti iekārtojās tā, lai Luī būtu pēc iespējas vairāk darba ārā.

- Nabaga cilvēks!

- Tu pats ar sevi sarunājies?

- Ko es teicu?

- Tu teici: “Nabaga cilvēks”... Domāji par Marsiā?

- Nē. Es domāju par kādu, kas pirms piecpadsmit gadiem zaudēja sievu un vēl arvien nēsā sēras...

- Viņš taču nav ģērbies viscaur melnā? Tā vairs nedara.

- Viņš tā dara. Viņam ir mazsvarīgi, ko ļaudis par viņu domā. Daži, redzēdami pirmo reizi, notur viņu par garīdznieku un uzrunā “mans tēvs”...

- Vai tu ncskūsies? Un vanna neiesi?

- Jā. Bet es jūtos bezgala slinks.

Mcgrē pabeidza smēķēt savu pīpi, pirms iegāja vannasistabā.

2. NODAĻA

Logi Megrē kabineta atkal bija atvērti, un iekšā virmoja āra gaiss, kuram līdzi atplūda mašīnu un autobusu troksnis no Senmišela tilta.

Inspektors Luī apsēdās uz komisāra norādītā krēsla malas. Viņa kustības bija lēnas, gandrīz vai svinīgas. Tikpat svinīgs bija melnais apģērbs, kas nepavisam neiederējās šajā pavasara dienā.

- Es jums pateicos, ka bijāt ar mieru mani pieņemt, diviziona komisāra kungs...

Inspektoram bija smalka un ļoti balta āda, gandrīz ka sievietei, uz tās asi iezīmējās melnās, biezās ūsas. Lūpas bija sarkanas, it kā Luī bulu tās nokrāsojis, tomēr viņā nebija nekā sievišķīga.

Bērnībā viņam vajadzēja but viskautrīgākajam skolniekam savā klasē, tādam, kas sarka un stostījās, līdzko skolotājs viņu uzrunāja.

- Vai drīkstu uzdot kādu jautājumu?

- Lūdzu...

- Vai tāpēc, ka līķi atrada Ziņo avēnijā, šo lietu izmeklēs inspektori no astoņpadsmitā?

Megrē vajadzēja apdomāties, pirms atbildēt:

- Astoņpadsmitā rajona inspektori droši vien izjautās nejaušos lieciniekus, meklēs mašīnu, kas apstājās avēnijā nakts vidū, uzklausīs veco skolotāju, kas brīdināja policiju, tāpat arī citus kaimiņus...

- Bet kas gādās par pārējo?

Kā jūs zināt, tā ir kriminālbrigādes lieta. Bet tas mūs netraucē pieņemt vai pat lūgt rajona inspektoru palīdzību. Jus labi pazīstat Mon-martru, vai ne?

- Esmu tur dzimis un dzīvoju vēl tagad.

-Jūs nereti sastapāties ar Morisu Marsiā...

- Ar viņu un viņa darbiniekiem...

Luī nosarka. Viņam bija stipri jāpiespiežas, lai pateiktu visu to, ko bija solījies.

- Redziet, strādāju galvenokārt naktī. Esmu iepazinis visus cilvēkus. Pigala kvartālā viņi pie manis ir pieraduši. Es aprunājos te ar vienu, te ar otru... Iegriežos bāros un kabarē, kur, negaidot pasūtījumu, man pasniedz ceturtdaļu vi.šī.

-Ja esat nācis pie manis, es pieņemu, ka jums ir kāda ideja par Marsiā noslepkavošanu.

Man šķiet, ka zinu, kas viņu nogalināja.

Mazliet atgāzies atzveltnē, Megre lēni ievilka dūmu un vēroja savu sarunbiedru ar ziņkārību, pat ar zināmu aizrautību.

- Jūsu aizdomām ir pamats?

- Jā un nē.

Inspektors jutās neērti un neuzdrošinājās pat paskatīties komisāram acīs.

- Man šorīt kāds piezvanīja...

- Anonīmi?

Vairāk vai mazāk... Šī persona man zvana nu jau daudzus gadus...

- Sieviete vai vīrietis?

Vīrietis... Vīrietis, kas atsakās nosaukt savu vārdu... Līdzko Monmartrā notiek kaut kas vairāk vai mazāk noslēpumains, viņš man piezvana un aizvien saka vienu un to pašu:

“Tas esmu es...”

Es vienmēr pazīstu viņa balsi. Zinu, ka viņš zvana no telefonautomāta. Lai nezaudētu laiku, viņš saka pašu galveno. Piemēram: “Tiek gatavota bruņota laupīšana Šapclas kvartālā... Tā ir Kogliā banda...”

Mcgrē piebilda:

- Kogliā ir cietumā uz vairākiem gadiem.

-Viņa bijušie līdzdalībnieki turpina...

- Vai jūsu anonīmais ziņotājs nekad nekļūdās?

-Nē...

- Vai viņš jums naudu neprasa?

- Vēl vairāk... Viņš pat nav lūdzis skatīties caur pirkstiem uz šādām tādām nelegālām darbībām...

Mcgrē sāka ieinteresēties.

- Un viņš jums šorīt piezvanīja?

- Jā. Pulksten astoņos, tieši pirms manas iziešanas no mājas... Es dzīvoju viens pats un esmu spiests iet iepirkties...

- Un ko tieši viņš jums teica?

- Morisa kungu nogalināja viens no brāļiem Morī...

- Tas viss?

- Tas viss... Jūs pazīstat brāļus Morī, Ma-nuelu un Džo?

- Nu jau būs vairāk nekā divi gadi, kopš mēģinām viņus noķert nozieguma vietā... Līdz šim vēl neko neesam varējuši inkriminēt...

- Es arī viņiem sekoju. Viņi nedzīvo kopā. Manuels, vecākais, kuram ir trīsdesmit divi gadi, dzīvo Labrijēras skvērā - ļoti greznos apartamentos...

Divi soļi no Sardīnes.

- Džo ir istaba un salons Īles viesnīcā Tridēna avēnijā. Viņam ir divdesmit deviņi gadi...

Bet jums vajadzētu but visai šai informācijai - viņu dosjē. Viņi ir uzsākuši kādu biznesu ar augļiem un saknēm Kairas ielā. Viens no viņiem tur ir katru dienu. Та ir gara noliktava, kas atrodas vienā līmenī ar ielu...

- Vai viņi ir pazīstami ar Morisa kungu?

- Brāļi dažreiz iet pie viņa pusdienot. Diemžēl viņi nav vienīgie noziedznieki, kuri apmeklē Sardīni...

- Starp cilu, vai Marsiā viņiem nepalīdzēja?

- Nedomāju. Viņš bija kļuvis apzinīgs un rūpējās par savu prestižu.

- Par kuru no abiem brāļiem runāja jūsu anonīmais sarunu biedrs?

- Es neko nezinu, bet droši vien viņš man piezvanīs atkal. Tieši tādēļ atļāvos jums lūgt šo tikšanos.

- Vai jūs gribētu sadarboties ar mums izmeklēšanā?

- Jā, es labprāt sadarbotos, es gribētu but jums noderīgs. Es nekad neesmu pārkāpis savas funkcijas. Uz mani var paļauties. Apsolu jūs informēt par visu, ko man izdosies uzzināt.

- Vai jūs labi pazīstat brāļus Mori?

- Es viņus satieku vairākos bāros... Manue-lam bija mīļākā - no Martinikas, ļoti skaista...

- Kur viņa ir tagad?

- Dejo un dzied kādā tūristu naktslokālā.

- Un kas nāca viņas vietā?

- Neviena... Es viņu vienmēr redzu vienu vai ar brāli... Brālis ir precējies ar kādu jaunu meiteni no provinces. Viņu sauc Marsela, un viņai ir divdesmit divi gadi...

- Vai jūs nedomājat, ka viņa varētu but ķēdes vājākais posms?

- Viņa ir traki iemīlējusies Džo Mori, un viņai ir raksturs...

- Vai jums šķiet, ka viņa ir lietas kursā par abu brāļu afērām?

- Es nezinu, cik daudz viņai tiek uzticēts... Es viņus neesmu redzējis kopā ar cilvēkiem, kas varētu būt līdzdalībnieki laupīšanā...

Viņu kontā skaitījās jau desmit zādzības, visas izpildītas vienā stila, līdzīgā tehnikā. Runa vienmēr bija par kādu pili vai lielu muižu kaut kur provincē, kādus simt piecdesmit kilometrus no Parīzes.

Zagļi bija labi informēti. Viņi zināja vērtību priekšmetiem, gleznām un mēbelēm, kas atradās šais ēkās.

Viņi zināja ari, vai īpašnieki izbraukuši un kāda ir apsardze.

Viņi rīkojās bez trokšņa, bez uzlaušanas. Ma-zāk nekā stundas laika viss, kas daudzmaz viegli pārdodams, tika izvākts. Viņu rīcībā bija vismaz viena smagā mašīna.

Tātad brāļiem Morī bija divas smagās mašīnas, kas viņiem noderēja augļu tirdzniecībā. Un

kāda sakritība - bija pagājuši divi gadi kopš firmas dibināšanas.

Manuels agrāk bija strādājis pie kāda tirgotāja hallēs. Džo trīs gadus bija pavadījis kāda arhitekta kantorī.

Bet kur tika pārvietota nozagtā manta? Varbūt tā palika kaut kur Parīzes tuvumā, kādā vasarnīcā vai īrētā mājā uz cita vārda?

- Bet kas varētu spēlēt preču uzrauga lomu?

- Es nevaru apgalvot, bet man šķiet, ka zinu. Morī māte.

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Es viņu nekad neesmu redzējis, bet zinu, ka tāda ir. Viņa dzīvoja Arlā ar saviem bērniem. Kad tie pārcēlās uz Parīzi, viņa vēl pāris gadus palika dienvidos ar savu meitu. Tā ir precējusies un dzīvo Marseļā.

Megrē apjauta, ka inspektors Luī jau ilgus gadus pacietīgi strādājis viens, nesaistoties ar policijas sarežģīto mašinēriju.

- Un kā jūs to visu zināt?

- Es skatos. Es klausos. Man ir novērotāji dažādās malās, cilvēki, kuriem man gadās pakalpot...

- Kas notika ar Mori māti?

- Viņa pārdeva savu Arias māju un visu iedzīvi, un neviens viņu vairs nav redzējis.

- Es varu saderēt, ka jūs sīki apsekojāt visus laukus ap Parīzi.

-Jā, tā ir. Svētdienās vai atvaļinājuma laikā...

- Vai jūs neko neatradāt?

- Vēl ne.

Viņš atkal nosarka, it kā nokaunējies par savu pašpaļāvību.

- Ko jūs zināt par Marsiā kundzi?

- Vai jūs domājat tagadējo? Agrāk viņam bija sieva, ar kuru viņš nodzīvoja gandrīz divdesmit gadus. Tas bija ļoti saskanīgs laulāts paris. Tiesa, viņa bija bijusi ielene, bet viņš to pataisīja par buržuā. Kad sieva nomira ar vēzi, Marsiā ļoti pārdzīvoja un vairākus mēnešus viņu nevarēja ne pazīt.

Savā laikā, kad Mcgrē vēl bija jauns, viņš strādāja ielās, pēc tam stacijās, metro, lielos veikalos. Šajā periodā viņš ari pazina visu Parīzes apšaubāmo publiku.

Tagad komisārs bija ieslēgts kantorī, un viņa priekšnieks katru reizi jutās šokēts, kad Megrē devās pie kāda aizdomās turētā uz mājām vai vienkārši okšķerēja Parīzes ielās.

- Kur viņš dabūja savu otro sievu Līnu, ar kuru dzīvo tagad?

- Viņa strādāja par dejotāju Tabarenā, pēc tam viņas pēdējā vieta bija Kanārijā. Man šķiet, ka tieši tur viņi satikās. Neskatoties uz viņas profesiju, Līna bija atturīga, vienkārši ģērbusies, un runā, ka nekad neesot sekojusi klientiem.

“Tā ir sieviete, kura ir zināma izglītība.”

- Vai jūs varat pastāstīt, no kurienes viņa nāk, kas ir viņas vecāki, kādas skolas beigusi...

Inspektors Luī atkal nosarka.

- Dzimusi Briselē, kur viņas tēvs strādā kāda bankā. Līdz astoņpadsmit gadiem viņa mācījās un tad sāka strādāt tajā pašā bankā, kur tēvs. Parīzē viņa iepazinās ar kādu jaunekli - gleznotāju, kas cerēja kļūt bagāts. Panākumi tomēr nenāca tik ātri. Lina kļuva par pārdevēju viena no Lielo bulvāru veikaliem.

Mākslinieks meiteni pameta, un viņa nonāca Tabarenā, kur sākumā strādāja kā statiste...

Mcgrē pazina Luī jau daudzus gadus. Tiesa, abi satikās labi ja reizi mēnesī, un viņiem bija maz kopēju darba jautājumu. Kādu laiku komisārs inspektoru uzskatīja par pēdējo muļķi, tomēr vēlāk saprata, ka, tieši otrādi, viņš ir ļoti gudrs zēns.

Tagad Megrē ziņkārīgi, gandrīz vai sajūsmā, nenolaida acis no inspektora.

- Vai Monmartrā vēl ir tādi cilvēki, par kuriem jūs zināt tikpat daudz?

- Ar gadiem šis tas sakrājas.

-Jūs iekārtojat dosjē katram?

- Nē. Man tas viss ir galvā. Man nav nekā cita, ko darīt, nekādu citu interešu dzīvē.

Megrē ielūkojās inspektoru istabā.

-Zanvjē, vai neienāksi uz mirkli?

Un vīriem:

- Šķiet, ka jus esat pazīstami?

Viņi sarokojās.

- Inspektors Luī un es, mēs diezgan ilgi nopļāpājām par Marsia slepkavību. Vai tev ir jaunumi?

- Tikai tas, ka ap vieniem naktī kāda sarkana mašīna uz brīdi apstājusies Ziņo avēnijas vidū.

- Saprotams, mūsu vīri turpinās izmeklēšanu. Bet inspektors Luī, kurš pazīst vairākus cilvēkus, kas varētu but saistīti ar šo lietu, strādās patstāvīgi un informēs mūs par saviem atklājumiem.

Tu pazīsti brāļus Morē?

- Kādu laiku mēs viņus turējām aizdomās par ta saucamās piļu bandas vadīšanu.

- Vai viņiem arvien vēl tiek sekots?

Ne visai cītīgi. Mēs tikai cenšamies kontrolēt viņu pārvietošanos. Džo, jaunākais, diezgan bieži brauc uz Kavajonu un tās apkaimi, lai iepirktu agrīnos dārzājus un pirmos augļus.

- Sākot ar šodienu, tu parūpēsies, lai viņus neizlaiž no acīm dienu un nakti...

- Vai abus?

- Jā, abus...

- Vai arvien pils lietās?

- Nē. Šoreiz runa ir par slepkavību. Par Mori-su Marsiā.

Zanvjē neviļus paskatījās uz savu kolēģi no IX rajona. Bija redzams, ka viņš pārāk nepriecājās par inspektora Luī iesaistīšanos šajā lietā.

- Vai vēl kāds jāizseko?

- Atraitne...

- Vai jūs domājat?

- Tu zini, ka es neko nedomāju. Es meklēju. Mēs visi meklējam.

Viņš paspieda inspektoram Luī roku.

- Vai jūs atgriežaties Monmartrā?

-Jā.

- Vai jums ir mašīna?

-Nē.

- Izmantojiet iespēju, ka es ari turp braucu! Zanvjē, man patiktu, ka tu brauktu līdzi.

Zanvjē nosēdās pie stūres. Megrē viņam blakus smēķēja savu pīpi, un Luī viens pats uz aizmugurējā sēdekļa nejutās visai omulīgi.

Viņš jau tik sen bija sapņojis sadarboties ar Orfēvras krastmalu, ka šī misija, ko Megrē picdā-vāja, šķita jau ka sava veida paaugstinājums dienestā.

Notrdamdeloretas ielā Žanvjē jautāja:

- Kurp mēs braucam?

-Augstāk. Uz Bail ielu.

- Pie Morisa Marsiā?

- Jā.

- Kur jūs izkāpsiet?

- Vienalga, kur, tagad es jau esmu sava kvartālā.

- Tādā gadījumā es jus izlaidīšu šeit...

-Jūs zināt, kur mani sameklēt. Mans personīgais telefona numurs ir abonentu grāmatā...

- Pateicos...

Luī neveikli izkāpa un sāka iet pa ietvi vienādiem soļiem, nesteigdamies.

Dažas minūtes vēlāk Megrē un Žanvjē zvanīja pie privātās viesnīcas durvīm. Vārtniece viņiem atvēra. Та bija diezgan skaista, ap četrdesmit gadus veca sieviete. Viņa tos vēroja caur stiklotām durvīm, līdz komisārs tās pastūma vaļā.

- Vai līķi atveda?

- Vel ne, bet šie kungi no apbedīšanas biroja ir jau augšā... Domājams, nelaiķi atvedīs pēcpusdienā...

- Iepazīstieties, inspektors Žanvjē, kurš ari strādā pie šīs izmeklēšanas. Kopš kura laika Marsiā kundze dzīvo šajā namā?

- Kopš abi precējušies... Vajadzētu būt jau četriem gadiem...

- Vai pie viņiem bieži nāca cilvēki?

- Gandrīz nemaz. Kā jau zināt, Marsiā kungs nekad nenāca mājās agrāk nekā trijos vai četros no rīta. Viņš gulēja visu rīta cēlienu, brokastoja, gulēja diendusu, pēc tam nāca viņa masieris.

- Vai viņš pusdienoja šeit?

- Reti. Visbiežāk savā restorānā.

- Kopā ar sievu?

- Nē. Šķiet, viņam nepatika, ka viņa iet uz Sardīni...

- Kāpēc?

- Liekas, Marsiā baidījās, ka sieva tur varētu satikt nevēlamu publiku. Neaizmirstiet, ka viņam bija jau sešdesmit un viņai tikko trīsdesmit...

- Ar ko viņa dienā nodarbojās?

- Izrīkoja virēju un mājkalpotāju. Gadījās, ka iegriezās pie Fošona vai kāda cilā luksusa veikalā nopirkt to, ko nevar dabūt šajā kvartālā... Reizi vai divas nedēļā apmeklēja savu frizieri...

- Centrā?

- Šķiet, Kastiljonas ielā...

- Un vakarā?

- Lasīja vai skatījās televizoru. Pirms gulētiešanas uz desmit minūtēm izveda savu sunīti...

- Uz kino viņa negāja?

- Iespējams. Reizi vai divas nedēļā viņa palika ārā visu vakaru.

- Vai pie viņas nekad neviens nenāca?

- Nekad.

- Es jums pateicos. Vai viņa ir augšā?

-Ja. Ar savu drēbnieku.

Viņi nebrauca ar liftu un piezvanīja pie otrā stāva durvīm. Tās atdarīja jauna istabmeita ar milzīgām krūtīm.

- Ko jūs vēlaties?

- Redzēt Marsiā kundzi.

- Marsiā kundze ir aizņemta.

- Mes pagaidīsim...

- Ka pieteikt?

- Kriminālpolicija...

- Acumirkli.

Istabmeita atstāja viņus lielajā vestibilā un devās u/jgala durvīm. Viesistabas durvis bija vaļa. Luija XV stila mēbeles un lielais ķīniešu paklājs bija pazuduši. Viri. pakāpušies uz sastatnēm, piestiprināja pie sienām melnus audumus.

Darbi tika veikti ar plašu vērienu, un salons drīz pārvērtīsies tumšā kapličā, kur sveču gaismā tiks guldīts mirušais. Domājams, drēbnieks bija ieradies, lai darinātu sēru apģērbu.

Istabmeita atgriezās.

- Esiet tik laipni un sekojiet man...

Viņa tos ieveda kādā kabinetā vai bibliotēkā, kur grāmatas plauktos bija saliktas no grīdas līdz griestiem. Šos sējumus Morisa kungs droši vien nebija lasījis.

Atzveltnes krēsli šķita ērti. Neliela bārā vajadzēja būt ledusskapim. Uz rakstāmgalda atradās sarkans rakstāmpiederumu komplekts. Katrai lielai te acīmredzami bija sava vieta.

Varēja redzēt, ka šinī telpā tiek atzīts angļu stils. Kādā ar ziloņkaulu inkrustētā sarkankoka kārbā droši vien gulēja dārgi Havanas cigāri. Vai sis mēbeles un dārgie priekšmeti šeit bija jau pirms Līnas ienākšanas šajā namā? Vai ari tā bija viņa, kas piešķīra dzīvoklim zināmu stilu?

- Neizskatās, ka šajā kabinetā būtu bieži strādāts, - Megrē čukstēja, pagriezies pret Zan-vje. - Ja tu būtu redzējis salona mēbeles... Varētu domāt, ka esam muzejā...

- Tagad tā būs lepna kapliča...

Tuvojās soļi, un viņi apklusa.

*

Marsiā kundze bija tērpusies ļoti vienkāršā kleitā no melna, matēta zīda, uz pirksta - dimants, kurš droši vien nekad netika noņemts. Viņa apstājās durvīs, un sejā pavīdēja izbrīns. Skatiens šaudījās no Megrē uz Zanvjē. Vai viņa

brīnījās par to, ka viena vīrieša vietā ieraudzījusi divus? Un ko tas viņai nozīmēja? Vai tas piešķīra tikšanās reizei mazliet oficiālāku raksturu?

- Inspektors Žanvjē, kurš ir viens no maniem galvenajiem līdzstrādniekiem.

Viņa viegli palocīja galvu.

- Jums vajadzētu saprast, ka esmu ļoti aizņemta...

- Mēs arī, ticiet man, un ne jau sava prieka pēc nākam jums atņemt laiku...

Visi trīs stāvēja kājās. Tā kā namamāte neuz- j aicināja apsēsties, Megrē to izdarīja pats.

- Vai tas būs ilgi?

- Nedomāju.

- Jūs jau vakar vārējāt uzdot visus jautājumus, uz kuriem vēlējāties saņemt atbildes. Es jums atbildēju vaļsirdīgi. Viņu atvedīs šeit septiņos vakarā.

Megrē izlikās nedzirdam. Lūkodamies apkārt ar pētīgu skatienu, kas prot novērtēt, viņš jautāja:

- Vai mēbeles jau bija šeit, kad pirms četriem gadiem uz šejieni pārvācāties?

- Pirms pieciem, - viņa pārlaboja. - Drīz bū- I tu pieci laulībā pavadīti gadi...

- Un mēbeles?

- Tās tika iegādātas mūsu kopdzīves laikā. Agrāk šeit bija citas.

- Ne tik greznas, šķiet?

- Citā stilā.

Kurš no jums abiem bija pārmaiņu ierosinātājs?

- Mans virs. Viņš mani negribēja redzēt tajās pašās istabās, ar tām pašām mēbelēm, kur bija ilgi dzīvojis kopā ar savu pirmo sievu. Tas taču ir saprotami?

- Es jums neprasu, vai mēbeles ir autentiskas. Vakar apbrīnoju tās, kas atradās salonā...

- Jā, tās ir īstas, - viņa nelaipni atcirta.

- Vai jūs gājāt vīram līdzi šis mēbeles iegādāties?

Uz antīko preču veikaliem viņam labāk palika iet vienam. Galu galā viņš gribēja mani pārsteigt. Bet man nešķiet, ka šis jautājums par mēbelēm...

- Tam nav nekāda sakara ar jūsu vira nāvi, bet mūsu pieredze liecina, ka šādos gadījumos neko nedrīkst palaist garām. Jūsu vīrs bija ļoti bagāts?

- Par naudu mēs nerunājām. Zinu vienīgi to, ka viņa restorāns darbojās labi un deva peļņu. Viņš daudz strādāja, lai tā būtu arī turpmāk.

- Viņš bija ļoti iemīlējies...

- Kas jums liek tā domāt?

- Neviens tik bagātīgi neiekārtos dzīvokli sievietei, pret kuru ir vienaldzīgs.

- Viņš mani mīlēja.

- Varu derēt, ka jūs apprecējāties ar noteikumu, ka pēc kāzām viss iegādātais būs kopīpašumā.

- Vai tad tas nav normāli?

- Kad notiks atvadīšanās?

- Parīt, Notrdamdeloretas baznīcā. Pēc ceremonijas viņu pārvedīs uz Bandolu, kur mums ir vasarnīca, un apbedīs tās pašas apkaimes kapos.

- Vai jūs brauksiet uz Bandolu?

- Protams.

- Vai citi draugi arī tur ieradīsies?

- Ne. Es nezinu. Tas nav atkarīgs no manis.

- Viens jautājums. Kas notiks ar restorānu?

-Tas paliek atvērts. Izņemot parītu, beru dienu.

- Kas ar to nodarbosies pēc tam?

Līna Marsiā acumirkli šaubījās.

- Es... - viņa beidzot bilda.

- Vai domājat, ka jums pietiks pieredzes?

- Personals tik ilgi ir strādājis kopā ar manu vīri, ka uzņēmums varētu darboties arī patstāvīgi...

-Jūsu dzīvesveids pilnīgi mainīsies.

Megrē zināja, ka viņu kaitina šie jautājumi, kuri, šķiet, neko nenozīmēja, tomēr turpināja iztaujāšanu, un jau skarbāk.

- Par manu dzīvesveidu nevienam nav nekādas daļas tik ilgi, kamēr es nepārkāpju likumu, vai nav tiesa?

- Tas bija tikai pieņēmums... Šeit jus bijāt

gluži kā ieslodzītā... Pavadījāt visus vakarus viena...

- Neviens man neliedza iziet...

- Es zinu. Jūs kādreiz gājāt uz kino... Bet jums nebija ne draugu, ne draudzenes...

Minstinādamās ienāca istabene.

- Kungi jautā, vai mums ir kādi zaļumi, jo tur izskatoties diezgan patukši...

- Parādiet viņiem tos, kas ir uz terases...

Un, pievēršoties Mcgre:

Jus redzat, ka mana klātbūtne šobrīd nepieciešama citur. Jūsu uzstājība mani nepatīkami pārsteidz, it īpaši, ņemot vērā jūsu simpātijas pret manu vīru, ka jūs man vakar to likāt saprast...

- Centīšos jūs traucēt pēc iespējas retāk.

Brīdinu, ka esmu nolēmusi jūs vairs nepieņemt.

Ļoti žēl, bet tad man nāksies jūs izsaukt uz Orfēvras krastmalu. Jūsu virs tur nāca bieži -agrāk, pirms kļuva par Sardīnes īpašnieku... Viņam tad nebija arī vasarnīcas Bandolā...

-Jūs tik ļoti uzstājat, lai es atcerētos šīs nepatīkamās lietas?

Nē. Pretēji jums, viņam bija labi draugi. Pieņemu, ka dažus no viņiem jums vajadzētu pazīt. Varbūt viņš tos vasarā uzņēma savā villa Bandolā... Piemēram, brāļus Morī...

Ja viņa nodrebēja, tad tik viegli, ka to varēja ari nepamanīt.

- Man vajadzētu viņus pazīt?

- Jautājumu uzdevu es. Viņi ir divi - Manuels un Džo... Viņiem ir kāds uzņēmums Kairas ielā.

- Es nepazīstu ne vienu, ne otru...

- Viņi diezgan bieži pusdienoja Sardīne...

- Kur es nekad negāju...

- Vēl pēdējais jautājums. Šis dzīvoklis ir plašs. Vai jūs šeit turpināsiet dzīvot viena?

- Mans vīrs man to vienmēr lūdza, un vēl viņš gribēja, lai es paturu restorānu un māju Bandolā.

“Tad es it kā vēl arvien būšu šeit mazliet klātesošs,” viņš teica.

- Vai viņš paredzēja to, kas ar viņu noticis?

- Droši vien nē.

- Bet viņš nēsāja pistoli kabatā...

-Tikai tais reizēs, kad pārnesa naudu... Visi, kuriem bieži jāpāmēsā lielas summas, ir bruņoti...

- Kur viņš lika šo naudu, kad pārnāca?

- Seifā.

- Kur tas atrodas?

- Aiz šīs Delakruā gleznas, kuru jūs redzat pa labi no krāsns.

- Vai jūs zināt kombināciju?

- Nē. Būšu spiesta izsaukt speciālistu, griezīšos tajā firmā, kura ražo šos seifus...

- Es jums pateicos...

Līna Marsiā bija piecēlusies, un varēja manīt, ka viņa vēl ir visai saspringta. Šķita, ka domās viņa vēlreiz, pārlūko komisāra vaicāto.

Kurp tad galu galā veda visi šie jautājumi? Megrē pašam butu grūti uz to rast atbildi. Viņš juta sevī neizskaidrojamu nemieru. Šajā lietā bija daži elementi, kas komisāram nemaz nepatika.

Kad Megrē un Žanvjē izgāja uz ielas, saule vēl bija augstu un krietni cepināja.

- Jums šķiet, ka viņa zina vairāk, nekā saka, priekšniek?

- Lieku galvu ķīlā.

- Jūs gribat teikt, ka viņa būtu, teiksim, līdzdalībniece?

- Tik tālu es neminu... Bet par vienu esmu drošs - lieta ir daudz neskaidrāka, nekā viņa cenšas mums to atainot.

- Kurp mēs ejam?

- Uz Fontēna ielu...

Šajā stunda klientu nebija, tikai divi viesmīļi klāja pusdienu galdus. Freds, bārmenis, slaucīja un rindoja uz plaukta pudeles.

Komisārs gāja tieši pie viņa.

Fredam sākumā bija jocīga grimase, vēlāk viņš no tās atteicās.

- Komitā šeit nav?

- Viņš atpūšas saimnieka kabineta.

- Jau?

- Ko jūs gribat teikt?

- Morisa kungs nav vel apglabāts, un viņš •jau...

- Jūs maldāties. Pat Morisa kunga laikā Raulam bija paradums pavadīt vienu stundu aizvērtām acīm kādā no kabineta atzveltņiem...

- Vai jūs zināt, ka bēres bus parit?

- Tas man vēl nebija zināms.

- Restorāns būs slēgts, lai viss personāls varētu piedalīties.

- Vai tas ir tāds paradums?

- Pec tam zārku vedis uz Bandolu.

- Tas mani nemaz nepārsteidz. Saimnieks ir dzimis starp Marseļu un Tulonu, vairs neatminos, kurā ciematā, un katru gadu viņš slēdza restorānu uz veselu mēnesi, lai varētu braukt uz savu vasarnīcu Bandolā...

- Vai jūs neinteresē, kas notiks ar restorānu?

- Man tas ir vienalga. Gan jau atradīsies kāds saimnieks. Šis uzņēmums ir zelta vērts...

- Turpmāk jums vairs nebūs saimnieks, bet saimniece...

- Bez jokiem?

- Marsiā kundze ir nolēmusi ieņemt vīra vietu..

Freda seja atkal savilkās grimasē.

- Katrā ziņā tā ir viņas darīšana...

- Vai jūs viņu pazīstat?

Vel no tiem laikiem, kad viņa bija Taba-rcnā. līs tur strādāju divus gadus, pirms pārnācu uz šejieni. Viņa tur darbojās varietē...

- Un kojās par viņu domājat?

Man negadījās bieži ar viņu runāt. Iegriezusies bārā, viņa pasūtīja dzērienu, un tas bija viss... Man viņa šķita diezgan augstprātīga... Šeit, Monmartrā, mes vairāk esam pieraduši pie tādām lāga meičām... Turklāt viņa bija augstas klases sieviete... Es nebūtu pārsteigts, ja viņai būtu laba izglītība...

- Vai brāļi Mori turpina bieži nākt pusdienās?

Freds viltību nepamanīja.

- Laiku pa laikam... Neregulāri... Jūs jau zināt, ka viņu darbs liek viņiem celties agri...

- Vai viņi arvien vel bija draugos ar saimnieku?

- Morisa kungs uz brīdi piesēdās pie viņu galda, ka bija paradis darīt ar visiem labiem viesiem... Gadījās, ka uzcienāja ar kādu senu degvi-nu no savām rezervēm...

- Bet Marsiā kundze nekad nenāca...

- Nekad...

- Vai jūs nezināt, kādēļ?

- Man šķiet, ka Morisa kungs bija greizsirdīgs. Viņa ir skaista, daudziem patīk tāda tipa sievietes... Starp viņiem bija vairāk nekā trīsdesmit gadu starpība...

Viņš skatījās uz zāles galu.

- Luk, ari Rauls nāk ieņemt savu vietu.

Zāles pārzinis bija viņus ievērojis un, pienācis

klāt, sniedza roku Megrē, tad Žanvjē.

- Vai jūs pie manis?

- Mēs cerējām jūs satikt, bet mūsu vizītei nav nekāda īpaša iemesla. Es teicu Fredam, ka bēru ceremonija notiks parit Notrdamdeloretas baznīcā...

- Tātad mēs slēdzam... Varēja jau nu gan pateikt to agrāk... Pagaidām vēl uz mani gulstas visa atbildība par uzņēmumu... Pagājuši jau sešpadsmit gadi, kopš es te esmu, un viņa...

Viņš aprāvās, juzdamies neērti, un tik tikko nepateica:

“Un viņa guļ vīra gultā tikai piecus gadus...”

-Jūs zināt, kas aizvietos Morisa kungu?

- Neņemos spriest. Tiesa, es vakar par to jau domāju. Tā ir viņa, vai ne?

-Ja. Jūs viņu pazīstat?

- Es viņu redzēju Bandolā. Saimnieks zināja, ka atrodos atvaļinājumā netālu no Zilā krasta, un es saņēmu uzaicinājumu uz brokastīm viņa vasarnīca. Es gan tur labprāt nodzīvotu līdz mūža galam, varat man ticēt... Tā nav pārāk liela... Nekā uzkrītoša... Bet viss ir īsts, stiprs... Es arī esmu no dienvidiem un šo to saprotu no Provan-sas mēbelēm... Reti esmu redzējis tādas kā Mo-risa kungam...

Viņš pagriezās pret Fredu.

- Vai tu šos kungus vēl neapkalpoji? Ko jūs pasūtīsiet?

- Vienu alu...

- Man ari, - Žanvjē mazliet kautrīgi piebilda.

Un Komitā nopūtās.

- Tas tomēr būs jocīgi, ja sieviete kļūs par saimnieci... Mēs izskatīsimies kā prieka māja, vai ne?

- Daži klienti savukārt te jutīsies kā ģimenē...

- Jūs zināt, šeit nāk visādi cilvēki: ministri, mākslinieki un pat baņķieri. Ari advokāti un mediķi, jā, ari daži pavisam cita kaluma viri...

- Arī brāļi Morī?

īss klusuma brīdis.

- Reizēm. Man viņi nekad nav sevišķi patikuši, it sevišķi Manuels. Šis puisis vienmēr grib izlekt. Manuelam Mori ir apbrīnojami automobiļi, un, skaloties uz šo cilvēku, varētu domāt, ka viņš ir bagāts kā Krēzs. Bet visas importa operācijas vada viņa brālis Džo. Manuels reti iegriežas Kairas ielā, lielākoties viņš dauzās apkārt pa Dovilu vai Tukē, vai vēl kur citur...

- Ar sievietēm?

- Manuprāt, sieviešu Manuelam netrūkst, jo viņš ir smuks puisis, lāču neesmu dzirdējis, ka viņam ar kādu sievieti būtu nopietni sakari... Uz mani tas neattiecas... Saimniekam drīzāk palika istabene.

Kaut kas mani tomēr pārsteidz. Morisa kungs likās ļoti iemīlējies un ļoti greizsirdīgs uz savu sievu. Viņš to atstāja mājās vienu kopā ar ; virēju un istabeni... Un, ja es pareizi sapratu, ko man vakar teica kasiere, viņš pat nepapulčjās | sievai piezvanīt, kaut vai lai novēlētu labunakti...

- Kā jūs to zināt?

-Jūs gribat teikt - kasiere meloja?

- Viņa nemeloja, bet viņa nezina neko vairāk kā es. Visai bieži saimnieks iegāja savā kabinetā, ie- ļ priekš palūdzis kasieri savienot viņa tālruni ar kādu no līnijām... Tā viņš varēja zvanīt, kam gribēja...

- Vai tas notika bieži?

- Reizi vai divas vakarā...

- Vai, jūsuprāt, viņš zvanīja sievai ?

Varbūt viņš kārtoja citas darīšanas, bet tikpat labi varēja piezvanīt arī sievai...

- Un ja viņas nebūtu mājās...

Zāles pārzinis paskatījās uz komisāru un neko neatbildēja.

- Jācer, ka tā nekad negadījās, — viņš pēc maza mirkļa it ka pie sevis nomurmināja.

Bija nojaušams, ko Rauls Komitā ar to domājis.

Kasiere ieņēma viņai atvēlēto mazo vietiņu aiz letes un skaitīja savu kasi.

- Jūs atļausiet man viņai pateikt divus vārdus?

- Jūtieties ka mājās, komisār...

Un, tā kā Megrē gribēja samaksāt par alu, viņš piebilda:

-Tas bus uz saimnieka rēķina.

- Labvakar, jaunkundze!

- Labvakar, komisāra kungs...

- Vakar, pareizāk sakot, šorīt, jūs man teicāt, ka Morisa kungs sevišķi bie/.i nelūdza savienot...

-Tieši tā.

- Un tomēr viņš katru vakaru zvanīja savai sievai.

- To es nezinu. Gadījās, ka viņš palūdza pieslēgt aparātu kādai līnijai... Piedodiet, bet šajās reizēs es nevarēju zināt, ar ko viņš runā...

- Vai tas bija viena un tajā pašā laikā?

- Ne agrāk par vienpadsmitiem... Visbiežāk ap pusvieniem...

- Vai bija arī tālsarunas?

- Šad un tad. Par to varu spriest pēc telefona kvīšu izrakstiem, jo mans pienākums bija kārtot rēķinu nomaksu...

- Vai viņš zvanīja uz vienu un to pašu vietu?

- Nē... Visbiežāk uz kādu mazu ciematiņu,

kuru man pat bija grūti atrast uz kartes: Eglande Uāzā.

- Vai jūs zināt, ka jums būs saimniece, nevis saimnieks?

- Es jau nojautu.

- Kādu iespaidu tas uz jums atstāj?

- Katrā ziņā tas nav patīkami... Beigu beigās - gan jau redzēs...

Megrē un Zanvjē iesēdās mašīnā.

- Vai uz krastmalu, priekšniek?

- Domāju, vai nebraukt uz mājam... Šķiet, klustu slinks... Un, manuprāt, tas ir ļoti nogurdinoši -uzdot jautājumus, nezinot, uz kurieni tie ved...

- Vai jums liekas, ka Marsia slepkavība butu ar iepriekšēju nodomu?

- Nē... Vai ari tas ir viens no visneparastākajiem noziegumiem manā prakse...

-Jūs visu laiku runājat par brāļiem Mori.

- Tāpēc, ka sen viņus neesmu redzējis... Ne jau tāpat vien es runāju par mēbelēm, Marsia kundzei par lielu pārsteigumu...

Moriss bija vienkāršs, mazliet parupjš, bez mākslas izglītības, bez kultūras... Un tā dienu no dienas viņš piepilda savu dzīvokli ar senlaicīgām mēbelēm, gandrīz vai muzeja eksponātiem...

- Banda, kas apzog pilis?

- Kāpēc ne? Cik noprotams, šeit nekur nav grēkots pret stilu. Likšu kādam ekspertam pārbaudīt dzīvokli... Ja mēbeles un garnitūras pirk-tas antikvariātos, kaut kur jābūt arī kvītīm...

- Vai, jūsuprāt, Līna Marsiā ir lietas kursā?

- Negalvoju, taču nekad arī neapgalvošu pretējo. Viņa pārāk akcentēja faktu, ka nekad nav gājusi vīram līdzi pirkt mēbeles.

Bija sastrēgumu laiks, un pagāja gandrīz stunda, līdz viņi aizkļuva līdz Rišāra Lenuāra bulvārim.

- Līdz rītdienai, manu mazo Zanvjē!

- Līdz rītdienai, priekšniek!

Megrē noslaucīja sviedrus, pirms kāpa augšā.

- Kāds tev zvanīja trīs reizes, neatstādams savu telefona numuru, uz kuru tu varētu piezvanīt... Viņš mēģinās zvanīt vēl.

-Tā bija vīrieša balss? Vai sievietes?

- Grūti pateikt... Viņš vai viņa atkārtoja, ka tas ir ļoti svarīgi, ka jautājums ir par dzīvību vai nāvi...

Brīdī, kad Megrē, beidzot atslābinājies, gatavojās sēsties pie galda atvērta loga priekšā...

3. NODAĻA

Tikai ap pulksten deviņiem dzīvoklī atskanēja telefona zvans, un Megrē steidzās pie aparāta, pa ceļam izslēgdams televizoru.

- Hallo? Komisārs Megrē?

Beidzot viņš dzirdēja izdaudzināto balsi.

- Jus mani nepazīstat, bet es jūs pazīstu. Es jīis redzēju šopēcpusdien, kad jūs apmeklējāt Līnu Marsiā, un vēl, kad gājāt uz Sardīni...

Komisāram tika stāstīts, ka balss tikpat labi varētu būt gan vīrieša, gan sievietes. Klausoties Megrē šķita, ka zvanītājs ir zēns pubertātes vecumā, kuram ir balss lūzums. Vel viņam ienāca prata nenozīmīgs salīdzinājums: balss atgādināja riekstu knaibļu skarpšķinašanu, kas nemitīgi mainījās no zema uz spalgu un otrādi.

- Kas jus esat?

- Mans vārds jums neko neizteiks. Inspektors Luī arī to nezina, un tomēr es viņam zvanu nu jau daudzus gadus...

Mēģināju viņu sazvanīt arī šodien, bet viņa nav ne mājās, ne kantorī... Tad izlēmu vērsties tieši piejums... Sakiet, kad jūs viņu aizturēsiet?

- Kuru?

-Jus to zināt tikpat labi ka es! Morī... Ma-nuclu Morī, jo runa ir par vecāko...

Megrē dzirdēja, ka aparātā iekrīt monēta. Nepazīstamais zvanīja no telefona kabīnes.

-Tas ir ļoti steidzīgi, komisāra kungs... Man tas ir dzīvības vai nāves jautājums... Jūsu inspektori seko abiem brāļiem... Es tos tūlīt atklāju...

Morī ir profesionāļi un droši vien ari būs atklājuši... Viņi taču sapratīs - kāds ir informējis... Viņi mani pazīst, tā ka tūlīt iedomāsies...

Es jūs lūdzu, aizturiet vismaz Manuelu... Viņš ir visbīstamākais... Tas ir viņš, kas šāva uz Morisa kungu...

Pēkšņi klausule iestājas klusums, un Megrē sarauca uzacis. Viņš ilgi gaidīja, bet telefons palika mēms.

Šoreiz nebija dzirdama monētas skaņa, bet pilnīgs klusums, satraucošs klusums.

- Viņš neteica, kas viņš ir? - vaicāja Megrē kundze.

- Nē. Viņš daudz ko zina, un tas viņam ir bīstami...

Beidzot Megrē, drums un nemierīgs, nolikās gulēt. Viņam nebija nekādas iespējas pasargāt cilvēku, kura personība un izskats palika nezināmi.

Nākamas dienas rīts uzausa silts. Nokļuvis Orfēvras krastmalā, Megrē ieraudzīja inspektoru Luī gaidām garajā gaitenī uz sola.

- Vai jūs mani gaidāt?

-Jā, diviziona komisāra kungs.

- Vai jums ir jaunumi no jūsu brīvprātīgā ziņotājā?

-Jā. Viņš man piezvanīja vēlu vakarā... Ja viņš pārtrauca sarunu ar jums, tad tikai tāpēc, ka caur

kabīnes stiklu ieraudzīja kādu pazīstamu personu,.] no kuras gribēja izvairīties... Vēl viņš man teica ka nedošot nekādu dzīvības zīmi tik ilgi, kamēr| brāļi Morī nebūšot arestēti... Viņš paslēpsies...

Vai, jūsuprāt, viņš tiešām ir briesmās?

-Jā. Citādi viņš tā nerunātu.

- Kādas baumas klīst Monmartrā?

- Ka ta ir bijusi savstarpēja izrēķināšanas.' Gan Manuelam, gan Morisa kungam bija ierocis... Šķiet, Mori būs bijis veiklāks...

- Un nozieguma iemesls?

Kad man gadījās par to runāt, cilvēki tikai smaidīja... н

-Jus pieļaujat, ka Mori bija Līnas Marsia mīļākais?

- Es par to domāju. Ja tas tiesa, tad viņa likusi uz spēles ne tikai savu bagātību, bet arī dzīvību...

-Vai jūs šorīt iegriezāties Balī iela?

- Pie durvīm jau izliktas sēru lentes, cilvēki nāk un iet.

- Vai jūs kādu pazināt?

-Tā ir pārāk raiba publika... Mazi komersanti... Restorānu īpašnieki... Naktslokālu bārdāmās... Suteneri...

- Man patiktu redzēt pašam...

Viņš pasauca Zanvjē un palūdza sadabūt kādu auto.

Nāciet man līdzi, Lui kungs... Jūs šos cilvēkus pazīstat labāk...

Balī ielā uz trotuāra cilvēki stāvēja mazās grupiņās, it kā bēres būtu paredzētas jau šodien. Morisa kunga traģiskā nāve visai Monmartrai bi-|u liels notikums, un visi par to runāja klusā balsī.

- Ieiesim...

Viņi uzkāpa otrā stāvā, trepēs valdīja klusums. Dzīvokļa durvis bija pavērtas. Smaržoja pec svecēm un krizantēmām. Visapkārt bija daudz ziedu un vainagu, tā ka citkārtējās rūpes par zaļumiem plašā salona aizpildīšanai nu izrādījās liekas.

Līna, ģērbusies sēru drānās, stāvēja pie durvīm, ar vieglu galvas mājienu sagaidīja katru apmeklētāju un spieda pastieptās rokas. Atraitnes seja bija sastingusi, neizdibināma.

Kad viņa ieraudzīja Megrē, sejā pavīdēja nicinājumā grimase, it ka pārmetot komisāra ierašanos un respekta trūkumu pret sērām viņas mājās.

- Izsaku visdziļāko līdzjūtību, - viņš nomurmināja.

- Jūsu līdzjūtība man ir galīgi vienaldzīga.

Zārks vēl bija atvērts, un varēja redzēt Morisu

Marsiā frakā, mierīgu seju; šķiet, viņa lūpās rotājās viegli ironisks smaids. Melni drapēto salonu apgaismoja divpadsmit sveces, pildīdamas visu sēru namu ar saldenu smaržu.

Apmeklētāji uz bridi apstājās, domās kavēdamies pie aizgājēja, un skatījās uz mirušo, к bija tērpts tā, it kā teju teju grasītos celties u doties uz kādu svinīgu ceremoniju.

- Vai jūs kādu pazīstat? - čukstēja Mcgrē.

- Vienu vai divus sīkus blēžus... SanžēnasJ saimnieks ar savu sievu, kas vada uzņēmumu ļ kopā ar viņu...

- Vai jūs domājat, ka tas tā ilgs visu dienu?

- Droši vien. Un rīt Notrdamdelorctas baznīca būs par šauru...

Viņi neilgi pakavējās burzmā uz pretējās ietves un vēroja nākam un ejam tos, kuri gribēja atvadīties.

- Lūk, viņi...

Uz ielas stūra apstājās sarkans jaguārs, no kura izkāpa divi vel pavisam jauni vīrieši. Abi bija eleganti, stalti puiši, un abu izskatā bija kaut kas izaicinošs.

Brāļus Mori labi pazina, to viņi apzinājās. Viņi gāja pa ielas vidu un atturīgi sveicināja pa labi un pa kreisi. Kad vecākais ieraudzīja Megrē, viņš sekundi šaubījās, tad piegāja pie komisāra.

- Jus stipri sevi apgrūtināt, komisār, likdams izsekot mani un manu brāli... Es varētu aiztaupīt šo izsekošanu, iesniedzot jums savu dienas režīmu... Sopēcpusdicn, piemēram, es būšu Kairas ielā kopā ar Džo, jo mums ir liels pievedums...

l ii, pčc bēru ceremonijas baznīcā, braukšu uz Hnnciolu___

Kas attiecas uz jums, Luī, jūs varat turpināt ložņāt pa kaktiem un klausīties tenkās... Marsiā bija vairāk vērts...

Redzami apmierināts ar sevi, viņš piebiedrots brālim un iegāja namā.

Jūs varējāt pārliecināties, kas viņš ir par cilvēku, - klusi teica inspektors Luī. - Jauns vilcēns ar asiem zobiem, kurš uzskata sevi gudrāku par citiem...

- Es labprāt izjautātu viņa vārtnieci.

Viņa dežurē tikai dienā... Nakti uz saliekamas gultas sarga telpā guļ viņas vīrs... Vik-loru kvartālā pazīst labi... Tas ir neārstējams dzērājs, kas vada savas dienas, staigādams no

I viena kroga uz otru...

- Vai nebūtu iespējams viņu kaut kur notvert? - Var mēģināt... Jāsāk ar Labrijēras skvēru un Senžorža laukumu...

Katrā bistro inspektors Luī izdzēra pa glāzei višī, kamēr Mcgrē apmierinājās tikai ar divām alus glāzēm.

- Vai Viktoru jus neredzējāt?

Viņš te bija pirms kādas pusstundas. Laikam tikko sāka savu turneju, jo vēl nebija piedzēries.

Kad abi vīri satika Viktoru sestajā bistro, viņš] tiešām izskatījās krietni iereibis.

- Re, kā! Inspektors Luī... Ceturtdaļu višī in* spektoram!... Un jums sarkanvīnu...

Tas bija nožēlojams nabags, kādus var sastapt zem tiltiem. Uz krūtīm krekls bija vaļā, un sānos karājās atirusi kabata.

- Es galvoju, ka esat nākuši manis dēļ... Kas ir šis tipiņš?... Dakters, vai?

- Kādēļ gan dakterim noņemties ar jums?

-Tā nebūtu pirmā reize... Viņi mēģina mani

ieslēgt, neskatoties uz. to, ka esmu vismaigākais radījums pasaulē...

Tas viņā izraisīja smieklus.

-Tas ir komisārs Megrē...

- Esmu jau šo vārdu dzirdējis... Ko viņš grib no manis, šis komisārs Megrē?

-Tas esat jūs, kas naktī guļ sardzes telpā, vai ne?

- Kopš mana sieva saslima un ārsti lika viņai atpūsties...

- Cik īrnieku ir namā?

- Es viņus nekad neesmu skaitījis... Ja katrā stāvā ir pa diviem dzīvokļiem un katrā dzīvoklī vidēji trīs cilvēki... Skaitiet paši... Tā matemātika man sen jau jūk...

- Vai jūs labi pazīstat Manuelu Morī?

- Es varētu teikt, ka tas ir foršs corns...

- Kāpēc?

Tāpēc, ka reizēm, atgriežoties mājās, viņš man piespēlē kādu pudeli. Citi nekad neiedomājas, ka man varētu slāpt...

Vai viņam ir ieradums atgriezties vēlu?

Skatoties, ko jūs uzskatāt par vēlu... Ielej man vel šito, Gaston...

Sarkanvīns notecēja par neskūto zodu.

- Pusnakti?

- Ko - pusnaktī?

- Viņš nāca mājās ap pusnakti?

- Vai ari piecos no rīta... Kā kuru reizi... Tas bija atkarīgs no viņa drostaliņas...

- Vai jūs gribat teikt, ka viņš atgriezās mājas ar sievietēm?

- Nē, godātais. Ar sievietēm ne. Ar sievieti.

- Tad jau vienmēr viena un tā pati.

- Tieši tā, vienmēr viena un tā pali.

- Gara auguma?

- Ne gluži tik gara kā viņš, bet par mani garāka.

- Slaida? Blonda?

- Un kādēļ viņa nevarētu but slaida un blonda?

- Vai šī sieviete pavadīja pie viņa visu nakti?

- Ak, nē! Jūs nesaprotat. Viņa nekad nepalika ilgāk par stundu vai divām...

- Jūs zināt, kā viņu sauc?

!

- Es neesmu no policijas. Un jus, vai jūs zināt, kā mani sauc?

- Viktors...

- Kāds Viktors? Jūs domājat, ka man nav uzvārda tāpat kā visiem?... Un, lūk, mani sauc Ma-' kulē tāpat kā manu tēvu un māti, un esmu dzimis netālu no Arasas... Ko jūs par to sakāt?

- Viņš jums deva pudeli, kad atgriezās ar šo sievieti?

- Pagaidiet! Es par to nebiju domājis... Tas tā varētu būt... Vismaz pēdējo reizi tas tā bija...

- Kad tad bija pēdējā reize?

- Vakar... Nē... Aizvakar... Man nedaudz zūd laika izjūta, jo visas dienas un visas naktis ir 5 vienādas... Tas bija naktī, kad otrā stāva īrnieki J rīkoja viesības... Viņi tā ballējās, ka griesti drebēja man virs galvas, un visu laiku rāva vaļā ? šampaniešu pudeļu korķus...

- Kurā stāvā dzīvo Manuels Morī?

- Ceturtajā... Un tas ir ļoti skaists dzīvoklis, varat man ticēt... Viņš nav pircis mēbeles ar atlaidi vai arī lielajos veikalos... Piemēram, guļamistaba visa ir iztapsēta ar dzeltenu zīdu... t Nu, ko jūs par to sakāt?

- Vai viņš nāca reizē ar viņu?

- Viņi vienmēr nāca reizē... Nezinu, varbūt | baidās, ka viņam to kāds varētu nočiept...

- Vai tonakt vēl kāds atnāca, kamēr Morī un viņa draudzene bija augšā?

- Ļaujiet padomāt... Mute kalst, tā domājot. Ja jūs man piedāvātu vienu pudeli...

Megrē padeva zīmi viesmīlim zilajā priekšautā.

- Jūs zināt, es neredzu cilvēkus, kas iet garām. Viņi zvana pie parādes durvīm, bet es ne vienmēr pamostos... Tikai nesakiet to nama pārvaldniekam, tam nelietim! Labi... Cilvēki ienāk un, ejot garām stiklotām durvīm, nosauc savu vārdu... Tajā naktī tas tipiņš, kas bija viens, teica: “Morī...” Es vēl nodomāju:

“Interesanti... Viņš taču nesen pārnāca ar savu skuķi...”

Bet viņš varēja but izgājis pēc kādas pudeles... Vai ari tas nebija viņš, bet viņa brālis... Jo viņi ir divi... Vai jūs zināt, ka viņi ir divi?...

Viņš pagrieza automātisko slēdzi un devās augšā...

- Pa trepēm vai ar liftu?

- To gan es nezinu. Es aizmigu...

- Vai jūs viņu neredzējāt izejam?

- Lai izietu, durvis jāatver no iekšpuses...

- Vai neviens skaļi neizgāja?

- Jā gan! Tā banda, kas dzēra otrajā stāvā... Viņi visi bija pilnā... Pat sievietes, kas spiedza trepēs...

- Vai jūs piecēlāties, lai uz viņiem paskatītos?

- Nē. Es dzirdēju aiz viņiem aizveramies durvis un vairs nelikos ne zinis.

- Un mazā draudzene?

- Kāda mazā draudzene? Jums ir slikts paradums, komisār. Jūs runājat par visiem reizē. Vai jūs runājat par otra stāva cilvēkiem, vai par Mori?

- Par Manuelu Mori un viņa mīļāko.

- Labi. Tas jau ir skaidrāk, kaut gan jūs aizmirstat viņa brāli...

- Vai viņš izgāja viens?

- Vai brālis? Es pat neesmu drošs, ka tas bija brālis...

- Vēl vienu pusīti, - pasūtīja Megrē, kura piere jau klājās sviedriem. — Labi. Teiksim, apmeklētājs.

- Es viņu nedzirdēju izejam gar sardzes telpu.

- Un skuķis?

- Ja jus viņu pazītu, jūs neteiktu - skuķis. Tā ir īsta dāma...

- Tādā gadījumā - dāma?

- Viņa nepalika ilgāk par pusstundu tur augšā...

- Vai jus viņu redzējāt izejam?

- Nē. Vēlreiz ne. Ja man būtu jāceļas skatīties uz cilvēkiem, kas iziet, tad kādēļ man ir gulta?

- Vai vēlāk Mori nenokāpa ar smagu saini?

- Ļoti atvainojos. Neredzēju. Ne Morī, ne saini. Bet es dzirdēju mašīnu aizbraucam...

- Un cikos viņš pārnāca pēc tam?

Es nezinu. Bet, kad viņš garāmejot pateica savu vārdu, es sāku domāt, ka viņš tiešām pārspīlē - trešo reizi...

Ja vien nebija pēc pudeles...

- Vai tad bija vēl otra pudele?

Nē. Bet pirmā nebija sarkanvīns ka šis. Tas bija konjaks...

Paldies, Viktor! - izsaucās Megrē, kad bija samaksājis rēķinu.

Uz ielas komisārs purpināja:

- Šķiet, ka jūsu ziņotājs...

- Mans ziņotājs?

- Tas, kurš jums šad un tad piezvana, lai dotu informāciju no slepeniem avotiem...

- Es nekad viņu neesmu lūdzis... Es viņu pat nepazīstu...

- Žēl, jo šķiet, ka viņš ir labi informēts... Pcc visa, ko tagad dzirdēju, sāku izprast viņa bailes... Vai, jūsuprāt, brāļi Mori būtu spējīgi viņu novākt?

Vai ari likt to izdarīt citiem. Es domāju, ka viņi ir spējīgi uz visu.

- Vai tikai man nenāksies pieprasīt izmeklēšanas tiesnesim orderi arestam...

- Abus divus?

-Ja jau jaunākais ir tikpat bīstams ka Manuels...

- Un ko darīt man?

- Jūs turpināsiet ievākt ziņas kvartālā. Tur tagad valda ieinteresētības pilns satraukums... Cilvēki savā starpā pārrunā notiekošo un droši vien pastāstīs, ko zina.

- Vai jūs viņus arestēsiet šodien?

- Vispirms gribu viņus pavērot Kairas ielā...

Megrē iegriezās izmeklēšanas tiesneša Butei-

ja kabinetā. Tas bija gadus piecdesmit vecs vīrs, kurš Megrē pazina jau sen.

- Vai slepkava jau rokā?

-Ne gluži... Bet šis tas sāk noskaidroties...

Megrē izstāstīja visu, ko zināja. Abi vīri smēķēja pīpi.

Kad komisārs beidza, tiesnesis noteica:

- Pierādījumi nav visai nozīmīgi.

- Kad iešu pie viņiem, vēlētos, lai kabatā man būtu pavēste par ierašanos tiesā... Un arī kratīšanas orderis...

- Uz abu brāļu vārda?

- Būtu vēlams. Man nav zināma ziņotāja slēptuve. Džoesot tikpat bīstams ka Manuels...

Tiesnesis Buteijs pievērsās savam rakstvedim.

- Uzrakstiet, lūdzu, divus orderus arestam uz brāļu Mori vārda: Manuels un Džozefs...

Megrē iedeva katra adresi.

Tiesnesis viņu pavadīja līdz durvīm.

- Par šo lietu daudz runās?

- Par to dzirdam daudz jau tagad...

- Es zinu... Es lasīju avīzēs...

Viens no viņiem citēja kādu avīžrakstu:

- “Vai Moriss Marsiā bija bandas barvedis un vai viņu nogalināja sāncensis?”

Cits virsraksts deva mājienu par visiem Pi-gala kvartāla mazajiem noslēpumiem un arīdzan par policijas lomu, liekot saprast, ka likuma sargi pārāk bieži piever acis.

“Izmeklēšana, šķiet, nav viegla, bet mēs vaicājam -vai kādreiz uzzināsim šis lietas atminējumu?”

“Bēres rītdien pulcēs daudz cilvēku, jo Sardīnes saimniekam bija daudz draugu ne tikai kvartālā, bet visā Parīzē.”

“Kas attiecas uz komisāru Megrē, viņš at-sakas sniegt jelkādu paziņojumu. Šobrīd neviens vēl nezina, vai viņš rīt brauks uz Bandolu.”

“Viņš tikai atkārto: “Izmeklēšana turpinās...””

*

Pašā tālākajā haļļu mala, kur paviljonu nojaukšana vēl nebija sākusies, visa darbība tomēr jau bija pārtraukta, lai pārceltos uz. Ranžī.

Kairas iela bija viena no daudzajām ielām, kur varēja atrast dažādas vairumtirdzniecības bāzes, noliktavas, arīdzan apšaubāmas viesnīcas un nožēlojamus bistro.

Pēc gada šeit laikam būs viena vienīga gruvešu kaudze.

Kad Megrē izkapa no taksometra, viņš ieraudzīja divus inspektorus, kuri soļoja šurpu turpu pa trotuāru. Kādu bridi komisārs brīnījās, kāpēc viņi ir divi, tad saprata. Viena ziņā bija Manuels Mori, otrs pieskatīja viņa brāli Džo.

- Vai jūs zināt, mani bērni, ka viņi ir jūs atklājuši?

-Tieši tāpēc mēs neslēpjamies. Vecākais mierīgi nāca man pretim un, pūzdams cigarešu du-mus sejā, teica gluži ka filmā:

- Nav vērts spclct paslēpes, zīdaini. Es zinu, ka tu esi šeit, un nemēģināšu no tevis atbrīvoties...

Noliktava bija gara, tukša telpa bez vitrīnas. Vakaros to noslēdza ar metāla slēģiem. Telpas vidū varēja redzēt izkraujam smago kravas auto. Viens no vīriem pelēka kombinezonā stāvēja kravas kastē un padeva klugu grozus ar augļiem otram krāvējam, kurš tos nokrāva pie sienas.

Džo Morī stāvēja turpat ieblakus. Rokas kabatās sabāzis un cigareti mutē, viņš vēroja darbus, bet tā vien šķita, ka domās kavējas citur. Ieraugot Megrē, Morī nekādi nereaģēja, un viņa sejā nevarēja manīt ne mazāko interesi par šo personu.

Noliktavas labajā stūrī, pie ielas, atradās stiklots kantoris, kur Manuels, cepuri pakausī atstūmis, šķirstīja preču pavadzīmes. Ari viņš bija pamanījis komisāru Megrē, par to nevarēja but šaubu, taču nemaz nelikās traucēties.

Megrē atstūma durvis, paņēma vienīgo brīvo krēslu, apsēdās un sāka piebāzt savu pīpi.

Beidzot Manuels padevās pirmais un noteica:

- Es jūs gaidīju...

Megrē vēl arvien klusēja.

- Starp citu, tikko piezvanīju savam advokātam. Viņam ari liekas, ka jūs par daudz runājat, jūs un inspektors sērās, kurš jau veselu mūžību ložņa pa Monmartru. Jūs abi uzdodat pārāk daudz jautājumu pārāk daudziem cilvēkiem.

Megrē rūpīgi aizsmēķēja pīpi, it ka nemaz nebūtu ievērojis savu sarunu biedru.

- Dažreiz viltīgi jautājumi var kaitēt tikpat pamatīgi kā apsūdzība, un tad tā jau ir neslavas celšana...

Kas attiecas uz manu brāli un mani, mums ir vienalga, bet jūs iejaucat citas personas. Un Blusa, tā kā viņš bāž degunu, kur nevajag, var vēl norauties...

Un, lūk, tieši ar brāļu Mori starpniecību Megrē, nemaz nejautādams, beidzot uzzināja, kas ir tas vīrietis, kurš viņam vakar bija zvanījis un vairāk vai mazāk regulāri telefoniski sniedza ziņas inspektoram Luī.

- Kur jūs bijāt aizvakar pusvienos no rīta?

- Mājās.

- Nē. Jūs tur bijāt pusstundu agrāk un nebijāt viens.

- Tās nu būs manas tiesības uzņemt, ko vēlos.

- Bet ne jau nosist cilvēkus, kas pie jums iet.

- Es nevienu neesmu nositis.

- Un esmu pārliecināts, ka jums nav neviena šaujamieroča, pat ne revolvera...

- Ko es ar to iesāktu?

-Tonakt jūs ļoti labi pratāt likt to lietā. Tiesa gan, jūs vienmēr varēsiet prasīt sev likumīgu aizstāvību.. .

- Man nav no kā aizstāvēties...

- Es labprāt apskatītu jūsu dzīvokli.

- Vispirms paprasiet orderi izmeklēšanas tiesnesim!

Megrē to izvilka no kabatas un pasniedza Ma-nuelam, neaizmirsdams arī abus aresta orderus.

Bija skaidrs, ka Mori tādu pavērsienu nav gaidījis. Trieciens bija liels, viņš satrūkās tik ļoti, ka uz vestes nobira cigaretes pelni.

- Ko tas nozīmē?

-To, ko šie papīri parasti nozīmē.

- Vai jūs mani arestēsiet?

- Es vēl neko nezinu. Iespējams. Vai jūs vēl arvien liedzat apskatīt dzīvokli?

Manuels piecēlās, mēģinādams atgūties. Viņš pavēra durvis.

- Džo, panāc uz brīdi...

Brālis bija nometis vesti un uzlocījis baltā krekla piedurknes.

- Vai tu pazīsti šo papīru krāsas? Viens ir tev, otrs man un vēl viens - kratīšanas orderis -mums abiem. Vai tev pieliekamajā nav paslēpts kāds līķītis?

Jaunākais Morī nejokoja, bet uzmanīgi lasīja orderus.

- Un tālāk? - viņš jautāja.

Nebija īsti saprotams, vai viņš runā ar brāli, vai ar Megrē.

- Kad būšu ticis galā ar jūsu brāli, piebraukšu pie jūsu viesnīcas, kur jūs mani gaidīsiet...

- Vai jums ir mašīna? - jautāja Manuels.

- Taksometrs.

-Vai nevēlaties, lai aizvedu?

Nē. Bet es jūs lūdzu sekot manam taksometram, nemēģinot to apdzīt.

Pa ceļam Megrē paņēma sev līdzi to inspektoru, kurš bija atbildīgs par Manuelu.

- Kurp mēs dodamies?

- Pie viņa uz Labrijēras skvēru.

- Viņš mums seko.

- Tieši to es viņam liku darīt.

Tas bija divus soļus no Lafontēna ielas. Mar-siā miteklis Ball ielā bija divus soļus no restorāna. Džo dzīvoja Īles viesnīcā Tridēna avēnijā, arī piecu minūšu attālumā.

- Viņu apglabās rīt, vai ne?

- Bēru ceremonija paredzēta rit baznīcā, pēc tam viņu pārvedīs uz Bandolu, kur apglabās.

Sešstāvu nams bija moderns un grezns.

- Un ko darīt man? Nākt jums līdzi?

- Man labāk patiktu, ja jūs paliktu šeit, leja...

Sarkanais jaguārs apstājās aiz taksometra.

- Es jums rādīšu ceļu...

Viņi pagāja garām sardzes miteklim, kur viegli sakustējās aizkari.

- Ceturtajā stāvā...

- Es zinu...

- Vai jums būtu neērti braukt kopā ar mani liftā?

- It nemaz.

- Jums varētu būt bail. Es esmu jaunāks un stiprāks.

Megrē uz viņu paskatījās kā uz bērnu, kurš lielās.

Manuels izvilka no kabatas atslēgu, atslēdza durvis un ļāva komisāram ieiet pirmajam.

- Jūs redzat, ka man nav mājkalpotāju. Kāda kārtīga sieviete nāk uzkopt katru dienu, bet, tā kā šajā laikā man bieži gadās pagulēt, viņa nāk tikai pēcpusdienā.

Salons nebija liels, it sevišķi, salīdzinot ar Bali ielas apartamentiem, bet mēbeles šeit bija izraudzītas tikpat rūpīgi. Pa salona durvīm varēja nokļūt ēdamistabā, kur kāda Sardēna klusā daba ar fazāniem Megrč šķita esam oriģināls.

- Šardēns?

- Tā šķiet.

- Vai jums patīk glezniecība?

- Es to pienācīgi novērtēju. Ja cilvēks tirgojas ar tomātiem un augļiem, tas vel nenozīmē, ka viņš ir nejūtīgs pret mākslu...

Morī runāja zobgalīgā tonī. Guļamistabā gulta nebija uzklāta. Šī istaba dzīvoklī bija vienīgā lik modernā telpa, ļoti gaiša, ļoti priecīga. Blakus bija diezgan plaša vannasistaba, kuras vidu karājās boksa bumba.

- Vizīte beigusies. Jus visu redzējāt.

- Vēl ne. Guļamistabā kaut kā trūkst.

- Kā?

- Istabas vidū bijis neliels paklājs, kas atstājis gaišāku laukumu.

Megrē noliecās.

- Starp citu, šeit vēl var atrast krāsainus diegus, kas, iespējams, piederējuši pazudušajam tepiķim.

- Meklējiet!

- Es nekļūšu smieklīgs. Jūs atļaujat?

Komisārs nocēla telefona klausuli un piezvanīja uz laboratoriju.

- Tas esat jūs, Mērs? Šeit Megrē... Es gribētu, lai jūs atnākat ar vēl diviem trim vīriem uz Labrijēras skvēru... Viens no mūsu inspektoriem gaidīs jūs pie durvīm... Kāpiet ceturtajā... Ko es meklēju? Vienalga, ko...

Šoreiz Manuels zaudēja visu savu augstprātību.

- Viņi nāks šeit visu stumdīt?

- Ļoti iespējams...

- Es varu jums teikt tikai to, ka tepiķis, par kuru jūs runājat, nekad šeit nav atradies...

- Tad mēs uzzināsim, kam piederēja šīs krāsainās šķipsniņas...

-Tā ir kāda draudzene, kuras mētelis...

- Nē. Marsiā kundze, Līna, ja jūs tā vēlaties, ir sieviete ar labu gaumi, kura nevalkātu mēteli ar zaļu, sarkanu un dzeltenu diegu sajaukumu.

- Manam advokātam, šķiet, ir tiesības but klāt kratīšanā?

- Neiebilstu.

Tagad bija Manuela kārta piezvanīt.

Hallo!... Lūdzu, vai es varētu pateikt kādu vārdu Garsēna kungam?... Šeit Manuels Morī... Tas ir ļoti steidzīgi...

Viņš kļuva drudžains.

-Garsēn?... Es jums zvanu no mājām... Komisāram ir kratīšanas orderis... Uz grīdas viņš atradis diedziņus, kas viņam nepatīk... Šobrīd izsaukti cilvēki no juridiskās identifikācijas... Vai jūs negribat atnākt?...

... Jūs sakāt?... Esmu spiests ļaut viņiem rakņāties pa mēbelēm un atvilktnēm?... Tas vēl nav viss... Viņam ir orderis arestam uz mana brāļa vārda un uz manējā arī...

... Nē. Viņš man teica, ka vēl nezinot, vai tos liks lietā... Klausieties! Ja es jums nepiezvanu, nu, teiksim, līdz četriem pēcpusdienā, dariet visu, kas jādara, lai mūs atbrīvotu... Man nav nekādas vēlēšanās pavadīt nakti ķurķi. Nemaz nerunājot par to, ka rit ir bēru ceremonija un pēc tam es vēlos braukt uz Bandolu, uz apbedīšanu...

... Viņai iet labi, jā... Paldies, vecais... Uz drīzu redzēšanos...

Saruna ar advokātu Mori manāmi uzmundrināja.

Viņš jutās pārsteigts, dzirdot Megrē sakām:

- Ja jūs man būtu teicis, ka brauksiet uz Bandolu...

- Kāda tur starpība?

Es nebūtu jau tūlīt gādājis orderus. Neiedomājos par Linu, kurai jūs būsiet vajadzīgs.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

-To, ko zina visi Pigala kvartālā... Jums vairs nav divas vai trīs draudzenes nedēļā ka agrāk...

- Par manu privāto dzīvi nevienam nav daļas... I

- Jums ir tiesības gulēt ar drauga sievu, tas 1 tiesa, bet ne jau iešaut viņam lodi tieši krūtīs...

Pie durvīm zvanīja. Mērsu pavadīja divi vīri f ar nelielam somām rokās.

- vSeil, lūdzu... Tas ir guļamistabā... Lieki jautāt, kas bijis uz ši gaišakā plankuma...

- Skaidrs, ka tepiķis...

-Te vēl palikuši diegi. Es gribētu, lai tos sa-vae un izpēta... Visu dzīvokli vajadzētu rūpīgi pārlūkot... Mani interesētu atrast lielu māju un piļu plānus un vel, piemēram, saraksti ar ārzemju antikvāriem vai gleznu tirgotājiem...

Šoreiz Mori galīgi apjuka un necentās to slēpt.

- Kas tic par jaunumiem?

- Pagaidām vēl nekas, tikai pieņēmums, bet tas var arī konkretizēties... Es jūs atstāju, Mērs. Man vēl jāiegriežas citur... Varbūt, ka tur arī jūs man būsiet vajadzīgs...

Un, pagriežoties pret Manuelu:

- Es no jums atvados. Līdz jaunam rīkojumam jūs esat brīvs, bet jums aizliegts atstāt pilsētu...

- Un Bandola?

- To es jums pateikšu rīt no rīta...

- Vai drīkstu piezvanīt Līnai?

- Jūs jau tikko zvanījāt...

Manuels paraustīja plecus.

- Ņemot vērā, cik daudz jūs zināt, nav nozīmes kaut ko noliegt. Turklāt vel tādēļ, ka mēs neesam izdarījuši neko sliktu...

- Es jums to novēlu...

Dažas minūtes vēlāk Mcgrē iegāja lies vies-nīeā, kas nebija luksusa iestāde, bet pietiekami ērta un neparasti tīra. Šķiet, to apdzīvoja pastāvīgi iemītnieki.

- Džo Morī, lūdzu?

Jaunā sieviete letes otrā pusē skatījās uz viņu smaidīdama.

-Trešais stāvs, divdesmit otrais numurs, Meg-rē kungs...

- Vai viņš jums teica, ka mani gaida?

- Nē. Viņš vienkārši teicās kādu gaidām... Bet es jūs pazinu, līdzko ienācāt...

Mcgrē uzbrauca ar liftu, pieklauvēja pie divdesmit otrā numura durvīm, kas tūlīt pat atdarījās. Džo bija pametis darbus Kairas ielā, lai tikai būtu mājās, kad atnāks komisārs.

- Ko jūs izdarījāt ar manu brāli?

- Viņš palika dzīvoklī. Tiesa gan, kopā ar identifikācijas speciālistiem, kuri turpina rupigu dzīvokļa apskati...

- Vai jūs viņu neaizturējāt?

- Rit viņš bus vajadzīgs Līnai... Viņam jābrauc uz Bandolu... Un jūs?

- Es nedomāju braukt. Par kādu Līnu jūs runājat?

- Varat nepūlēties. Tas jau ir lieki... Jūsu brālis atzinās, ka ir viņas mīļākais...

- Es jums neticu.

Viņi iegāja mazā, pērļu pelēkā viesistabā, kas izskatījās mazliet vecmodīga, taču visnotaļ patīkama. D/.o, mirkli šaubījies, pastiepa roku uz tālruņa pusi un grieza sava brāļa numuru.

Megrē, rokas aiz muguras salicis, raudzījās visapkārt, tad uz labu laimi atvēra kādas durvis un atradās iepretim jaunai sievietei, kurai uz kailās miesas bija tikai pavirši aizdarīts peņuārs.

- Vai jus esat D/.o mīļākā? Mans jautājums ir smieklīgs, jo es jūs atrodu viņa istabā, netālu no savandītas gultas, un daži jūsu apģērba gabali mētājas uz atzveltņa.

- Vai tas ir kas slikts?

- It nemaz. Cik jums gadu?

- Divdesmit divi...

Aiz muguras viņš dzirdēja Džo balsi:

- Viņi jau ir kopā... Man nebija laika... Bet tu? Vai tā ir taisnība, ka viņš tev ļauj braukt uz Bandolu un ka tu runāji par Līnu?... Tu varēji mani brīdināt...

Es nezinu... Viņi pašreiz sarunājas guļamistabā... Tu viņu pazīsti... Viņa varētu runāt stun-

dam, par nelaimi, neesmu atradis kurlmēmo, kas man derētu...

Mori steidzīgi nolika klausuli un tūlīt pat parādījās guļamistabas durvīs.

Jaunā sieviete teica:

- Mani sauc Marsela... Marsela Vanjē... es esmu no Beziē, bet es atbraucu uz Parīzi, tikko varēju...

- Cik ilgi jūs esat kopā ar Džo?

с/:<

- Vienu mēnesi, un neloloju nekādas ilūzijas, aubos, vai vel otru mēnesi...

- Aiztaisi savu rītakleitu, - jaunais vīrietis pikti noteica.

Un, pagriezies pret Mcgrē:

- Ja jūs pateiktu, ko patiesībā meklējat, mēs varētu ietaupīt laiku... Jūs zināt, ka man furgons gaida izkraušanu, pēc tam jāpiegādā prece...

It kā nebūtu dzirdējis, komisārs turpināja iztaujāt Marselu:

- Kur jūs bijāt aizpagājušo nakti?

- No cikiem?

- No vienpadsmitiem vakarā...

- Mēs bijām uz kino, Džo un es... Tūlīt pēc seansa devāmies mājās, jo Džo bija noguris...

- Cikos viņam piezvanīja?

Meitene atvēra, tad aizvēra muti un jautājoši palūkojās Morī.

- Tur nekā slikta nav, - viņš paskaidroja. - Tas

bija mans brālis, kas piezvanīja, lai pateiktu, ka tuvākajās dienās nodomājis pabraukāt pa provinci...

- Uz Bandolu? - blēdīgi vaicaja komisārs.

- Un Bandolu vai kur citur. Viņš man to neteica.

-Ja viņš runāja par Bandolu, tā bija priekšnojauta, jo Moriss Marsiā vel nebija miris...

- Vai es to zinu?

- Tas bija visās avīzēs, pat miršanas laiks... Apmēram pusvienos no rīta...

- Iespējams, bet tas mani neinteresē...

- Vai šeit jums gleznu nav?

- Kādas gleznas?

- Es nezinu. Ir jau daudzi, kas ciena glezniecību...

-Tikai ne es.

- Un mēbeles ir kārtīgas viesnīcas mēbeles?

- Kā gan citādi?

- Vai šeit jūs uzglabājat savus darījumu papīrus un pavadzīmes?

- Nē, Kairas ielā, kantori, protams.

- Vai jus strādājat, Marselas jaunkundze?

- Šobrīd ne.

- Ko jūs darījāt, pirms satikāt šo puisi?

- Es biju viesu apkalpotāja kādā bārā Pontje ielā... Man laikam nevajadzēja atstāt darbu...

- Es ari tā domāju.

- Un ko jūs man iesakāt?

- Paklausieties, jus! - iejaucās Džo, rokas dūrēs sažņaudzis.

- Lēnāk, mans mazais... Es jūs šodien neaizturēšu. Priecājieties vel par dzīvi! Bet pielūkojiet, lai jums neienāk prātā aizbēgt no Parīzes...

Jā, vēl viens ieteikums: neiedomājieties pat pirkstu piedurt Blusai, ja jūs viņu satiekat... Tas jums varētu dārgi maksāt...

Un Megrē nokāpa pa trepēm, piebāzdams savu pīpi. Viņš jau bija aizmirsis jauno meiču vestibilā un jutās pārsteigts, kad priecīga balss uzsauca:

- Uz redzēšanos, Megrē kungs!

4. NODAĻA

Nonācis Orfēvras krastmalā, Megrē izsauca Žanvjē.

- Vai nav kas jauns Marsiā lietā?

-Ja neskaita inspektora Lin zvanu, kurš vēlētos ar jums runāt.

- Vai viņš ir savā kabinetā?

- Nē. Pusvienos dienā viņš būs Ronas restorāna Klišī bulvārī.

- Vai tu nepabrokastosi kopā ar mani?

- Labprāt. Šodien mana sieva ir aizgājusi pie mātes, un es tik un ta būtu ēdis restorānā.

Komisārs piezvanīja Megre kundzei.

- Man ir daudz darba, brokastīs nebūšu...

Viņa to zināja jau iepriekš. Katru reizi, kad

izmeklēšana nonāca zināmā stadijā, komisārs izjuta nepieciešamību mainīt ierasto dienas kārtību - teiksim, pabrokastot ar katlu no saviem līdzstrādniekiem Dolina alusbara. Abi vīri lēnā garā aizsoļoja līdz bāram un apstājās pie letes, kur jau bi ja daži kolēģi no Orlēvras krastmalas.

- Pārmaiņas pēc, - pie sevis norūca Megrē, -paņemšu kādu liķieriti...

Tas gadījās reti. Kopš vecais draugs Pardons komisāru bija brīdinājis, Megrē dzēra daudz mazāk nekā agrāk.

- Vai tu nezini, ko Luī grib no manis?

- Jūs viņu pazīstat, viņam vienmēr ir noslēpumains izskats.

Tas ir apbrīnojams cilvēks, tomēr brigādē strādāt viņš nevarētu. Viņam jādarbojas vienam...

Saimnieks pienāca pie viņiem sasveicināties. Mazpamazām viņš bija pārvērties plikgalvī, bet, la kā tas notika ļoti lēni, neviens to pat neievēroja.

- Kas jums būtu brokastīs?

- Desiņas... Bet varbūt jūs vēlaties bifšteku?

- Desiņas, - ātri noteica Megre.

- Es arī, - Žanvjē pievienojās.

Viņi iegāja zālē, kur bija aizņemti tikai četri

galdiņi, pie diviem sēdēja advokāti. Apmeklētāji šeit jutās kā savējie starp savējiem. Megrē ari bija savs stūrītis pie loga, no kurienes varēja redzēt Sēņu un garāmslidošos kuģīšus. Ari pa sava kabineta logu viņš varēja vērot kuģīšus Sēnā, un tas viss ilga jau vairāk nekā trīsdesmit gadu. Tomēr tas komisāram nekad neapnika.

- Būtu ļoti jauki, ja, atgriežoties Orfēvras krastmalā, tu piezvanītu uz Orlī. Es gribētu rītdien vienu vietu lidmašīnā uz. Marseļu. Vēlams - dienas vidū.

- Jūs dodaties uz Bandolu?

- Jā. Protams, neoficiāli, ņemot vērā, ka tas ir ārpus mūsu jurisdikcijas.

- Droši vien būs kāds starppilsētu reiss...

- Pulkstenis ir pusviens... Vai tu negribētu piezvanīt inspektoram Luī, lai palūgtu atnākt pie manis, tiklīdz viņš būs pabrokastojis?

Ceturksni pāri vieniem atraitnis sēdēja komisāram pretī, un aiz atvērtā loga čabēja koku lapas. Megrē nometa vesti. Luī kā arvien bija melnā, ieskaitot kaklasaiti.

- Šorīt man piezvanīja anonīmā ziņotāja draudzene.

Megrē nenoturējās un pasmaidīja.

- Savu vārdu viņa man neteica... Viņa ir noraizējusies, jo neko nezina par draugu jau četrdesmit astoņas stundas...

Mcgrē rāmi gaidīja turpinājumu.

- ir arī šis tas vēl nesaprotamāks. Vismaz trīs vai četri bandīti pēkšņi ir pametuši Monmartru, un tie izrādās brāļu Mori draugi...

- Man ari, inspektor, ir jums kāds jaunums. Es zinu, kurš ir anonīmais zvanītājs...

Luī seja pietvīka tumši sarkana. Viņam šķita neticami, ka komisāram divdesmit četru stundu laikā izdevies identificēt personu, kurai dzinis pēdas jau vairākus gadus.

- Kurš tas ir?

- Vai jūs pazīstat Blusu?

- Monmartrā viņu pazīst visi...

-Tas ir viņš... Es to uzzināju no Manuela Morī, kurš vai nu pats sevi nevilšus nodeva, vai arī viņam šķita, ka esmu lietas kursā...

Megrē jau trīsdesmit gadus pazina šo cilvēku, kuru sauca par Blusu. Šis vīrs bija tikko pusotru metru garš, kalsns, ar jocīgu seju, kuru, šķiet, veidoja gandrīz vai tikai mute. Un šī mute, kas šķita veidota gluži vai no kaučuka, katru mīļu brīdi bija gatava savaikstīties nepārspējami komiskās grimasēs.

Blusa bija strādājis par izsūtāmo zēnu savulaik elegantajā Radekavē kabarē Pigala laukumā, kur lielākā daļa klientu ieradās smokingos. Viņš valkāja sarkanu formas tērpu ar īsu vesti, naģeni ar biezu, zeltītu zīda lenti un stāvēja pie durvīm, gatavs aiznest vienalga kur klientu sūtījumus.

Radekavē slēdza. Blusa, kura īstais vārds bija Zistēns Krotons, vairākus gadus nostrādāja alus tirgotavā Viktora Masē ielā, kuru apmeklēja šīs apkārtnes galvenie dūži.

Viņš aizvien vēl bija tikpat tievs, tikpat veikls, gatavs iespraukties vienalga kur, taču seja jau bija krunkaina. No tālienes Blusa izskatījās pēc zēna. Tuvumā viņam varēja dot četrdesmit piecus vai četrdesmit sešus gadus.

- Brinos, ka neesmu pazinis viņa balsi, - žēlojās Luī.

- Viņš droši vien to mainīja savu iespēju robežās.

- Ne tik ļoti. Tagad, kad jūs man stāstāt, es atceros. Nevaru sev piedot, ka neiedomājos par viņu.

- No kā viņš iztika pēdēja laikā?

- Turējās kopa ar kādu bārdāmu no Kunārija, kura dzīvo Fromantēna ielā...

- Vai suteners?

- Vairāk vai mazāk. Es nezinu. Tas ir diezgan dīvaini jaunai, skaistai meitenei - dzīvot kopā ar šo mazo, kroplo vīriņu... Viņš ir dzimis Parīzē, Sapelas bulvāri, un būtu lieki paskaidrot, ar ko nodarbojās viņa māte. Viņa to aizsūtīja pie savas māsas Senmes-inenlevjē, tas ir Vandejā; četrpadsmit gadu vecumā viņš atgriezās Parīzē un tālāk ķepurojās pats...

- Viņš ir briesmās, - teica Megrē ar uzsvaru.

- Vai jūs domājat, ka Mori uzdrošinātos...

- Viņi paši paliktu ārpus spēlēs... Viņiem ir pietiekami daudz slepkavu, lai tiktu vaļā no viena apgrūtinoša liecinieka...

Inspektors Luī arvien vel nevarēja attapties.

- Blusa!... Un neviens neturēja viņu aizdomās... Viņu uzskatīja par nekaitīgu būtni, pat ne par vīrieti, drīzāk par zēnu ar krunkainu seju... Viņš draudzējās ar sliktiem zēniem, kuri nebūt nekautrējās runāt viņa klātbūtnē...

Man šķiet, ka viņa sapnis bija tikt uzņemtam viņu vidū... Ks nebūtu pārsteigts, ja nepieciešamības gadījumā viņam būtu likuši stāvēt sardzē...

- Ka sauc viņa draudzeni?

- Blanša Pigu... Fromantēna ielā divdesmit astoņi... Tas ir divu soļu attālumā no Klišī bulvāra, kur es tikko pabrokastoju...

- Vai jūs viņu pazīstat?

-Tikai no skata, jo man nekad nekas nav bijis viņai pārmetams... Viņa iet gulēt agrā rīta stundā. Mums varētu palaimēties viņu sastapt mājās...

- Ja tikai tā nav friziera diena... Šis meičas ceļas agri vienīgi, lai ietu pie friziera...

Megrē pasauca Zanvjē.

- Vai tu negribi nākt mums līdzi? Mēs vēlreiz dodamies uz Monmartru.

- Vai braucam ar mašīnu?

- Protams...

Viņi aizbrauca visi trīs. Diena bija jauka, mazliet par karstu maija mēnesim, un bija gaidāms negaiss...

Fromantēna iela bija klusa. Divdesmit astotais numurs bija samērā nesen celts nams un radīja solīdu iespaidu.

- Vai kāpsim visi trīs?

Es gribētu uzkāpt viens, lai viņu pārāk nenobaidītu. Un vēl. Būtu vēlams, ja inspektors Luī man nāktu līdzi. Zvanīja taču viņam...

-Trešais stāvs ielas pusē, - viņiem teica vārt-nicce.

Trepju telpā lidinājās ēdienu smaržas, un kaut kur bija dzirdamas zīdaiņa raudas. Megrē piespieda zvana pogu. Pagāja labs laiks, kamēr jauna, patukla sieviete, kuras miesas sedza tikai viegls peņuārs, atvēra durvis.

Viņa pazina inspektoru Luī.

- Vai jūs viņu atradāt?

- Vēl ne, bet komisāram Megrē labpatiktu ar jums parunāt...

- Jūs redzat, kāda esmu... Es gulēju... Es pat nesaķemmēju matus...

- Mēs jums dosim laiku, - Megrē labsirdīgi atbildēja.

Meičai bija atklāta, varbūt pat mazliet naiva se-ja. Viņai varēja būt ap divdesmit pieciem gadiem* dzīvesveids vēl nebija paspējis atņemt svaigumu.

- Nāciet iekšā! Apsēdieties... Es tulit atgriezīšos...

Meitene iegāja kādā istabā, no kurienes varēja nokļūt vannasistabā.

Ja komisārs nebūtu pieradis pie zināma tipa sievietēm, uz kurām buržuā dāmas raugās ar nicinājumu, viņš justos pārsteigts par mitekļa iekārtojumu.

Dzīvojamā istaba bija komfortabli mēbelēta; šādas, teiksim, modernas mēbeles varētu atrast vai pusē Parīzes dzīvokļu. Tās bija rūpīgi koptas tāpat kā parkets. Istabā virmoja viegla vaska smarža.

Paverot kādas citas durvis, Megrc ieraudzīja nevainojamu virtuvi, kurā valdīja apbrīnojama kārtība.

- Vai vēlaties tasi kafijas? - atgriezusies jautāja jaunā sieviete, arvien vēl kaila zem sava pe-ņuāra, viegli iekrāsotu seju.

- Nē, paldies.

-Jūs neiebildīsiet, ja uzvārīšu tasīti sev? Manā darbā ne vienmēr varam atteikties no kādas glāzītes. Kad vien iespējams, Bobs man viskija vietā ielej aukstu tēju, bet ar dažiem klientiem tā nevar... Ja vēlaties, ledusskapī ir alus... Zislē-

и.mi ļoli garšo alus, un viņš cer, ka reiz no tā paliks resnāks. Vai jūs zināt, ka viņš nesver pat četrdesmit divus kilogramus?

Viņš gandrīz būtu kļuvis par jātnieku, tikai neizturēja apmācības ilgāk par divām dienām, jo bija bail no zirgiem... Viņš nebaidās no Pigala kvartāla bandu vadoņiem.

Blanša Pigu iedarbināja elektrisko kafijas vā-lamo aparātu. Virtuve bija apgādāta ar pašiem modernākajiem aparātiem.

-Jūs man neatbildējāt par alu...

- Es labprāt iedzertu vienu glāzi.

-Jūsu inspektors dzer tikai visi, un man diemžēl nav.

- Kā jūs zināt, ka viņš dzer tikai visi?

- Reizēm viņš nāk uz Kanāriju... Viņš apstaigā visus naktslokālus... Apsēžas kāda bāra stūri un klausās... Viņš zina daudz vairāk, nekā izliekas...

- Vai jūs ko zinājāt par Blusas zvaniem?

- Neko daudz...

Paņēmusi kafijas tasi, meitene pārgāja uz dzīvojamo istabu, un Megre viņai sekoja ar savu alus glāzi.

- Tas ir savāds puisis, inspektors Lui jums varēs apliecināt... Vai ne, inspektor?

- Es vienmēr esmu sev vaicājis, kādēļ jūs sagājāt kopā ar viņu...

- Vispirms jau tāpēc, ka neciešu sutenerus.,j Patiesībā esmu dzimusi, lai būtu laba, maza burzu un nekad neesmu tik laimīga, kā uzkopjot māju..

Visi trīs sēdēja atzveltņos.

- Manā profesijā tomēr vīrietis ir vajadzīgs...

- Pat tad, ja ir kroplis kā Žistēns Krotons?

- Tā nebūt nav... Dažā ziņā Žistēns ir palicis stipri bērnišķīgs, bet viņam ir daudz lielākas spriešanas spējas, nekā to varētu domāt.

Meitene neievēroja savu peņuāru, kas pavērās visa plašumā. Viņai bija ļoti gaiša un, šķiet, arī ļoti maiga āda.

- Žistēna sapnis vienmēr bija kļūt par īsti sliktu zēnu. Lai iesāktu, viņš, kā lielākā daļa, j gribēja kļūt suteners...

- Vai viņš tāds ir arī tagad?

- Es ļauju Žistēnam tā domāt... Viņš visu uz- • ņem ļoti nopietni... Tāpat kā tais laikos, kad bija : izsūtāmais zēns, turpina sniegt pakalpojumus pa ' labi un pa kreisi... Šad un tad viņš tikai pasaka: “Nebrīnies, ja vienu vai divas naktis nebūšu mājās... Mēs esam sagatavojuši fantastisku gājienu...”

- Un vai tā bija patiesība?

- Tiesa, viena vai otra banda gatavojās noziegumam, bet viņš nekad nepiedalījās... Jāteic, es nezināju, ka visas ievāktās ziņas Žistēns pa tele-ļumi nodeva inspektoram... Pēc Zistēna domām, i.r. piešķīra viņam lielu nozīmīgumu.

Kas notika šais divās pēdējās dienās? Vai \ ms jums par to ir stāstījis?

Ne gluži. Kādu rītu viņš pamāca ļoti satraukts. “Šonakt notika kaut kas sensacionāls, par to i.ikstīs visās avīzēs. Tas sacels lielu troksni...” "Kāda zādzība?”

"Vel ļaunāk... Slepkavība... Un upuris ir viena no vispazīstamākajām personām šajā kvartālā...” “Vai tu nevari man pateikt viņa vārdu?”

"Drīz tas būs avīzēs. Runa ir par Morisa kungu...”

“Sanlines ipašnieku?”

"Ja... Un, izņemot slepkavu un viņa mīļāko, es vienīgais zinu, kas to izdarīja...”

“Man labāk patīk nezināt, kurš tas ir...”

Viņa paņēma jaunu cigareti, jo iepriekšējo bija izsmēķējusi, iznākot no vannasistabas.

- Es viņam jautāju, ko viņš domā darīt.

Viņš man atbildēja:

"Par mani neuztraucies...”

“Vismaz tu viņu netaisies šantažēt?”

“Tu labi zini, ka tas nav manā stilā.”

“Viņš nezina, ka tu esi lietas kursā?”

“Ja viņš to zinātu, man būtu lemts mirt jaunam...”

!

Meitene bridi paklusēja, pūzdama cigaretei dūmus.

-Tā bija Zistēna dzīves lielā diena.

“Ja tu zinātu, par ko ir runa... Viens no lielāka» jiemMonmartras barvežiem... Un viņa mīļākā..."

“Nesaki man neko...”

“Norunāts. Tu uzzināsi patiesību no avīzēm.., Ja tikai avīzes uzdrošināsies to drukāt...”

Žistens izgāja no paša rīta, un kopš tā laika es viņu neesmu redzējusi. Vakarā Kunārijīi uz mani tā savādi skatījās, un divi viri, kurus nepazīstu, mani neizlaida no acīm.

Es paliku bārā ka vienmēr. Man piebiedrojās kāds klients no provinces, kurš, būdams Parīzē, nepalaiž garām iespēju pabūt ar mani... Aizgājām uz viesnīcu, un, kad nācām ārā, viens no abiem vīriem staigāja šurp un turp pa trotuāru...

Vispirms es baiļojos par Blusu... Visi viņu tā sauc, un ari es pieradu pie ši vārda... Starp citu, viņš par to ir diezgan lepns... Tā ir sava veida slava... Viņam sagādā prieku taisīt grimases, lai uzjautrinātu cilvēkus...

- Viņš man zvanīja, - neitrālā balsī ieteicās inspektors Luī.

- Tieši tā es ari nospriedu... Tas izskaidro viņa noslēpumaino izturēšanos un to, ko viņš man aizejot sacīja... Vai viņam patiešām draud briesmas?

Atbildēja Megrē:

Diemžēl jā. Morisa kunga slepkava zina, ka liesi Blusa ir viņu nodevis...

Un es? Vai jūs domājat, ka viņi mani neaiztiks?

Vai jums vel turpina sekot?

Pagājušo nakti viens no abiem vīriem bija Kuniinjā. Viņu piesauca pie telefona, pēc tam viņš aizgāja, greizi uz.mani skatīdamies...

Šķiet, viņi tagad izklaidējas pa visu Franciju...

Un brāļi Morī?

Kas jums par viņiem stāstīja?

Jo par viņiem nebija nekas minēts nedz avīzes, nedz ari pa radio.

- Kvartāla par to vien runā. Viņi arī aizbrauca?

- Nē. Bet mēs viņus neizlaižam no acīm.

- Vai jūs domājat, ka tie ir viņi?

Es nevaru atbildēt uz šo jautājumu. Cikos ius parasti izejat no mājām?

- Ap diviem vai trijiem eju iepirkties tepat kvartālā, jo man ļoti patīk gatavot ēdienu... Ap desmitiem vakarā apģērbjos savam ikdienas darbam un eju uz Kitnūriju... Ieņemu savu vietu pie bara un gaidu... Kādreiz divas stundas, citreiz dažas minūtes, gadas - līdz pat slēgšanai.

- Pec stundas uz ielas bus policists... Nebrīnieties, ja jums sekos... Viņš darīs visu, lai jūs aizsargātu...

- Vai man rit jāiet uz bēru ceremoniju? Visi iet.,',

- Ejiet! Es ari tur būšu... Un jūsu sargcņģelil ari...

-Tas man atgādina katķismu...

Abi viri piecēlās.

- Ja jūs ko uzzināt, vienalga ko, zvaniet u! policiju. Lūdziet iespēju runāt ar mani vai ar kā* du no maniem kriminaldaļas darbiniekiem! In* spektors Lul reti ir savā kabinetā.

- Es jums pateicos, komisāra kungs... Uz redzēšanos, inspektor... Ja jums ir ziņas no Žistēna...

- Ceru, ka mums to nebūs. Viņš juta briesmas un būs noslēpies... Viņam tālu nav jāiet, jo Monmartru viņš pazīst kā savus piecus pirkstus. Ir taču vietas, kur tāds zēns kā viņš var patverties tā, lai viņu neatrastu.

- Novēlēsim viņam to, - Marsela nopūtās un trīs reizes piesita pie galda.

Ārā viņus gaidīja Zanvjē.

- Nu, kā?

- Skaidrs, ka meitene baidās, un es nevaru viņai neko pārmest. Viņa baidās par Blusu un ari pati par sevi... Apsolīju, ka pēc stundas viņas mājas priekšā būs viens vīrs no mūsu brigādes, kas viņai visur sekos... Neaizmirsti izdarīt visu nepieciešamo, kad ieradīsimies krastmalā... Nosūti kādu, kas var ieiet diezgan elegantā naktslokālā un palikt neievērots...

Mcgrē pagriezās pret Luī.

- Pagaidām šo vietu ieņemiet jūs... Tiklīdz atnāks mūsu inspektors, būsiet brīvs...

- Labi, diviziona komisāra kungs...

Būdams pie mašīnas stūres, Zanvjē jautāja:

- Kāda viņa ir?

- Ļoti jauka... Šķiet, ja septiņpadsmit astoņpadsmit gadu vecumā meičas dzīve būtu iegrozījusies citādi, šodien viņa būtu lieliska sieva un pirmšķirīga saimniece...

- Viņa zināja?

- Vai par Blusas telefona zvaniem? Viņa sāka nojaust tikai pirms divām dienām... Tas ir apbrīnojami... Šis vējgrābslis ar klauna ģīmi daudzus gadus pamanījās būt inspektora Luī ziņotājs, un neviens to pat nenojauta... Viņš noteikti būs bezgala tīksminājies par šo lomu, kas deva pašpaļāvību... Kad arestēja kādu ļaundari, Zistēns varēja teikt:

“Par to parūpējos es.”

Un tā bija taisnība.

*

Pēcpusdienā Megrē uzkāpa Tiesu pils augšstāvā, kur atradās Mērsa impērija - juridiskās identitātes laboratorija.

No desmit lietām vismaz deviņās bija jāpieaicina speciālisti, kaut vai vienkārši pirkstu nospiedumu jautājumos, taču šeit, telpās ar slīpiem jumtiem, strādāja labi ja ducis vīru baltos uzsvārčos.

- Šķiet, jaunumus vel pāragri gaidīt?

Mērss, vienkāršs, izstīdzējis vīrs mūždien saburzītā uzvalkā, sevišķi nerūpējās par savu izskatu un jau tik sen strādāja krastmalā, ka laboratoriju bez viņa butu grūti iedomāties. Mcrss bija gatavs strādāt vienmēr - jelkurā dienas vai nakts stundā. Tiesa, viņš bija vecpuisis, un studenta dzīvoklī Latīņu kvartālā neviens viņu negaidīja.

- Šis tas mums jau ir, - viņš atbildēja savā mazliet vienmuļajā balsī. - Pavisam nesen, laikam vakar pēcpusdienā, pārbaudījām visas mēbeles, durvju rokturus, pelnutraukus un citus priekšmetus.

Atradām vienīgi īrnieka Manuela Mori pirkstu nospiedumus, viņa kartīte ir policijas centrālajā kartotēkā. Vēl nospiedumus bija atstājusi dzīvokļa uzkopēja, kura, kā man apgalvoja vārt-niece, ir bijusi Labrijēras skvērā vakar pēcpusdienā... Jā, protams, arī jūsu nospiedumus...

- Vai neesat aizmirsis vēl kādus?

- Nē, priekšniek. Varētu pat teikt, ka strādāts profesionāli...

- Strādāts profesionāli... No kura laika ir tā kartīte, kuru jūs atradāt centrālajā kartotēkā?

-Četrpadsmit gadus...

- Dzīvokļa uzlaušana un apzagšana?

- Atvaļinājumu laikā kādā privātā viesnīcā Oše avēnijā...

- Uz cik gadiem viņu notiesāja?

- Puisim bija vel tikai astoņpadsmit gadu, un agrāk viņš nebija sodīts. Starp citu, tika uzskatīts, ka Mori bijis tikai statists, jo noziegumu izdarīja pieci citi vīri...

- Kaut ko neskaidri atceros, bet pats ar to nenodarbojos.

- Viņš gadu nosēdēja cietumā...

- Vai nekas neliecina, ka viņa dzīvoklī, ari guļamistabā, diezgan regulāri būtu iegriezusies kāda sieviete?

- Skapjus pārbaudījām sevišķi uzmanīgi. Nekur nedz pūdera, nedz sejas krēma pēdu, neviena sieviešu matiņa...

- Un citas pēdas?

- Dorēns, bez šaubām, ir labākais specialists pasaulē, ja runājam par dažādām šķiedrām. Tas ir viņa jājamzirdziņš. Vairāk nekā stundu viņš ar lupu pētīja grīdas plīša segumu un salasīja kādas trīsdesmit tikko saskatāmas šķiedras... Viņš strādāja stundām ilgi... Runa ir par zīda šķiedrām... Pavedieni ir ļoti seni, vismaz trīssimt gadus veci, un Dorēns zvērētu, ka tie nāk no ķīniešu paklāja...

Viņš turpina pētīt savus atradumus, jo grib dot iespējami precīzu atbildi...

Megrč patika šo mansardtclpu gaisotne, šeit ļaudis strādāja tālu no sabiedrības, rāmā garā.

Katrs zināja, kas viņam jādara. Pie viena no jumta lodziņiem stāvēja manekens, kam varēja kustināt locekļus.

Tas bieži noderēja situāciju imitēšanai. Piemēram, šādi varēja noskaidrot, kāda stāvokli atradies cilvēks, saņemdams naža dūrienu noteiktā leņķi, vai ari precizēt lodes trajektoriju.

- Ja rit bus kas jauns, nododiet to Zanvjē! Es būšu Bandolā...

Mērss nebija no tiem cilvēkiem, kas atpūtās pie Zilā krasta, tapec Bandola viņa uztverē bija kas sapņu tēlam līdzīgs.

- Jums būs karsti, - tas bija viss, ko viņš pateica.

Kad Megrē pie pusdienu galda paziņoja sievai, ka rīt brauks uz Bandolu, viņa pasmaidīja.

- Es jau zināju...

- Kā tā?

- Pavisam nesen pa radio ziņoja, ka bēru ceremonija paredzēta rit no rīta Notrdamdeloretas baznīcā, bet apbedīšana notikšot Bandolas kapos. Ko tu tur ceri atklāt?

- Neko noteiktu... Varbūt kādu norādi, kādu sīkumu... Tā paša iemesla dēļ rīt piedalīšos arī bēru ceremonijā.

- Tev būs karsti...

- Iespējams, ka es tur pārgulēšu... Tas atkarīgs no lidmašīnas... Man ļoti negribas atgriezties Parīzē ar vilcienu...

- Es tev sagatavošu tavu mazo, zilo čemodāniņu.

-Jā... Ieliec veļu un tualetes piederumus!

Megrē ne bez sirdsapziņas pārmetumiem prātoja par šo braucienu uz nodokļu maksātāju rēķina, jo varēja gadīties, ka neizdosies atklāt neko jaunu.

Komisārs tomēr gulēja mierīgi kā vienmēr, un saule jau žilbināt žilbināja, kad Megrē kundze viņam atnesa pirmo kafijas lasi.

- Ziņo, ka Marscļā šodien būšot trīsdesmit grādu, - viņa smaidot teica.

- Un Parīzē? - viņš pavaicāja.

- Divdesmit seši... Šis ir karstākais maija mēnesis pēdējos trīsdesmit divos gados...

- Mana lidmašīna izlido pēc divpadsmitiem, es precīzi nezinu, jo biļetes pasūtīja Zanvjē. Man tieši pietiks laika iegriezties krastmalā, pirms braukt uz Orlī. Savu čemodāniņu ņemšu līdzi jau tagad...

- Un brokastis? Kad un kur tu pabrokastosi?

- Vissliktākajā gadījumā apēdīšu kādu sviestmaizi Orlī bārā...

Komisārs jau gāja uz durvīm, kad Megrē kundze ieminējās:

- Tu mani nenoskūpstīsi?

Megrē pasmaidīja.

-Tikai neuztraucies! Es jau nelidošu ar piecdesmit gadus vecu divplāksni, un tas nav arī ceļojums apkārt pasaulei...

Un tomēr viņš bija mazliet noraizējies kā ik reizi, kad atstāja sievu uz vairākām dienām.

Nonācis uz ietves, Megrē pacēla galvu, labi zinādams, ka ieraudzīs sievu pie loga. Megre kundze vēcināja mazo, zilo čemodāniņu, kuru viņš bija aizmirsis, un tā abi atkal satikās pusceļa uz kāpnēm.

*

Bija jau ceturksnis pāri deviņiem, kad Žanvjē iesoļoja komisāra kabinetā.

- Šķiet, iela ir ļaužu pilna, un visi nemaz nevares satilpt baznīcā...

Megrē to bija paredzējis, bet tādā mērā...

- Vai no Blusas jaunumu nav?

- Nē. Blanšai Pigu šonakt piezvanīja uz Ku-nāriju. Atgriezusies pie bāra letes, meitene izskatījās satraukta, bet tūlīt pēc tam kāds klients atnāca un nosēdās viņai blakus...

- Cikos viņa pārnāca mājās?

- Ap četriem no rīta...

- Ļoti žēl... - Megrē pie sevis norūca.

Viņš sameklēja jaunās sievietes telefona numuru un piezvanīja. Pretēji Megrē paredzējumiem, viņa nelika ilgi uz sevi gaidīt.

- Kas tur ir? - meitene jautāja miegainā balsī.

- Komisārs Megrē...

- Vai jums ir kas jauns?

- Nē, bet jums gan ir. Kas jums šonakt zvanīja uz Knnāriju'l

- Tas bija Zistēns, jā...

- Vai viņš jums pateica, kur atrodas?

- Ne. Tikai vaicāja, vai jūs un inspektors Lui esat lietas kursā par viņu... Es atbildēju, kā jā... Tad viņš man jautāja, vai jūs esat dusmīgs, un es teicu, ka nē...

Šķita, ka meitene nekādi nevar pamosties.

- Jūs taču uz Zistēnu nedusmojaties, vai ne?

- Viņam arvien vēl ir tikpat bail?

- Ja. Viņš justos daudz mierīgāk, ja varētu pārliecināties, ka sveši ļaudis neklaiņo ap māju.

“Vai vēl neviens nav aizturēts?”

“Vismaz es neko nezinu.”

“Un pie Manucla Morī pat neizdarīja kratīšanu?”

“Komisārs ar inspektoru Luī bija šeit, bet sīkumus viņi neizpauda... Lai nu ka, viens policists mani sargā dienu un nakti...”

- Neko cilu viņš neteica? - jautāja Megrē.

- Tikai to, ka ik nakti viņš mainot atrašanās vietu... Tas arī viss... Nevarēju ilgāk runāt, jo jau labu bridi ap mani grozījās kāds klients...

- Liecieties gulēt un neuztraucieties... Ja jums ir kādas jaunas ziņas, piezvaniet inspektoram Zanvjē uz Orfēvras krastmalu...

- Vai jūs braucat uz Bandolu?

Tas jau sāka viņu 'kaitināt. Visi runāja par šo braucienu, it ka komisārs to būtu izsludinājis avīze.

- Lūk, tā! - Megrē nopūtās, skatīdamies uz Zanvjē, kura stāvs izcēlās uz koku zaļā fona... -Nezinu, vai tā ir laba doma, bet viņš maina savu slēptuvi katru nakti...

- Varbūt tas nav nemaz tik muļķīgi... Droši vien viņam uz pēdām ir daudz cilvēku...

Ja Morī - un tas šķita ļoti ticami — visiem mazajiem Monmartras blēžiem bija devis norādījumu uzglūnēt Blusām, viņš ar savu izskatu pūlī nevarēja palikt nepamanīts.

- Es vēlāk ienākšu paņemt savu čemodāniņu... Būtu labāk, ja tu man tūlīt iedotu biļeti uz lidmašīnu...

Laimīgā kārtā izlidošana bija vēlāk, nekā Megrē baiļojās, - pulksten 12.55.

- Uz drīzu redzēšanos.

Megrē lika braukt uz Bāli ielu un policistam, kas vadīja auto, palūdza viņu sagaidīt pie baznīcas.

Mājas priekšā drūzmējās vairāk nekā divsimt cilvēku, un dažiem tiešām izdevās iekļūt iekšā, lai izteiktu savu līdzjūtību. Pūlis bija raibum-raibs - kvartāla bodnieki, blēži, restorānu vai naktslokālu īpašnieki.

Sāka nest lejā ziedus, un vajadzēja divus auto, lai izvietotu visus vainagus.

Un tad četri viri iznesa sarkankoka šķirstu, kuru lēni un rūpīgi iebīdīja līķratos.

Par laimi, baznīca atradās diezgan tuvu, jo visiem pavadītājiem nebūtu vietas automašīnās. Kad uz sliekšņa sēru tērpā, blonda un bāla, parādījās Līna Marsiā, pūlis it kā satrūkās. Viņa izskatījās kā kinozvaigzne, un mirkli pat šķita, ka cilvēki tūlīt sāks aplaudēt.

Atraitne ieņēma vietu milzīgajos, melnajos ratos, kas brauca lēnām, piemērojoties pavadītāju gaitai. Pirmajā rindā gāja viss Sardīnes personāls. Nākamo rindu veidoja senie darbinieki, viri Morisa kunga gados un pat vecāki.

Ļoti cienīgi viņi soļoja kailām galvām, cepurēm rokās, un logos vīdēja ziņkāres pilnas sejas.

Starojošās saules pielietajā ielā gājiens šķita jo īpaši iespaidīgs. Marsiā būtu bijis priecīgs par tādām bērēm.

Kad Megrē atskatījās, viņš redzēja, ka pavadītāju rindas visas ielas platumā stiepjas vairāk nekā trīssimt metrus, un policisti novirzīja ielas satiksmi, drudžaini vicinādami savus baltos koka zižļus.

- Lieliskas bēres, - teica garāmejošs zēns.

Tik tiešam, baznīca jau bija pārpildīta, izņemot pirmās rindas, kuras no pārējām atdalīja melns nožogojums.

Līna gāja viena, arvien vel pirmā un loti stalta, viņas zilas acis bija neizdibināmas.

Viena pati viņa apsēdās pirmajā rindā, aiz viņas izvietojās Sardīnes personāls un pārējie.

Cilvēki pulcējās abos jomos, arī priekštelpā. Lielās durvis bija vaļā, un baznīcā ieplūda pavasarīgās vējpūsmas.

Ērģeles spēlēja sēru maršu, un dažus mirkļus vēlāk sākās dievkalpojums.

Megrē stāvēja kreisajā spārnā, pētīja bērinieku sejas un drīz vien ieraudzīja Morī. Šis cilvēks bija ērti iekārtojies nozīmīgu, autoritatīvu personu rindā, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, pat neskatoties uz to, ka viņš bija visjaunākais.

Abi saskatījās, un Morī sejā varēja lasīt kaut ko nožēlai līdzīgu.

Komisārs nesagaidīja ceremonijas beigas. Viņam bija karsti. Viņam slāpa. Dažus mirkļus vēlāk viņš iegrima kāda bistro ēnā, kur pasūtīja glāzi alus.

- Jā, tās nu reiz ir īstas bēres, - noteica saimnieks, ļoti vecs virs, kura rokas jau trīcēja. - Kas tad tas bija?

- Restorāna Sardīne īpašnieks...

- Fontēna ielas augšgalā?

-Jā.

- Es jau domāju, ka tas bija kāds gangsteris...

- Savos jaunības gados viņš tāds tiešām bija...

Megrē vienā paņēmienā izdzēra savu glāzi,

samaksāja un sameklēja mazo, melno kriminālpolicijas auto.

- Uz krastmalu...

- Labi, priekšniek...

Pulkstenis bija jau vienpadsmit. Viņš paķēra savu čemodāniņu, paspieda roku Zanvjē un ar to pašu auto devās uz Orli.

Vai Līna un Manuels brauks kopā? Vai šķirstu uz Bandolu pārvedīs ar lidmašīnu?

Pēc visu formalitāšu nokārtošanas vēl atlika mazliet laika, un Megrē uzmeklēja lidostas komisāru. Abi bija pazīstami, jo kādreiz tika strādājuši kopā Orfēvras krastmalā.

- Vai jūs braucat uz Bandolu?

Megrē bija jāsavaldās, lai nesadusmotos.

-Jā... Šķiet, jau pēc divdesmit minūtēm...

- Drīz pasažierus uzaicinās iekāpt...

- Sakiet, lūdzu... Vai šodien kāda lidmašīna ir paredzēta šķirsta pārvadāšanai?

- Jus runājat par Morisa kungu?

-Jā.

- Viņš izlidos ap trijiem kopa ar savu sievu privātā lidmašīnā, ko viņa noīrēja. Viņš kastē, viņa, protams, ārpusē.

Megrē nevēlējās izrādīt savu neizpratni.

- Cik ilgā laikā viņi būs galā?

- Viņiem jānosēžas Tulonā, no kurienes šķirstu pārvedīs uz Bandolu. Tur ir tikai četrpadsmit kilometru...

- Pasažieri uz Marselu... - izdvesa skaļrunis.

Megrē virzījās uz norādītajām durvīm. Desmit minūtes vēlāk lidmašīna pacēlās gaisa.

*

Komisārs bija apņēmies papriecāties par dabu, jo dienvidos no Lionas tā viņam šķita sevišķi skaista. Šoreiz gan tas neizdevās, jo Megrē bija saldi iemidzis jau labu laiku iepriekš.

No Marseļas lidostas viņš lika sevi aizvest līdz stacijai, pusstundu vēlāk no turienes gaja vilciens uz Bandolu.

Megrē šķita pats sev smieklīgs - ar čemodāniņu uz ceļiem un savu cepuri, kuru pastāvīgi nācās noņemt, lai noslaucītu sviedrus.

Bandolā, vēl esot uz stacijas perona, saule burtiski dedzināja ādu, un viņš jau sāka nožēlot, ka atbraucis. Taksometri gaidīja, bija arī viens vecs ormanis, un Megrē izvēlējās to.

II/. kurieni, kungs?

Jūs droši vien zināt kādu labu viesnīcu juras

malā?

- Pēc stundas ceturkšņa jūs būsiet tur...

Riteņi grima saules izkausētajā asfaltā. Pilsēta

bija gandrīz balta, un dažās avēnijās auga palmas...

Caur zaļumiem Megrē redzēja žilbinoši zilu jūru. Un beidzot viņa skatam pavērās pludmale, kurā sauļojās tikai daži cilvēki un kāds pusducis peldējās. Vēl nebija sākusies sezona.

Viņi pabrauca garām kazino. Viesnīca ari bija balta, un tās milzīgā terase - nosēta ar krāsainiem saulessargiem.

- Vai jums ir istaba?

- Uz cik ilgu laiku?

- Tikai uz vienu nakti.

- Vai vienai personai? Jums labāk patiktu juras pusē?

Viņš aizpildīja savu ceļotāja kartīti.

- 233. numurs...

Viesnīcu sauca Letamarī. Gaiss tajā bija ļoti svaigs, un visapkārt valdīja priekšzīmīga spodrība.

- Kur šeit varētu padzerties?

- Bārs ir tur galā pa labi...

Viņš devās izdzert glāzi alus.

- Vai jūs neesat komisārs Megrē? - jautāja bārmenis, kad bija apmeklētāju kārtīgi noskatījis.

Tas bija kāds ļoti blonds jauneklis, kurš sarka par savu uzdrīkstēšanos.

- Vai jūs uz ilgu laiku šeit, Zilajā krastā?

- Līdz rītdienai...

- Es jau tā domāju... Jūs esat atbraucis uz Morisa kunga apbedīšanu, vai ne?

- Vai viņu šeit labi pazina?

- Varētu pat teikt, ka viņš bija šejienes labais gariņš...

- Vai viņa villa ir tālu no šejienes?

- Būs labs stundas ceturksnis, ko soļot. Villa ir liedaga otrā galā, netālu no nelaiķa Remi mājas. Jūs atradīsiet viegli, jo tā ir līdzās milzīgai peldētavai...

Megrē arvien vel jutās neveikli, it kā viņš kādu krāptu, jo jutās paņēmis ārpuskārtas brīvdienas.

- Un kapsēta?

- Mazāk par kilometru no villas... Jūs zināt, bus daudz ļaužu... Jau kopš paša rīta nāk cilvēki no Tulonas un Marseļas...

- Kādi cilvēki tie ir?

- Ievērojami cilvēki. Es pat prātoju, vai neieradīsies pats prefekta vietnieks. Daži runā...

Megrē izdzēra otru glāzi alus un, paskatījies pulkstenī, devās ceļā. Cik labi, ka avēnijas gar juru bija ēnainas.

1 18

“Vajadzēs uz dažām dienām atbraukt šurp kopa ar sievu,” komisārs ieprātojās.

Lidmašīnai ar šķirstu jau vajadzēja būt Tulonā. Tuvojoties mērķim, Megre redzēja arvien vairāk ļaužu, un, kad viņš nonāca pie pagrieziena, skats bija gandrīz tāds pats kā no rīta Balī ielā.

Cik no viņiem zināja patiesību? Nav svarīgi, ļo neviens tik un tā neko neteiktu.

Blusa to bija darījis pa telefonu, neatklājot savu vardu, un pat viņš tagad slēpās sazin kur Monmartra.

5. NODAĻA

Mazliet savrup no pūļa Megre pamanīja labi pazīstamu seju. Tas bija Butāns, Tulonas kriminālpolicijas komisārs.

- Ir gan jocīgi, - sasveicinoties viņš noteica. - Šorīt skujoties, es tieši par jums domāju, un mana nojauta teica, ka noteikti ieradīsieties...

Butāns norādīja uz pūli.

- Un ko jūs sakāt par to? Te varētu zvejot ar murdu... Šeit ir ne tikai visas Tulonas noziedznieku krējums, bet augsti viesi arī no Marseļas, Kannām un Nicas...

Kāds viņiem tuvojās, Butāns spieda roku un iepazīstināja:

- Šarmerojs, Bandolas policijas komisārs... Es ceru, Sarmeroj, ka pazināt komisāru Mcgrē...

-Esmu ļoti pagodināts...

Viņi abi bija krietni viri, tādi, kuri labi pārzina savu darbu un neļaujas iespaidoties.

- Gandrīz visi šeit sanākušie dzīvo uz likuma robežas, un vistrakākais ir tas, ka nav neviena, pret kuru mums būtu pierādījumi...

- Vai pie Marsiā bieži nāca cilvēki, kad viņš vasarās dzīvoja Bandolā?

- Tieši otrādi, ļoti maz. Daži tuvākie. II īpaši brāļi Morī...

- Vai viņi nakšņoja villā?

- Jā. Un it kā nejauši tas vienmēr iegadījās lielo laupīšanu laikā... Droši vien būsiet par to lasījis avīzēs... Vasarnieki, kuriem pieder lielas vasarnīcas Zilajā krastā, jūlijā vai augustā ar savām jahtām burā uz grieķu salām... Atgriežoties viņi ir gauži pārsteigti, vairs neatrazdami savas mēbeles un vērtslietas...

- Tāpat tas notiek ar pilīm...

- Gandrīz... Es turēju aizdomās brāļus Morī un pat villas saimnieku, kuru visi šeit dēvē par Morisa kungu... Es liku uzraudzīt vasarnīcu... Un atkal it kā nejauši katru reizi, kad notika laupīšana, brāļi Mori neizgāja no villas un kopā ar Marsiā līdz agrai rīta stundai spēlēja kārtis... ;

Vai jūs pazīstat viņa dāmu? Viņai netrūkst iznesības, un šķiet, ka šajā vidē viņa jūtas sveša...

Bēru gājiens tuvojās. Pirmajā automobilī aiz katafalka Līna Marsiā - viena pati. Tālāk - citi automobiļi ar Butāna pieminēto Zilā krasta krējumu. Lielas amerikāņu mašīnas, gados jaunākajiem -jaudīgi sporta auto.

Visi brauca lēni, piemērojoties pārējiem pavadītājiem. Kājāmgājēji soļoja nekārtīgās rindas.

Brīdi valdīja apjukums. Tuvojoties villai, katafalka šoferis grasījās nogriezties pa labi, bet piesteidzās kāds no rīkotājiem un deva citu pavēli.

Abas grupas sajaucās. Izskatījās, ka visi šie cilvēki ir labi pazīstami. Daudzi sarokojās, daži klusi sačukstējās.

Marsiā kundze izkāpa no auto un devās tieši uz villu. Tagad viņai mugurā bija melns kostīms no viegla auduma un balta zīda cepure. Arī cimdi bija balti.

Kādēļ viņa viena pati devās uz villu? Megre nerada nevienu pieņemamu atbildi uz šo jautājumu. Butāns un Bandolas policijas komisārs arī ne.

Atraitne neuzkavējās villa ilgāk par desmit minūtēm un atkal iekāpa savā mašīnā. Automobiļu virtene pagriezās, iebrauca Ekolas ielā. pēc tam 11. novembra avēnijā un nonāca pie kapsētas ieejas.

No jauna iestājās apjukums, jo daudzi skrēja pāri kapu kopām, lai ieņemtu labāku vietu pie tikko izraktas bedres.

Mācītājs jau bija tur un sveicināja Līnu.

Atraitne neraudāja vairāk kā no rīta Notrdamde-lorctas baznīcā. Smagais šķirsts lēni nolaidās bedre. Mācītājs pusbalsī teica atvadu vārdus, pēc tam uz aizgājēja kapa sagula ziedi un vainagi.

- Visi lielie barveži ir šeit. Jauniņie ari, lepni, ka viņus redz kopā ar šiem te... Ko jūs tagad darīsiet, komisār?

- Es vēl nezinu.

- Kur jūs esat apmeties?

- Letamarī viesnīcā...

- Tā ir laba viesnīca, un arī saimnieki ir patīkami ļaudis...

Līna jau bija aizbraukusi uz villu. Pūlī Megrē nemanīja nedz Manuelu Morī, nedz viņa brāli.

- Šķiet, ka iešu viņu apciemot...

- Vai jums ir iespaids, ka viņa zināja?

- Tas, manuprāt, nav vairs iespaids. Tā ir pārliecība... Ka par nelaimi, neesmu savācis nevienu pierādījumu...

- Labu veiksmi... Ja esmu jums vajadzīgs, jūs zināt, kur mani atrast, tāpat arī Sarmeroju...

Pūlis pamazām izklīda un devās uz pilsētas centru, lai atspirdzinātos bāros. Tikai dažas ma-

šinas ar visievērojamākām personām brauca tieši uz Tulonu vai Marscļu.

Morē palika viens baltās villas priekšā. Tā bija skaista villa, bet ne vairāk. Visiespaidīgākā bija peldētava, kurai visapkārt izkārti šūpuļtīkli. Dārzā auga palmas, neskaitāmi kaktusi un dažādi tropu augi, kurus Megre nepazina.

Komisārs uzkāpa pa sliekšņa trim pakāpieniem, piespieda elektrisko zvanu un jutās gaužām pārsteigts, jo durvis tīilil pat atvērās un viņa priekšā stāvēja Līna.

- Man gan vajadzēja iedomāties, ka jūs nepalaidīsiet garām izdevību... Jūs nemaz nerespektējat sēras, vai ne?

- Un jūs?

Tūlīt aiz sliekšņa sākās plaša halle ar baltām sienam. Mēbeles un apdare, kaut gan citā stilā, bija tikpat augstvērtīgas kā Bāli ielā.

Līna Marsiā neuzaicināja komisāru apsēsties. Kājās stāvēdama, viņa gaidīja, ka ienācējs sāks runāt. Roka, kura turēja cigareti, viegli trīcēja.

- Es gribētu parunāt par nakti, kad jusu virs mira...

- Manuprāt, par šo tematu esmu jums visu pateikusi.

-Tā kā jūs neteicāt taisnību, uzdodu šo jautājumu no jauna.

Un Megre apsēdās kādā krēmkrāsas ādas atzveltni.

- Jūs izmantojat apstākli, ka neesmu pieliekami stipra, lai jus izliktu pa durvīm...

- Jus to neuzdrošinātos... Kaut vai tikai tādēļ, lai vel vairak nesakompromitctu jūsu mīļāko...

Viņa no dusmām nobāla un devās nodzēst cigaretes galu kādā pelnutraukā.

- Jums taču nav nekādu cilvēcisku jūtu!

- Gluži pretēji, pārpārēm... Bet tas atkarīgs no mana sarunas biedra... Acīmredzot jūs apprecējāt Marsiā viņa naudas dēļ...

- Tā ir mana darīšana.

Beidzot viņa apsēdās, sakrustoja kajas un aizsmēķēja jaunu cigareti, kuru paņēma no zelta kārbas uz apaļā galdiņa.

- Manuels un jūs - jūs abi bijāt gultā... Pie durvīm nikni dauzījās, un, domājams, Morī uzvilka rītasvārkus, kamēr jūs ieslīdējāt palagos...

Līna Marsiā nepakustējās. Viņas sejā nebija ne mazākā satraukuma. Varētu pat zvērēt, ka viņas gaiši zilajās acīs spulgoja tīri sievišķīga ziņkāre.

- Un tālāk?

- Tas bija jūsu virs...

- Un ko, jūsuprāt, viņš darīja? Paspieda roku Manuelam?

- Viņš izņēma no kabatas savu automātisko pistoli...

- Kā filmā...

- Mani interesē, kur atradās Morī pistole. Droši vien kādā atvilktnē... Guļamistabā, varbūt salonā...

- Starp citu, vispirms būtu jāpierāda, ka dzīvoklī bija ierocis...

Viņa smēķēja savu cigareti.

- Un vēl jums būs jāpierāda, ka es tur atrados... Un ka apmeklētājs bija neviens cits kā mans vīrs... Jūs esat uz nepareiza ceļa, komisār...

Megrē gatavojās atbildēt, kad viņa jau mazliet skaļākā balsī izsaucās:

- Ienāc, mans dārgais...

Durvis topašbrīd atvērās. Tajās parādījās Manuels šortos un sandalēs, it ka viņš nāktu no jūras.

- Un tā, komisār, kā redzu, mēs apceļojam skaistākos šīszemes stūrīšus...

Viņš ironiski noskatīja Megre no galvas līdz kājām, piegāja pie bāra un sajauca sev kokteili.

- Vai tu arī gribi glāzīti, manu mazulīt?

- Patiešām, man slāpst.

- Un jūs, okšķera kungs?

-Nē.

- Kā vēlaties... Veltīgi būtu uzrādīt šeit jūsu mazo, dzelteno papīrīti... Jūs esat tālu no saviem medību laukiem...

- Es varētu to dabūt bez grūtībām.

- Bet jūs to nedarīsiet.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka jums nav nekādu pierādījumu...

- Jums nešķiet pietiekami svarīga pat Blusas liecība?

- Jūs viņu atradāt?

Manuels sarauca uzacis un turpināja:

- Blusa, bet šaubām, ir vīrs, kas tiešām lieliski pazīst devīto un astoņpadsmito rajonu. Arī cilvēki viņu pazīst, un lielākā daļa ir ar mieru viņam palīdzēt. Bet tas nebūsiet jus, komisār, kas viņu atradīs... Tie būs mani ļaudis. Un jums atkal nebūs nekādu pierādījumu... Jus redzat, es izlieku savas kārtis uz galda...

Turklāt es vēl lieku reizi apgalvotu, ka neesmu šāvis, ka neviens nav šāvis manā dzīvoklī un ka Moriss tonakt pie manis nav spēris kāju.

Līna un es, mēs varētu arī atkārtot to, ka starp mums nekad nekas nav bijis, un es jūs uzaicinu tiesā uzrādīt cilvēkus, kas pierādītu pretējo...

Manuels Morī nespēlēja komēdiju. Viņš bija tik pašapzinīgs, ka Megrē pieķera sevi drudžaini meklējam šīs pašpārliecinātības iemeslus. Izskatījās, ka Mori vairs nekas nebaida, un arī Līna bija tik mierīga, it kā tāds Marsiā nekad nebūtu eksistējis.

Komisārs uzreiz iedomājās par Blusu. Vai

tikai Mori viri beidzot šim pundurim nebūs uzlikuši ķepu? Vai viņi būtu to padarījuši nekaitīgu, parūpējušies, lai viņš apklust uz visiem laikiem?

Megrē piepildīja pīpi, aizdedzināja to, piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

- Es tiešām esmu ārpus sava rajona. Līdz ar to nevaru izmantot tos dokumentus, kurus jums uzrādīju Parīzē...

- Tieši tā...

- Bet man pietiktu ar vienu telefona zvanu, lai komisārs Butāns jau pēc pusstundas bulu klāt ar kratīšanas orderi... Es ceru, ka jūs pazīstat Butānu?

- Tas nav mans draugs...

- Tad jums jāizvēlas... Vai nu jūs ļaujat man apskatā vasarnīcu, vai es zvanu uzTulonu.

- Apskatiet, lūdzu... Ar norunu, ka neko neaiznesīsiet...

Jau lielajā salonā komisāru gaidīja atklājums. Viena siena tika izmantota kā bibliotēka, un visas grāmatas, tāpat kā Parīzē, bija grezni iesietas.

Uz apakšējiem plauktiem atradās žurnālu kaudzes. Tie nebija mēnešraksti, kādi atrodami visos kioskos, un nebūt nesaderējās ar Morisa kunga raksturu. Megrē pusbalsī lasīja nosaukumus, pie viena pārliecinoties, ka šie žurnāli ir vismaz pāršķirstīti.

- Fermas un pilis... Tā ir ļoti pamācoša lasāmviela, vai ne?... Lauku Dzīve... Mākslās zinātne...

Mori atkal sarauca uzacis un uzmeta skatu savai mīļākajai.

- Tie ir mani žurnāli, - viņa teica. - Es nespēlēju kārtis, un, katl vīrieši ar tām aizrāvušies, man patīk iekārtoties kādā kaktiņā un lasīt..

Nākamā telpa bija senlaicīga ēdamistaba Pro-vansas stila, pa kreisi varēja redzēt buduāru, kur katrs priekšmets, tāpat ka Parīzē, šķita cienīgs atrasties muzejā.

Vai tas ir īsts? - jautāja Megrē, norādot uz kādu Van Gogu.

Atbildēja Līna:

- Es neesmu eksperte, taču mans vīrs nebija paradis pirkt kopijas...

Virtuve bija plaša, moderna, nevainojama.

- Jūs tomēr uzņēmāt diezgan maz viesu.

- Kā jūs to zināt?

- Man bija laiks ievākt ziņas. Zinu arī to, ka brāļi Morī mēdza šeit pavadīt caurmērā mēnesi gadā.

- Viņi bija mana vīra labākie draugi...

- Un jūsu virs acīmredzot ignorēja visas jūsu attiecības ar Manuelu...

Manuels Morī vēl arvien pacietīgi klusēja un sekoja Megrē, nebilstot ne vārda.

- Jūs maldāties... Manam vīram bija sešdes-

mit divi gadi, un viņš bija krietni nobaudījis dzīvi... Savā ziņā viņš bija nolietojies... Kad pirms pieciem gadiem apprecējāmies, viņš mani laikam mīlēja, bet drīz vien mēs dzīvojām kā brālis ar māsu...

-Jūs varat turpināt melot. Tas mani netraucē...

Megrc uzkāpa pa marmora kāpnēm un pavēra divviru durvis uz plašu guļamistabu, kuru turpināja terase jūras pusē.

- Vai jūsējā?

Te bija pamatīga divguļamā gulta un vēl citas ievērības cienīgas mēbeles.

Vannasistaba bija lielāka nekā Bāli ielā un apdarināta ar bāli dzeltenu marmoru.

- Viena vannasistaba jums abiem ? Tas nu nekādi neiederas jūsu stāstā par brāli un māsu...

- Jūs varat domāt, ko vien vēlaties...

Šajā stāvā bija vēl divas citas istabas, katra ar savu vannasistabu.

-Apartamenti brāļiem Morī?

- Istabas draugiem...

- Vai, neskaitot viņus, šeit mitinās daudz citu draugu?

- Jā, gadās...

Gandrīz visas gleznas bija ļoti senas, un Megrē nezināja to autorus.

- Vai šeit ir arī bēniņi?

- Nē. Tikai mansards, kurā mitinās kalpotāji.

- Vai viņi patlaban ir šeit?

- Nē. Es šovakar braucu prom. Pilnīgi pietiek ar vienu istabeni, lai visu uzturētu kārtībā...

- Vai jūs katru gadu maināt savu personālu?

- Jā, patiešām, mums nākas to darīt.

- Tātad lielāko gada daļu šī māja naktīs ir tukša un nav neviena, kas to sargātu-.

Viņa piekrītoši pamāja.

Megrē ne bez ironijas jautāja:

- Vai jūs nebaidāties no zagļiem?

- Viņi neuzdrošinātos ķerties pie mana vīra mājas...

-Arī tagad, kad esat to mantojusi un tā ir jūsējā?

Atgriezies salonā, Megre negāja uz durvju pusi, bet apsēdās tajā paša atzveltnī, kur bija sēdējis iepriekš.

Manuels un Līna apmainījās skatieniem.

- Atļaušos jūs brīdināt, ka Tulonā mūs gaida mūsu lidmašīna.

- Jusu lidmašīna. Jūs lietojat daudzskaitli. Vai tas nozīmē, ka Morī lidos kopa ar jums?

- Kāpēc gan ne?

- Kā draugs, protams...

- Būtu pienācis laiks mainīt plati... Mēs esam mīļākie, tas ir tiesa... '

- Tas jau ir labāk.

- Nekas sevišķs, vai ne?

- Ja neņem vērā, ka vīram tieši krūtīs iešauj pamatīga kalibra lodi...

Komisārs uzlūkoja Mori.

- Mēs nepabeidzām mūsu sarunu. Šķiet, apstājamies pie brīža, kad jūs steigā bijāt uzvileis rītasvārkus un gājāt pie durvīm. Jūs tās, protams, atvērāt...

- Un pēe tam?

-Turpinājumu es gaidu no jums. Moriss Mar-siā nepalika kāpņu telpā...

- Vai tad es jums teieu, ka tas bija viņš?

- Pieņemsim, ka jūs to ari nenoliedzāt. Viņš neiekārtojās salonā, lai ar jums papļāpātu... Gluži otrādi, viņš to šķērsoja, lai nokļutu guļamistabā...

Un viņam pietika pacelt palagu, lai atrastu savu sievu gluži kailu...

- Kāda smalkjūtība! - ironizēja Līna.

- Tātad kopš brīža, kad Marsiā šeit ienāca, viņš zināja, ko šeit atradīs. Viņš to zināja, jau izejot no Sardīnes.

- Viņš to zināja jau trīs gadus...

- Nē. Jūs man neliksiet viņu uzskatīt nedz par pakalpīgu vīru, nedz arī par impotentu... Droši vien viņam rokā bija pistole. Un jums, Morī, pistole bija ritasvārku kabatā... Kur jūs to ņēmāt?

- Man nebija nekāda ieroča!

*

- Kas tādā gadījumā šāva? Marsiā pistole netika lietota. Bet ierocis, ar kuru viņu nogalināja, droši vien guļ kaut kur Senā...

- Jums vajadzētu likt ūdenslīdējiem to sameklēt...

Megrē iecirtigi turpināja, neļaudams sevi izsist no sliedēm:

- Pieņemsim, ka jūs būtu gājis atvērt durvis bez ieroča, kas ari ir iespējams...

- Beidzot!

- Es neesmu galā. Redzot, ka Marsiā dodas uz guļamistabu, jūs paķērāt pistoli. Vēl pieļauju, ka ierocis atradās naktsgaldiņa atvilktnē un kāda lāga dvēsele jums pasniedza šo priekšmetu, lai jūs aizstāvētos...

- Man patiktu dzirdēt šo stāstījumu tiesneša klātbūtnē...

- Pastāv vēl cita iespēja...

- Kāda? Jūs mani ieinteresējāt...

- Iespēja, ka tas nebijāt jūs, kas nogalināja...

- Lūk, lūk! Izrādē ienāk jauni personāži...

- Nē. Kamēr jūs gājāt atvērt durvis, Līnai bija daudz laika, lai satvertu ieroci, kas atradās naktsska-pitl... Un, kad Marsiā draudēja, tā bija viņa, kas...

- Viņa noteikti būtu trāpījusi griestos, jo nekad savā mūžā nav lietojusi šaujamieroci...

- Mēs pie tā atgriezīsimies...

- Jā, bet tikai Parīzē...

- Šoreiz tas notiks manā kabinetā.

- Kālab gan ne?

- Jūs riskējat iziet no turienes ar roku dzelžiem...

- Nav pārāk eleganti no jūsu puses mani tā iespaidot... Un ja nu es vienā jaukā dienā aizbraucu no Francijas?

- Interpols nekavēsies jūs uzmeklēt... Jūs aizmirstat, ka esat kartotēkā...

Varbūt jums abiem ir nodoms pēc kāda laika apprecēties?

- Iespējams, iespējams...

- Ejiet uz savu lidmašīnu...

Manuels zobgalīgi nosmīkņāja:

- Vai jūs tajā nevēlaties vienu vietiņu?

Megrē skatījās uz viņu tikpat rāmi kā visu šo

pēcpusdienu, un varēja just, ka šoreiz tas ir rāmums pirms vētras.

*

Komisārs bez steigas notiesāja zivju viru kādā mazā, bet spodrā restorānā. Viņš neizjuta to gandarījumu, kādu bija gaidījis. Laikam jau pie visa vainīgs bija garastāvoklis.

Pienāca nakts. Kokiem apstādītās alejas pie jūras bija apgaismotas, un krastmalā varēja dzirdēt klusus viļņu šļakstus.

Mcgrč apsēdas uz kāda sola un ieelpoja naksnīgo gaisu. Komisārs jutās noguris un laisks. Vēl mazliet, un viņš no Parīzes būtu uzaicinājis Megrē kundzi pavadīt astoņas brīvdienas Bandolā.

Viņš nekavējās doties pie miera un tūlīt pat aizmiga. Tā kā lidmašīna no Marseļas izlidoja agri, arī Megrē nakts bija īsa, un jau pusvienpadsmitos viņš ielidoja Orlī.

Taksometrs aizveda komisāru uz mājām. Sieva viņu sagaidīja rāmi, taču pēc starojošās sejas varēja saprast, cik ļoti gaidīta ši atkalredzēšanās.

- Vai neesi pārāk noguris?

- Mazliet.

- Vai nevēlies kafiju?

- Paldies. Man jāiegriežas krastmalā.

- Vēl arvien šī sasodītā lieta?

-Jā, šī sasodītā lieta, kā tu saki...

- Vakardienas vakara avīzē par tevi rakstīja. Tu spēlējot noslēpumaino, esot norūpējies, pat zaudējis drosmi un droši vien kaut ko slēpjot.

- Ja viņi zinātu patiesību!... Nez vai varēšu atnākt uz brokastīm... Tas atkarīgs no tā, kas mani sagaida kantori... Starp cilu... Tuvākajās dienās mums abiem jāaizbrauc uz Bandolu...

Mazais, melnais auto jau stāvēja trotuāra malā, un pēc brīža Megrē jau kapa pa kriminālpolicijas kāpnēm. Uz komisāra rakstāmgalda bija sa-

krājušies administratīvi dokumenti, ziņojumi, arī dažas vēstules. Viņš atvēra inspektoru kabineta durvis un pasauca Zanvjē.

- Vai brauciens bija labs, priekšniek?

- Nevarētu sūdzēties. Uzmini, ko sastapu villā pie Marsiā kundzes!

- Droši vien Morī...

Tieši tā. Pašapzinīgs bez gala. Viņš mums vel sagādās daudz galvassāpju.

-Toties man ir laba ziņa... Nu, varbūt pa pusei. Šorīt piezvanīja inspektors Luī... Viņam gandrīz izdevies nomedīt Blusu. Inspektors gribētu ar jums runāt... Viņš visu priekšpusdienu bus savā kabinetā un gaidīs jūsu zvanu...

- Piezvani manā vieta! Un pasaki, ka tūlīt piebraukšu...

Megrē piestāja pie atvērtā loga, lai atkal ieraudzītu “savu” Sēnas ainavu. Sirdī viņš izjuta tik lielu prieku, it kā būtu bijis projām nedēļām ilgi. Spiedīgajā gaisā jautās negaiss, taču šķita, ka tas nesāksies ātrāk kā vakarpusē.

- Viņš jūs gaida.

- Vai tu brauksi man līdzi? Pa ceļam varam papļāpāt.

Un, patiešām, automobilī komisārs izstāstīja Žanvjē visu, kas bija noticis Bandolā. Viņi piestāja pie policijas iecirkņa Senžorža laukumā, un

Luī kungs, kā daži viņu ceremoniāli uzrunāja, lai pakaitinātu, skubigi iesēdās automašīnā.

- Vai gribat redzēt pēdējo vietu, kur viņš slēpās?

-Jā...

- Tādā gadījumā braucam uz Monmartru, Tertra laukumu...

Mākslinieki gleznoja trotuāru malās, un mazie galdiņi ar sarkani rutotiem galdautiem bija gatavi uzņemt tūristus.

- Iegrieziet aiz Monsenī ielas stūra un novietojiet mašīnu ietves malā...

Ielas lejasdaļā nami bija vel diezgan jauni, bet augšdaļā mājas bija saglabājušas savu vecīgo, senisko izskatu. Inspektors Luī ieveda viņus kādā ejā starp ēkām. Virzoties tālāk, skatam pavērās stiklota darbnīca.

Luī pieklauvēja. Skala balss sauca:

- Iekšā! !

Viņi nonāca kāda tēlnieka darbnīcā. Pats māk- J

slinieks aplūkoja komisāru puspievērtām acīm, it kā pētītu modeli.

- Vai jūs esat komisārs Megrē? Es nekļūdos?

- Jūs nekļūdāties.

- Un jūsu pavadītājs...

- Inspektors Zanvjē.

- Ak, cik sen manā darbnīcā nav bijis tik daudz cilvēku...

Viņam bija sirmi mati, bārdiņa un baltas ūsas, bet vaigi rozā kā mazam bērnam.

- vSorela kungs ir mākslinieks, kurš Mon-martrā nodzīvojis visilgāk, - paskaidroja Luī. -Cik sen jūs jau mitināties šajā darbnīcā?

- Piecdesmit trīs gadus... Esmu redzējis nākam un ejam māksliniekus, jau sākot ar Pikaso, ar kuru kopā bieži ieturējāmies.

Mākslinieka skats bija mazliet naivs, bērnišķīgs. Uzmetot skatu skulptūrām, nekādas ilūzijas par viņa talantu neradās. Sorels veidoja tikai bērnu galvas, varētu teikt - viena un tā paša bērna seju ar dažādām izteiksmēm. Šos krūšutēlus viņš droši vien pārdeva mākslas priekšmetu tirgotājam Tcrtra laukumā.

- Šķiet, ka pie jums bija Blusa?

- Divas dienas un divas naktis... Aizgāja vakar vakarā, kad iestājās tumsa... Viņš neuzdrošinājās ilgāk palikt vienā vietā, jo baidījās, ka neatrod...

- Kā tas gadījās, ka viņš izvēlējās tieši jūsu darbnīcu?

- Un ja es jums teiktu, ka pazinu viņu jau tad, kad viņam vel nebija piecpadsmit gadu? Tad viņš bija ielas puika, kurš par sevi gādāja pats, kā nu mācēdams, un bieži nebija pat paēdis.

Reiz satiku viņu Tertra laukumā un jautāju, vai negrib man pozēt. Viņš atnāca... Šo bisti at-

ceros vel tagad, tā ir viena no labākajām un tagad atrodas, Dievs vien zina, kādā kolekcijā... Viņa kustīgā seja un milzīgā mute man ļāva izveidot visīstāko klaunu. Pat profesionāls klauns man nebūtu bijis tik labs modelis kā viņš...

Tas bija jauks zēns. Šad un tad viņš pieklauvēja pie manām durvīm un lūdza atļauju pārgulēt uz salmiem... Salmi noderēja manam sunim, jo man bija suns, liels sanbernārs... Bet tas jau ir cits stāsts...

- Vai viņš ar jums runāja par savām nepatikšanām?

- Viņš man jautāja, vai es varot viņu paslēpt vienu vai divas naktis... Es gribēju zināt, vai viņš bēg no policijas; viņš man teica, ka tieši otrādi - viņa attiecības ar inspektoru Luī un komisāru Mcgrē esot lieliskas... Viņš vēl piebilda, ka tieši tāpēc daži cilvēki veļoties viņu dabūt ciet...

- Vai, projām ejot, viņš jums neteica, uz kurieni dodas?

- Nē. Kā nopratu, tad netālu. Manuprāt, viņš negrib pamest šīs vietas...

- Vai šajās divās dienās viņš vairākkārt nepieminēja kādu personu?

- Jā. Viņš runāja par kādu izbijušu policijas aģentu, kurš tagad esot pensijā. Šis aģents bijis ļoti jauks pret viņu zēna gados. Es nezinu viņa

vārdu... Es viņu nepazīstu... Izeju no darbnīcas vienīgi iepirkties tepat, simt metru attālumā, vai arī, lai aizvestu savus darbus tirgotājam...

Likās, ka Sorels tikai tagad pamanīja, ka apmeklētāji stāv kājās.

- Piedodiet, ka nepiedāvāju apsēsties, bet man nav pietiekami krēslu un taburešu... No dzērieniem man ir tikai sarkanvīns, tas pats, kuru dzēra Utrillo un kurš jums liksies par prastu.

- Sajās divās dienās un divās naktīs viņš no šejienes neizgāja?

- Nē. Bet viņš bija pārsteigts un bezgala iepriecināts, ka man ir telefons. Viņš piezvanīja kādai sievietei, lai dotu par sevi ziņu, un es tikām izgāju sētā izsmēķēt pīpi...

Viss, ko varu jums teikt - viņam bija ļoti bail... Viņš visu laiku bija kā uz adatām... Pie katra trokšņa sarāvās un vismaz desmit reizes taujāja, vai pie manis neviens nekad nenākot... Kas tad varētu pie manis nākt?... Man nav vajadzīga pat istabene...

Megre vēroja tēlnieku ar simpātijām, jo tas patiešām bija viens no retajiem vēl dzīvajiem vīriem, kas gluži vai iemiesoja agrāko Monmartru.

- Лк, jā! Vēl viņš pieminēja jus... Nopratu, ka jums kāds jāaiztur, bet viņš nesaprotot, kāpēc jūs tik ilgi kavējaties...

г

Atminos, viņš vēl teica:

“Ja komisārs nepasteigsies, viņam nebūs neviena liecinieka, jo viņi būs mani novākuši...”

Ejot ārā, pēc tam, kad viņi bija atvadījušies no sirmgalvja, Megrē savā nodabā noņurdēja:

- Policijas aģents pensijā...

- Es jau uzsāku meklēšanu, - teica inspektors Luī sava parastajā vienaldzībā. - Ļoti iespējams, ka tas bijis XVIII vai IX rajona aģents... Šķiet, tas varētu but kvartāls, kur Blusām vislabāk palika klaiņot jaunības gados...

Saku pētīt to seržantu sarakstus, kuri aizgājuši pensijā pirms desmit gadiem... Līdz šim vēl neesmu atradis nevienu, kas dzīvotu Monmartrā, bet es turpināšu...

Acīmredzot kvartālā, kur visi pazīst viens otru, būtu bijis vienkāršāk vērsties pie pirmās pretimnākošās sieviņas vai pārtikas preču pārdevēja. Bet vai tas nebūtu bīstami Blusām?

- Kurp jūs aizvest?

- Nekur... Es vēl pagrozīšos kvartālā...

Inspektoram Luī bija savas metodes. Viņš bija

kā medību suns, kurš pēdas labprātāk dzen viens pats. Droši vien viņš no jauna apstaigās apkārtējos bārus, ik pa brīdim iedzerdams savu višī un pie viena klausīdamies apmeklētāju sarunās.

- Pie Blanšas Pigū, Fromantēna ielā...

Megrē ari sāka uztraukties par Blusas likteni, bet norīkot desmit divdesmit vīrus viņa meklēšanai nebūtu nozīmes.

- Vai brāļi Mori vēl arvien tiek uzraudzīti?

- Inspektori viens otru nomaina. Brāļa prombūtnes laikā Džo diezgan daudz laika pavadīja Kairas iela, pēc tam aizveda kravu ar smago mašīnu un jau bez groziem atgriezās ap astoņiem vakarā. Viņš aizvēra slēģus, nomazgājās dušā un pārģērbās. Vai jūs zināt, kur viņš pusdienoja?

- Jā. Sardīnē...

- Ka jūs to uzminējāt?

- Tāpēc, ka tas izskatās pēc īpašuma pārņemšanas...

- Un Manuels?

-To uzminēt vēl vieglāk... Viņš arī pusdienoja Sardīnē, kopā ar Līnu... Tā, iespējams, bija pirmā reize, kad kundze ēda sava vīra restorāna... Nabaga Marsiā vēl nezināja, ka viņa drīz kļūs saimniece...

- Varētu teikt, ka viņi rīkojās izaicinoši... Esmu pārliecināts, ka personāls bija sašutis, bēru dienā viņu redzēdams brāļu Morī sabiedrībā...

- Manuelam nospļauties par to, ko domā personals. Ja kādi darbinieki aizies, viņš tos aizvietos ar saviem cilvēkiem... Iespējams pat, ka tieši to viņš iecerejis. Varu derēt, ka viņš ir gulējis Balī ielā...

- Jūs esat vinnējis... Cik zinu, viņš tur ir vci joprojām...

- Un tomēr kaut kur jābūt kādam pieturas punktam... - Megrē pusbalsī sprieda.

- Blusa?

- Blusām nav nekādas nozīmes, kamēr neesam viņu dabūjuši ciet... Ne! Risinājuma atslēgai jābūt kaut kur citur, un man no domāšanas jau sāp galva...

-Vai man iet jums līdzi?

- Varbūt labāk ne... Neskatoties uz viņas nodarbošanos, šai meičai ir daudz smalkjūtības... Ar mani viņa jau ir apradusi, bet, ja mēs ierodamies divatā...

Šoreiz Blusas jaunā draudzene bija piecēlusies un pie loga dzēra savu rīta kafiju.

-Tasi kafijas? Man jau ir gatava.

- Labprāt...

Viņa izskatījās noraizējusies.

- Vai jums ir kas jauns par viņu, komisār?

- Es zinu, kur Blusa pārgulējis divas pēdējās naktis, bet viņš aizmuka vakar vakarā...

- Kurā kvartālā?

- Pie Tertra laukuma, vecā tēlnieka miteklī...

- Jocīgi. Viņš man par to reiz stāstīja, kad pusdienojām netālu no Sakrekēras. Tas viņā atsauca bērnības atmiņas. Viņš pieminēja salmu maisu, uz kura gadījies gulēt un kurš agrāk kalpojis kādam lielam sunim...

- Vai viņš nepieminēja kādu citu personu šajā kvartālā?

- Es neatceros... Domāju, ka ne...

- Piemēram, kādu bijušo policijas aģentu?

- Patiešām, tas man neko neizsaka.

- Vai viņš jums piezvanīja?

- Divas reizes.

- Ko viņš jums teica?

- Viņš baidās arvien vairāk un nesaprot, kāpēc jūs neaizturat brāļus Mori. Viņu banda nomierinātos, un Zistēns varētu brīvi uzelpot...

- Vai viņš uz mani dusmojas?

- Jā, mazliet. Viņš skaišas ari uz inspektoru Luī. Es viņam atstāstīju to, kojās man teicāt...

- Klausieties! Ļoti ticami, ka viņš jums piezvana vēlreiz, ja tikai tur, kur viņš atrodas, ir telefons... Sakiet viņam, lai piezvana man... Es viņu nomierināšu...

- Patiešām?

- Man ar viņu jārunā, un varbūt jau pēc divām stundām brāļi Morī būs aiz. atslēgas...

- Es viņam to pateikšu... Es darīšu visu iespējamo... Iedomājieties sevi viņa vieta... Viņš vairs netic nekam un nevienam.

*

Stundas ceturksni vēlāk Megrē un Žanvjē sēdēja Sardīnē pie bāra. Oficianti klāja galdus brokastīm, un zāles pārzinis pa telefonu pieņēma pasūtījumus.

- Vienu pusīti, Fred...

- Un jums? - bārmenis jautāja Žanvjē.

- To pašu...

- Mums ir palicis tikai ārzemju alus.

- Tas nekas.

Šķita, ka Freds apkalpo nelabprāt; viņš bieži uzmeta skatu durvīm, it ka baidītos redzēt ienākam vienu no brāļiem Mori.

- Bs nekad neesmu redzējis bērēs tik daudz cilvēku, - klusi noteica Megrē, it kā pamudinot uz sarunu.

-Jā, ļaužu bija daudz.

- Un gandrīz tikpat daudz bija Bandolā. Cilvēki nāca no visām malām: no Nicas, no Kannām, noTulonas, no Marseļas... Un kādas mašīnas!... Es saskaitīju ne mazāk kā piecus Ferrari...

Pieklājības pēc Freds slaucīja glāzes.

Komitā, zāles pārzinis, beidza telefonsarunas un nevis pienāca apsveicināties, bet palika zāles galā un izlikās viņus neredzam.

Megrē ironizēja:

- Šodien ir vēsi...

Termometrs ēnā droši vien rādīja vismaz divdesmit piecus grādus.

- Jā, vēsi gan...

- Vai beidzot redzējāt saimnieci?

- Kādu saimnieci?

- Linu Marsiā... Viņa šeit pusdienoja vakar vakarā ar brāļiem Morī... Taisnību sakot, saimnieks drīzāk ir Manuels...

- Klausieties, Megre kungs... Es nejaucos jūsu lietās... Nebāziet degunu visā, kas šeit notiek... Pirmām kārtām, ja mani redzētu tērzējam ar jums, tas varētu nākt man par sliktu... Un, iespējams, jums arī...

Komisārs un Žanvjē saskatījās.

-Žanvjē, tu mani mazu brīdi pagaidi!

Un Megrē devās uz tualetēm. Lai tur nokļūtu, bija jāiet garām Komitā.

- Labdien, Raula kungs, - viņš bilda.

- Freds droši vien pateica, ka jūs šeit neesat gaidīts viesis...

- Patiešām... īpašnieka maiņa... Un viss mājas personāls tūlīt pat sakož zobus un klusē...

- Es būšu ļoti pateicīgs, ja jus šeit neatgriezīsieties.

- Jūs aizmirstat, ka šeit ir sabiedriska vieta, kas atvērta katram, kuram ir pieklājīga uzvedība un pietiekami biezs naudas maks...

Mcgrē atgriezās pic bāra. Pulkstenis rādīja ceturksni pāri divpadsmitiem.

- Tu zini, ko mēs darīsim, Zanvjē? Mes šeit pabrokastosim...

Viņi piegāja pie tuvākā galdiņa.

Zibens ātrumā piesteidzās Koniitā.

- Es atvainojos, bet šis galds ir rezervēts.

- Mēs varam apsēsties pie blakusgalda...

- 'ias arī ir rezervēts... Visi galdi ir rezervēti...

- Tāda gadījumā pieņemsim, ka šo galdu ir rezervējis Mcgrē... Sēdies, Zanvjē... - no Meg-rē puses tā vairs nebija draiskulība. Viņš bija nikns. Un savukārt gribēja sadusmot pārējos.

- Pasniedziet man ēdienkarti, lūdzu... Un neaizmirstiet, ka es varu likt aizklapēt ciet jūsu iestādījumu divdesmit četru stundu laikā...

Ēdienkartē bija milzīga izvēle, atsevišķi -vīnu saraksts.

- Ir Senžaka gliemeži, Zanvjē, ko tu par to saki?

- Lai iet Senžaka gliemeži...

- Pcc tam uz oglēm cepta vērša ribiņa...

- Ar mieru...

Megrē pāršķīra karti.

- Kādu vieglu vīnu... Varbūt božolē?

- Labprāt...

Zāles pārzinis, stīvs kā miets, stāvēja aiz muguras. Un tad ienāca četri apmeklētāji un ieņēma vietas pie loga. Mazā kasierite sēdēja savā vietā, bet Mcgrē veltīgi centās sveicināt. Viņa izlikās to nepazīstam.

Marsiā kungs bija miris. Morī un Marsiā kundze vakar vakarā bija ieradušies ieņemt savas vietas jaunajā īpašumā, un personals to lieliski saprata.

Turpmāk viņiem būs jākļūst rāmiem. Un viņi jau bija tādi kļuvuši. Kalpotāji satiekoties tik tikko nomurmināja dažus vārdus.

-Tu esi pārliecināts, ka mūs neapkalpos ātrāk par pusstundu, varbūt pat stundu?

Un, patiešām, četrvietīgo galdu apkalpoja pirms viņiem, tad vēl divus angļus, kuri bija tikko atnākuši. Zāle pamazām pildījās, un, jo vairāk viņus kavējās apkalpot, jo vairāk Megrē smaidīja, atklāti smēķēdams savu pīpi.

- Nesteidzieties! - viņš teica zāles pārzinim, kas pagāja garām.

- Nē, kungs. Man nav tāda nodoma.

Brāļi Morī tā arī neparādījās, un abiem vīriem beidzot atnesa ēdienu un dzērienu.

6. NODAĻA

Kad Megrē atgriezās krastmalā, bija jau pāri trijiem. Pirmo viņš ieraudzīja inspektoru Luī -gaitenī uz sola, ar melno cepuri uz ceļiem.

Komisārs viņu ieveda savā kabinetā, un Luī atkal apsēdās uz krēsla malas.

-Šķiet, man bus paveicies, komisāra kungs...

Inspektoram bi ja klusa balss ka kautrīgam cilvēkam, un savu sarunu biedru viņš uzlūkoja reti.

- Kad mēs šorīt šķīrāmies, es atkal uzsāku savus klejojumus pa bāriem un kafejnīcām Mon-martrā, Tertra laukuma apkārtnē... Es zinu, ka tā ir mānija. Beidzot nonācu Trīs mucās, bistro, kuru iecienījuši vietējie no Gabriela ielas... Paliku pie letes kā vienmēr un paņēmu savu parasto ce-turtdalvišī...

Megrē zināja, ka nav nozīmes steidzināt. Inspektors bija paradis runāt lēni un izteikties precīzi.

- Kādā stūrī, zem reklāmas pulksteņa, četri apmeklētāji spēlēja beloli. Visi jau padzīvojuši vīri, droši vien jau gadiem ilgi spēlējuši šajā vietā, šajā stundā...

Es nodrebēju, kad izdzirdu sakām:

“Tev, brigadieri...”

Vīrietim, kuru uzrunāja, varēja būt ap septiņdesmit vai septiņdesmit pieciem gadiem, bet viņš vēl bija možs.

Trīs reizes desmit minūšu laikā viņu pagodināja ar šo brigadiera titulu.

“Vai viņš ir no policijas ļaudīm?” es pusbalsī jautāju saimniekam.

“Viņš nostrādāja policijā četrdesmit gadus... Kvartālā viņu visi pazina, un viņš ļoti labi sapratās ar bērniem...”

“Vai viņš jau sen ir pensijā?”

“Vismaz desmit gadus, un katru dienu nāk uzspēlēt beloti... Tagad viņš dzīvo viens, jo dēls ir precējies un dzīvo Mo... Viņa meita ir medmāsa Bišā slimnīcā, un viņam vēl ir otrs dēls, kurš dara nezin ko, katrā ziņā neko labu...”

“Vai viņš dzīvo tepat tuvumā?”

“Ne pārāk tālu... Tolozē ielā... Tieši pretim vienīgajai deju zālei šajā iela... Sieva mirusi pirms pieciem gadiem, un viņš pats rūpējas par sevi, pats gatavo ēst... .Šeit ir daudz vecīšu un vecenīšu, kuri dzīvo no ļoti pieticīgas pensijas...” Mcgrē pietiekami labi pazina Monmartru, lai zinātu, ka tā ir gluži vai pilsēta pilsētā. Bija cilvēki, kas nekad nenokāpa zemāk par Klišī laukumu.

- Jūs dabūjāt viņa īsto adresi?

- Es aizgāju no bistro, lai nepievērstu sev uzmanību. Vīrietis iznāca pusstundu vēlāk un pie gaļas tirgotāja nopirka divas kotletes.

Sekoju viņam līdz Tolozē ielai, turēdamies pa gabalu, jo izsekošanas paņēmienus viņam vajadzētu labi pārzināt. Viņš iegāja kādā trīsstāvu namā, kas ir tieši pretī Tam-tam deju zālei. Piezvanīju XVIII rajona postenim, lai palūgtu kāda inspektora palīdzību uz vienu vai divām stundām... Atnāca kāds jauniņais, kurš vēl tagad dežurē netālu no mājas...

Luī apklusa. Viņš bija visu pateicis savā nesteidzīgajā manierē.

- Vai tu dzirdēji, Zanvjē?

Žanvjē bija ienācis kabinetā gandrīz reize ar komisāru.

- Vai dodamies turp?

- Protams!

- Vai ņemam virus sev līdzi?

- Nav vērts... Operācija jāveic pec iespējas neuzkrītošāk...

Viņi paņēma vienu no mazajiem, melnajiem auto, kas stāvēja kriminālpolicijas pagalmā.

- Vai Tolozē iela nav vienvirziena kustība?

- Liktenīgā kārtā jā. Tā beidzas ar trepēm...

No tālienes viņi ievēroja jauno aģentu, kurš

turējās neliela attālumā no mājas.

- Es iešu viens, - teica Megrē. - Nav nozīmes viņu izbiedēt.

Viņš iegāja pie vārtnieces un parādīja savu policijas apliecību.

- Vai brigadieris ir mājās?

- Kolsona kungs? Tiesa, visi viņu turpina saukt par brigadieri... Nu jau būs pagājušas stundas divas, kopš viņš ir atgriezies... Tagad droši vien guļ diendusu.

- Kurš stāvs?

- Trešais, durvis pa kreisi...

Saprotams, ka lifta nebija. Māja bija veca, tāpat ka gandrīz visas mājas šajā ielā, un trepēs stipri oda pcc virtuves.

Tā kā nebija zvana pogas, Megrē pieklauvēja.

- Ienāciet... - atskanēja nopietna balss.

Dzīvoklis bija mazs un piekrauts ar mēbelēm,

kas kādreiz kalpojušas veselai ģimenei. Guļamistabā pa labi bija divas gultas, vienā, bez šaubām, savulaik guldināti visi bērni pēc kārtas.

Ledusskapja nebija, to aizstāja ēdienu skapītis uz palodzes.

- Kā jūs mani atradāt?

- Inspektors Luī tika jums uz pēdām...

- Daudz veiklības tur nevajadzēja...

- Es jums pateicos par viņam izrādīto viesmīlību, brigadieri, un ceru, ka kotletes bija garšīgas...

- Un kā jūs to zināt?

- Ari inspektors Luī interesējas par kulināriju... Un veiksmīgu kāršu spēli rītdien!

Pensionētais policists pavadīja viņus līdz durvīm un mazliet skumīgi noskatījās, kā viņi kāpj lejā pa kāpnēm.

- Sēdies mašīnā...

Blusām iegadījās sēdēt aizmugurē blakus inspektoram Luī.

- Man likās, ka esmu tik labi noslēpies! - nopūtās Zistēns, it kā uzrunādams savu blakussēdētāju.

-Tā ir nejaušība, ka uzgāju brigadieri...

Aiz bailēm, ka viņu varētu pamanīt no ielas, Zistēns bija ierāvies pašos auto dziļumos.

Viņi kāpa pa kriminālpolicijas kāpnēm, uz kurām Blusa lūkojās ar tādu ka biklu bijību. Mcgrē šaubījās: likt visiem ieiet kabinetā vai izvaicāt Zistēnu Krotonu bez lieciniekiem.

Viņš izšķīrās par pēdējo.

- Mēs redzēsimies vēlāk, - komisārs teica Luī un Zanvjē. - Bet tu nāc iekšā...

Viņš gandrīz būtu pateicis “mans mazais”, bet laikus attapās.

-Sēdies... Tu smēķē?

-Jā.

- Vai tev ir cigaretes?

- Vēl divas palikušas...

- Ņem šo paciņu...

Mcgrē vienmēr turēja atvilktnē divas vai trīs paciņas saviem varbūtējiem sarunu biedriem.

- Ko jūs...

- Acumirkli.

Uz rakstāmgalda gulēja zīmīte.

“Esiet tik laipns un piezvaniet uz laboratoriju!”

Viņš lika savienot ar Mērsu.

- Vai jums ir kas jauns?

-Jā. Laboratorija ir labi pastrādājusi. Tekstiliju eksperts devās pie lielākā paklāju tirgotāja Parīzē. Viņa pirmie pieņēmumi apstiprinājās... Zīda diegu šķipsniņas ir no sena tepiķa... Tas varētu but XVI vai XVII gadsimts... Tādu tepiķu Francijā nevarot but vairāk par trim vai četriem, protams, ja neskaita muzejus...

Tirgotājs nezina, pie kā tie ir... Viņš mēģinās uzzināt... Bet ir kas cits - daudz svarīgāks... Atradām niecīgas asiņu pēdas uz plīša seguma -tieši tur, kur atradās tepiķis... Šīs asinis ir stipri atšķaidītas ar ūdeni... Acīmredzot traipu mazgāja un pārmazgāja ar asu suku, jo mēs atradām saru daļiņas...

- Vai ir iespējams noteikt, kādas grupas asinis tās ir?

- Runa ir par AB asinīm.

- Par nelaimi, nevienam neienāca prātā pārbaudīt Morisa kunga asinis, pirms nebija par vēlu... Ja nu gadījumā tiesu mediķis...

- Jā. Viņš varēja par to iedomāties... Jūs saņēmāt viņa ziņojumu?

- Par to nekas nav minēts...

Blusa skatījās uz komisāru, nespēdams ticēt tam, kas ar viņu notiek. Bet kādēļ Žistens vēl nespēja atslābināties? No kā viņš vēl arvien baidījās?

Megrē piecēlās un gāja atvērt durvis.

- Zanvjē, tu mēģināsi pec iespējas ātrāk dabūt sarunu ar tiesu ārstu... Lūdzu, pajautā, vai viņš ir izdarījis Marsiā asins analīzi... Ja viņš to nav izdarījis, paprasi, kur palikušas viņa drēbes...

Kādi divdesmit inspektori drukāja ziņojumus mašīnrakstā, un viņu vidū, cepuri uz ceļiem nolicis, uz pašas krēsla maliņas sēdēja Luī.

Atgriezies savā kabinetā, komisārs pievērsās Blusām:

- Paklau... Cik ir pulkstenis?... Četri... Mēs vēl varētu dabūt tavu meiteni mājās...

Un, tiešām, tā bija Blanšas Pigū balss, kuru viņš izdzirda, uzgriežot numuru.

- Vai tas esi tu, Žistēn?

-Nē... Šeit komisārs Megrē...

- Vai jums ir jaunumi?

- Viņš ir mana kabinetā...

- Vai viņš pats atnāca?

- Nē... Vajadzēja iet viņu meklēt...

- Kur viņš bija?

- Monmartrā, kā jau es paredzēju...

-Jūs aizturējāt tos...

- Vai brāļus Morī?... Nē... Visam savs laiks... Es dodu klausuli Zistēnam...

Megrē deva zīmi paņemt klausuli.

- Hallo?... Tā esi tu?

Žistēns bija gaužām neveikls un uztraukts.

- Es vēl nezinu... Esmu šeit turpat vai stundas ceturksni un man nav uzdots vēl neviens jautājums... Man iet labi, jā... Nē... Es nezinu, kad atgriezīšos... Uz redzēšanos...

- Jums viņš vairs ilgi nebūs jāgaida, - teica Megrē, paņemdams paralēlo klausuli. - Katrā zinājās varat but mierīga...

Beidzis sarunu, viņš lēni aizsmēķēja savu pīpi un uzmanīgi palūkojās Zistēnā Krotonā. Komisārs nespēja izskaidrot nervozitāti, kas joprojām māca Žistēnu.

- Tu vienmēr tā drebinies?

- Nē.

- No ka tev ir bail šobrīd, manā kabinetā? No manis?

- Varbūt...

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka jūs uz mani atstājat satraucošu iespaidu... Viss, kas saistās ar policiju, mani uzbudina...

- Un tomēr pēdējo reizi tu gāji meklēt patvērumu pie bijušā brigadiera...

- Brigadieris Kolsons - tas ir kas cits... Es viņu pazinu jau tad, kad man bija tikko sešpadsmit gadu, un, pateicoties viņam, nekad neesmu apsūdzēts klaiņošanā.

ļ

- Bet es?

-Jūs esat tik ievērojams...

- Ka tu uzzināji, ka Līna Marsiā ir Manuela mīļākā?

- Kvartāla nakts klubiņos to zināja visi...

- Un veselus trīs gadus Morisa kungs neko par to nezināja?

-Šķiet, ka tā...

- Tu neesi drošs?

- Та jau palaikam notiek, ka galvenais ieinteresētais paliek neziņā, vai ne? Morisa kungs bija bagāts, ietekmīgs vīrs. Neviens, liekas, nebūtu uzdrošinājies viņam teikt acis:

“Jūsu sieva jūs krāpj ar vienu no jūsu draugiem...”

- Vai Marsiā un brāļi Morī bija draugi?

- Jā, jau vairākus gadus...

- Ka tu to zini?

- Brāļi Morī regulāri apmeklēja Sardīni, un Morisa kungs arvien nāca apsēsties pie viņu galdiņa. Gadījās, ka viņi palika ari pēc slēgšanas...

- Vai viņi gāja ari uz Balī ielu?

- Esmu redzējis viņus tur ieejam vairākas reizes...

- Vai Marsiā tad bija mājās?

-Jā.

- Kā tu to visu zini?

- Es klaiņoju gan še, gan tur... Man ir lielas ausis... Es klausos, kas tiek runāts... No manis neviens neuzmanās...

- Vai tu bieži gāji uz Sardīni?

- Uz bāru, jā... Freds man ir gandrīz kā savs čoms.

- Es neticu, ka viņš vēl tāds būtu...

- Slepkavības vakarā es atrados Fontēna ielā. Morisa kungs steidzīgi iznāca viņam pavisam neierastā stundā.

- Cikos?

- Mazliet pēc divpadsmitiem... Viņš nebrauca ar savu mašīnu, bet ātriem soļiem steidzās uz Labrijēras skvēru...

-Tu zināji, ka viņa sieva ir Manueladzīvoklī?

- Jā.

- Kā tu zināji, ka viņa tur bija tieši tajā vakarā?

- Es viņai sekoju...

- Vārdu sakot, tev ir mānija sekot cilvēkiem un tos novērot?

- Es vienmēr esmu sapņojis kļūt par policistu... Mans augums bija par šķērsli... Varbūt arī izglītības trūkums...

- Labi... Tu seko Morisa kungam... Viņš ieiet pie Manuela... Vai logos bija gaisma?

- Jā...

-Cik ilgu laiku Līna tur jau bija?

- Nepilnu stundu.

- Vai tu neiegāji namā?

-Nē.

- Vai tu paredzēji, kas notiks?

- Jā... Izņemot to, ka es nevarēju zināt, kurš no abiem liks nogalināts...

- Vai tu dzirdēji šāvienu?

- Nē... Ari īrnieki nedzirdēja, vai ari viņiem šķita, ka tas ir kādas mašīnas izpūtējs...

- Turpini...

- Apmēram pec ceturtdaļstundas iznāca Mar-sia kundze un steidzīgiem soļiem devas mājup...

- Vai tu viņai sekoji?

-Nē... Man labāk patika palikt...

- Un kas notika tālāk?

- Kāda mašīna atdrāzās ka viesulis, un viņi gandrīz butu mani atklājuši. Atbrauca tas otrs Morī, Džo... Manuels bus viņu sazvanījis, lai paprasītu steidzīgi ierasties...

Megrē sekoja stāstam ar pieaugošu interesi. Līdz šim viss saskanēja, taču komisārs sāka just kādu neizskaidrojamu satraukumu.

- Un tālāk?

- Abi vīri iznāca, nesdami saritinātu tepiķi, kurā varēja būt kaut kas smags...

- Marsiā līķis?

-Tikpat kā droši. Viņi iecēla saini mašīnā un

aizbrauca Konstantēna Pckēra laukuma virzienā. Man mašīnas nav, un es nevarēju viņiem sekot.

- Ko tu darīji?

- Paliku un gaidīju.

- Vai viņi ilgi bija prom?

- Apmēram pusstundu.

- Vai tepiķi viņi atveda atpakaļ?

- Ne. Es to vairs neredzēju. Viņi abi uzkāpa dzīvoklī, un Džo iznāca tikai pec stundas...

Viss izklausījās sakarīgi. Vispirms abi vīri aizveda liki vistumšākajā Ziņo avēnijas nostūrī. Kas attiecas uz tepiķi, viņi to, iespējams, bija iemetuši Sēnā. Atgriezušies Labrijēras skvērā, viņi rūpīgi iznicināja visas pēdas.

- Ko tu darīji pēc tam?

- Es sagaidīju nākamo dienu, lai piezvanītu inspektoram Luī.

- Kāpēc viņam un nevis, teiksim, komisariātam vai kriminālpolicijai?

- Tas mani ļoti uztrauc...

Un patiešām - viņš bija dziļi satraukts.

- Tā taču nebija pirmā reize, kad tu viņam zvanīji?

- Nē. Es viņam šādā veidā informāciju sniedzu jau sen... Pazīstu inspektoru pec izskata... Mēs apmeklējam apmēram tas pašas vietas... Viņš parasti ir viens...

- Un kādēļ tu pazudi?

- Es nešaubījos ne bridi, ka brāļi Mori turēs aizdomās mani...

Mcgre sarauca uzacis. Tā bija visnepārlieci-nošākā daļa visā liecībā.

- Kāpēc viņiem būtu jādomā par tevi? Tev ar viņiem bija sakari?

- Nē... Bet viņi mani redzēja bāros... Viņi zina, ka es ložņāju pa visiem Monmartras kaktiem, un esmu labi informēts...

- Nē! - pēkšņi izkliedza Megrē.

Blusa viņu uzlūkoja apmulsis, tad nobažījies.

- Ko jūs gribat sacīt?

- Jabut svarīgākam iemeslam, lai viņi nolemtu tevi nolaist no kājām...

- Es jums zvēru...

-Tu nekad neesi ar viņiem runājis?

-Nekad... Jūs varat viņiem pajautāt...

Viņš meloja, un Megrē to juta, kaut gan nebija pierādījumu.

- Nu, labi! Aizturēsim viņus. Pagaidām nāc man līdzi uz blakuskabinctu!

*

- Paliec šeit un gaidi... Varbūt kādam inspektoram ir avīze, ko tev iedot palasīt...

- Man nepatīk lasīt...

- Labi... Un neuztraucies...

Megrē deva zīmi Zanvjē sekot viņa kabinetā.

- Vai tu sazvanīji Tiesu medicīnas institūtu?

- Man izdevās dabūt pie aparāta pašu doktoru Burdē... Drēbes un veļa ir tur... Asinis ir AB grupas...

-Tā pati grupa, ko atrada uz tepiķa...

- Diemžēl izrādās, ka mūsu zemē tā esot sastopama visbiežāk...

- Es uziešu pie izmeklēšanas tiesneša. Pēc tam droši vien tu un Lika - jūs būsiet man vajadzīgi ... Lapuēns ari...

Megrē soļoja pa garo gaiteni, kurā gandrīz visus solus aizņēma cilvēki, kas pacietīgi gaidīja savu kārtu. Vieni - drūmu skatienu, roku dzelžos, žandarmu apsardzībā, citi, droši vien liecinieki, ne tik nomākti.

Komisārs pieklauvēja pie tiesneša Buteija durvīm. Iegājis viņš redzēja, ka tiesnesis diktē savam sekretāram.

- Es ļoti atvainojos...

- vSēdieties... Tie jau ir tikai administratīvi ziņojumi... Vai jums noderēja mani orderi?

- Izlietoju tikai kratīšanas orderi... No vecākā brāļa Morī guļamistabas pazudis kāds sens tepiķis... Uz plīša seguma, kas atradās zem tepiķa, bija daži traipi, un eksperti konstatēja, ka tās ir

AB grupas asinis... Uz Marsiā apģērba doktors Burdē atrada tas pašas grupas asinis...

- Tas vēl nav pierādījums...

- Та ir viena pazīme... Otra ir tā, ka vakarā pēc apbedīšanas Mori devas pārgulēt uz Bāli ielu un abi brāļi izrāda savas īpašumtiesības uz Sardīni...

- Vai jūs atradāt to knēveli?... Ka viņu sauca?

- Blusa... Viņš ir lejā, labi apsargāts... Apgalvo, ka mazliet pēc pusnakts redzējis Morisa kungu ieejam Labrijēras skvēra namā, kur dzīvo vecākais Morī. Stundas ceturksni vēlāk Lina Marsiā iznākusi un ātrā gaita devusies uz savu dzīvokli... Jaunākais Morī ieradies ar auto, viņš it ka esot izsaukts palīgā pa telefonu...

Pusstundu vēlāk abi brāļi nokāpuši leja, nesdami smagu baķi, kuru iestūķējuši mašīnā...

Blusa neesot varējis viņiem sekot līdz. Žino avēnijai, jo nav bijis mašīnas... Līķis bijis ietīts krāsainā tepiķī...

- Vai domājat viņu arestēt?

- Jā, šopēcpusdien... Es vēlētos vēl otru orderi - uz Līnas Marsiā vārda.

- Jūs domājat, ka viņa...

- Viņa noteikti ir līdzdalībniece... Man pat ir aizdomas, ka viņa padevusi ieroci savam mīļākajam... Es vēl nevaru galvot, ka tā nav viņa, kas šāva...

Tiesnesis pagriezās pret sekretāru.

-Jūs dzirdējāt... Uzrakstiet orderi... Pieļauju, ka viņi būs stūrgalvīgi un nepiekāpīgi...

- Es ari to sagaidu. Un būtu neapdomīgi viņus nodot tiesai bez lietiskiem pierādījumiem, jo viņi nopirks ne tikai labākos Parīzes advokātus, bet ari visus nepieciešamos lieciniekus...

Mazliet vēlāk Megrē atgriezās kabinetā un, ar neierastu kustību izņēmis savu automātisko pistoli, ieslidināja to kabata.

Tad viņš pasauca Lika, Zanvjē un Lapuēnu.

- Ienāciet, mani bērni... Šoreiz mēs spēlēsim uz visu banku... Tu, Zanvjē, nāksi man līdzi... Ej, paņem savu pistoli, jo no šiem cilvēkiem var sagaidīt visu...

Bet jūs iesiet uz Kairas ielu... - komisārs teica Lika un Lapuēnam. - Varbūt jauno Mori palaimējas atrast tur... Ja ne, pamēģiniet viņa dzīves vietā, Īles viesnīcā Tridēna avēnijā...

Ja viņa nav ari tur, iemetiet aci Sardīnē... Te būs orderis... Paņemiet līdzi roku dzelžus... Tu ari, Zanvjē...

Viņi izšķīrās pagalmā, un abas mašīnas aizbrauca katra uz savu pusi.

- Kurp mēs braucam?

- Vispirms pie Manuela...

Vārtniece paskaidroja, ka kunga droši vien neesot mājās, bet istabene esot noteikti. Viņi

uzkāpa augšā. Istabene bija bezgala izkāmējusi, paveca sieva, un nevarēja saprast, kā viņa vispār turas uz kājām. Kalpotājai bija ap sešdesmit, un viņa izskatījās nopietni slima. Sejā jautās nīgra, pat agresīva izteiksme.

- Ko jums vajag?

- Manuelu Morī kungu.

- Viņa te nav.

- Cikos viņš izgāja?

- Es neko nezinu.

- Viņš nav te nakšņojis, vai ne?

-Tas uz jums neattiecas.

- Policija.

- Policija vai nē, tā nav jūsu darīšana, kurā gultā vīrietis guļ.

- Vai jūs ievērojāt, ka guļamistabā pazudis tepiķis?

- Un tad?... Ja viņš ar cigareti izdedzinājis caurumu un nodevis paklāju labošanā, tā ir tikai viņa darīšana...

- Vai jūsu saimnieks pret jums ir laipns?

- Ka cietuma mūris...

Saimnieks un viņa kalpotāja bija tik līdzīgi.

- Tad jūs paliekat šeit? Man jāturpina uzkopt grīdu ar putekļsūcēju, un man nav laika...

Dažas minūtes vēlāk abi vīri apstājās nelaiķa Marsiā mājokļa priekšā.

- Vai Marsiā kundze ir augšā? - Megrē jautāja vartniccei.

- Šķiet, ka viņa nav izgājusi... Kaut gan -vienmēr iespējams iziet pa dārza vārtiem, kuri arvien ir atvērti...

- Dienu un nakti?

-Jā.

-Tātad jūs nezināt, kas nāk un kas iet?

-Šos vārtiņus izmanto tikai daži īrnieki...

- Tā vien šķiet, ka pagājušo nakti Marsiā kundze nav vadījusi vientulībā...

- Man arī tā liekas...

- Vai šodien neesat redzējusi izejam kādu vīrieti?

- Nē... Ļoti iespējams, ka viņš vēl ir augšā... Spriežot pēc istabenes teiktā, var noprast, ka viņš būs jaunais īrnieks.

- Kam istabene uzticējās vairāk?

- Drīzāk Morisa kungam...

- Es jums pateicos...

Megrē un Žanvjē uzkāpa otrajā stāvā. Megrē piezvanīja, un pagāja dažas minūtes, līdz durvis atvērās.

- Marsiā kundzi, lūdzu...

- Nezinu, vai viņa varēs jūs pieņemt... Ienāciet...

Istabene ieveda apmeklētājus lielajā salonā,

kas atkal bija atguvis savu parasto izskatu.

- Mums vajadzēs atnākt šurp ar mēbeļu ekspertiem, -čukstēja Megrē, kamēr viņi gaidīja.

Līnas vietā durvīs iestājās Manuels Mori.

- Atkal jūs!

-Es jautāju pēc Līnas Marsiā...

- Viņai nav nekādas vēlēšanās jūs uzņemt, un es jums neļaušu viņu apgrūtināt.

- Es tomēr jūs abus patraucēšu. Likuma vārdā es jūs arestēju...

- Ak, jā!... Brīnišķīgais orderis...

- Šoreiz ir vēl otrs, uz Līnas Marsiā, dzimušas Polēnas, vārda...

- Un jūs esat uzdrošinājies...

- Jā, esmu uzdrošinājies un iesaku jums neizrādīt nekādu pretošanos... Tas jums dārgi maksās...

Manuels grasījās ieslidināt roku kabatā, kura bija manāmi uzblīdusi. Megrē lēni noteica:

- Neķeries klāt, mazais...

Līnas mīļākais kļuva bāls.

- Būtu labāk, ja tu izņemtu savu pistoli, Zan-vjē.

Megrē savukārt sameklēja pie kamīna zvana pogu un to nospieda. Dažus mirkļus vēlāk salona durvīs parādījās samulsusi istabene.

- Ejiet un paaiciniet Marsiā kundzi... Sakiet viņai, lai paņem līdzi apģērbu, veļu un tualetes piederumus...

Lina atnāca drīz vien, taču tukšām rokām.

- Ko tas viss...

Viņa aprāvās, pamanījusi Zanvjē rokā ieroci.

- Lūk, orderis uz jūsu vārda... Jūs abi esat arestēti...

- Bet kāds man ar to visu sakars?

- Jūs piedalījāties slepkavībā un mēģinājāt novērst aizdomas no vainīgā... To sauc par līdzdalību...

-Ja katru reizi, kad sievietei ir mīļākais...

- Visi mīļākie nešauj uz vīriem... Ejiet un paņemiet kādas mantas... Acumirkli... Dodiet man savu ieroci, Manuel...

Bet Manuels šaubījās. Viņa sejā iezīmējās stinga izteiksme. Megrē bija gatavs uz visu un cieši skatījās Morī acīs.

Pagāja labs brīdis, līdz ierocis nonāca komisāra rokās.

- Paliec ar viņu, Zanvjē... Man nepatīk palaist sievieti vienu... Nekad nevari būt drošs, vai viņa atgriezīsies...

- Man jāpārģērbjas...

- Jūs nebūsiet pirmā sieviete, kuru es redzēšu pārģērbjamies... Kā jūs ģērbāties, kad dejojāt naktslokālā?

Salonā arvien vēl valdīja nomācoša gaisotne. Megrē sekoja Līnai līdz halles galam, kur viņa

ieslīdēja pērļu pelēkā istabā ar Luija XVI laika mēbelēm. Gulta nebija saklāta. Uz mazā galdiņa stāvēja viskija pudele un divas nepilnas glāzes.

Megrē baidījās, ka viņa varētu satvert pudeli un to sašķaidīt pret viņa galvu...

Viņš ielēja Līnai Marsiā krietnu malku un nolika pudeli malā, lai tā nebūtu pa rokai.

- Un jūs pats?

- Nē. Posieties...

- Cik ilgu laiku mēs būsim prom? Laikam pareizāk sacīt - es būšu prom.

- Redzēsim. Tas ir atkarīgs no...

- No kā?!

- Nojums un no izmeklēšanas tiesneša...

- Kādēļ jūs tik pēkšņi izlēmāt mūs arestēt, ja vel vakar par to nebija ne runas?

- Pieņemsim, ka pa šo laiku mēs esam izdarījuši svarīgus atklājumus...

- Jūs droši vien neesat atraduši ieroci, ar kuru ir nogalināts mans vīrs...

- Jūs ļoti labi zināt, ka šis ierocis guļ Sēnā, tāpat kā asinīm piesūcies tepiķis...

- Uz kādu cietumu jūs mani vedīsiet?

- Vispirms uz kamerām Tiesu pils pagrabstāvā...

- Vai tas nav tur, kur liek prostitūtas?

-Jā, tā ir gan...

- Un jūs uzdrošināties...

Megrē norādīja uz gultu.

- Jūs šai gultai pat neļāvāt atdzist...

- Jūs esat briesmīgs cilvēks...

- Šobrīd jā. Pasteidzieties...

It kā izaicinādama, Līna vienā mirklī izģērbās kaila. To viņa darīja tīšām.

- Man ļoti gribētos ieiet dušā... Tur, kur jūs mani vedīsiet, tādas laikam nebūs...

Viņai bija skaists, viegls dejotājas augums, bet komisāru tas nebūt neiespaidoja.

- Es jums dodu piecas minūtes...

Un viņš nostājās pie vannasistabas durvīm, kurai bija vēl otra izeja.

Pagāja aptuveni stundas ceturksnis, līdz viņa atgriezās. Līna uzvilka to pašu melno kostīmu, ko iepriekšējā dienā, uzlika to pašu balto cepuri. Somiņā viņa ielika nedaudz veļas un tualetes piederumus.

- Es jums sekoju, jo man nav citas iespējas. Ceru, ka tas jums dārgi maksās...

Viņi atgriezās salonā. Pēc Manuela pārsteigtā skata varēja noprast, ka viņš ir izbrīnījies par mīļākās ilgo prombūtni. Vai viņš arī zināja, ka Līna gatava uz visu?

- Roku dzelžus, Žanvjē...

- Jus man liksiet roku dzelžus? - jautāja

Manuels, palikdams pavisam bāls un jau paceldams dūri.

Viņš bija daudz stiprāks par Zanvjē, bet Megrē stingrais skatiens lika Manuela rokai noslīgt gar sāniem, un topašbrid noklakšķēja roku dzelži.

- Es ceru, ka Līnai tas ies secen?

- Tikai, ja būs nepieciešams...

Istabene nāca atvērt ārdurvis. Viņas lūpās rotājās jocīgs smaids.

- Kāpiet lejā...

Viņš lika Mori ieņemt vietu mašīnas aizmugurē un ari pats tur iekārtojās, jauna sieviete apsēdās priekšējā sēdeklī, blakus Zanvjē. Ne viens, ne otrs nemēģināja bēgt, un tas viņiem, starp citu, arī nebūtu izdevies.

- Un mans brālis?

- Viņam jau jābūt kriminālpolicijā. Protams, ja izdevies viņu dabūt ciet...

- Vai jūs aizsūtījāt savus vīrus uz Kairas ielu?

-Jā.

- Viņam vajadzētu būt tur... Mans brālis nav vainīgs... Es viņu tajā naktī pat netiku redzējis...

- Jūs melojat...

-Jums nāksies pierādīt pretējo...

Mašīna ieslīdēja pagalmā, un visi četri devās augšup pa kāpnēm.

- Manā kabinetā, Zanvjē...

Logs bija palicis vaļa. Negaiss tagad likās pievirzījies pavisam tuvu, un varēja saderēt, ka Monparnasā jau lija.

- Apsēdieties... Tu, Zanvjē, paskaties, vai Lika un Lapuēns nav jau atnākuši...

Pec brīža inspektors atgriežas.

- Viņš ir blakus, kopā ar apsardzi.

- Lai ved iekšā...

Džo bija tikpat nikns ka viņa vecākais brālis.

- Es sūdzēšos...

- Jā, protams. Jus visu pateiksiet izmeklēšanas tiesnesim...

- Cik ilgi jūs taisāties mūs te turēt?

- Tas būs atkarīgs no tiesnešiem. Viens no jums riskē dabūt divdesmit gadus un pat vairāk... Jums tomēr nāksies pasēdēt pāris gadiņus...

- Es neko neesmu darījis...

- Es labi zinu, ka jūs nešāvāt, bet es zinu vel ko cilu - kad jūsu brālis jums piezvanīja nakts vidu, jūs viņam palīdzējāt nonest lejā Marsiā liki, aizvedāt to savā mašīnā un izlikāt Žino avēnijā...

-Tā nav taisnība...

-Zanvjē! Lūdz ienākt personu, kas gaida...

-Ja runa ir par viņu...

- Jā, runa ir tieši par viņu... Ienāciet, Žis-ten... Sēdieties...

Žanvjē palika stāvam pie durvīm, Lapuēns kabineta galā stenografēja nopratināšanu.

- Un to jūs saucat par liecinieku? - norūca Manuels, niknāks kā jelkad iepriekš. - Viņu var nopirkt par simt frankiem un likt viņam sacīt visu, ko grib...

Mcgrē izlikās nedzirdam un pagriezās pret Līnu.

- Kundze, vai naktī no pirmdienas uz otrdienu jūs atradāties Labrijēras skvēra dzīvoklī, kurā līdz šim mitinājās Manuels Mori?

- Par to jums nav nekādas daļas.

- Vai no jūsu attieksmes man jāsecina, ka esat nolēmusi neatbildēt uz jautājumiem?

- Tas atkarīgs no jautājumiem...

Manuels viņu vēroja, raukdams uzacis.

- Jūs tomēr atzīstat, ka esat šā vīrieša mīļākā?

- Es varu būt mīļākā jebkuram, kas man patīk, un, cik zinu, vēl nav tāda kodeksa panta, kas man to aizliegtu.

- Kur jūs gulējāt pēdējo nakti?

- Savās mājās.

- Ar ko?

Nekādas atbildes.

- Vai jūs zinājāt, ka jūsu mīļākajam bija pielādēts ierocis naktsskapītī vai uz tā?

Nekādas atbildes.

- Es atļaujos pieprasīt atbildi uz šo jautājumu jūsu personīgajās interesēs, jo tas ir ļoti svarīgi. It īpaši jums.

Kad jūsu vīrs piezvanīja pie durvīm, jūs gulējāt gultā kaila, piesegusies ar palagu. Manuels uzvilka rītasvārkus, lai ietu atvērt, bet viņš nepaņēma savu pistoli...

Jūsu vīram rokā bija ierocis... Viņš tūlīt devās uz guļamistabu un norāva palagu... Kā viņš izturējās pret jums, man nav ne jausmas... Viņš tūdaļ pagriezās pret Manuelu... Morī tuvojās gultai, un mirkli vēlāk viņam rokās bija pistole... Viņš izšāva pirmais... Tā ir pirmā versija... Drīz vien pārliecināsimies, vai šis variants ir iespējams...

Eksistē vēl otra hipotēze, un visai pieņemama... Jūs zinājāt, kur ir ierocis... Jūsu vīrs bija gatavs šaut uz jūsu mīļāko, un jūs izšāvāt pirmā.. . Ko jūs par to sakāt?

- Es saku, ka tās ir tīrās muļķības. Pirmkārt, man tur būtu jāatrodas. Un tad...

Viņā neklausoties, Megrē pagriezās pret Manuelu.

- Un ko jūs par to sakāt?

Manuela seja bija pavisam drūma, viņš tikai noraidoši kratīja galvu.

- Es nesaku neko.

- Jūs neiebilstat pret šo versiju?

- Es atkārtoju, ka nesaku neko.

- Ak tad tā?... Nu, tad, mans mazais, tev nebūs ilgi jāgaida...

-Tu ievēroji, ka es neko neteicu.

-Tu varēji noliegt, vai ne?

- Es varbūt runāšu vēlāk, izmeklēšanas tiesneša priekšā, sava advokāta klātbūtnē...

- Un tagad man tas viss būs jāizstrebj... Klausieties, komisāra kungs...

Viņa strauji tuvojās Megrē galdam un sāka runāt aizgūtnēm, nerimti žestikulējot. Tā vairs nebija elegantā Lina Marsiā, tā bija trakojoša fūrija.

7. NODAĻA

- Tā ir taisnība, ka es biju Labrijēras skvērā, nav vērts to noliegt, jo vārtnieks, kaut gan bija piedzēries, mūs redzēja. Ar pudeli konjaka Manuels nevarēja viņu uzpirkt ilgam laikam. Bez šaubām, tur visur ir mani pirkstu nospiedumi, Dūdera vai sejas krēma paliekas...

Nu jau trīs gadus es gāju uz turieni vismaz dižas reizes nedēļā...

Un tas mazais diedelnieks, šis netiklais, nc-aikā dzimušais auglis tur, kaktā, ari visu zina.

Kas attiecas uz Manuelu, viņš zināja, kādēļ

kļuva par manu mīļāko. Ne jau mani viņš gribēja, bel mana vīra mantojumu...

Līna pār sevi vairs nevaldīja, viņa gluži vai plosījās un runāja strauji, saraustīti.

- Manuels bija tikai nieka nenozīmīgs suteners. Moriss viņam palīdzēja... Esmu pārliecinātā, ka jūs nezināt -galvenais bija Moriss.

Megrē smēķēja un pūla mazus dūmu mutuļus, cenzdamies nepārtraukt šos vārdu plūdus. Lina runāja, būdama kaisles varā, varbūt aiz bailēm. Laiku pa laikam viņa pagriezās pret Manuelu un skatījās uz viņu naida pilnām acīm.

Vel tikai pirms dažām stundām abi bija mīļākie un nozieguma līdzdalībnieki reizē.

Tagad katrs centās uzvelt atbildību otram.

- Zanvjē, noņem roku dzelžus...

- Beidzot kāds par to iedomājas... Šķiet, ka man nebūtu sevišķi viegli izbēgt no šejienes...

Manuels bija pilnīgi zaudējis savu pašpārliecinātību, viņam atlika tikai pavīpsnāt.

Blusa nekustīgi sēdēja uz krēsla istabas stūrī, tālāk no brāļiem Mori. Viņš arvien vel izskatījās nobijies. Pat tagad, kad Manuels bija izmests no segliem, mazais vīriņš to uzlūkoja ar šausmām.

Zistēns no Manuela bija tik ilgi baidījies, uzskatīdams viņu par pārcilvēku, ka nespēja no savām bailēm atbrīvoties.

- Labi, es, kā saka, izkratīšu sirdi... - Līna turpināja. - Mēs bijām gultā. Zvanīja...

- Vai jūs to negaidījāt?

Viņa mirkli šaubījās.

- Nē. Kādēļ lai es būtu domājusi, ka mans vīrs varētu atnākt tieši tajā naktī?

- Vai viņš neko nezināja par jūsu sakariem, viņš, kurš vienmēr zināja visu, kas notika Pigala kvartālā...

- Kādēļ viņš būtu gaidījis trīs gadus? Ja viņš bija lietas kursā, viņš labi spēlēja savu lomu, jo savā greizsirdībā bija spējīgs nonākt līdz pilnīgam idiotismam...

- Vai jums neradās iespaids, ka Manuels gaidīja šo apciemojumu?

Šoreiz pauze ieilga.

- Atklāti sakot, es nezinu... Viņš piecēlās un uzvilka rītasvārkus, kas atradās uz atzveltņa malas... Tad viņš no naktsskapīša atvilktnes paņēma savu pistoli un iebāza to kabatā...

- Viņa melo, komisār... Ritasvārki ir no plāna zīda. Ieroci varētu redzēt audumam cauri... Klausieties uzmanīgi! Es teicu, ka runāšu tikai sava advokāta klātbūtnē, un ta tas arī būs... Es jūs lūdzu, neticiet visam, ko saka šī sieviete, bet pārbaudiet...

Vismaz vienā lietā es varu kaut vai tūlīt pateikt patiesību... Kad sāku apmeklēt Morisu, tā

bija viņa, kura man metās ap kaklu... Viņa man atkārtoja, ka vīrs esot vecs, ka viņam viss esot cauri... Vecs maniaks, tā viņa mēdza teikt...

- Nē, gluži otrādi, tas bija viņš, kas...

Manuels pielēca kājās.

- Palieciet sēžam...

Megrē savā atzveltnī, iepretim veselai rindai pīpju, bija tikpat neizteiksmīgs kā vaska figūra muzejā. Viņš vēroja te vienu, te otru, reģistrēdams katru reakciju.

Blusa arvien vēl drebēja savā kaktā, it ka viņam draudētu briesmas.

Jaunākais no abiem brāļiem klausījās klusēdams. Pagaidām risinājās sīvs un nežēlīgs cīniņš starp abiem mīļākajiem.

- “Tai dienā, kad tu to vēlēsies, tu pārņemsi viņa mantojumu...”

Lūk, ko viņa teica. Viņa ir godkārīga, alkatīga... Viņa sāka dzīvi no padibenēm, piedāvājoties klientiem Pigala laukumā. Tikai velak viņa sāka strādāt naktslokālā...

Tas bija mazliet pretīgi, un nabaga Lapuēns, visu pierakstot, gauži nopūlējās, lai neizrādītu savu sašutumu.

- Vai viņai jau agrāk bija nodoms nogalināt? - Megrē vaicāja mierīgā balsī, it kā tas būtu pavisam parasts jautājums.

-Ši ideja viņai radās jau pirmajos mēnešos...

- Un jūs viņu neatrunājāt?

-Tā nav taisnība, komisāra kungs. Viņš kļuva par manu mīļāko tieši tādēļ, lai kādu dienu varētu iešļūkt mana vīra čībās...

- Un vēlreiz - vai jusu vīram nebija aizdomu?

- Viņš man uzticējās. Starp citu, tā ir pirmā reize, kad es viņu krāpju...

- Nav taisnība... Viņa gulēja pat ar Frcdu, bārmeni... Viņš varēs liecināt...

Līna atkal uzlūkoja Manuclu - naida pilna, it kā tūlīt grasītos iespļaut tam sejā.

- Viss būtu daudz vienkāršāk, kundze, ja jus atsēstos uz sava krēsla.

- Es redzēju, ka jūs Bāli ielā pētījāt mēbeles un gleznas. Esmu pārliecināta, ka jūs visu sapratāt un liksiet tas ekspertiem pārbaudīt. Un tad...

Bet tā nebija šī nožēlojamā cilvēka ideja...

Manuels jau bija kļuvis par nožēlojamo cilvēku.

- Pils zagļu banda, ka viņus sauca, bija mana vīra ideja, un viņš to noorganizēja... Seši septiņi uzticami viri dažādās Francijas vietas... Kad bija paredzēta operācija, tika padota ziņa, un viņi ieradās norādītajā tikšanās vietā...

Brāļi Mori brauca ar savām kravas mašīnām, kurās maskēšanās nolūkā ielika dažus grozus...

- Kas notika ar mēbelēm un pārējo, kad Mo-riss un Manuels to visu pievāca?

- Visu aizveda atpakaļ uz provinci pie kaktu antikvāriem... Tu vēl teiksi, ka tā nav taisnība?

- Tā ir vienīgā patiesība, komisār, ko viņa ir pateikusi, kopš mēs esam šeit... Ja mēbeles nokļūs ekspertīzē, neko nevarēs noliegt...

- Tomēr tas bijāt jus, kas vadīja operācijas...

- Jā, pašu izpildi... Bet pavēles deva Mo-riss... Viņš nekad neriskēja... Savā restorānā viņš apspēlēja vislielākos blēžus, un bija juristi, kas viņam spieda roku...

- Tas bija labs darbiņš?

- Jā, ienesīgs...

- Un jūs mēģinājāt to iegūt sev...

-Tā ir viņas ideja.

- Vai jūs par to esat drošs?

- Tā ir mana atbilde viņai. Secinājumi paliek jūsu ziņā... Es nožēloju, ka iemetu pistoli Sēnā, jo uz tās jūs būtu atklājuši viņas pirkstu nospiedumus, nevis manējos...

- Vai jūs neredzat, cik aukstasinīgi viņš melo?

Bridi, kad tas vismazāk bija gaidāms, Megrē

pagriezās pret Blusu, kurš kļuva bāls.

- Cikos jūs piezvanījāt?

8. NODAĻA

- Mazliet pirms divpadsmitiem, - Žistēns Krolons nomurmināja.

- Un ko jūs viņam teicāt?

- Patiesību.

- Kādu patiesību?

- Ka viņa sieva atrodas Manuela dzīvoklī...

- Kāpēc jums ienāca prātā šī doma?

Blusa pagrieza galvu un izskatījās sabozies kā skolnieks, kas pieķerts nedarbos.

-Atbildiet!

-Es nezinu... Es gribēju atriebties...

- Par ko?

- Par visu... Pirms diviem gadiem mēģināju iekļūt viņu bandā... Es zināju, kā viņi strādā... Es zinu tikpat kā visu, kas notiek Pigala kvartālā un Monmartras augšējā daļā...

Lūdzu Manuelam Mori pieņemt mani darbā, un viņš man atbildēja, ka kretīni viņam neesot vajadzīgi...

Nu bija Manuela kārta iebilst:

-Viņš melo...

Megrē smēķēja pīpi pēc pīpes, un gaiss bija zils no dūmiem.

- Jūs varat smēķēt, - viņš noteica.

- Un es? - jautāja Līna.

- Jūs ari.

- Man nav cigarešu, un es nevēlos šos mēslus...

Komisārs pavēra atvilktni un pasniedza cigarešu paciņu, bet uguni nepiedāvāja. Līnas Marsiā rokas drebēja tik stipri, ka bija grūti aizsmēķēt un nācās izlietot veselus trīs sērkociņus.

- Un ko varat teikt jūs, Manuel?

- Viņš man neko nav prasījis, un visa mūsu pazīšanās - nejaušas sastapšanās reizes Monmartras ielās... Visi zināja, ka viņš ir špiks...

- Tā nav taisnība...

- Pa vienam. Runājiet, Zistēn!

- Es piezvanīju, lai atriebtu šā vīrieša nicinājumu pret mani...

- No kurienes jūs zvanījāt?

- No vistuvākās telefona kabīnes. Pa gabalu es varēju redzēt restorāna gaismu.

- Vai jūs zinājāt, ka izraisīsiet drāmu?

- Nebiju par to pārliecināts...

- Bet šāda perspektīva jums nelikās nepatīkama?

-Nē...

- Ja runa būtu par kādu citu personu, jūs rīkotos tāpat?

Šis jautājums Krotonu apstulbināja. Viņam bija jāpadomā.

- Es nezinu, - viņš beigās atzinās.

- Vai jus neatriebāties par savu augumu un savu seju, kas cilvēkiem vienmēr liek atskatīties?

- Nezinu, - Zistēns nočukstēja.

- Pievērsiet uzmanību nākamajam jautājumam, ko es jums uzdošu! Jus tikko melojāt, jo jums ir bail no Manuela?

Blusu no jauna pārņēma panika, it ka brāļi Mori pat šeit butu noteicēji.

- Es jau visu pateicu...

- Nē. Jums samaksāja, lai jūs noteiktā stundā piezvanītu...

- Kas tad man būtu maksājis?

-Tieši Manuels...

- Protestēju! - kliedza Manuels. - Kāda velna pēc es būtu vēlējies, lai mani pieķer manas mīļākās virs?!

Beidzot Zistēns sāka runāt.

- Viņš man iedeva tūkstoš franku... Piedraudēja nolaist mani no kājām, ja izrunāšos... Un vēl viņš sacīja:

“Man visur ir vīri, kas visu nokārtos, ja tu nepaklausīsi...”

Man bija ļoti žēl Morisa kunga, Morisa kungs man ļoti patika...

- Un tomēr tu paklausīji...

- Man nebija vēlēšanās dabūt lodi pierē...

- Vai tu neiedomājies, ka Morisa kungs butu varējis izšaut pirmais?

Zistēns palūkojās uz Manuelu.

- No brīža, kad šis vīrietis bija izlēmis, kā tas notiks, tam tā ari bija jānotiek... Viņš ir gatavais velns...

Mcgrē nespēja atturēties nepasmaidījis, un Lina no jauna ķērās pie lietas.

- Jūs redzat, komisār, ka es nemeloju... Es neko nezināju par šo telefona zvanu... Es taču negaidīju vīru ierodamies, un, saprotams, man nebija ieroča...

- Meli, skaidri meli!... Viņa melo, ka ausis kust... Ideja par telefona zvanu ir viņas... Vēl tagad dzirdu, kā viņa man saka:

“Ja tu viņu nogalināsi vai liksi to izdarīt kādam citam, beigās šā vai tā apvainos tevi, jo policija ātri atklās mūsu sakaru... Bet ja nu Moriss mūs pieķertu nozieguma vietā?... Es viņu pazīstu... Viņš nenāks bez ieroča... Viņš tev draudēs, vai arī tā būšu es, kurai viņš draudēs... Abos gadījumos mums ir tiesības aizstāvēties...”

-Tas nepierāda, ka jūs neesat šāvusi...

Viņai aiz niknuma acīs sariesās asaras.

- Bet kas man jādara, lai jūs ticētu?

- Ne jau man jums jātic. Saku jums vēlreiz, būs tiesneši, kas izlems...

- Es nekad mūžā neesmu turējusi rokās ieroci...

- Nav taisnība, - iejaucās Manuels. - Ban-dolā es pats redzēju viņu šaujam uz kaijām...

- Vai ar pistoli?

- Ar vīra pistoli.

- Un viņa trāpīja?

- Manā klātbūtnē viņa nošāva vairākas...

-Žistēn...

- Jā, komisāra kungs...

- Kad un kur Manuels runāja ar jums par telefona zvanu?

-Slepkavības naktī Pigala ielā... Es tikko biju pavadījis Blanšu uz Kanāriju... Es tur eju katru dienu vienā un tai pašā laikā...

- Vai viņš teica, ka jums jāpiezvana ap divpadsmitiem?

-Jā...

- Jūs redzat! - iesaucās Līna. - Es pat nezināju, kur atrodas Blusa, un Manuels parūpējās, lai es neko nezinātu par šo telefona zvanu...

Megrē pārņēma slāpes. Viņš būtu labi samaksājis, lai uznestu alu, bet tad būtu jāpasūta visiem.

Un tomēr - viņš bija panācis ko svarīgu, pat vissvarīgāko. Abi mīļākie vairs nenoliedza Morisa kunga slepkavību Labrijēras skvēra dzīvoklī.

Tam, kurš vainīgs, Megrē nepiešķīra lielu nozīmi. Ne jau šāviens bija pats galvenais; svarīgākais bija tas, kas notika pirms tam, - sagatavošanās.

Megrē pagriezās pret Manuclu, kurš smēķēja cigareti ar izaicinājuma izteiksmi sejā.

- Kāpēc, noorganizējis šo drāmu, jūs pasaucāt savu brāli, lai kopā ar viņu aizvestu līķi uz Žino avēniju?

- Tieši tas pierāda, ka es nešāvu. Ja es būtu šāvis, es atzītos, jo man pienāktos likumīga aizstāvība... Bet, tā kā tā ir Līna... Es viņai liku iet mājās, apsolīju darīt visu nepieciešamo...

Megrē skatījās te uz vienu, te uz otru. Melot bija spējīgi viņi abi. Mori bija ciniķis, kuru nekas nevarēja apturēt. Bet vai Līna bija vaļsirdīgāka par Manuclu?

Stūrī, kurā sēdēja Blusa, kāds ķērkstoši ierunājās.

- Tas ir viņš! - ķērkstošā balss teica.

- Vai jūs viņu redzējāt?

- Es dzirdēju.

- Kur jūs bijāt?

- Es sekoju Morisa kungam līdz ceturtajam stāvam. Biju paslēpies kāpņu laukumā. Vienu bridi dzirdēju sievietes balsi kliedzam:

“Šauj taču!... Vai neredzi, ka viņš mani nogalinās?!...”

Viņa vēl nebija izrunājusi pēdējo vārdu, kad es izdzirdu šāvienu... Steigšus noskrēju lejā...”

Valdīja klusums. Pār Blusas milzīgo muti pārskrēja jocīgs smaids.

Manuels ierunājās pirmais:

- Viņš melo. Moriss uz sievu šaut netaisījās...

- Viņš izgudro, - teica Līna. - Netika izrunāts ieviens vārds...

Megrē piecēlās un ar smagu skatu pavērās tc iz vienu, te uz otru.

- Vai nevienam vairs nav ko teikt?

- Nē! - nomurmināja Manuels.

- Es jums vēlreiz saku, ka viņš melo... - ic-eicās Lina.

-Žanvje!... Uzliec roku dzelžus šiem trijiem!

- Bet es neesmu šajā lietā iejaukts, - protestē-a Džo, jaunākais no Mori.

- Vai tas nebijāt jūs, kas palīdzēja brālim tikt 'ala no līķa?

-Tas vēl nav noziegums...

- To sauc par līdzdalību... Uzliec viņiem oku dzelžus...

- Vai man arī? - spiedza Līna, it kā viņai butu ākusics nervu lēkme.

-Jums arī...

Megrē Lapuēnam:

- Palīdzi Žanvje viņus aizvest uz aresta telpām!

Komisāram jau saka apnikt. Viņš vēlējās donai par ko citu. Uzlicis cepuri. Megrē nokāpa pa iclajām kāpnēm.

Megrē nonāca Dofina laukuma bārā, kur divi kolēģi dzēra anīsa liķieri. Vienu bridi iekārojās ari viņam, tomēr komisārs saņēmās un sevi pārvarēja.

- Vislielāko glāzi alus, kāda vien jums ir... -viņš noteica.

9. NODAĻA

Trīs mēnešus sols pie tiesneša Buteija durvīm gandrīz vienmēr bija aizņemts. Dažādās provinces pilsētās vajadzēja sameklēt brāļu Mori -patiesība Morisa kunga - līdzdalībniekus.

Arī eksperti bija citigi strādājuši un beigu beigās noskaidroja Bāli ielas un Labrijēras skvēra mēbeļu un gleznu izcelsmi.

Salaupīto atrada pie apšaubāmiem antikvāriem dažādās valsts malās. Megrē speciāli ieradās Mon-martrā, lai apsveiktu pazemīgo inspektoru Lui.

- Es tikai darīju savu darbu, - inspektors piesarcis nomurmināja.

- Varēsiet iestāties manā brigādē, kad vien to vēlēsieties.

Inspektors Luī nespēja ticēt savām ausīm. Droši vien viņa izjūtas šajā mirkli bija vismaz divējas. No vienas puses - vēlēšanās strādāt kopa ar komisāru, no otras - inspektoru saistīja Pigai а kvartāls.

Prāva sākās novembri. Zādzību lietu atlika malā. To izskatīšot vēlāk. Līna un Manuels nebeidza viens otram uzvelt atbildību par slepkavību.

Telefona zvans upurim nozīmēja noziegumu ar iepriekšēju nodomu, tādēļ arī augstāko soda mēru.

Tiesnesim Buteijam, neskatoties uz viņa pacietību, neizdevās apsaukt mīļākos, kuri nu bija kļuvuši ienaidnieki.

Kad Līna liecināja pie barjeras, no apsūdzēto sola atskanēja kāda balss:

- Viņa melo!

- Klusējiet...

- Es jums saku, ka viņa melo!

-Un es jums pavēlu klusēt...

Tāda pati aina atkārtojās, kad pratināja Ma-nuclu.

Tiesa piesprieda Manuelam un Līnai divdesmit gadus katram, Džo saņēma piecus.

Atstājot tiesas zāli, visi trīs apmainījās naidīgiem skatieniem, it kā būtu gatavi cits citu saplosīt.

Blusa no jauna atsāka zvanīt inspektoram Luī.

Epalenžā, 1971. gadu II. jūnijā

Megre, Loņons un gangsteri

.

1. NODAĻA,

kurā Megrē ir spiests nodarboties ar Loņona kundzi, viņas fiziskajiem trūkumiem un viņas gangsteriem

- Norunāts... Norunāts... Jā, kungs... Bet jā... Jā, jā... Es jums apsolu darīt visu iespējamo... Tieši tā... Sveiki... Kā, lūdzu? Es saku: sveiki... Nav par ko apvainoties... Visu labu, kungs...

Mcgrē nolika klausuli. Viņš jau vairs neskaitīja, bet šķiet, ka zvanīja vismaz kādu desmito reizi. Komisārs no jauna aizsmēķēja savu pīpi, pārmetoši paraudzījās uz apnicīgo, auksto lietu, kas sitās loga rūtīs, un, satvēris spalvu, noliecās pār ziņojumu, kuru bija sācis rakstīt jau pirms stundas, bet pat nebija ticis līdz lapas vidum.

Patiesībā, rakstot vēl tikai pirmos vārdus, viņš domāja par ko citu, domāja par lietu, par šo neparasto, mazliet skumīgo rudens lietu, kas ievada īstos ziemas salus un tik draiski ielavās aiz mēteļa apkakles, izsūcas caur kurpēm, lielām lāsēm tek no cepures; viņš domāja par to apnicīgo, smalko rudens lietu, no kura tik viegli dabūt iesnas, kad līst dienām ilgi un cilvēkiem gribas palikt mājas siltumā, kad aiz apgaismoto logu rūtīm var redzēt slīdam spokainas iemītnieku ēnas.

Vai tā ir garlaicība, kas viņiem šādās reizēs liek zvanīt? No astoņiem vai desmit zvaniem, kas atskanēja viens aiz otra, svarīgi bija tikai trīs. Un zvans atskanēja no jauna. Megrē paskatījās uz aparātu, it kā gribētu to sašķaidīt ar dūri, beidzot atsaucās:

- Hallo!

- Loņona kundze uzstāj, ka gribot runāt ar jums personīgi.

- Kāda kundze?

- Loņona kundze.

Tas varēja likties komiski - šādā laika, bridi, kad Megrē jau tā jutās stipri uzbudināts, pēkšņi izdzirdēt klausulē pieminam tā cilvēka vārdu, kuru dēvēja par inspektoru Neveiksminieku. .Šis vīrs bija visdrūmākais policists Parīzē, par viņa neveiksmēm jau stāstīja anekdotes.

Tas pat nebija pats Loņons, kas zvanīja, bet gan Loņona kundze. Megrē bija viņu saticis tikai vienu reizi Loņonu dzīvoklī Konstantēna Pekēra laukumā Monmartrā, un kopš šīs dienas viņš vairs nedusmojās uz inspektoru, tomēr iespēju robežās centās izvairīties, kaut gan no visas sirds juta viņam līdzi.

-Savienojiet mani... Hallo! Loņona kundze?

- Atvainojiet mani, ka traucēju, komisāra kungs... - viņa precīzi izrunāja katru zilbi, tā, kā to dara cilvēki, kas vēlas parādīt, ka ir saņēmuši labu audzināšanu. Bija ceturtdiena, 19. novembris. Melnā marmora pulkstenis uz kamīna rādīja vienpadsmito rīta stundu.

Bs nebūtu atļāvusies uzstāt, lai runātu ar jums personīgi, ja man nebūtu svarīgu iemeslu...

- Jā, kundze.

- Jūs mūs pazīstat, manu vīru un mani. Jūs zināt, ka...

- Jā, kundze.

- Man noteikti ar jums jārunā, komisāra kungs. Noliek šausmīgas lietas, un man ir bail. Ja mana veselība atļautu, es atnāktu uz. Orfēvras krastmalu. Bet, ka jūs zināt, nu jau daudzus gadus esmu piesaistīta pie piektā stāva.

- Ja pareizi sapratu, jūs gribat, lai es aizeju pie jums?

- Es jūs ļoti lūdzu, Megrē kungs!

Tas nu bija par traku. Viņa to teica laipnā, bet stingrā balsī.

- Vai jūsu virs nav pie jums?

- Viņš ir pazudis.

- Ko? Loņons pazudis? Kad?

- Nav nc jausmas. Kantori viņa nav, un neviens nezina, kur viņš atrodas. Gangsteri šorīt atnāca atkal.

- Kas?

- Gangsteri. Es jums visu izstāstīšu. Lai Loņons dusmojas! Es pārāk baidos.

- Jūs gribat teikt, ka piejums ir iekļuvuši cilvēki?

-Ja.

- Ar varu?

-Jā.

- Kamēr jūs tur bijāt?

-Jā.

- Vai viņi kaut ko paņēma?

- Varbūt kādus papīrus. Es nevarēju pārbaudīt.

- Vai tas notika šorīt?

- Pirms pusstundas. Bet divi no viņiem bija jau aizvakar.

- Kā jūsu vīrs uz to reaģēja?

- Es viņu neesmu redzējusi.

- Es eju!

Mcgrē vēl neticēja. Viņš pakasīja pakausi, izvēlējās divas pipes, kuras ieslidināja kabatā, un pavēra durvis uz inspektoru kabinetu.

- Vai šajās dienās neviens nav dzirdējis runājam par Loņonu?

Šis uzvārds vienmēr izsauca smaidu. Nē. Neviens nebija dzirdējis runājam. Inspektors Lo-ņons, neskatoties uz viņa viskvēlāko vēlēšanos, nepiederēja pie Orfēvras krastmalas, bet strādāja devītā rajona otrajā kvartālā, un viņa kabinets atradās Larošfuko ielas komisariātā.

- Ja mani prasa, es bušu atpakaļ pēc stundas. Vai lejā ir kāda mašīna?

Megrē uzmeta uz muguras savu biezo mēteli, pagalmā iesēdās mazā policijas auto un iedeva Konstantēna Pekera laukuma adresi. Ielās jautās nomācoša pelēcība. Mašīnas apšļakstīja trotuārus un gājēju kājas ar netīra ūdens šaltīm.

Nams bija neievērojams, gadsimtu vecs, bez lifta. Megrē, smagi elpodams, uzkāpa piektajā stāvā. Kādas durvis atvērās, pirms viņš vēl bija pieklauvējis; Loņona kundze ar sarkanām acīm un degunu aicināja viņu ienākt, klusu, it kā pie sevis, runādama:

- Es jums esmu tik pateicīga, ka atnācāt! Ja jūs zinātu, ka mans nabaga vīrs jūs ciena!

Tā nebija taisnība. Loņons viņu ienīda. Lo-ņons ienīda visus tos, kuriem bija laime strādāt Orfēvras krastmalā, visus komisārus, visus, kuriem bija augstāka dienesta pakāpe nekā viņam. Viņš ienīda savus vecākos kolēģus, jo viņi bija vēcāki, un jaunos, jo viņi bija jauni. Viņš...

- Sēdieties, komisāra kungs...

Viņa bija maza, vāja, pavirsi sasukājusies, ģērbusies neglītas krasas flaneļa istabas kleitā. Ap acīm Loņona kundzei bija zili loki, nāsis ap-sārtušas, un visu laiku viņa spieda roku pie krūtīm kreisajā pusē kā cilvēks, kas slimo ar sirdi.

- Es nevēlējos neko aiztikt, lai jūs varētu pats pārliecināties...

Dzīvoklis bija mazs un trūcīgs: ēdamistaba, salons, guļamistaba, virtuve un tualete, viss samazinātās proporcijās. Mēbeles traucēja pilnīgi atvērt durvis. Uz gultas, saritinājies kamolā, gulēja melns kaķis.

Loņona kundze uzaicināja Megrē ēdamistabā. Bija skaidrs, ka salons netiek izmantots. Bufetes atvilktnēs neatradās sudrablietas, bet papīri, piezīmju grāmatiņas un fotogrāfijas - viss juku jukām. Uz grīdas mētājās vēstules.

- Man šķiet, - teica Megrē, vilcinādamies aizsmēķēt savu pīpi, - ka būtu labāk, ja jūs sāktu no paša sākuma. Tikko pa telefonu jūs man pieminējāt gangsterus.

Sākumā viņa runāja rezignēti kā cilvēks, kas padevies liktenim un samierinājies ar ciešanām.

-Jūs drīkstat smēķēt savu pīpi.

- Paldies.

- Redziet, kopš otrdienas rīta...

-Citiem vārdiem, kopš aizvakardienas?

- Jā. Šonedēļ Loņonam ir nakts dežūras. Otrdienas rītā viņš pārnāca īsi pēc sešiem kā parasti. Taču pēc maltītes viņš vis nelikās gulēt, bet vairāk nekā stundu staigāja pa dzīvokli, tā ka man galva sagriezās.

- Vai viņš izskatījās noraizējies?

- Jūs zināt, cik viņš ir apzinīgs, komisāra kungs. Es vienmēr atkārtoju, ka viņš ir par daudz apzinīgs, ka viņš sev bendē veselību un ka neviens par to nebūs pateicīgs. Es lūdzu man piedot, ka runāju tik atklāti, bet jūs atzīsiet, ka nekad viņš netika novērtēts pēc nopelniem. Tas ir vīrietis, kurš domā tikai par saviem dienesta pienākumiem, kurš sevi sa...

- Otrdienas rītā...

- Pulksten astoņos viņš izgāja iepirkties. Man kauns, ka esmu nespējīga, nekam nederīga, bet tā nav mana vaina. Doktors man ir aizliedzis kāpt pa kāpnēm, tāpēc mans vīrs ir spiests iepirkties. Es zinu, kas tas nav piemērots darbs tādam vīrietim ka viņš. Katru reizi es...

- Otrdien no rīta?

- Viņš nopirka produktus. Pēc tam viņš man teica, ka aiziešot uz kantori, ka tas nebūs uz ilgu laiku un ka viņš pēcpusdiena pagulēšot.

- Vai viņš neteica, ar ko tagad nodarbojas?

- Viņš nekad par to nerunā. Ja nelaimīgā kārtā man gadās kaut ko pavaicāt, viņš atbild, ka tas ir profesionāls noslēpums.

- Kopš tā laika viņš nav atgriezies?

- Ap vienpadsmitiem, jā.

- Tajā pašā dienā?

-Jā. Otrdien, ap vienpadsmitiem no rīta.

- Vai viņš vēl arvien bija nervozs?

- Es nezinu, vai viņš bija nervozs, vai arī tās bija iesnas, jo viņš bija saaukstējies. Es uzstāju, lai viņš ārstējas. Viņš atteica, ka ārstēšoties vēlāk, kad būs laiks, ka tagad viņam no jauna jā-ejot, bet atgriezīšoties pirms pusdienām.

- Vai viņš atgriezās?

- Pagaidiet, mans Dievs! Man pēkšņi ienāca prātā... Un ja nu es nekad vairs viņu neredzēšu! Es mēdzu pārmest, ka viņš neinteresējas par savu sievu, bet tikai par darbu...

Megrē atturīgi gaidīja, nejuzdamies visai labi uz krēsla, kura atzveltne bija pārāk taisna un spieda muguru.

-Tas varēja būt kādu ceturksni pēc viņa aiziešanas, varbūt pat mazāk, ap vieniem. Es izdzirdu kāpnēs soļus. Nodomāju, ka tas būs apmeklētājs septītā stāva īrniccei, tā ir sieviete, kura, starp mums...

-Jā. Soļi kāpnēs...

- Tic apstājās manā kāpņu laukumiņā. Tikko biju atgūlusies, jo doktors man to ieteica darīt pēc ēdienreizēm. Pie durvīm klauvēja, bet es neatbildēju. Loņons man cieši piekodināja nekad nevērt vaļā durvis, ja cilvēki nesaka savu vārdu. Nevar darīt viņa darbu un neiemantot ienaidniekus, vai ne? Es biju pārsteigta, izdzirdot atveramies durvis, pēc tam soļus gaitenī un ēdamistabā. Viņi bija divi, divi vīrieši, kuri ieskatījās istabā un redzēja mani gultā.

- Vai jūs varējāt viņus novērot?

- Es viņiem liku iet prom, draudēju izsaukt policiju, es pat pastiepu roku pēc telefona, kas atrodas uz naktsskapīša.

- Un tālāk?

- Viens no viņiem, mazākais, man parādīja savu revolveri, sakot kaut ko man nesaprotamā valodā, laikam angliski.

- Kāds viņš izskatījās?

- Es nezinu, kā paskaidrot. Viņi bija ļoti labi ģērbušies. Abi divi smēķēja cigaretes. Galvā viņiem bija cepures. Viņi izskatījās pārsteigti, nevienu neatrodot.

“Ja tas ir mans virs, kuru jūs gribat satikt...” es iesāku. Bet viņi manī neklausījās. Garākais apstaigāja dzīvokli, kamēr otrs turpināja mani uzmanīt. Es atceros, ka viņi skatījās zem gultas, pieliekamajā.

- Vai viņi pa mēbelēm nerakņājās?

- Šie abi nē. Viņi neuzkavējās ilgāk par piecām minūtēm, neko man neprasīja, aizgāja mierīgi, it kā šis apciemojums būtu gluži dabīgs. Saprotams, ka es piesteidzos pie loga. Redzēju viņus apspriežamies pie lielas, melnas mašīnas. Lielākais tajā iekāpa, un otrs aizgāja līdz Kolen-kūra ielas stūrim. Es domāju, ka viņš iegāja bāra. Tūlīt pat piezvanīju uz vīra kantori.

- Vai viņš bija tur?

- Jā. Viņš tikko bija ieradies. Izstāstīju visu, kas bija noticis.

- Vai viņš bija pārsteigts?

-Grūti pateikt. Pie telefona viņš vienmēr ir jocīgs.

- Vai viņš jums lūdza aprakstīt abus vīriešus?

-Jā. Es to izdarīju.

- Izdariet to vēlreiz!

- Abi divi bija dikti tumsnēji, kā itālieši, bet esmu droša, ka italiski viņi nerunāja. Man šķiet, ka galvenais no viņiem ir garais, manuprāt, skaists vīrietis, mazliet par tuklu, ap gadiem četrdesmit. Viņš izskatījās ka tikko iznācis no frizētavas.

- Un mazais?

- Vulgārāks. Ar plakanu degunu un boksera ausīm, ar zelta zobu priekšā. Viņš valkāja gaiši pelēku cepuri un pelēku mēteli, otrs bija gluži jaunā kamieļvilnas mēteli!

- Vai jūsu vīrs nesteidzās mājās?

-Nē.

- Vai viņš neatsūtīja kvartāla policiju?

- Ari nē. Viņš mani lūdza neuztraukties, pat gadījumā, ja viņš nepārnākot mājās vairākas dienas. Es viņam jautāju, kā būs ar produktu sagādi, un viņš man atbildēja, ka par to parūpēšoties.

- Un viņš parūpējās?

- Jā. Nākamajā rītā pārtikas piegādātāji atnesa man visu nepieciešamo. Viņi atnāca arī šorīt.

- Vai vakar jums nebija nekādu ziņu no Loņona?

- Viņš man piezvanīja divas reizes.

- Un šodien?

- Vienu reizi, ap deviņiem.

- Jums nav zināms, no kurienes viņš zvanīja?

- Nē. Viņš man nekad nesaka, kur atrodas. Es nezinu, kā pret savām sievām izturas citi inspektori, bet viņš...

- Parunāsim par šārīla vīzīli.

- Es atkal dzirdēju solus kāpnēs.

- Cikos?

- Mazliet pēc desmitiem. Es nepaskatījos uz modinātāju. Varbūt bija pusvienpadsmit.

- Vai tie bija tie paši vīrieši?

- Tikai viens, redzēju viņu pirmo reizi. Viņš neklauvēja, tūlīt ienāca, it ka viņam būtu atslēga. Varbūt lietoja mūķīzeri? Es atrados virtuvē, mizoju dārzeņus. Es piecēlos no krēsla un ieraudzīju viņu durvīs.

“Nekustieties!” viņš man teica. “Tikai nekliedziet! Es jums neko sliktu nedarīšu.”

- Vai viņam bija akcents?

- Jā. Viņam bija vairākas franču valodas kļūdas. Esmu pārliecināta, ka šis cilvēks bija amerikānis. Tāds liels, rūsganblonds puisis, platiem pleciem, visu laiku valstīja mute košļājamo gumiju. Viņš raudzījās apkārt ziņkārīgi, it kā pirmoreiz redzētu parīziešu dzīvokli. Salonā svešais uzreiz pamanīja Loņona diplomu, kuru viņš bija saņēmis pēc divdesmit piecu gadu darba.

Diploms bija melnā koka rāmītī, tur varēja izlasīt Loņona vārdu un amatu.

“На, kruķis!” tas vīrietis noteica. “Kur viņš ir?”

Es atbildēju, ka man nav ne jausmas, un svešais sāka virināt atvilktnes un pārlūkot papīrus, kurus pēc tam iemeta atpakaļ pa roku galam, un dažas lapas nokrita uz grīdas.

Viņš atrada kādu fotogrāfiju, kurā mēs abi esam nofotografēti jau pirms piecpadsmit gadiem, paskatījās uz mani, pašūpoja galvu un ieslidināja fotogrāfiju savā kabatā.

- Acīmredzot viņš nebija domājis, ka jūsu vīrs strādā policijā?

- Svešais neizskatījās sevišķi pārsteigts, bet esmu pārliecināta, ka ierodoties viņš to nezināja.

- Vai viņš jautāja, pie kāda dienesta mans vīrs pieder?

- Viņš man jautāja, kur varētu Loņonu sastapt. Es teicu, ka neko nezinu, ka mans vīrs par savām dienesta lietām nerunā.

- Vai viņš neuzstāja?

- Viņš turpināja lasīt visu, kas pagadījās.

- Vai jūsu vīra oficiālie dokumenti atradās šajā atvilktnē?

- Jā. Vīrietis tos ielika kabatā kopā ar fotogrāfiju. Bufetes augšā viņš atrada kalvadosa pudeli, ielēja vīnu glāzē un iedzēra.

- Tas ir viss?

- Viņš arī paskatījās zem gultas un abos sienas skapjos, tad iegāja ēdamistabā, lai atkal iedzertu, un aizgāja, pamājot man nevērīgu, izsmējīgu sveicienu.

- Jūs neievērojāt, vai rokās viņam bija cimdi?

- Jā, cūkādas cimdi.

- Un tiem abiem pirmajiem?

- Šķiet, ka arī viņiem bija cimdi. Katrā ziņā tam, kurš man draudēja ar revolveri.

- Vai jūs piegājāt pie loga?

- Jā. Es viņu redzēju izejam no mājas un pievienojamies vienam no tiem abiem - mazāka-jam, kurš gaidīja uz Kolenkūra ielas stūra. Nekavējoties zvanīju uz Larošfuko ielas komisariātu un lūdzu pie aparāta Loņonu. Man darīja zināmu, ka neviens viņu šorīt nav redzējis. Kad es uzstāju, man pateica, ka pagājušo nakti vīrs nav redzēts kantorī, kaut gan viņam taču bija dežūra.

- Vai jūs viņiem pastāstījāt visu, kas bija noticis?

- Nē. Es tūlīt iedomājos par jums, komisāra kungs. Redziet, es Loņonu pazīstu labāk nekā jel kurš cits. Tas ir cilvēks, kas grib pārāk labi veikt savu darbu. Neviens līdz šim nav atzinis viņa nopelnus, bet viņš man bieži stāstīja par jums, es zinu, ka jūs neesat tāds kā citi, ka jūs viņu neapskaužat, ka... Man bail, Megrē kungs. Viņš būs kaut ko uzsācis ar cilvēkiem, kas ir stiprāki par viņu, un...

Guļamistabā iezvanījās telefons. Loņona kundze nodrebēja.

- Es atvainojos.

Megrē dzirdēja, ka viņa aizvainotā balsī saka:

- Kā! Tas esi tu? Kur tu esi? Es zvanīju uz tavu kantori, un man teica, ka tu tur kopš vakardienas neesi redzēts. Komisārs Megrē ir šeit.

Megrē pastiepa roku pēc klausules.

- Jūs atļausiet? Hallo! Loņon?

Cilvēks vada otrā galā klusēja, droši vien saspringtu skatu un sakostiem zobiem.

- Sakiet man, Loņon, kur jūs šobrīd esat?

- Kantori.

- Esmu jūsu dzīvoklī kopā ar jūsu sievu. Man ar jums jārunā. Es iešu pa Larošfuko ielu. Gaidiet mani... Kā?

Viņš dzirdēja inspektoru murminām:

- Man šeit tikties negribētos. Es jums paskaidrošu, komisāra kungs...

- Tad es jūs gaidīšu Orfēvras krastmalā pēc pusstundas.

Megre nolika klausuli un aizgāja paņemt savu pīpi un cepuri.

- Vai, jūsuprāt, nav nekā briesmīga?

Komisāra skatienā jautās neizpratne.

- Viņš ir tik neuzmanīgs, viņš ir tik centīgs, un...

*

- Lūdziet viņu ienākt!

Loņons bija izmircis slapjš, novārtījies, it kā visu nakti būtu klaiņojis pa ielām, turklāt saķēris stipras iesnas un pastāvīgi turēja rokā mutautiņu. Viņš palika istabas vidū, nodurtu galvu, kā cilvēks, kas gaida, ka viņu tūlīt sāks bārt.

- Sēdieties, Loņon! Es nāku no jūsu dzīvokļa.

- Ko tad mana sieva jums teica?

- Visu, ko viņa zināja, man liekas.

Iestājās diezgan ilgs klusuma brīdis, kuru Lo-ņons izmantoja, lai izšņauktu degunu, joprojām neuzdrošinādamies uzlūkot Megrē, un komisārs, labi pazīdams inspektora jutīgumu, lāgā nezināja, no kura gala sākt.

Tas, ko Loņona kundze bija teikusi par savu viru, nemaz nebija tik nepareizi. Šis vīrs, labu gribēdams, pastāvīgi nonāca ķezā, pārliecināts, ka visi ir viņā ieēdušies, ka viņš ir sazvērestības upuris un ka tiek darīts viss, lai kavētu iegūt augstāku dienesta pakāpi un beidzot ieņemt pelnīto vietu Orfēvras krastmalas speciālajā brigādē.

Vismulsinošākais, ka Loņons nemaz nebija muļķis, viņš patiešām bija apzinīgs darbinieks un visgodīgākais cilvēks pasaulē.

- Viņa ir apgūlusies? - inspektors pajautāja.

- Viņa bija piecēlusies, kad ierados.

- Vai viņa ir dusmīga uz mani?

- Loņon, man pietiek uz jums paskatīties, lai saprastu, ka te kaut kas nav kārtībā. Jūs neesat man pakļauts un tas, ko jūs esat izdarījis, uz mani neatliecas. Bet tagad, kad jūsu sieva ir vērsusies pie manis, - vai nebūtu labāk, ja jūs man paskaidrotu, kas noticis? Kā jūs domājat?

- Jā, es piekrītu.

- Es lūdzu man pastāstīt visu, jūs saprotat? Nevis kādu daļu, nedz arī gandrīz visu.

- Es saprotu.

- Labi. Jus drīkstat smēķēt.

- Es nesmēķēju.

Taisnība. Megrē bija to piemirsis. Inspektors nesmēķēja Loņona kundzes deļ, kurai tabakas smārds izsauca nelabumu.

- Ko jūs zināt par šiem gangsteriem?

Tad sekoja visnotaļ pārliecinoša Lonona atbilde:

- Man šķiet, ka tic patiešām ir gangsteri.

- Amerikāņi?

-Jā.

- Kā jums ar viņiem radās saistība?

- Es pats nezinu. Stāvoklis, kādā esmu nonācis, man liek jums atzīties visā, pat ja man jāzaudē darbs.

Inspektors stingi skatījās uz rakstāmgaldu, un viņa apakšlūpa drebēja.

- Tas notiktu šā vai tā.

- Kas?

- Jūs to labi zināt. Mani patur, jo nevar darīt citādi. Gluži vienkārši nevienam vēl nav izdevies mani pieķert pie vainas, bet nu jau daudzus gadus mani izseko...

- Kas?

- Visi.

- Loņon!

- Jā, komisāra kungs.

- Beidziet sevi uzskatīt par vajātu!

- Es lūdzu piedošanu.

- Beidziet ieraut plecus un skatīties apkārt! Labi! Un tagad runājiet ar mani kā vīrs ar vīru!

Loņons neraudāja, bet acis bija miklas no iesnām, un Megrē juta mostamies aizkaitinājumu, redzot viņu bez mitas ceļam pie sejas mutautiņu.

- Es jūs klausos.

- Tas notika naktī no pirmdienas uz otrdienu.

-Tad, kad jūs dežurējāt?

- Jā. Bija apmēram viens no rīta. Es biju noslēpies.

- Kur?

- Pie Notrdamdeloretas baznīcas, cieši pie žoga, Flešjē ielas stūrī.

-Jūs taču nebijāt savā sektorā?

- Tieši uz robežas. Flešjē iela atrodas trešajā kvartālā, bet es uzraudzīju mazo bāru Mortīra ielas stūrī, kas atrodas mana sektorā. Man tika dota ziņa, ka naktī kāds tips tur dažreiz nācis pārdot kokaīnu. Flešjē iela ir tumša, šajā stundā gandrīz vienmēr tukša. Es biju pieplucis pie baznīcas žoga restēm, kad no Satodēna ielas iegriezās automašīna, samazināja ātrumu un uz mirkli piestāja tuvāk nekā desmit metrus no manis.

Braucēji manu klātbūtni nepamanīja. Mašīnas durvis atvērās, un uz trotuāra tika izmests cilvēka ķermenis; pēc tam auto aizdrāzās pa Senlazara ielu.

- Vai jūs iegaumējāt mašīnas numuru?

- Jā. Vispirms es piesteidzos pie ķermeņa. Šķila, ka vīrietis ir miris, bet es neesmu pilnīgi drošs. Tumsā pārlaidu roku viņa krūtīm, asinis uz tam vēl bija siltas.

Uzacis saraucis, Megrē nomurmināja;

- Neko tādu ziņojumos neesmu manījis.

- Es zinu.

- Tas notika uz Flešjē ielas, tātad uz trešā kvartāla trotuāra.

-Jā.

- Kā tas nākas, ka...

- Es jums to pateikšu. Saprotu, ka rīkojos nepareizi. Jūs man laikam pat neticēsiet.

- Kas notika ar ķermeni?

- Es jums tūlīt izstāstīšu. Nekur nemanīja nevienu patruļu. Simt metru attālumā bija atvērts bārs. Es tur aizgāju ar nodomu piezvanu.

- Kam?

-Trešā kvartāla komisariātam.

- Un jūs to izdarījāt?

- Es apstājos pie letes, lai palūgtu žetonu. Automātiski paskatījos uz ielas pusi un ieraudzīju otru mašīnu, kura izripoja no Flešjē ielas un aizjoņoja pa Notrdamdeloretas ielu. Tā bija piestājusi vietā, kur es atstāju guļam ķermeni. Izsteidzos no bāra, lai mēģinātu saskatīt mašīnas numuru, bet auto jau bija gabalā.

- Vai taksometrs?

- Nedomāju. Viss risinājās ļoti strauji. Man bija tāda kā priekšnojauta. Es skrēju uz baznīcu. Cilvēka ķermeņa tur vairs nebija.

- Vai jūs nesacēlāt trauksmi?

-Nē.

- Vai jums neienāca prātā doma, ka, izziņojot pirmās mašīnas numuru, policijai bulu izredzes to aizturēt?

- Es par to domāju. Tikai man likās, ka tie, kas izdarīja šo noziegumu, nebija tik lieli nejēgas, lai ilgi braukātu ar šo mašīnu.

- Vai protokolu jūs nesastādījāt?

Mcgrē beidzot saprata. Jau ilgus gadus Lo-ņons gaidīja savu lielo lietu, kas viņu padarītu slavenu. Patiešām šķita, ka viņš piesauc nelaimi. Loņona sektors bija viens no tiem, kur visbiežāk notika noziegumi. Tomēr ikreiz, kad kaut kas atgadījās, tas vai nu nenotika viņa dežūras laikā, vai arī lietu savā ziņā pārņēma speciālā brigāde.

- Es labi zinu, ka esmu pieļāvis kļūdu. Sapratu to tūlīt, bet, tā kā nebiju devis trauksmi, bija jau par vēlu.

- Vai jūs atradāt auto?

- No rīta prefektūrā pārbaudīju sarakstus un uzzināju, ka mašīna pieder Portmaijo garāžai. Es turp aizgāju. Tā ir garāža, kas izīrē mašīnas bez šofera.

- Vai auto tika atdots?

- Nē. To izīrēja pirms divām dienām, uz nenoteiktu laiku. Es redzēju klienta kartīti - kāds Bils Lārners, amerikānis, dzīvo Vagrama viesnīcā, Vagrama avēnijā.

- Vai jūs atradāt Lārneru?

- Viņš bi ja atstājis viesnīcu ap četriem no rīta.

- Jūs gribat teikt, ka viņš atradās savā istabā līdz četriem no rīta?

- Jā.

- Tātad viņa nebija mašīnā?

- Droši, ka ne. Naktssargs viņu redzēja pārnākam ap pusnakti. Lāmeram piezvanīja pusčetros, un viņš tūlīt aizgāja.

- Ar savu bagāžu?

- Nē. Viņš sargam teicis, ka ejot uz staciju sagaidīt draugu un uz mazajām brokastīm būšot atpakaļ.

- Protams, ka viņš neatgriezās.

-Nē.

- Un auto?

- To rīta pusē atrada pie Ziemeļu stacijas.

Loņons vēlreiz izšņauca degunu un pavisam

bēdīgi paskatījās uz Megrē.

- Jā, esmu vainīgs. Šodien ir ceturtdiena, un jau kopš otrdienas rīta es mēģinu tikt pie kādas skaidrības. Es neesmu bijis mājās.

- Kāpēc?

- Mana sieva būs jums darījusi zināmu, ka viņi atnāca otrdien, mazliet pēc manis. Tas kaut ko liecina, vai ne?

Megrē ļāva viņam runāt.

- Pēc manām domām, tas nozīmē, ka pēc tam, kad šie vīri bija izmetuši ķermeni uz trotuāra, viņi būs mani pamanījuši un nosprieduši, ka esmu ievērojis mašīnas numuru. Es, protams, runāju par pirmo mašīnu, jo bija divas. Viņi pasteidzās no tās atbrīvoties. Pēc tam viņi būs piezvanījuši Bilam Lārncram un pateikuši, ka pēc garāžas kartītes viņu varētu viegli atrast.

Megrē klausoties kaut ko zīmēja uz dzēšlapas.

- Pēc tam?

- Es nezinu. Man ir tikai minējumi. Droši vien būs rūpīgi izskatījuši avīzes un konstatējuši, ka par viņiem nekas nav rakstīts.

- Vai varat iedomāties, kādā veidā viņi jūs atraduši?

- Es redzu tikai vienu izskaidrojumu, un tas pierāda, ka šie cilvēki ir ļoti stipri, ka tie ir īsti profesionāļi. Paslēpušies garāžas tuvumā, viņi būs mani redzējuši un pēc tam sekojuši. Es pārnācu uz brokastīm, un, kad izgāju, viņi ielauzās dzīvokli.

- Kur viņi cerēja atrast liki?

-Jūs ari tā domājat?

- Es nezinu... kāpēc jūs neejat uz mājām?

- Man liekas, ka viņi uzrauga māju.

- Bailes, Loņon?

Loņona vaigi kļuva tikpat sarkani kā viņa ies-nainais deguns.

- Es paredzēju, ka tā domās. Bet tā nav patiesība. Es tikai gribēju saglabāt rīcības brīvību. Noīrēju istabu mazā viesnīciņā Kliši laukuma un telefoniski sazinājos ar savu sievu. Kopš tā laika strādāju dienu un nakti. Es apmeklēju vairāk nekā simt viesnīcu, vispirms Tēmu kvartālā, Va-grama avēnijas apkaimē, tad devos uz Operas pusi. Mana sieva aprakstīja abus vīrus, kas bija atnākuši. Es aizgāju uz prefektūras ārzemnieku nodaļu. Pa šo laiku es tomēr šo to paveicu.

-Tātad jūs cerējāt veikt šo izmeklēšanu viens pats?

- Sākumā jā. Man šķita, ka esmu spējīgs to veikt. Tagad lai ar mani dara, ko grib.

Nabaga Loņons! Bija brīži, kad, neskatoties uz četrdesmit septiņiem gadiem un nepatīkamo izskatu, viņš likās ka zēns ar uzmestu lūpu, kurš uz lieliem cilvēkiem skatās nikni, caur pieri.

- Jūsu sievu šorīt apmeklēja vēlreiz. Nevarēdama jūs dabūt rokā, viņa izsauca mani.

Izmisušais inspektors lūkojās uz Mcgrē, it ka gribētu teikt, ka viņa stāvoklī viss ir vienaldzīgs.

- Runa nav par tiem diviem vīriešiem otrdien, bet par garu vīru gaišrudiem matiem...

- Bils Lārners, - norūca Loņons. - Tā man viņu aprakstīja.

- Šis vīrs pievienojās vienam no tiem diviem. Viņš aiznesa vismaz vienu jūsu fotogrāfiju un, iespējams, arī dokumentus.

- Man liekas, ka mani izsauks disciplinārā padome.

-Tas ir jautājums, par kuru vel būs daudz laika diskutēt.

- Kad?

- Pēc izmeklēšanas.

Loņons sarauca uzacis, seja arvien vēl bija drūma, skats - neuzticības pilns.

- Šobrīd vissvarīgākais ir atrast šos cilvēkus, jūs tā nedomājat?

- Man arī?

Megrē neatbildēja, un Loņons šņauca savu degunu labas trīs minūtes.

Kad viņš izgāja no kabineta, varēja zvērēt, ka tas bija raudājis.

2. NODAĻA,

kurā Loņons ļoti vēlas sevi parādīt kā labi audzinātu cilvēku, kaut gan runa ir par diezgan apšaubāmām personām

Ap pulksten pieciem Megrē beidzot dabūja savienojumu ar Vašingtonu. Kabinetā sen jau bija iedegta gaisma. Pēc dienas apmeklētājiem grīda bija slapja un dubļaina. Vai tiešām šādā laikā tabakai ir cila garša, vai arī Megrē bulu dabūjis iesnas?

Viņš dzirdēja operatori angliski sakām:

- Parīzes kriminālpolicija. Pie aparāta komisārs Megrē.

Un tūlīt atskanēja jaunā, priecīgā, sirsnīgā Džimija Makdonalda balss.

-Hallo! Žil!?

Sava ceļojuma laikā pa Savienotajām Valstīm Megrē sāka mazpamazām pierast, ka viņu uzrunā vārdā, bet vēl tagad tas komisāru mazliet šokēja, tādēļ viņš aizturēja elpu, pirms izrunāja:

- Hallo, Džimij!

Makdonalds bija viens no galvenajiem Federālā izmeklēšanas biroja vadītāja Edgara Hūvera līdzstrādniekiem, kurš pavadīja Megrē turnejā pa daudzām amerikāņu pilsētām. Tas bija liels puisis gaišām acīm; kaklasaite viņam gandrīz vienmēr atradās kabatā un žakete padusē.

Tur pēc desmit minūšu sarunas visi uzrunā viens otru vārdā.

- Kā Parīzē?

- Līst.

- Pie mums ir brīnišķīgi saulains.

- Džimij, man vajadzētu kaut ko uzzināt. Vispirms: vai jūs esat dzirdējis par tādu Bilu Larne ru?

- Par Maigo Bilu?

- Es nezinu. Zinu tikai, ka viņu sauc Bils Lārners. Pēc izskata ap gadiem četrdesmit.

- Tas laikam ir viņš. Apmēram pirms diviem gadiem atstāja Savienotās Valstis, pāris mēnešus pavadīja Havanā un devās uz Eiropu.

- Bīstams?

- Slepkava viņš nav, ja to jūs gribat teikt, bet viens no veiklākajiem “amerikāņu skolas” zagļiem. Nebūs otra tāda, kas tik labi pratīs kādam naivam cilvēkam izmānīt piecdesmit dolāru, piesolot par to miljonu. Tātad viņš ir piejums?

-Jā, Parīzē.

- Varbūt, pateicoties franču likumiem, jums izdodas viņu ietupināt. Šeit mums nesanāca savākt pietiekami daudz pierādījumu, un katru reizi bijām spiesti viņu atbrīvot. Vai jūs gribat, lai aizsūtu jums viņa dosjē kopiju?

- Ja iespējams. Bet tas vēl nav viss. Es jums tūlīt nolasīšu sarakstu ar uzvārdiem. Jūs mani pārtrauciet, ja kāds ir pazīstams!

Megrē bija uzdevis Žanvjē sagādāt visu to pasažieru sarakstu, kas pēdējo divu nedēļu laikā nokāpuši no kuģa Havras vai Šerbūras ostās. Ostas inspektori pārbaudīja izkāpušo pasažieru pases, tādējādi lika iegūtas ziņas, kas ļāva droši izslēgt zināmu skaitu uzvārdu.

- Vai jūs mani labi dzirdat?

-Tā, it ka jūs būtu blakus kabinetā.

Jau pie desmita vārda Makdonalds apturēja savu franču kolēģi.

- Jūs teicāt - Cinalja?

- Cārlijs Cinalja.

- Viņš ari ir pie jums?

- Jau divas nedēļas.

- Šo viru gan uzmaniet! Viņš piecas vai sešas reizes ir sēdējis cietumā, bet, patiesību sakot, jau sen pelnījis elektrisko krēslu. Tas ir slepkava. Diemžēl mēs viņu varējām sodīt tikai par aizliegtu ieroču nēsāšanu, kautiņiem, klaiņošanu un tamlīdzīgi...

- Ka viņš izskatās?

- Maziņš, drukns, vienmēr iznesīgi ģērbies, uz pirksta dimants, nēsā kurpes uz augstiem papēžiem. Deguns - lauzts un ausis atliekušās.

- Šķiet, ka viņš ir atbraucis reizē ar kādu Cičero, kas ieņēma blakuskajīti.

- Velns lai parauj! Tonijs Čičero strādāja Sentluisā kopā ar Čārliju. Tikai pats viņš nekad nesmērēja rokas. Viņš bija smadzenes, tā sacīt.

- Vai jums par viņiem ir kāda dokumentācija?

- Vesela bibliotēka. Aizsūtīšu jums pašu interesantāko. Fotogrāfijas arī. Nosutīšu šovakar pat ar lidmašīnu.

Citi vārdi Makdonaldam neko neizteica, un pēc tam, kad abi no jauna bija apmainījušies ar “Zil” un “Džimij”, Megrē balss pārtrauca skanēt Vašingtonas kabinetā, kur spīdēja saule un vēl nebija pienācis brokastu laiks.

Megrē gatavojās runāt ar kriminālpolicijas priekšnieku par gluži citu lietu un izgāja no kabineta ar papīriem rokās. Šķērsojot priekštelpu, komisāram likās, ka tumšajā kaktā kāds ir, viņš pagriezās un jutās pārsteigts, redzot vienā no atzveltnes krēsliem sēžam Loņonu ar neizteiksmīgu smaidu uz lūpām.

Bija gandrīz seši. Inspektori jau bija atstājuši darba telpas, un garais, vienmēr putekļainais gaitenis - tukšs.

Ja Loņons gribēja ar viņu runāt, tad būtu varējis iepriekš piezvanīt un sarunāt tikšanos. Tikpat labi viņš būtu varējis sevi pieteikt sekretāram vai arī ieiet pie inspektoriem. Galu galā Loņons arī strādāja policijā, lai gan ne Krastmalā.

Bet nē! Loņons bija pieļāvis kļūdu un tagad gribēja Megrē priekšā zemoties. Viņš tur sēdēja kā nožēlojams lūdzējs, kas pazemīgi gaida, lai kāds garāmgājējs pievērstu uzmanību.

Megrē gandrīz sadusmojās, jo šajā pazemībā juta savdabīgu lepnumu. Visa Loņona būtne it kā pauda:

“Redziet! Esmu nogrēkojies. Jūs mani būtu varējuši izsaukt uz disciplināro padomi. Jus bijāt labs pret mani. Es to atzīstu, es, nabaga blēdis, kuru apžēlo.”

Tāds bija patiesais Loņons, un varbūt tieši šā iemesla dēļ nācās tik grūti viņam palīdzēt. Pat piemetušās iesnas bija kā zināma veida vainas izpirkšana!

Inspektors bija pārģērbies, kaut gan jaunais uzvalks daudz neatšķīrās no iepriekšējā. Kurpes jau bija izžuvušas, bet mētelis bija tas pats, šķiet, vienīgais Loņona garderobē.

Pēc visa spriežot, dodamies savās gaitās, inspektors bija pārvietojies ar autobusiem, turklāt tīšām gaidījis tos lietū.

“Manā rīcībā nav automobiļa! Es nevaru un negribu ņemt taksometru, jo mēneša beigās pašcieņa man neļauj dievoties kasierei, ka neesmu blēdījies sīkos izdevumos. Es nekad nemānos. Es esmu godīgs cilvēks, sīkumains cilvēks.”

- Vai jūs gribat ar mani runāt? - jautāja Megrē.

- Man ir laiks. Es pagaidīšu, kad jūs varēsiet mani pieņemt.

- Ejiet manā kabinetā! Es drīz nākšu.

- Es jūs pagaidīšu šeit.

Stulbenis! Galīgs stulbenis! Un tomēr - ka lai viņu nepažēlo! Viņš noteikti bija nelaimīgs, turklāt pats sevi nerimti tirdīja.

Pēc divdesmit minūtēm Megrē izgāja no priekšnieka kabineta. Pa to laiku Loņons nebija pakustējies, nebija smēķējis; viņš sēdēja pavisam nekustīgi, un no mēteļa ūdens tecēja gluži kā no lietussarga.

- Ienāciet! Sēdieties, lūdzu!

- Es labprāt izstāstīšu visu, ko man izdevies uzzināt, lai jūs būtu lietas kursā. Šorīt jūs netikāt devis nekādus norādījumus, tāpēc nolēmu, ka man jārīkojas pēc labākās sirdsapziņas.

Arvien vēl tā pati pārlieku liela pazemošanās. Tiesa, parasti Loņons kļuva neciešams tieši savas pārmērīgi lielas iedomības dēļ.

- Es aizgāju uz Vagrama viesnīcu, kur Bils Lārncrs nav rādījies, un šo to par viņu uzzināju.

Megrē tik tikko nepateica: “Es arī.”

Bet kādēļ teikt?

- Viņš dzīvo vienā istaba jau divus gadus. Es tur biju iegājis. Tur arvien vēl ir viņa mantas. Šķiet, ka Lārners paņēmis līdzi portfeli ar dokumentiem, jo, pārmeklējot istabu, neatradu nc pasi, nc vēstules. Viņa uzvalki ir šūti pie vislabākajiem drēbniekiem. Šis vīrs dzīvoja plaši, deva lielas dzeramnaudas, un bieži pie viņa nāca meitenes, visas gan vienā stilā - tādas, ko var sastapt naktslokālos. Pēc dežuranta izteicieniem, viņam patikušas tikai brunetes, drīzāk maza auguma, apaļīgas.

Vēl mazliet, un Loņons būtu nosarcis.

- Es arī jautāju, vai pie viņa nāca draugi. Liekas, ka ne. Toties viņam bieži zvanīja. Vēstules viņš nesaņēma. Nekad. Viens no administratoriem zināja teikt, ka Lainers bieži pusdienojis pie Počo — restorāns Akāciju ielā.

- Un jūs bijāt pie Počo?

- Vēl ne. Es nodomāju, ka jūs vēlēsieties pats tur aiziet. Es izvaicāju pasta darbiniekus Niela avēnijā. Tur Lārners saņēma savu korespondenci uz pieprasījuma. Galvenokārt tās bija vēstules no Savienotajām Valstīm. Vēl vakar no rīta viņš izņēmis savu pastu. Šodien neviens viņu nav redzējis, un arī vēstuļu viņam nav.

- Vai tas ir viss?

- Gandrīz. Es biju prefektūrā, ārzemnieku reģistrācijas nodaļā, un atradu Lārnera dosjē, jo viņš regulāri noformēja savu uzturēšanās apliecību. Viņš ir dzimis Omahā (es gan nezinu, kur tas ir, bet tam jābūt kaut kur Amerikā) un ir četrdesmit gadus vecs.

Loņons izvilka no sava kabatas portfeļa pases formāta fotokartīti, kādas ārzemniekiem jāiesniedz vairākos eksemplāros, lai saņemtu minēto apliecību. Spriežot pec fotogrāfijas, Bils Lārners bija skaists vīrietis, ar dzīvām un priecīgām acīm, tipisks uzdzīvotājs, mazliet padrukns.

- Neko citu es neuzzināju. Meklēju pirkstu nospiedumus savā dzīvoklī, bet tādu nebija. Lai iekļūtu, viņi lietojuši mūķīzeri.

- Vai jūsu sieva jau jūtas labāk?

- Drīz pēc manas atnākšanas viņai uznāca lēkme. Viņa palika gultā.

Vai Loņons nevarēja visu to pateikt dabīgā balsī? Viņš it kā lūdza piedošanu par savas sievas veselības stāvokli, izjuzdams par to personīgu atbildību. Likās, ka viņš jūtas vainīgs gandrīz vai visas pasaules priekšā.

- Es aizmirsu. Biju iegājis Portmaijo garāžā, lai parādītu fotokartīti. Jā, tas esot viņš, kas noīrējis mašīnu. Brīdī, kad vajadzēja iemaksāt garantijas naudu, viņš izvilcis no bikšu kabatas veselu paku. Tur esot bijušas tikai tūkstošfranku banknotes. Tā kā viņa mašīna bija uz vietas, es to uzmanīgi aplūkoju. Viņi to ir nomazgājuši, bet uz aizmugurējā sēdekļa vēl var saskatīt traipus, kas atgādina asiņu pēdas.

- Vai ložu pēdu nav?

- Neievēroju.

Viņš šņauca degunu tā, kā to dara sievietes, kuras, pārcietušas nelaimes gadījumu, sarunas vidū ne no šā, ne no tā sāk raudāt.

- Ko jūs tagad domājat darīt? - jautāja komisārs, cenšoties neskatīties uz inspektoru.

Redzot Loņona sarkano degunu un viņa miklās acis, Megrē juta noraustāmies plakstiņus; likās, ka tūlīt arī viņš dabūs iesnas. Un tomēr komisāram Loņona bijā žēl. Neskatoties uz auksto lielu, inspektors dažās stundās bija izjoņojis cauri visai Parīzei. Tiesa, būtu pieticis ar dažiem tc-lefonzvaniem, bet vai bija vērts to teikt? Vai viņš pats negribēja sevi tā sodīt?

- Es darīšu visu, ko jūs man liksiet. Esmu jums ļoti pateicīgs, ka atļāvāt piedalīties izmeklēšanā, kaut gan man uz to nav nekādu tiesību.

- Vai jūsu sieva jūs gaida uz pusdienām?

- Viņa mani nekad negaida. Pat ja viņa mani gaidītu...

Megrē gribēja kliegt: “Pietiek! Esiet cilvēks, velns lai parauj!”

Bet, gluži pretēji, pret savu gribu Megrē viņam pasniedza it kā dāvanu.

- Klausieties, Loņon! Tagad ir pusseptiņi. Es piezvanīšu savai sievai, ka nebūšu uz pusdie-

nām, un mēs kopā paēdīsim pie Počo. Varbūt tur slēpjas kas interesants?

Komisārs iegāja blakustelpā, lai dotu dažus norādījumus Zanvjē, kas dežurēja, uzvilka savu biezo mēteli, un dažas minūtes vēlāk viņi uz ielas jau gaidīja taksometru. Arvien vēl lija. Parīze atgādināja tuneli, pa kuru traucas vilciens: apgaismojums likās mākslīgs, un cilvēki, kas gāja tuvu sienām, šķita bēgam no kādām noslēpumainām briesmām.

Pa ceļam Megre kaut ko iedomājās un lika apturēt mašīnu pie kāda bistro.

- Man jāpiezvana. Pie viena mēs varētu paņemt aperitīvu.

- Vai esmu jums vajadzīgs?

- Nē. Kādēļ?

- Es jūs labāk pagaidīšu mašīna. Alkohols man dedzina kuņģi.

Tas bija mazs bārs, kuru apmeklēja šoferi. Telpa bija karsta un piesmēķēta, telefonaparāts tuvu pie virtuves.

- Ārzemnieku dienests? Vai tu, Roben? Labvakar, vecīt! Vai tu nepaskatītos savās reģistrācijas grāmatās divus vārdus, ko tūlīt nosaukšu?

Un Megrē pa burtiem nosauca Cinaljas un Cičero uzvārdus.

- Man vienkārši būtu svarīgi zināt, vai viņi ir izņēmuši uzturēšanās apliecības.

L

Šie uzvārdi nebija reģistrēti. Abi vīri nebija iegriezušies prefektūrā, kas lika domāt, ka viņi Parīzē netaisās palikt ilgi.

- Uz Stacijas ielu!

Šodien Mcgrē gribējās būt ļoti labsirdīgam. Mašīnā viņš izstāstīja Loņonam, ko bija uzzinājis.

- Abi vīri, kas otrdien bija Konstantēm» Pekēra laukumā, bus Cārlijs Cinalja un Ciēero. Skaidrs, ka viņi sadarbojas ar Lāmeru, kas viņiem pagādāja mašīnu. Otrajā reizē jūsu dzīvoklī būs bijis Parucis. Laikam tādēļ, ka tie abi nesaprot franciski.

- Es arī tā domāju.

- Pirmajā reizē viņi nemeklēja nekādus papīrus, bet gan to vīrieti - dzīvu vai mirušu, kuru bija izmetuši uz trotuāra Flešjē ielā. Tieši tādēļ viņi pārmeklēja skapjus un pagulti. Neko neatraduši, viņi gribēja uzzināt, kas jūs esat un kur jūs iespējams sastapt, tāpēc atsūtīja Lārneru, kas savukārt rakņājās pa atvilktnēm.

- Tagad viņi zina, ka strādāju policijā.

Tas viņiem noteikti nepatīk. Arī fakts, ka avīze par šo lietu klusē, var viņus uztraukt.

- Vai jūs nebaidāties, ka viņi varētu aizbēgt no Parīzes?

Katram gadījumam brīdināju stacijas, lidostas un ceļu policiju. Es devu viņu pazīmes. Ar to pašreiz nodarbojas Zanvjē.

Neskatoties uz tumsu, komisārs sajuta, ka Loņons pasmaida.

“Lūk, kāpēc runā par lielo Megrē! Kamēr tāds nabaga inspektors kā es deldē savas zoles Parīzes ielas, lai ievāktu kādas ziņas, slavenajam komisāram pietiek tikai piezvanīt uz Vašingtonu un uzdot veselam līdzstrādnieku baram brīdināt stacijas un policiju.”

Brašais Loņons! Megrc ļoti gribējās uzsist viņam uz ceļa un teikt: “Noņem taču savu masku!”

Ja nu piepeši notiktu neticamais un šis vīrs zaudētu savu iesauku, viņš taču justos bezgala nelaimīgs! Loņonam bija nepieciešams žēloties un ņurdēt, viņam vajadzēja justies visneveiksmīgākajam cilvēkam pasaulē.

Taksometrs apstājās šaurajā Akāciju ielā pretī restorānam. Logus un durvis rotāja sarkanrutoli aizkari. Tikko iegājis, Megrē sajuta Ņujorkas gaisotni, kuru bija iepazinis kopa ar Džimiju Makdonaldu. Počo naktsklubs nelīdzinājās Parīzes restorānam, bet gan tiem, kas visbiežāk atrodami Brodvejas apkaimes ielās. Tur valdīja puskrēsla, pie kuras bija jāpierod, jo pirmajā brīdī nevarēja izšķirt nevienu priekšmetu un seju aprises izplūda blāvajā gaismā.

Gar bāru rindojās augstas sarkankoka taburetes, un uz plauktiem starp pudelēm bija sa-

sprausti mazi amerikāņu, itāliešu un franču karodziņi. No radioaparāta plūda maiga mūzika. Deviņus vai desmit galdus klāja sarkanrūtoti galdauti, tādi paši kā aizkari, un pie sienām bija piekārtas bokseru un mākslinieku fotogrāfijas ar autogrāfiem un novēlējumiem.

Šajā stundā zāle bija gandrīz tukša. Divi vīrieši pie letes spēlēja pokeru ar bārmeni. Kāds jauns paris zāles galā ēda spageti. Uz jauno dāmu sapņaini noraudzījās oficiants.

Neviens nesteidzās viņiem pretī, tikai klātesošo skatus piesaistīja savādais paris - Megrē un kalsnais, drūmais Loņons. Zālē uzreiz iestājās pilnīgs klusums, varētu pat domāt, ka brīdi, kad viņi atvēra durvis, kāds būtu iesaucies: “Policija!”

Novilcis mēteli un cepuri, Megrē iegāja zālē. Viņš mazliet šaubījās, vai sēsties pie bāra, un beidzot izvēlējās tuvāko galdiņu. Zālē patīkami smaržoja pec viltotiem ēdieniem. Uz letes atkal sāka ripot kauliņi, un bārmenis ar ironisku smaidu vēroja jaunos klientus.

Ne vārda neteicis, oficiants pasniedza ēdienkarti.

- Vai jums garšo spageti, Loņon?

- Es ņemšu to pašu, ko jūs.

- Nu, tad sākumam divus spageti.

- Un kādu vīnu?

- Pudeli kianti.

Megrč skatiens klīda pa fotogrāfijām, te pēkšņi komisārs piecēlās un piegāja tuvāk pie kādas ģīmetnes, lai to apskatītu rūpīgāk. Šī fotogrāfija, šķiet, bija uzņemta pirms vairākiem gadiem. Tas bija jauna, drukna boksera portrets. Fotogrāfijas stūri veltījums Počo un apakšā paraksts: “Cārlijs Cinalja”.

Bārmenis aiz letes vēl arvien nebija izlaidis viesi no acīm. Nepārtraucot spēli, viņš apvaicājās:

- Jūs interesē bokss?

Un Megrē atbildēja:

- Drīzāk daži bokseri. Tas esat jūs, Počo?

- Šķiet, ka tas esat jūs, Megrē?

Viņi apmainījās vārdiem mierīgi, bezrūpīgi kā divi tenisisti, kas pirms spēles iesildoties patrenkā tenisa bumbiņu.

Kad oficiants nolika kianti uz galda, Počo vēl sacīja:

- Es domāju, ka jūs dzerat tikai alu.

Viņš bija maza auguma, gandrīz plikgalvis, pakausi sedza tikai daži ļoti melni matiņi. Acis šim vīram bija lielas un apaļas, deguns kā gurķis - tāds pats kā Loņonam, un liela, elastīga klauna mute.

Ar abiem partneriem bārmenis sarunājās itālis-ki. Abi bija ģērbušies sevišķi izmeklēti, un Megrē droši vien būtu atradis viņu vārdus savos arhīvos. Jaunākais nepārprotami lietoja narkotikas.

- Lūdzu, ņemiet, Loņon!

- Pēc jums, komisāra kungs.

Vai patiešām Loņons nekad nebūtu ēdis spageti? Varbūt viņš tā darīja tīšām? Inspektors cītīgi atdarināja Megrē žestus, uzvezdamies ka ciemiņš, kas visiem spēkiem cenšas izpatikt namatēvam.

- Vai jums negaršo?

- Ne, nav tik slikti.

- Vai vēlaties, lai pasūtu ko citu?

- Nekādā ziņā. Tam jābūt ļoti barojošam.

Spageti neatlaidīgi slīdēja nost no Loņona

dakšiņas, un jaunā sieviete, kas ēda zāles galā, nespēja apvaldīt smieklus. Pokera partija pie bāra letes beidzās, abi klienti paspieda roku Počo un, uzmetuši skatu Megrē, lēnā gaitā devās ārā, likdami manīt, ka viņiem nav no ka bīties, nedz arī sev ko pārmest.

- Počo!

- Jā, komisār...

Itālietis izrādījās vēl mazāks, nekā varēja domāt, redzot viņu aiz bāra letes. Pārāk platās bikses izcēla vīra īsās kājas.

Viņš tuvojās policistu galdiņam ar profesionālu smaidu uz lūpām un ballu salveti rokā.

- Tātad jums garšo itāliešu ēdieni ?

Atbildes vietā Megrē uzmeta skatu boksera

fotogrāfijai.

- Kad jūs pēdējoreiz redzējāt Čārliju?

- Jūs pazīstat Čārliju! Jūs esat bijis Amerikā?

- Un jūs?

- Es? Nodzīvoju tur divdesmit gadus.

- Sentluisā?

-Čikāgā, Sentluisā, Bruklinā.

- Kad Čārlijs bija šeit kopā ar Bilu Lārneru?

Megrē šajā brīdī apbrīnojami spilgti atcerējās

savu turneju pa Savienotajām Valstīm un skaidri sajuta, ka Loņons klausās ar zināmu izbrīnu.

Tiešām, saruna nenoritēja tā, kā tas bulu pieņemts Francijā. Počo uzvedībā nebija nekā tāda, kas liktu viņu uzskatīt par aizdomīgu restorāna īpašnieku.

Kamēr Megrē uzdeva jautājumus, bārmenis izturējās pavisam brīvi un nepiespiesti, tikai lielajās acīs zibēja kaut kas ironisks. Savilcis komisku grimasi, viņš pakasīja pakausi.

-Tātad jūs arī pazīstat Bilu? Maigo Bilu, vai ne? Diezgan simpātisks puisis.

-Vai viens no jūsu pastāvīgajiem klientiem?

- Jūs tā domājat?

Bez uzaicinājuma viņš piesēdās pie galdiņa.

- Vienu glāzi, Andželino!

Viņš ielēja sev kianti.

- Nebaidieties! Pudele ir uz mana rēķina. Pusdienas arī. Ne katru dienu man ir gods uzņemt komisāru Megrē.

- Jūs esat jautras dabas, Počo?

- Man vienmēr ir jautri. Ne ta ka jūsu draugam. Varbūt viņš ir zaudējis sievu?

Un bārmenis palūkojās uz. Loņonu ar neīstu līdzcietību.

Andželino! Tu pasniegsi šiem kungiem es-kalopu florenciešu gaumē. Saki Džovani, lai viņš to pagatavo tā, it ka gatavotu man! Vai jums garšo šnicele florenciešu gaumē, komisār?

-Aizvakar es redzēju Čārliju Činalja.

- Vai jūs atlidojāt no Ņujorkas?

- Čārlijs ir Parīzē.

- Patiešām? Redziet, kādi ir šie cilvēki. Pirms desmit gadiem es biju viņa mazais Počo - vienmēr un visur. Viņš mani sauca par Počo papu. I’agad noskaidrojas, ka viņš ir Parīzē un nemaz nesteidzas pie manis atnākt!

- Bils Lārners arī ne? Un Tonijs Čičero?

- Kāds bija pēdējais vārds, kojās nosaucāt?

Počo necentās noslēpt, ka spele komēdiju.

(iluži otrādi. Viņš tīšām pārspīlēja, vairāk nekā jelkad spēlēdams klauna lomu. Tikai uzmanīgi ieskatoties, varēja pamanīt, ka par spīti grimasēm un jokiem bārmeņa skats paliek skadrs un uzmanīgs.

- Jocīgi. Es pazinu daudzus Tonijus, bet Tonijs Čičero man nenāk atmiņā.

- No Sentluisas.

- Jūs bijāt Sentluisā? Tieši tur es dabūju amerikāņu pilsonību. Jūs zināt, ka esmu Savienoto Valstu pilsonis?

- Neaizmirstiet, ka šobrīd jūs dzīvojat Francijā. Un Francijas valdība viegli varētu jums atņemt restorāna licenci.

- Kādēļ? Vai mans uzņēmums neatbilst visām sanitārajām normām? Jūs varat izjautāt kvartāla komisāru. Šeit nekad nenotiek kautiņi. Starp cilu, komisārs, kuru jūs droši vien pazīstat, šad un tad man parāda godu, ieturēdams pusdienas kopā ar savu dāmu manā restorānā. Šajā laikā mums ir maz apmeklētāju. Pastāvīgie klienti nāk vēlāk. Jūs man pateiksiet, kā garšoja mūsu eskalops?

- Vai pie jums ir telefons?

- Protams. Kabīne ir tur, zāles galā, durvis blakus izlietnēm.

Megrē piecēlās, iegāja kabīnē, cieši pievēris durvis, uzgrieza kriminālpolicijas numuru un klusi teica:

- Zanvjē? Esmu pie Počo, Akāciju ielas restorānā. Vai tu nevarētu brīdināt noklausīšanās dienestu, lai visu šo vakaru kāds būtu uz līnijas? Tev ir laiks. Tas sāksies pēc pusstundas. Lai pieraksta visas sarunas, it sevišķi, ja runā kāds no šiem trim.

Viņš nosauca Činaljas, Čičcro un Bila Lainera vārdus.

- Nekā jauna?

- Nekā. Mes meklējam pēc mēbelēto istabu reģistrācijas kartītēm.

Kad Mcgrē atgriezās zālē, viņš redzēja, ka Počo velti cenšas izvilināt Loņona sejā smaidu.

- Tātad ne jau manu ēdienu dēļ jūs esat atnācis, komisār?

- Klausieties, Počo! Čārlijs un Cičero jau divas nedēļas ir Parīzē, un jūs to zināt tikpat labi kā es. Visticamāk, ka ar Laineru viņi satikās tieši šeit.

- Es nepazīstu Cičero, bet, ja runājam par Čārliju, jādomā, ka viņš ir stipri mainījies, ja reiz neesmu viņu pazinis.

Skaidrs! Dažu iemeslu dēļ man vajadzētu parunāt ar šiem kungiem aci pret aci.

- Ar visiem trijiem?

- Runa ir par kaut ko ļoti nopietnu, par kādu slepkavību.

Bārmenis komiski pārmeta krustu.

- Ceru, jūs saprotat, ka neesam Amerikā, kur reizēm grūti atrast pierādījumus, - Megrē piemetināja.

-Jūs mani sarūgtināt, komisār! Es nojums to nudien negaidīju.

Pacēlis glāzi, Počo piebilda:

- Uz jūsu veselību! Biju tik laimīgs ar jums iepazīties! Ka visi citi, biju pārjums daudz dzirdējis. Es sev teicu: ‘Tas tik ir vīrs, kas pazīst dzīvi!”

Bet jūs nākat pie manis un apejaties ar mani tā, it ka nezinātu, ka Počo nevienam nekad nav nodarījis neko ļaunu. Jūs man stāstāt par kādu mazu bokseri, kuru neesmu redzējis jau desmit vai pat piecpadsmit gadus, turklāt apsūdzat sazin kādos mīklainos grēkos!

- Pietiek! Šodien par to vairs nerunāšu. Esmu jūs brīdinājis. Es teicu: slepkavība.

- Savādi, ka neko neesmu lasījis avīzēs. Ko tad nogalināja?

- Vienalga. Taču ņemiet vērā - ja Čārlijs un Cičero būs šeit bijuši vai arī izrādīsies, ka jums ir kaut vismazākais priekšstats, kur viņi atrodas, es pratīšu pieradīt jūsu līdzdalību noziegumā.

Počo skumji pakratīja galvu.

- Šitā ar mani izdarīties!

- Vai viņi bija šeit vel atnākuši?

- Kad, pēc jūsu domām, viņi būtu pārkāpuši manu slieksni?

- Vai viņi bija šeit?

- Šeit nāk tik daudz cilvēku! Zināmās stundās visi galdiņi ir aizņemti un cilvēki gaida pat uz ielas. Es nevaru visus redzēt.

- Vai viņi bija šeit?

- Klausieties! Gribu jums pierādīt, ka Počo ir patiesi īsts draugs. Varu apsolīt, ka, tiklīdz viņi spers šeit kāju, es jums nekavējoties piezvanīšu. Vai tas nav godīgi? Sakiet man, ka izskatās šis Cičero?

- Nav vērts.

- Bet kā, jūsuprāt, es viņu pazīšu? Vai tad es varu prasīt saviem klientiem uzrādīt viņu pases? Esmu precējies, esmu ģimenes tēvs un vienmēr respektēju tās valsts likumus, kurā dzīvoju. Un vel varu jums teikt, ka esmu iesniedzis lūgumu, lai man piešķir Francijas pavalstniecību.

Pēc tam, kad esat paguvis kļūt Savienoto Valstu pavalstnieks?

-Tā bija kļūda. Man nepatīk turienes klimats. Esmu pārliecināts, ka jūsu biedrs mani saprot labāk.

Počo paskatījās uz Loņonu ar dziļu ironiju, un inspektors ilgi šņauca degunu, nezinādams, kur likt acis.

- Oficiant! - sauca Megrē.

- Es jums jau teicu, ka esat mans viesis.

- Dziļi nožēloju, bet jūsu laipnību nevaru pieņemt.

- Es uzskatīšu to par apvainojumu.

- Kā jums labpatīk. Oficiant! Atnesiet man rēķinu!

Patiesībā Megrē nebija tik dusmīgs, kā izli-kas. Počo bija stūrgalvīgs, un tas komisāram nebūt nešķita tik nepatīkami. Viņam patika noņemties ar tādiem brašuļiem, kas amerikāņu policijai bija ciets rieksts. īsti noziedznieki, kas savu spēli spēle līdz galam. Vai Makdonalds neteica, ka Cinalja ir slepkava? Būtu patīkami pēc dažām dienām piezvanīt uz Vašingtonu un nevērīgā tonī teikt: “Hallo, Džimij... Man viņi ir rokā!”

Pagaidām Megrē nebija ne mazākā priekšstata par to cilvēku, kuru izmeta uz ietves Flešjē ielā, gandrīz pie inspektora Loņona kājām. Viņš pat nezināja, vai svešinieks ir miris vai dzīvs.

Par otro mašīnu, kas pievāca līķi vai ievainoto, nebija zināms nekas.

Cik varēja spriest, te darbojās divas grupas. Pie pirmās acīmredzot piederēja Čārlijs Cinalja, Tonijs Ciēero un Lārners, kurš bija noīrējis auto un rakņājies pa Loņona atvilktnēm.

Bet kas sēdēja otrā mašīnā? Kāpēc viņi riskēja, paceļot cilvēka ķermeni no trotuāra?

Ja viņš bija miris, tad ko viņi izdarīja ar līķi?

Ja viņš nebija miris, tad kur viņam sniedza medicīnisko palīdzību?

Daudzmaz skaidrs bija tikai viens. Sie cilvēki acīmredzot šķērsojuši Atlantijas okeānu, lai nokārtotu rēķinus kādā lietā, par kuru policijai nekas nebija zināms.

Vienīgais pieturas punkts šimbrīžam bija Počo restorāns, kurā valdīja īstena Ņujorkas gaisotne.

- Ceru, kādudien es jums to atmaksāšu! - nomurmināja itālietis, kad Mcgrē, samaksājis rēķinu, piecēlās.

- Kā to saprast?

- Es gribu teikt, komisār, ka man ir tāda pārliecība - kādudien jūs man atļausiet sevi uzcienāt ar labam pusdienām un neapvainosiet mani, atverot savu kabatas portfeli.

Počo platā mute izpletās smaidā, bet acis nesmaidīja. Viņš pavadīja abus vīrus līdz durvīm un atļāvās draudzīgi uzsist Loņonam uz pleca.

- Vai man izsaukt taksometru?

- Nav vērts.

-Tiesa, vairs nelīst. Nu, tad ar labvakaru, komisār! Ceru, ka šis kungs drīz samierināsies ar savas sievas zaudējumu.

Durvis aiz viņiem aizvērās, un abi sāka soļot pa trotuāru. Loņons neko neteica. Varbūt sirds dziļumos viņš priecājās, ka ar Megrē šodien apgājušies kā ar iesācēju.

Es liku noklausīties viņu sarunas, - teica komisārs, tuvojoties ielas stūrim.

- Man tā likās.

Megrē sarauca uzacis. Ja Loņonam ienāca prātā šī doma, redzot komisāru ejam uz kabīni, tad tāds cilvēks ka Počo noteikti bus sapratis lietas būtību.

- Tādā gadījumā viņš nezvanīs. Ticamāk -viņš nosūtīs ziņu.

Iela bija tukša. Viņi pasoļoja garām kādai slēgtai garāžai. Makmahonas avēnija vel spīdēja pēc lietus, un tikai tālumā pie Grandamie varēja saskatīt divus vai trīs gājēju stāvus.

- Es domāju, Loņon, ka jums vajadzētu palikt šeit un uzraudzīt restorānu. Tā ka jūs pēdējās dienas esat maz gulējis, es drīz atsūtīšu kādu, kas jūs nomainīs.

- Visu nedēļu man ir naktsdežūras.

- Bet šodien jūs nedabūjāt izgulēties.

- Tam nav nozīmes.

Arvien vel tik uzbudināts! Megre bija spiests izrādīt viņam tik lielu iecietību, kādu nekad nebūtu veltījis nedz Zanvjē, nedz Lika vai ari kādam citam no saviem inspektoriem.

- Līdzko jūs atnāks nomainīt, Loņon, ejiet uz mājām un liecieties gulēt!

-Ja tā ir pavēle...

- Tā ir pavēle. Gadījumā, ja jums jāaiziet no šejienes, pirms kāds ir jūs nomainījis, dariet visu iespējamo, lai piezvanītu uz krastmalu!

- Labi, komisāra kungs.

Mcgrē viņu atstāja uz ielas stūra un ātrā solī devās uz Ternu avēniju, kur iegāja kādā bārā un palūdza žetonu.

- Zanvjē? Vai noklausīšanās dienestam jaunumu nav? Kas ar tevi dežurē? Toranss? Pasaki viņam, lai steidzīgi paņem taksi un aizbrauc uz Akāciju ielu. Tur būs Loņons, kas novēro, viņu vajag nomainīt. Loņons pastāstīs, kas par lietu.

Pēc tam komisārs iesēdās taksometrā un aizbrauca uz mājām. Sarunādamies ar savu sievu, viņš izdzēra glāzīti plūmju liķiera.

- Zvanīja Loņona kundze.

- Kas par lietu?

- Kopš priekšpusdienas viņai nav nekādu ziņu par viru. Viņa uztraucas.

Mcgrē paraustīja plecus, gribēja piezvanīt, bet ne! Pietiek! Komisārs apgūlās un ciešā miegā nogulēja līdz pat rītam, kad viņu pamodināja kafijas smarža. Ģērbdamies viņš visu laiku domāja par Loņonu.

Kad Mcgrē pulksten deviņos ieradās Orfēvras krastmalā, Likā jau bija nomainījis Zanvjē, kas aizgāja gulēt.

- Vai ir kādas ziņas no Toransa?

- Toranss piezvanīja ap desmitiem vakarā. Loņonu Akāciju ielā viņš neatrada.

- Kur viņš ir?

-Toranss? Viņš ir tur. Tikko zvanīja un prasīja, vai jāturpina dežurēt. Es teicu, lai piezvana pēc dažām minūtēm.

Megrē lūdza viņu savienot ar Loņona dzīvokli.

- Šeit komisārs Megrē.

- Vai jums ir ziņas par manu vīru? Es negulēju visu nakti...

- Vai tad viņš nav pie jums?

- Kā? Jūs nezināt, kur viņš atrodas?

- Un jūs?

Cik muļķīgs jautājums! Tagad vajadzēja viņu nomierināt, stāstot vienalga ko.

Loņons bija pazudis pēc tam, kad šķiras ar Megrē Akāciju ielas stūrī, pirms Toranss ieradās viņu nomainīt.

Viņš nevienam nepiezvanīja, nedeva nekādas dzīvības zīmes.

- Atzīstieties, komisāra kungs, jūs taču ari domājat, ka viņam notikusi nelaime... Es vienmēr zināju, ka tas tā beigsies... Un es esmu pavisam bezpalīdzīga, viena pati piektajā stāvā un nevaru pakustēties!

Dievs vien zina, ko Megrē viņai sastāstīja, lai nomierinātu. Beigās viņam kļuva pretīgi.

3. NODAĻA,

kurā I*očo izsaka savu viedokli par dažādiem jautājumiem, it īpaši par diletantismu

Sabāzis rokas mēteļa kabatās, Megrē dusmīgi gaidīja. Viņš mīņājās no vienas kūjas uz otru un pāri rūtainajiem aizkariem mēģināja saskatīt, kas notiek restorāna dziļumā. Telpā bija gaisma, pašā zāles galā dega viena pati spuldzīte.

Komisārs vairākas reizes pieklauvēja pie loga, un likās, ka iekšā kāds sakustas. Torīt lietus nelija, toties bija ļoti auksts. Likas pat, ka tūlīt sāks piesalt. Zem svina pelēkajām debesīm pasaule šķita ļauna un cietsirdīga.

Viņš ir mājās, bet baidos, ka viņš neatvērs, - teica sakņu tirgotāja no blakus veikala. - Šajā laika viņš vienmēr uzkopj telpas un negrib, ka traucē. Viņš atvērs ap vienpadsmitiem, ja tikai jūs zināt, kā klauvēt.

Megrē mēģināja vēlreiz pieklauvēt un pastiepās uz pirkstgaliem, lai vismaz no iekšpuses redzētu, kas klauvē. Šorīt komisārs nebija labā garastāvoklī. Viņam nepatika, ka ķeras klāt kādām no viņa vīriem, pat ja runa bija par devītā rajona inspektoru, pat ja šis vīrs ir Loņons.

Beidzot nokrēslī Megrē saskatīja lācim līdzīgu stāvu, kas tuvojās durvīm, un sazīmēja

Počo seju. Itālietis piespieda vaigu pie ruts un, pārliecinājies, ka nācējs ir komisārs Megrē, noņēma ķēdi, pagrieza atslēgu un atvēra durvis.

- Ienāciet, - viņš teica tādā balsi, it kā šo apmeklējumu būtu gaidījis.

Počo valkāja vecas, platas bikses, izbalējušu kreklu ar atlocītām piedurknēm un bija apāvies sarkanas čības. Šķietami nepievērsdams uzmanību savam viesim, viņš devās atpakaļ uz zāles galu, kur dega vienīgā lampiņa, un apsēdās pie galda. Viņš bija ieturējis sātīgas brokastis, uz šķīvja vel atradās maltītes atliekas.

. - Jūtieties kā mājās! Vai vēlaties tasi kafijas?

- Nē.

- Kādu glāzīti?

- Arī ne.

Nejuzdamies pārsteigts, Počo paraustīja plecus, it ka gribētu teikt: “Lieliski! Nav par ko apvainoties!”

Bārmeņa seja bija mazliet pelēcīga, zem acīm maisiņi. Patiesībā viņš vairāk līdzinājās nevis klaunam, bet vecam, komiskam aktierim, kura seja, nepārtraukti vaikstoties, kļuvusi līdzīga gumijas pikucim. Laika gaitā, piedzīvodami gan priekus, gan bēdas, šie aktieri iegūst savdabīgu, bezgala vienaldzīgu sejas izteiksmi.

Vienā stūri pie sienas bija novietotas slotas un spainis. Pa mazu lodziņu varēja saskatīt virtuvi, no kuras plūda bekona smarža.

- Jūs man teicāt, ka esat ģimenes tēvs, ka jums ir bērni.

Počo pakasīja pakausi, aizgāja paņemt vienu cigāru no kastītes uz plauktiņa, aizdedzināja to un izpūta dūmus gandriz Megrē sejā. To visu itālietis darīja uzspēlēti mierīgi un lēni, ka palēnināta kinofilmas kadrā.

Vai tad jūsu sieva dzīvo Orfēvras krastmalā? - beidzot viņš noprasīja.

- Tad iznāk, ka jūs šeit nedzīvojat?

- Es varētu atbildēt, ka tas uz jums neattiecas. Es varētu pat izmest jūs pa durvīm, un jums nebūtu tiesību par mani sūdzēties. Vai esam sarunājuši? Vakar vakarā es jūs uzņēmu ļoti labi un pat mēģināju uzcienāt ar pusdienām. Ne jau tāpēc, ka man patiktu policisti. Ceru, ka jūs neapvainojaties. Bet jūs savā amatā esat paveicis daudz, un es cienu cilvēkus, kuri kaut ko sasniedz. Labi. Jūs atteicāties būt mans viesis. Tā ir jūsu darīšana. Šorīt jūs mani iztraucējāt, lai uzdotu jautājumus. Un es varu i/.vēlelies - atbildēt vai ne.

- Vai jums labāk patiktu, ka es jūs aizvedu uz kriminālpoliciju?

- Tā jau ir cita lieta, un būtu interesanti redzēt, ka tas notiks. Jūs aizmirstat, ka es vēl esmu

Savienoto Valstu pavalstnieks. Pirms jums sekot, es atļaušos piezvanīt savam konsulam.

Počo apsēdās pie tukšā šķīvja, ar vienu elkoni atspiedās uz galda un uzvedās kā cilvēks, kas jutās pavisam brīvi, kā jau savās mājās, kaut gan caur cigāra dūmiem pētigi vērās Megrc.

- Redziet, Megrē kungs, mēs jūs palutinājām. Vakar vakarā pēc jūsu aiziešanas man kāds atgādināja, ka jus esat bijis Amerikā. Man bija grūti noticēt. Diezin ko jūsu kolēģi tur jums rādija? Viņiem tomēr vajadzēja jums izstāstīt, ka tādās lietas tur, aiz okeāna, notiek pavisam citādāk nekā šeit. Pieņemsim, ka esmu savas mājās. Vai saprotat, ko gribu teikt? Uz mirkli iedomājieties, ka jūsu dzīvokli kāds ielaužas un sāk uzdot jautājumus jūsu sievai...

Labi! Es to visu saku vienkārši tāpēc, lai jūs zinātu, ar ko jums darīšana, lai jūs zinātu, ka es jūs uzklausu un atbildu jums vienkārši tāpēc, ka esmu ar mieru to darīt. Un nav vērts man piedraudēt ar licences atņemšanu kā vakar vakarā.

Un tagad, atgriežoties pie jūsu jautājuma, man nav nekāda iemesla slēpt, ka mana sieva un bērni dzīvo laukos, jo šeit viņiem nav piemērota vieta. Vēl es varu jums pateikt, ka lielākoties nakšņoju šeit, tā ka no rītiem telpas uzkopju pats.

- Kā jums izdevās brīdināt Čārliju un Lārneru?

Kā jūs teicāt?

- Vakar pēc manas aiziešanas jūs Čārlijam un viņa draugiem darījāt zināmu par manu vizīti.

- Vai patiesi?

- Bet jūs nezvanījāt.

- Šķiet, ka manas telefonsarunas noklausījās iusu cilvēki?

- Kur ir Čarlijs?

Počo nopūtās un paskatījās uz boksera Činal-jas fotogrāfiju pie sienas.

Vakar, - turpināja Megrē, - es jūs brīdināju, ka lieta ir ļoti nopietna. Šodien ta ir vēl nopietnāka, jo inspektors, kas mani pavadīja, ir pazudis.

Vai tas, kurš likās tik jautrs?

Izejot no jums, es viņu atstāju ielas stūrī. Pusstundu vēlāk viņa tur vairs nebija, un viņš vēl arvien nav rādījies. Vai jūs saprotat, ko tas nozīmē?

- Vai esmu spiests to saprast?

Megrē centās saglabāt aukstasinību un cieši vērās Počo sejā.

Es gribu zināt, kā jūs viņus brīdinājāt. Es gribu zināt, kur viņi slēpjas. Bils Lārners nav atgriezies Vagrama viesnīcā. Abi pārējie ari kaut kur slēpjas - visticamāk, ka Parīzē, netālu no šejienes, jo jūs viņiem nodevāt ziņu dažās minūtēs, nelietojot telefonu. Sēdieties labāk pie galda, Počo! Cikos ierodas oficiants?

- Divpadsmitos.

- Un pavārs?

-Trijos. Mēs nepasniedzam brokastis.

- Es viņus abus nopratināšu.

-Tā jau ir jūsu lieta, vai ne?

- Kur ir Čārlijs?

Počo, it kā apdomādamies, lēni piecēlās, nopūtās un negribīgi devās pie boksera fotogrāfijas.

- Vai ceļojuma laika pa Savienotajām Valstīm jūs apmeklējāt Čikāgu, Detroitu, Sentluisu?

- Es apbraukāju visu rietumu vidieni.

-Tad būsiet ievērojis, ka puiši tur nav zīdaiņi. Tas bija pirms vai pēc alkohola aizlieguma?

- Pēc.

- Labi! Starp citu, aizlieguma laikā viņi bija daudzkārt nežēlīgāki.

Megre nogaidīja, nezinādams, uz ko itālietis mērķē.

- Piecus gadus es nostrādāju kā zāles pārzinis Čikāga, pēc tam man izdevās likt uz savām kājām Sentluisā. Atvēru apmēram šādu pašu restorānu, kuru apmeklēja visdažādākā publika -politiķi, bokseri, gangsteri un mākslinieki. Un ta, Megre kungs, es nekad ne ar vienu neesmu sastrīdējies, pat ne ar policijas leitnantu, kurš šad un tad nāca uz manu bāru izdzert savu dubulto viskiju. Un vai zināt, kādēļ?

24b

Počo nogaidīja kā vecs komediants, lai viņa teiktais radītu lielāku efektu.

-Tādēļ, ka nekad neesmu interesējies par citu lietām. Un kāpēc jūs gribētu, lai Parīzē es mainu savus principus? Vai jūsu spageti nebija garšīgi? I.uk, par to es labprāt ar jums parunātu.

- Bet jūs man atsakāties pateikt, kur ir Čārlijs?

- Klausieties, Megrē...

Daudz netrūka, ka itālietis būtu komisāru uzrunājis vārdā. Počo runāja ar viņu gandrīz vai aizbildnieciskā toni, un daudz netrūka, ka viņš bulu uzlicis roku uz komisāra pleca.

- Parīze jūs savā ziņā esat ievērojams cilvēks, un saka, ka savu partiju vinnējot vienmēr. Vai jūs gribat, lai pasaku, kādēļ?

- Es gribu tikai Čārlija adresi.

Nerunāsim par to. Mēs nodarbojamies ar

svarīgām lietām. Jus vinnējat partiju, jo jums ir darīšana ar amatieriem. Taču šoreiz tie nav amatieri, un gaužām reti var piespiest runāt cilvēku, kurš nolēmis klusēt.

- Čārlijs ir slepkava.

Patiešām? Šķiet, ka to jums pastāstīja F-TB. Vai pie viena viņi jums nepateica, kādēļ Čārlijs vel nav nosūtīts uz elektriskā krēsla?

Megrē bija nolēmis ļaut Počo runāt un vairākkārt attapās, ka nav dzirdējis, ko itālietis saka.

Komisārs sekoja savai domai. Čārlijs un pārējie noteikti brīdināti par viņa un Loņona ierašanos Akāciju ielā. Pa telefonu runāts netika. Ja kāds būtu izgājis no restorāna, lai viņus brīdinātu, šis kāds nevarēja aiziet tālu. No otras puses, ja Lotions bulu redzējis iznākam no restorāna, piemēram, oficiantu vai pavāru, vai pašu Počo, viņš būtu sekojis.

- Lūk, visa starpība, Megrē, starpība, kas pastāv starp amatieriem un profesionāļiem. Vai es jums tikko neteicu, ka cienu cilvēkus, kas savā darbā ir kaut ko sasnieguši?

- Ieskaitot slepkavas?

Vakar jūs man šo to stāstījāt, bet, tā ka tas neattiecas uz mani, esmu to aizmirsis. Šodien jūs ierodaties, lai turpinātu to pašu stāstu, kuru es atsakos uzklausīt. Jūs esat kārtīgs cilvēks, acīmredzot arī drosmīgs. Es nezinu, vai šie kungi no FIB jūs lūguši nodarboties ar šo lietu, bet atļaujiet to apšaubīt! Un tā, es jums iesaku — nejaucieties šai lietā!

- Pateicos par padomu!

- To es saku no sirds. Kad Čārlijs nodarbojās ar boksu Čikāgā, viņš bija vieglā svara kategorijā un viņam nekad neienāca prātā mēroties ar kādu no smagsvainiekiem.

- Kad jūs viņu redzējāt pēdējo reizi?

Počo demonstratīvi klusēja.

- Acīmredzot jūs nevarat pateikt ari to divu klientu vārdus, ar kuriem spēlējāt pokeru?

Počo seja pavīdēja izbrīns.

- Vai tad man obligāti jāzina manu apmeklētāju vārdi, adreses un ģimenes stāvoklis?

Megrē piecēlās, nesteidzīgi piesoļoja pie bāra, aizgāja aiz letes un noliecās apskatīt apakšējos nodalījumus.

Počo ārēji vienaldzīgi sekoja ar skatienu.

- Kad es atradīšu vienu no šiem klientiem, šķiet, jums radīsies zināmi sarežģījumi.

Megrē grozīja rokās piezīmju grāmatiņu un zīmuli.

- Tagad man ir skaidrs, ka jūs brīdinājāt Čār-liju, Bilu Lārneru vai Cičero - vienalga, kuru, jo viņi visi trīs strādā uz vienu roku. Es pieļāvu kļūdu, domādams, ka viss notika pēc manas aiziešanas. Taču izrādās, ka jūs ar visu tikāt galā jau pašā sākumā. Redzot mani un inspektoru ienākam restorānā, jūs uzreiz sapratāt, kas par lietu. Un, kamēr mēs pasūtījām pusdienas, jums bija laiks uzšvīkāt dažus vārdus piezīmju grāmatiņā, izraut lapiņu un padot to vienam no jūsu partneriem. Ko jus par to sakāt?

-Teikšu, ka tas ir ļoti interesanti.

- Un vairāk neko?

- Neko.

Kabīnē atskanēja telefona zvans. Počo sarauca uzacis un devās nocelt klausuli.

-Tas ir jums, - viņš teica.

Zvanīja no kriminālpolicijas. Promejot Megre bija pateicis, kur viņu meklēt. Pie telefona bija Likā.

- Viņš ir atrasts, priekšniek.

Lika balsī bija kaut kas tāds, kas liecināja, ka lieta ir nopietna.

- Vai miris?

- Nē. Pirms pusstundas kāds zivju tirgotājs no Onflēras, kas brauca savā kravas auto pa trīspadsmito šoseju, Senžermēnas mežā, starp Puasī un Lepeku, atrada cilvēku bez samaņas.

- Loņonu?

- Ja. Viņš bija smagā stāvoklī. Tirgotājs viņu aizveda pie doktora Grenjē Senžermēnā, un tieši viņš mums tikko piezvanīja.

- Vai ievainots?

-Seja ir uztūkusi, laikam krietni piekauts, bet visnopietnākā ir brūce galvā. Doktors doma, ka viņš ir nežēlīgi sists ar revolvera spalu. Es lūdzu, lai viņu nekavējoties pārved uz Božonas slimnīcu ātrās palīdzības mašīna. Viņš varētu but šeit pēc četrdesmit piecām minūtēm.

- Tas ir viss?

- Vēl ir uzietas divu viru pēdas.

- Čārlija un Cičero?

- Jā. Pirms desmit dienām, atbraukuši no Havras, viņi apmetušies Etuālas viesnīcā Breiji ielā. Nakti no pirmdienas uz otrdienu viņi nepār-gulēja viesnīcā. Otrdienas rītā abi ieradās, lai samaksātu rēķinu un paņemtu savu bagāžu.

Breiji iela, Vagrama viesnīca, Počo restorāns Akāciju iela, garāža, kur iznomāja automobili, -viss tas atradās vienā kvartālā.

- Un tālāk?

- Mašīna, kuru vakar vakarā ap deviņiem aizdzina no Grandarmē avēnijas, tika atrasta šorīt pie Portmaijo. Tā pieder kādam inženierim, kas tajā laikā pie draugiem spēlēja bridžu. Viņš apgalvo, ka mazgājis mašīnu vakar pēcpusdienā. Bet mašīna atrasta dubļaina, it ka bulu braukusi pa lauku ceļiem.

Atkal tas pats kvartāls.

- Kas man jādara, priekšniek?

- Ej uz Božonu un gaidi mani!

- Vai paziņot Loņonas kundzei?

Megrē smagi nopūtās.

- Protams, ka vajadzētu. Tikai nestāsti visos sīkumos! Saki, ka viņš ir dzīvs. Nerunā ar Loņonas kundzi pa telefonu, bet labāk aizej uz Konstantēna Pckēralaukumu, pirms dodies uz Božonu.

- Tas nav patīkami.

- Stāsti tikai par dūres sitieniem!

- Skaidrs.

Megrē gandrīz pasmaidīja, jo šķita, ka veiksme beidzot nostājusies drūmā Loņona pusē. Ja vien ievainojums ir smags, viņš varētu izpelnīties augstākās priekšniecības atzinību un, iespējams, cerēt uz medaļu.

- Uz redzēšanos, priekšniek!

- Uz redzēšanos!

Pa to laiku Počo sāka slaucīt grīdu restorānā. Krēsli bija salikti uz galdiņiem.

- Mans inspektors ir piekauts, — paziņoja Megre, cieši uzlūkodams itālieti.

Počo neizrādīja, ka teiktais būtu viņu iespaidojis.

- Tikai piekauts?

- Tas jūs pārsteidz?

Ne pārāk. Droši vien tas uzskatāms par brīdinājumu. Sajās aprindās la pieņemts.

- Vai jūs arvien vēl esat izlēmis klusēt?

- Es jau teicu, ka nejaucos citu lietās.

- Mēs vēl redzēsimies.

- Ar prieku!

Pirms aiziešanas Megrē paņēma no galda piezīmju grāmatiņu, kuru bija tur atstājis, un šoreiz restorāna īpašnieka sejā pamanīja zināmu satraukumu.

- Kādēļ jūs to ņemat? Tā ir mana grāmatiņa.

- Es jums to atdošu.

Uz ielas komisāru gaidīja prefektūras auto.

- Uz В ozonu!

Viņi nonāca Senonorē priekšpilsētā un piestāja iepretim drūmai slimnīcas fasādei. Megrē iedeva piezīmju grāmatiņu policistam pie stūres.

- Brauc tūlīt atpakaļ uz krastmalu! Uzkāp laboratorijā un iedod šo te Mērsam! Un centies neatstāt pirkstu nospiedumus!

- Kas man viņam jāsaka?

- Nekas. Viņš jau zinās.

Pārliecināts, ka vēl ir laiks, pirms atbrauc ātrā palīdzība, komisārs iegāja tuvākajā bistro, pasūtīja vienu kalvadosu un ieslēdzās telefona kabīnē.

Vai Mērss? Šeit Megrē. Jums tiks nodota piezīmju grāmatiņa. Ļoti iespējams, ka vakar ar zīmuli tur ierakstīti daži vārdi un lapiņa pēc tam izplēsta.

- Saprotu. Jūs gribat zināt, vai palikuši nospiedumi uz nākamās lapiņas?

- Tieši tā. Domājams, ka pēc tam neviens nav to lietojis, bet drošs par to neesmu. Pasteidzieties! Būšu kantorī ap divpadsmitiem.

- Sarunāts, priekšniek!

Počo izteikumus Megrē bija ņēmis vērā. Visā, ko itālietis teica, neapšaubāmi bija daudz patiesības. Kriminālpolicijā uzskatīja, ka lielāka daļa vai pat visi slepkavas ir garīgi atpalikuši.

“Amatieri!” bija teicis Počo.

Tas atbilda patiesībai. Šajā Atlantijas okeāna pusē no policijas izdevās izvairīties labi ja desmitajai daļai slepkavu, savukārt okeāna otrā krastā tādi puiši ka Cinalja staigāja brīvībā, jo trūka pierādījumu, kaut gan visi zināja, kas viņi tādi ir.

Tie bija profesionāļi, kuri, runājot Počo vārdiem, spēlēja spēli līdz galam. Komisārs nevarēja atcerēties, ka ar viņu kāds butu runājis tik aiz-bildnieciskā tonī:

“Nejaucieties šajā lieta, Megrē!”

Saprotams, komisārs negrasījās padoties, bet gribot negribot bija jādomā par lo, ka iepriekšējā vakarā Makdonalds pa telefonu nebūt nebija centies viņu iedrošināt.

Šoreiz Megre darbojās neparastos apstākļos. Komisāram nācās cīnīties ar pretiniekiem, kuru metodes viņš pazina tikai no nostāstiem un kuru iedaba un paradumi viņam bija sveši.

Ko īsti Čārlijs un Cičero grib darīt Parīzē? Šķiet, šie vīri bija šķērsojuši okeānu ar noteiktu mērķi un laiku šeit velti nezaudēja.

Astoņas dienas pēc ierašanās Parīzē viņi izmet cilvēka ķermeni uz trotuāra pie Notrdamde-lorctas baznīcas. Dzīvs vai miris, šis ķermenis pčc dažām minūtēm pazūd gandrīz vai Loņona acu priekšā.

- Ielejiet vēl vienu!

Megrē izdzēra otru glāzīti, un viņam atkal šķita, ka bus saaukstējies. Šķērsojis ielu, komisārs pagāja zem slimnīcas arkām tieši tajā bridi, kad piebrauca ātrā palīdzība. Loņons par katru cenu gribēja piecelties. Ieraudzījis Megrē, viņš vairs nebija noturams uz nestuvēm.

- Es jums saku, ka pats varu noturēties kājās!

Megre uz bridi pagrieza galvu sānis. Neska-

loties uz visu, viņam nācās pasmaidīt, redzot inspektora seju. Viena acs bija pilnīgi aiztūkusi, un Senžcrmenas ārsts ar spilgti sarkanu plāksteri bija aizlīmējis pusi deguna un mutes kaktiņu.

Man jums jāpaskaidro, komisāra kungs...

- Vēlāk.

Nabaga Loņons sagrīļojās. Piesteidzās medmāsā un, saudzīgi balstīdama cietušo, aizveda viņu uz palātu. Gulta jau bija saklāta. Ienāca dežūrārsts.

- Jūs mani pasauksiet, līdzko būsiet viņu apskatījis un sniedzis palīdzību. Parūpējieties, lai viņš var runāt!

Megrē soļoja šurpu turpu pa gaiteni, un pēc minūtēm desmit viņam pievienojās Likā.

- Ka jūtas Loņonas kundze? Nebija viegli, vai ne?

Lika skatiens izteica visu.

- Viņa ir sašutusi, ka neliek aizvesta pie vīra, un uzstāj, ka nevienam nav tiesību viņu turēt slimnīca un liegt abiem būt kopā.

- Bet kā tad viņa ārstētu savu vīru?

- Tieši to es liku viņai saprast. Viņa grib jūs satikt un saka, ka griezīšoties pie policijas prefekta. Neviens par viņu neinteresējoties, atstājot vienu, slimu, bez gādības, likteņa un gangsteru vara.

- Vai tu vismaz pateici, ka nams liek apsargāts?

- Jā. Tas viņu mazliet nomierināja. Man nācās pa logu parādīt policijas aģentu, kas stāvēja sardzē. “Slava un gods vienmēr tiek vieniem, bet ciest dabu citi!” viņa beigās noteica.

No palātas iznāca ārsts un šķita stipri noraizējies.

Vai galvaskausa lūzums? - Megrē klusā balsī jautāja.

- Nedomāju. Vispirms nepieciešams rentgena uzņēmums, un tad jau redzēs, bet maz ticams. Slimnieks ir tikai smagi piekauts, turklāt visu nakti nogulējis mežā, un ļoti iespējams, ka var saslimt ar plaušu karsoni. Saruna ar jums viņam nāks par labu. Viņš visu laiku prasa pēc jums un atsakās no jelkādus medicīniskās palīdzības, pirms nav runājis ar jums. Man tikai ar lielam grūtībām izdevās iešļircināt penicilīnu. Bija jāparāda ampula ar uzrakstu, jo viņš baidījās, ka grasos iemidzināt.

Būs labāk, ja iešu viens, - Megrē teica kolēģim.

Loņons gulēja baltā gultā, un māsiņa joprojām atradās turpat blakus. Inspektora seja dega ka ugunīs, tas droši vien bija drudzis. Megrē apsēdās galvgali.

- Kā iet, vecais?

- Viņi tomēr dabūja mani rokā!

No neaizsaitētās acs pār vaigu noritēja skopa asara.

- Ārsts teica, ka jums nevajag uztraukties. Pasakiet man pašu galveno!

Kad jūs aizgājāt, paliku uz ielas stūra, no kurienes varēju novērot restorānu. Piespiedos pie sienas, tā patālāk no laternas.

- Vai neviens neiznāca no Počo iestādījuma?

Neviens. Pagāja apmēram desmit minūtes,

Makmahonas avēnijā parādījās kāda mašīna, nogriezās un nobremzēja tieši man priekšā.

- Čārlijs Cinalja?

- Viņi bija trīs. Pie stūres garais - Cičero, viņam blakus sēdēja Bils Lainers. Čārlijs bija aizmugure. Man pat nebija laika izņemt revolveri no kabatas, kad Čārlijs jau atvēra durvis un notēmēja uz mani savējo. Neko neteikdams, viņš deva zīmi iekāpt mašīna. Abi pārējie uz mani pat nepaskatījās. Ko man vajadzēja darīt?

- Sēsties mašīna, - nopūtās Megrē.

- Mašīna jau drazās prom, kad kāda roka apčamdīja manas kabatas un atņēma ieroci. Neviens nerunāja. Es tikai redzēju, ka izbraucām no Parīzes, un pazinu Senžermēnas ceļu.

- Vai mašīna apstājās mežā?

- Jā. Lārners ar žestiem rādīja, kur braukt. Viņi iebrauca kādā maza sānceļā, un mašīna apstājas. Tas bija tālu no galvenās maģistrāles. Tur viņi man lika izkāpt.

Počo bija taisnība, apgalvojot, ka tie nav amatieri.

- Čārlijs gandrīz nemaz neatvēra muti. Tas bija garais Cičero, kurš, rokas kabatās sabāzis un smēķēdams cigareti pēc cigaretes, uzdeva man jautājumus angliski, Lārners tos tulkoja.

Tad iznāk, ka viņi paņēmuši Laineru līdzi kā tulku?

- Izskatījās, ka šī loma viņu sevišķi neiepriecināja. Vairākas reizes man likās, ka viņš ieteica saviem draugiem mani laist vaļā. Vel pirms jautājumu uzdošanas mazais, Čārlijs, no visa spēka iesita ar dūri pa seju, un man sāka asiņot deguns. “Šķiet, ka būtu labāk, ja jūs uzvestos laipnāk,” teica Lārners ar vieglu akcentu, “un

pateiktu šiem kungiem visu, kas viņus interesē.” Viņi man visu laiku uzdeva vienu un to pašu jautājumu: “Kur jūs likāt to cilvēku, kuru pacēlāt uz ielas?” Sakuma es pat nedomāju atbildēt. Tad Čičero kaut ko angliski pateica Čārlijam, kas man atkal iesita. “Nav vērts liegties,” Lārners neapmierināti noteica. Pēc trešā vai ceturtā sitiena es viņiem zvērēju, ka nezinu, kur palicis šis cilvēks, un piebildu, ka vispār nezinu, par ko ir runa. Viņi man neticēja. Čičero joprojām smēķēja un laiku pa laikam pagājās šurpu turpu, lai izlocītu kājas. “Kas brīdināja policiju?” Ko es viņiem varēju atbildēt? Ka es tur atrados netīšam, nevis viņu, bet pavisam citā lietā? Pec katras noliedzošas atbildes Čičero deva zīmi Čārlijam, kurš to vien gaidīja un atkal trieca dūri man sejā. Viņi iztukšoja manas kabatas un mašīnas lukturu gaismā izpētīja kabatas portfeli.

- Vai tas turpinājās ilgi?

Nav ne jausmas. Pusstundu, varbūt vairāk. Man sāpēja visās malās. Viens sitiens trāpīja acī, un es jutu, ka asinis tek pa vaigu. “Es jums /.veru,” teicu viņiem, “ka tiešām neko nezinu.” Čičero nebija apmierināts, saka runāt ar Lārneru, un tas man atkal uzdeva jaunus jautājumus. Viņš man prasīja, vai es esot redzējis kādu mašīnu pieturam Flešjē iela. Atbildēju, kājā. “Kāds nu-

murs?” - “Man nebija laika apskatīt numuru.” -“Tu melo!” - “Es nemeloju.” Vel viņi gribēja zināt, kas esat jūs, jo bija redzējuši ieejam pie manis Konstantēna Pekēra laukumā. Es viņiem pateicu. Tad viņi jautāja, vai jūs esat saistījies ar F1B, un es atbildēju, ka nezinu, jo Francija inspektori neuzdod jautājumus komisāriem. Earners pasmējās. Šķita, ka viņš jūs pazīst. Beigās Cičero paraustīja plecus un gāja uz mašīnu. Earners viņam sekoja, bet Čarlijs palika aizmugurē un kaut ko uzsauca. Nedomāju, ka viņam atbildēja. Tad viņš izvilka no kabatas savu revolveri, un man šķita, ka tūlīt mani nošaus, es...

Eoņons apklusa, no acs ritēja naida pilnas asaras. Megre nevēlējās zināt, ko inspektors darījis pēc tam, vai ir kritis uz ceļiem, vai lūdzies. Droši vien ne. Loņons bija spējīgs drūmā nolemtībā gaidīt savas beigas, nezemojoties un nelūdzoties.

- Bet viņš man tikai iesita pa galvu ar revolvera spalu, un es paģību. Kad nācu pie samaņas, viņu vairs nebija. Es mēģināju piecelties. Es saucu palīgā.

- Vai jus visu nakti klīdāt pa mežu?

- Šķiet, ka esmu griezies uz riņķi. Vairākas reizes zaudēju samaņu. Es nevarēju piecelties, nācās rāpot pa zemi. Dzirdēju braucam garām

L

mašīnas un ik reizi centos kliegt. No rīta attapos ceļa malā, un kāds smagais auto apturēja.

Loņons ievilka elpu un vaicāja:

- Vai jūs pateicāt manai sievai?

- Jā. Lika bija pie viņas aizgājis.

- Ko viņa saka?

- Viņa uzstāj, lai jūs tiktu pārvests mājās.

Vienīgajā Loņona acī pazibēja nemiers.

- Vai mani pārvedīs?

- Ne. Jums jāārstējas, un šeit jums būs labāk.

- Es darīju visu, ko varēju.

- Nu, protams.

Šķita, ka Loņonu pēkšņi satraukusi kāda doma. Viņš šaubījās, tad, pagriezis galvu, nomurmināja:

- Es vairs neesmu cienīgs palikt policijas rindās.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tad, ja zinātu, kur atrodas šis cilvēks, es būtu pateicis.

- Es arī, - iebilda Megrē, bet nebija īsti skaidrs, vai viņš ar to gribēja iepriecināt inspektoru.

- Vai man būs ilgi jāpaliek slimnīcā?

- Dažas dienas noteikti.

- Vai es būšu lietas kursā?

- Protams.

-Jūs man apsolāt? Jūs uz mani neļaunojaties?

- Par ko tad, mans vecais?

- Jūs labi zināt, ka tā ir mana vaina.

Būtībā Loņons izmantoja situāciju. Tāpēc nācās daudzkārt atkārtot, ka viņš nav vainīgs, ka godam pildījis savu uzdevumu un, ja naktī no pirmdienas uz otrdienu būtu rīkojies citādi, varbūt nekad neizdotos nokļūt uz Cāriija un Cičero pēdām.

Starp citu, tas gandrīz atbilda patiesībai.

- Kā mana sieva tagad sagādā produktus?

Megrē uz labu laimi atbildēja:

- Likā visu nokārtoja.

- Man kauns, ka tik ļoti jūs apgrūtinu.

Viņš ne par matu nebija mainījies. Mūžīgā pazemošanās. Viņš taču nespēja visu nepārspīlēt - gan uz vienu, gan uz otru pusi. Laimīgā kārta kāds pieklauvēja pie durvīm, jo Megrē nezināja, kā atvadīties. Tā bija medmāsa:

- Laiks doties uz rentgenu!

Šoreiz Loņons bija spiests apgulties uz slimnieku ratiņiem, un, kad viņu veda pa gaiteni, Likā draudzīgi pamāja ar roku.

- Ejam!

- Ko viņi izdarīja?

Neatbildot tieši uz jautājumu, Megrē it kā pie sevis noteica:

- Počo ir taisnība. Tie puiši neatkāpsies.

Mazliet padomājis, viņš turpināja:

- Mani pārsteidz, ka ar viņiem kopā strādā tāds puisis ka Bils Lārners. Tāda mēroga blēži sevi parasti nekompromitē.

- Vai, jūsuprāt, tie divi piespieda viņu palīdzēt?

- Katrā ziņā man gribētos ar viņu parunāt.

Lārners ari bija profesionālis, bet tikai cita

tipa, citas klases, viens no tiem starptautiska mēroga noziedzniekiem, kuri savus noziegumus izdara reti, toties tie ir nopietni, rūpīgi sagatavoti, ienes divdesmit līdz. trīsdesmit tūkstošus dolāru un jauj ilgu laiku dzīvot bez bēdu. Lārners jau divus gadus uzturējās Parīzē, acīmredzot pārtika no sava kapitāla, un visi viņu lika mierā.

Megrē un Likā paņēma taksometru, un komisārs vispirms nosauca prefektūras adresi. Bet, kad auto šķērsoja Rojāla ielu, viņš pārdomāja.

- Uz Kapucīņu ielu! - komisārs teica šoferim.

Uz Manhetenas bāru.

Doma mainīt maršrutu viņam ienāca prātā, atceroties fotogrāfijas pie Počo. Arī Manhetenīi sienas rotāja bokseru un aktieru fotogrāfijas. Tikai šeit bija cila publika. Vairāk nekā divdesmit gadus Luidži bāru apmeklēja Parīzē mītošie amerikāņi un paši smalkākie aizokeāna tūristi. Pulkstenis vēl nebija divpadsmit, tā ka bārs bija gandrīz tukšs. Pats Luidži aiz letes kārtoja pudeles.

- Labdien, komisār! Ko lai jums piedāvāju?

Tāpat kā Počo, viņš bija dzimis itālietis.

Runāja, ka totalizatorā šis virs zaudēja gandrīz visu, ko nopelnīja savā uzņēmumā. Turklāt viņš piedalījās ari citās derībās. Boksa mači, tcnisa turnīri, sacensības peldēšanā - viss viņam noderēja par derību objektu, pat gaidāmais laiks rītdienai.

Tukšajās pēcpusdienas stundās, starp trijiem un pieciem, viņam kopā ar savu tautieti no vēst-niecības gadījās deret uz garāmbraucošām automašīnām.

- Saderam uz pieciem tūkstošiem franku, ka desmit minūšu laikā šeit garām pabrauks ne mazāk kā divdesmit sitroeni.

- Lai iet!

Lai pielāgotos videi, Megrē pasūtīja viskiju un drīz vien atrada meklēto. Arī šeit varēja aplūkot Čārliju Cinalju boksera tērpā, uzņēmums bija tieši tāds pats, kāds karājās pie sienas Počo restorānā, tikai bez autogrāfa.

4. NODAĻA,

kurā komisāram liek saprast, ka ir jautājumi,

ar kuriem labāk nenodarboties, un Megrē pacietības mērs ir pilns

Kad viņi iznāca no Manhetenas bāra, abiem mugurā bija melni mēteļi un galvā melnas cepures, turklāt Megrē šķita divreiz lielāks un plecīgāks par Likā. Viņi abi izskatījās pēc diviem atraitņiem, kuri, nākot no kapsētas, iegriezušies vairākos bistro.

Vai Luidži to būtu darījis tīšām? Ļoti iespējams. Tādā gadījumā tas nebūs ļauni domāts. Luidži bija godīgs cilvēks, neko sliktu par viņu nevarēja teikt, un ne velti visaugstākie vēstniecības darbinieki nekaunējās sēdēt pie viņa bāra letes.

Viņš tos ļoti cēli apkalpoja, un Megrē, kurš viskiju nebija dzēris jau sen, prata to novērtēt. Starp citu, komisārs jau bija izdzēris divas glāzītes kalvadosa Senonorē priekšpilsētā.

Viņš, protams, nebija piedzēries, Likā arī ne. Un tomēr - vai tikai Likā nedomāja, ka priekšnieks iedzēris par daudz? Inspektors tā jocīgi skatījās uz komisāru, kamēr viņi pa trotuāru spraucās cauri pūlim.

Lika šorīt nebija Akāciju ielā, viņš netika

dzirdējis Рос о garo runu, tāpēc nevarēja nojaust Megrē garastāvokli.

Vispirms Luidži viņiem nolasīja nelielu lekciju par bokseriem. Tas notika pēc tam, kad Megrē, apskatījis Čārlija fotogrāfiju, it kā starp citu jautāja:

- Vai jūs viņu pazīstat?

-Jā. Tas ir zēns, kurš varēja kļūt slavens. Droši vien viņš bija labākais savā svara kategorijā. Viņš bija daudz strādājis, lai to sasniegtu. Un tad vienā jaukā dienā šis idiots sasmērēja rokas kādā netīra lietā, un federācija viņam atņēma licenci.

- Kas ar viņu notika tālāk?

- Kas tad var notikt ar visiem šiem zēniem? Viņu ir miljoniem! Čikāgā, Detroitā, Ņujorkā, visās lielajās pilsētās šādi puišeļi katru gadu iestājās sporta skolās ar sapni kļūt par čempioniem. Bet cik tad ir to čempionu katrā paaudzē, komisār?

- Es nezinu. Protams, nedaudz.

- Turklāt viņu panākumi nav ilgi. Tie, kuri nav palaiduši vējā savu naudu, uzdzīvodami ar platīnblondām meitenēm un vizinādamies ar kadilakiem, atver restorānu vai kādu sporta piederumu veikalu. Bet visiem pārējiem zeņķiem, kuriem šķitis, ka viss jau sasniegts, nekas neiznāk, jo, saņemot ringā tik daudz sitienu, viņiem smadzenes jau ir atlīmējušās. Viņi ir mācījušies tikai sist, tāpēc var noderēt tikai cilvēkiem, kuriem vajadzīgi miesassargi vai rokaspuiši.

- Man teica, ka Čārlijs kļuvis par slepkavu.

- Iespējams, - atteica Luidži, it kā tas bulu pats par sevi saprotams.

- Vai pēdējā laikā neesat viņu redzējis?

Megrē uzdeva šo jautājumu pavisam nevainīgā balsī, virpinādams rokā glāzi un vērdamies kaut kur tālumos. Viņš pazina Luidži, un Luidži pazina viņu. Abi viri viens otru cienīja. Un tā burtiski sekundes laikā gaisotne bārā mainījās.

- Vai viņš ir Parīzē?

- Tā šķiet.

- Kāpēc jūs par viņu interesējaties?

- Tā, gluži nejauši...

- Es nekad neesmu redzējis Čārliju Činalju dzīvē, jo atstāju Savienotās Valstis, pirms viņš kļuva slavens, un nav nācies dzirdēt, ka viņš bulu devies uz Eiropu.

- Varbūt kāds jums par viņu ir stāstījis. Čār-lijs vairākas reizes ir iegriezies pie Počo. Jūs taču abi esat dzimuši itālieši.

- Es esmu no Neapoles, - pārlaboja Luidži.

- Un Počo?

- Viņš ir sicīlietis. Tikpat labi jūs varētu salīdzināt marseliešus un korsikāņus.

- Es gribētu uzzināt, pie kā, izņemot Počo, Cārlijs varēja iet, iebraucis Parīzē? Viņš nebija viens. Tonijs Cičero viņu pavada.

Šajā brīdi Luidži ielēja otru glāzi. Megrē nudien izskatījās iedzēris - mazliet izklaidīgs, miegains, balss gurdena, nepārliecinoša. Likā, kurš labi pazina savu priekšnieku, saprata, ka Megre izmet makšķeri. Bija reizes, kad komisāram izdevās uzķert uz āķa paša līdzstrādniekus.

- Viss šķiet tik velnišķīgi sarežģīti, - nopūtās Megrē. - Turklāt šajā lietā ir iejaukts vel viens amerikānis - Bils Lārners.

- Bilam ar viņiem nav nekāda sakara, - stei-dzigi iejaucās Luidži. - Bils ir džentlmenis.

-Vai viens no jūsu klientiem?

- Šad tad parādās.

- Ja pieņemam, ka Bilam Lārneram būtu vajadzība paslēpties, kur, jūsuprāt, viņš ietu?

- Es gan nedomāju, ka tā varētu nolikt. Nu, Bils katrā ziņā paslēptos tā, ka neviens viņu neatrastu. Bet varat man ticēt, ka Bilam ar tiem abiem nav nekā kopīga.

- Vai jūs pazīstat Čičero?

- Kādreiz lasu viņa vārdu amerikāņu žurnālos.

- Gangsteris?

- Komisār, vai jūs patiešām noņematies ar šiem tipiem?

Luidži balss vairs nebija tik sirsnīga kā sākumā. Var jau būt, ka neapolicši atšķīrās no si-cīliešiem, tomēr viņam un Počo bija vienāds runas veids un skatiens.

- Jūs taču bijāt Savienotajās Valstīs, vai ne? Tad jums būtu jāsaprot, ka tās lietas franču policijai nav pa spēkam. Pat paši amerikāņi, izņemot dažus no FIB, putrojas šajās organizācijās. Es nezinu, ko tie, par kuriem jūs runājat, ir nodomājuši darīt Parīzē, ja viņi tiešām te ir. Ja jūs la sakāt, gribu jums ticēt, bet tas mani pārsteidz. Katrā ziņā, viņu lietas uz mums neattiecas.

- Pat tad, ja viņi būtu nogalinājuši cilvēku?

- Francūzi?

- Nezinu.

- Ja viņi kādu nosita, tas nozīmē, ka viņiem tas bija uzdots, un jūs veltīgi mēģināsiet atrast pierādījumus. Tie pirmie, kurus jūs minējāt, ir sicīlieši. Bet Bilam Lārneram, es uzsveru, ar viņiem nav nekā kopīga.

- Kādā sakarā amerikāņu avīzes raksta par Čičero?

- Domājams, sakarā ar reketu. Jūs to nevarat saprast. Šeit nepastāv tādas īstas kriminālas organizācijas kā tur. Jums pat nav īstu slepkavu. Iedomājieties, ka te, Parīzē, kāds puisis ietu pie sava kvartāla komersantiem un teiktu, ka viņus vajag aizsargāt pret sliktiem zēniem un ka tas aizsargātājs turpmāk būs viņš - ar nosacījumu, ka par šo pakalpojumu saņems tik un tik tūkstošus franku nedēļā. Komersants taču bez vārda runas vērstos pie policijas vai sāktu smieties! Bet Amerikā neviens nesmejas, un tikai idioti iet uz policiju. Jo labi zina, ka, pažēlojoties policijai vai nemaksājot, viņu veikalā var sprāgt bumba vai arī pa ceļam uz mājām iespējams dabūt vēderā ložu kārtu no automāta.

Luidži kļuva arvien dzīvīgāks. Gandrīz vai šķita, ka viņš, tāpat ka Počo, bija lepns par saviem tautiešiem.

-Tas vēl nav viss. Iedomājieties, ka vienu no šiem puišiem apcietina. Gandrīz vienmēr būs kāds augsta ranga tiesnesis vai politiķis, kas viņu atbrīvos. Pieņemsim, ka šerifs vai rajona advokāts iebilst. Desmit liecinieku atnāks un ar zvērestu apliecinās, ka nabaga zēns tajā un tajā stundā atradies pilsētas otrā gala. Un, ja kāds godīgs liecinieks centīsies pieradīt pretējo un būs pietiekami traks, lai uzturētu savu liecību, pirms tiesas procesa viņš noteikti cietīs nelaimes gadījumā. Skaidrs?

Bārā ienāca garš, gaišmatains puisis un atspiedās pret leti divus metrus no Megrē un laka. Luidži viņam pamirkšķināja.

- Martini?

- Martini, - ienācējs atkārtoja un ziņkārīgi aplūkoja francūžus.

Megrē jau bija reizes divas nošķaudījies. Deguns nejauki niezēja, un plakstiņi šķila ka smiltīm piebērti. Vai viņam būtu pielipušas iesnas no Loņona?

Brašais Lika gaidīja, kad priekšnieks kaut ko

atbildēs. Bet komisārs lava runāt, it ka viņam

» ' >

nekas nebūtu sakāms.

Patiesībā Megrē saka zaudēt pacietību, viņam bija diezgan. Maza bēda, ja viņam iesāk;» mest visu pie malas Počo. Restorānā saimniekam Akāciju ielā varēja būt pamatoti iemesli.

Bet šeit, šajā elegantajā bārā, apmēram to pašu saka Luidži, un tas jau ir par traku.

- Iedomājieties, komisār, - kāds amerikāņu detektīvs atbrauc uz Marseļu un tur mēģina kādu izsekot gangsteru vidē. Kā jums šķiet, kas tad notiktu? Marseļā jau tie ir tīrie bērni, salīdzinot ar...

Lai nu tā bulu! Bet kas zina? Ja Megrē bulu aizgājis pie konsula vai vēstnieka, varbūt šie kungi viņam bulu atbildējuši tāpat: “Metiet pie malas, Megrē! Jums ar to labāk nenodarboties.”

Ne jau zemākajai klasei, ko? Viņam gandrīz gribējās iebilst, taču tas būtu skanējis visai muļķīgi: “Tātad, jūsuprāt, mēs te, Parīzē, piederam pie nekvalificētajiem, zemākās klases?”

Komisārs bija izdzēris savu glāzi tukšu līdz pēdējam pilienam, mierīgs, īgns, juzdams, ka Lika" vilies nesaprot, kāpēc Luidži netiek nolikts savā vietā.

Tagad, uz ielas, Lika vēl arvien neuzdrošinājās ko jautāt. Megrē necentās apturēt taksometru. Viņi gāja, rokas kabatās sabāzuši, nerunīgi, un jau bija nosoļojuši labu gabalu, kad, uzlūkojis savu ceļabiedru, komisārs bezgala nopietni bilda:

- Saderam, ka es viņus dabūšu ciet!

- Esmu par to pārliecināts, - steidzās atbildēt Lika.

- Es par to esmu drošs! Tu dzirdi? Esmu drošs! Viņi man...

Tas bija reti, kad Megrē lietoja kādu rupju vārdu, bet šoreiz viņš to izteica ar atvieglojumu.

=1=

Varbūt tas bija veltīgi, bet Megre tomēr aizsūtīja Likā uz Akāciju ielu, lai paturētu redzesloka Počo restorānu.

- Nav vērts slēpties, jo Počo ir pietiekami viltīgs, lai tevi tur pamanītu. Viņš droši vien nebija zvanījis, zinādams, ka sarunas noklausās, toties būs paspējis brīdināt abus tipus, kuri vakar bija barā un ar kuriem viņš spēlēja pokeru. Un šie abi tipini būs devuši trauksmes signālu Čārli-jam un Cičero. Tomēr pastāv iespēja, ka viņš nav varējis satikties ar abiem un ka vismaz viens no viņiem atnāk uz Akāciju ielu.

Megre sīki aprakstīja viņu izskatu un deva Likā visus nepieciešamos norādījumus. Nonācis Orfēvras krastmalā, komisārs taisnā ceļā devās uz laboratoriju.

Merss, viņu gaidīdams, ēda sviestmaizi. Viņš tūlīt pat ieslēdza projektoru, un uz ekrāna parādījās attēls.

Tas bija zīmuļa nospiedums Počo piezīmju grāmatiņas nākamajā lapiņā, teksts, ko viņš bija rakstījis saviem klientiem, spēlēdams pokeru. Pirmos burtus varēja salasīt skaidri: G, А, I,. Pēc tam sekoja cipari.

Pēc visa spriežot, priekšniek, tas varētu būt tālruņa numurs. Galvani kantoris. Pirmais cipars ir divi, otrais septiņi, trešo nav iespējams atšifrēt, ceturto ari ne, varbūt nulle, bet es neesmu drošs, tikpat labi varētu būt deviņi vai seši.

Merss arī ar izbrīnu paskatījās uz Megrē - ne jau tāpēc, ka viņš smaržoja pēc alkohola, bet tālab, ka komisāram bija nekaidrs skats. Promejot Megrē pateica to, ko mēdza sacīt ļoti reti:

- Paldies, dēls!

Komisārs iegāja savā kabinetā, novilka mēteli un pavēra inspektoru istabas durvis.

-Zanvjē, Lapuēn...

Bet, pirms sākt ar abiem runāt, viņš piezvanīja uz Dofina alusbāru.

- Vai jūs abi esat paēduši?

- Jā, priekšniek.

Viņš pasūtīja sviestmaizes un alu visiem trim.

- Tad paņemiet telefongrāmatas! Uzšķiriet Galvani! Jāpārbauda visi numuri šajā nodaļā.

Tas bija milzīgs darbs, kas varēja prasīt vairākas stundas, ja vien vajadzīgajam numuram nepalaimējās uzdurties uzreiz.

Klienti, kas spēlēja pokeru pie Poēo, bija aizgājuši īsi pēc maltītes sākuma, citiem vārdiem, stundu pirms tam, kad Megrē un Loņons atstāja restorānu. Počo šiem klientiem uzdeva piezvanīt kādam Galvani. Tas varēja būt kaut kur Grandar-mē avēnijas rajonā, un vai mašīna, kas aizveda Loņonu uz Senžermēnas mežu, netika nozagta tieši Grandarmē avēnijā?

Viss saskanēja. Vai nu trīs amerikāņi jau bija kopā, kad viņiem tika dots trauksmes signāls, vai arī šiem vīriem bija iespēja ātri sapulcēties. Un jau pēc stundas viņi mašīnā pie restorāna uzglūnēja Loņonam.

- Vai runa ir par viesnīcu, priekšniek?

- Es neko nezinu. Varbūt. Lai nu ka, viņi nav apmetušies viesnīcā ar saviem īstajiem vārdiem. Ja viņi ir viesnīcā, tad tikai ar viltotām personas apliecībām vai pasēm.

Tas nebija neiespējami. Tādam vīram kā Počo vajadzēja pārzināt visus spēles noteikumus.

- Es tomēr nedomāju, ka viņi būtu paņēmuši numuru viesnīcā vai noīrējuši mēbelētu istabu, jo labi zina, ka šajās vietas meklēsim vispirms.

Varbūt viņi mitinājās pie kāda no Lārnera draugiem, jo Lainers dzīvoja Parīzē jau divus gadus un viņam droši vien bija savs paziņu loks. Visticamāk, ka tā varēja but kāda sieviete.

- Pamēģiniet visus numurus, kuri kaut cik sakrīt! Sastādiet sarakstu par visām vientuļajām sievietēm šajā kvartālā un izrakstiet visus itāliešu un amerikāņu uzvārdus!

Megrē neloloja ilūzijas. Pat ja kādreiz izdosies atrast īsto numuru, izrādīsies, ka putniņi jau aizlaidušies. Počo jau nebija naivais, arī iesācējs ne. Viņš redzēja, ka Megrē aiznes piezīmju grāmatiņu. Un, protams, jau nez cik reižu bija viņus brīdinājis.

Megrē piezvanīja sievai, kas viņu gaidīja brokastīs, pēc tam Loņona kundzei, kura vēl arvien žēlojās.

Durvis, kas šķīra kabinetu no inspektoru istabas, bija palikušas vajā. Megrē dzirdēja, kā Zanvjē un Lapuēns griež arvien jaunus numurus, katru reizi stāstot ko cilu, un mazpamazām ieslīga atzveltnī, arvien retāk izpūzdams pīpes dūmus.

Un tomēr komisārs negulēja. Viņam bija karsti un joprojām šķila, ka ir saaukstējies. Puspievērtam acīm viņš mēģināja visu pārdomāt, bet domas kļuva arvien neskaidrākas, tikai apgalvojums katras domas galā palika nemainīgs: “Es viņus dabūšu ciet!”

Ka viņš tos dabūs ciet - tas jau bija cits jautājums. Atklāti sakot, Megrē nebija ne jausmas, kā to izdarīt, bet reti viņš bija izjutis tik ciešu apņēmību kā šoreiz. Bija aizskarta komisāra nacionāla pašcieņa, un vārds “gangsteris” viņu satracināja.

“... Lieliski, Luidži kungs! Lieliski, Počo kungs! Lieliski, amerikāņu kungi! Ne jau jūs mani piespiedīsiet mainīt lēmumu. Es vienmēr esmu teicis un atkārtoju, ka slepkavas ir idioti. Ja viņi tādi nebūtu, viņi nenogalinātu citus. Skaidrs? Nē? Jūs neesat pārliecināti? Nu, tad es, Megrē, jums to pierādīšu. Tas ir viss! Rīkojieties...”

Pie durvīm pieklauvēja kalpotājs, mirklīti pagaidīja, tad ienāca kabinetā un pamanīja, ka Megrē guļ ar pīpi zobos.

- Steidzams sūtījums, komisāra kungs!

Tās bija fotogrāfijas un informācija no Vašingtonas.

Pec desmit minūtēm šīs fotogrāfijas jau pavairoja laboratorijā. Pulksten četros priekšistabā sapulcējās žurnālisti, un Megrē viņiem izdalīja uzņēmumus.

- Neprasiet, kādēļ šie cilvēki tiek meklēti! Tikai palīdziet man viņus atrast! Publicējiet fotogrāfijas pirmajā lapā! Mēs lūdzam katru personu, kura redzējusi kādu no šiem vīriešiem, nekavējoties piezvanīt uz manu kabinetu.

- Vai viņi ir bruņoti?

Megrē brīdi šaubījās, tad atklāti atzinās:

- Viņi ir bruņoti un ļoti bīstami.

Un pateica vārdu, kas viņu jau saka kaitināt: Tic ir slepkavas. Vismaz viens no viņiem noteikti.

Gangsteru fotogrāfijas nonāca visās stacijās, robežpunktos un policistu brigādēs.

Ka bulu teicis nabaga Loņons, tas viss bija vienkārši. Lakā arvien vēl dežurēja pie restorāna Akāciju ielā. Zanvjē un Lapuēns turpināja zvanīt uz dažādiem numuriem. Ja uzgāja kādu vairāk vai mazāk aizdomīgu numuru, kāds devās turp pārbaudīt uz vielas.

Pulksten piecos komisāram paziņoja, ka izsauc Vašingtona, un, pacēlis klausuli, viņš izdzirda Makdonalda draudzīgo balsi.

- Žil, pēc jūsu zvana es daudz domāju, un man nejauši bija iespēja parunāt ar lielo priekšnieku...

Iespējams, ka Megrē tikai tā likās, bet Mak-donalds nebija tik atklāts ka iepriekšējā reizē. Klausulē valdīja klusums.

- Jā, es klausos.

- Vai jūs esat pārliecināts, ka Cinalja un Cicero ir Parīzē?

- Par to esmu drošs. Man bija iespēja pārbaudīt pēc fotogrāfijām. Kāds cilvēks, kas viņus redzēja pavisam tuvu, var to apliecināt.

Tā bija patiesība. Viņš bija aizsūtījis kādu inspektoru pie Loņona kundzes, kas apstiprināja, ka vīri uz fotogrāfijām ir tieši tie, kuri ielauzās viņas dzīvoklī.

*- Hallo!

- Jā. Es jūs klausos.

- Vai viņi ir tikai divi?

- Viņi ir saistījušies ar Bilu Lārneru.

- Es jums jau teicu, ka Bilam nav nozīmes. Vai ar citiem viņi nesatiekas?

-Tieši to es mēģinu uzzināt.

Šķita, ka Makdonalds runā aplinkus ka cilvēks, kas baidās pateikt par daudz.

- Vai jūs nedzirdējāt runājam par vēl vienu sici lieti?

- Ka viņu sauc?

Atkal šaubu bridis.

- Maskareli.

- Vai viņš būtu ieradies reizē ar viņiem?

- Nē. Domājams, dažas nedējas agrāk.

- Es likšu meklēt šo vārdu visos sarakstos.

- Šķiet, ka Maskareli būs mainījis savu vārdu.

-Tādā gadījumā...

- Un tomēr pārbaudiet! Ja jūs dzirdat runājam par Maskareli ar iesauku Skrandainis Džo, dariet man to zināmu, vēlams pa telefonu! Dodu jums īpašo pazīmju aprakstu: maza auguma, kalsns, četrdesmit vienu gadu vecs, kaut gan pēc izskata var dot piecdesmit, slimīga izskata, uz kakla augoņu rētas. Jūs saprotat, ko šajā gadījumā nozīmē vārds “skrandainis”?

Megrē šo angļu vārdu tulkoja apmēram tā: cilvēks, kas slikti ģērbies, nav kopts, nav pārāk tīrs, vārdu sakot, nolaidies radījums.

- Labi! Viņu tā sauc, un tas ir pelnīti.

- Kādēļ viņš atbrauca uz. Franciju?

Klusuma brīdis.

- Ko Cinalja un Cičero meklē Parīzē?

Makdonalds kaut ko klusu nomurmināja, it ka

jautātu pēc padoma kādam, kas atrodas blakus, tad beidzot atbildēja:

- Ja Čārlijs Činalja un Čičero ir salikuši Skrandaini Džo Parīzē, tad ļoti iespējams, ka cilvēks, kuru viens no jūsu inspektoriem redzēja izmetam no kādas mašīnas, ir viņš.

- Viss ir skaidrs, - zobgalīgi teica Megrē.

- Piedodiet man, Žil, bet tas ir viss, ko šobrīd varu pateikt.

Komisārs sazvanījās ar Havru, pēc tam ar Šerbūru, runāja ar ierēdņiem, kuri nodarbojās ar iebraucēju dokumentu pārbaudi. Visi pārbaudīja ieradušos pasažieru sarakstus, taču Maskareli vārdu neatrada. Megrē nodiktēja arī meklējamās personas aprakstu, un kontroles dienesta ļaudis apsolīja pajautāt saviem padotajiem.

Kabinetā ienāca Zanvjē.

- Priekšniek, ar jums grib runāt Toranss.

- Kur viņš ir?

-Grandarmē kvartālā, pārbauda pēc adresēm.

Inspektoram tiešām nebija vajadzības atgriezties Orfēvras krastmalā, lai iegūtu jaunu informāciju. Viņš vienkārši piezvanīja no kāda bāra automāta un saņēma kārtējo pārbaudāmo adresi.

- Hallo! Tas esat jūs, priekšniek? Zvanu no kādas dāmas dzīvokļa un nevēlos šo kundzi izlaist no acīm. Nebūtu slikti, ja jūs atnāktu parunāties. Viņa ir gaužām nelaipna.

Megre klausulē dzirdēja attālu sievietes balsi, tad Toranss viņai sacīja:

- Ja jus nepaklausīsiet, es jums aizbāzīšu muti. Vai jūs klausāties, priekšniek? Es atrodos Bri-nela ielā 28. Tas ir ceturtajā stāvā, pa kreisi. Dāmu sauc Adriena Lora. Nebūtu slikti pārbaudīt šo vardu mūsu reģistros.

Megre uzdeva to izdarīt Lapuēnam, uzvilka savu smago mēteli, paņēma no rakstāmgalda divas pīpes un devas lejup pa kāpnēm. Sēta viņam laimējās dabūt brīvu mašīnu.

- Uz Brincla ielu!

Joprojām tas pats rajons, netālu no Vagrama avēnijas, divsimt metru no Akāciju ielas un trīssimt metru no tās vietas, kur iepriekšējā vakara nozaga auto. Nams šķita solīds, redzams, ka tur dzīvoja turīgi ļaudis. Ēkā bija lifts un tepiķiem segtas kāpnes. Kad Megre uzkāpa līdz ceturtajam stāvam, atvērās kādas durvis un dūšīgā Toransa sejā varēja lasīt acīmredzamu atvieglojumu.

Varbūt jums, priekšniek, izdodas no viņas ko izvilkt. Es padodos.

Salona vidu stāvēja diezgan apaļīga brunete, ģērbusies tikai peņuārā, kurš pie mazākās kustības pavērās.

-Tagad jūs esat divi! - viņa sarkastiski izsaucās.

Cik tad jums īsti vajag vīru, lai tiktu ar mani galā?

Megrē pieklājīgi noņēmu cepuri un nolika to uz krēsla atzveltnes. Tā kā bija ļoti karsts, viņš novilka art mēteli un noteica:

- Jūs atļausiet?

- Neko es jums neatļaušu!

Tā bija visumā skaista sieviete, ap trīsdesmit, ar mazliet aizsmakušu balsi, kāda mēdz but cilvēkiem, kas piekopj naksnīgu dzīves veidu. Gaisā virmoja kādas nenoteiktas smaržas. Pa atvērtajām guļamistabas durvīm varēja samanīt ne-saklātu gultu. Salonā uz maza dīvāna gulēja spilvens, cits spilvens mētājās uz grīdas kādā stūrī, kur viens uz otra bija uzsegti divi nelieli paklāji.

Toranss, kurš sekoja Megrē skatienam, teica:

-Jūs saprotat, priekšniek?

Acīmredzot pagājušo nakti viņa nebija vadījusi viena.

- Kad piezvanīju, man nācās ilgi gaidīt, kamēr viņa atvēra. Izlikās, ka gulējusi. Ļoti iespējams. Mugurā tikai šis peņuārs.

Pajautāju, vai viņa nepazīst kādu amerikāni, vārdā Bils Lārners, un redzēju, ka viņa vilcinās, izlikdamās meklējam šo vardu atmiņā, lai iegūtu laiku. Neskatoties uz iebildumiem, es pagājos uz priekšu un ieskatījos guļamistabā. Bet paskatieties jūs pats! Tur, pa kreisi!

No sarkanā ādas ietvarā ierāmētas fotogrāfijas raudzījās pāris peldkostīmos - Adriena Lora un Bils Lārners.

-Tagad jūs saprotat, kāpēc jums zvanīju? Tas vel nav viss. Iemetiet acis papīrgrozā! Es tur saskatīju astoņus cigāru galus. Tie ir lieli Havanas cigāri, lai vienu lādu izsmēķētu, vajag vismaz stundu. Manuprāt, brīdī, kad piezvanīju, viņa būs ieraudzījusi pilnos pelnulraukus un steiga izbērusi papīrgrozā.

- Vakar vakarā pie manis bija draugi.

- Cik draugu jums bija vakar vakarā?

-Tas uz jums neattiecas.

- Bils Lārners?

- Arī par to jums nav nekādas daļas. Starp citu, šī fotogrāfija ir uzņemta pirms gada. Kopš tā laika mēs nesaejam ies, jo esam sastrīdējušies.

Uz kumodes atradās liķiera pudele un glāzīte. Viņa ielēja sev, bet apmeklētājiem nepiedāvāja, pēc tam aizsmēķēja jaunu cigareti un ar nervozu kustību sabužināja matus.

- Vai jūs man drīz atļausiet iet gulēt?

- Klausieties, mana dārgā...

- Es neesmu jūsu dārgā!

- No jūsu puses būtu daudz prātīgāk atbildēt nedaudz laipnāk.

- Ko vēl jūs neiedomāsieties, velns lai parauj!

- Jums šķita, ka darāt labu. Lārners lūdza pajumti sev un včl diviem draugiem. Viņš jums laikam neteica, par ko ir runa.

- Nestāstiet man pasaciņas!

Toransa skatienā bija lasāms: “Jūs redzat, kāda viņa ir?”

Bet Megrē nezaudēja pacietību.

- Vai jūs esat francūziete, Adriena?

- Viņa ir beļģiete, - iejaucās Toranss. - Somiņa atradu personas apliecību. Dzimusi Anvcrā un pirms pieciem gadiem pārcēlusies uz Franciju.

- Vārdu sakot, mēs varam jums atņemt uzturēšanās atļauju. Manuprāt, jūs strādājat naktsklubos?

Viņa dejo kaila Foliberžērā, - Toranss atkal iestarpināja.

- Nu, un tad? Vai tāpēc, ka dejoju kaila, jums ir tiesības ielauzties šeit kā sazin kādā iebraucamā vietā?! Un jūs, resnais!... - Viņa uzmeta piktu skatu Toransam. - Ja nebūtu jums norāvusi cepuri no galvas, jūs pats ij nebūtu papūlējies to noņemt! Taču es labi redzu, kur krīt jūsu acis, kad paveras mans peņuārs.

- Klausieties, Adriena! Man nav ne jausmas, ko Lārners jums stāstījis. Viņš nevarēja jums pateikt patiesību par saviem draugiem. Vai jūs runājat angliski?

- Pietiekami labi.

- Tie abi vīrieši, kari pie jums pārgulēja, tiek apvainoti slepkavībā. Vai jūs to saprotat? Tas nozīmē, ka, dodot viņiem pajumti, jūs kļūstat par līdzdalībnieci. Vai jūs zināt, cik gadus varat dabūt?

Megre bija trāpījis mērķī. Adriena pieklusa un ar bažām paskatījās uz komisāru.

- No pieciem līdz desmit gadiem!

- Bet es neko neesmu darījusi!

Esmu par to pilnīgi pārliecināts, un tieši tapee atļaušos apgalvot, ka jūs pieļaujat kļūdu. Palīdzēt draugiem ir cēli, tikai ar noteikumu, ka par to nav jāmaksā pārāk dārgi.

- Jūs gribat mani piespiest runāt?!

- Mazākais no abiem vīriešiem, kas bija kopā ar Bilu, ir Čārlijs.

Viņa neiebilda.

- Otrs ir Tonijs Cičero.

Es viņus nepazīstu, zinu tikai, ka Bils nevienu nav nogalinājis.

Es arī to zinu. Vel vairāk - esmu pārliecināts, ka Bils viņiem palīdzēja pret paša gribu.

- Vai jūs runājat nopietni?

Viņa paskatījās uz pudeli, ielēja vēl pusglāzīti un jau gandrīz piedāvāja arī komisāram, bet pārdomājusi paraustīja plecus.

- Larneru es pazīstu jau gadiem ilgi, - teica Megrē.

- Francijā viņš ir tikai divus gadus.

Bet nu jau piecpadsmit gadus viņa kartīte ir mūsu kartotēkās.

Saraukusi uzacis, viņa cītīgi vēroja komisāru, jo nejutās droša, vai Megrē neizliek lamatas.

- Jau divas vai trīs dienas Čarlijs un Čičcro slēpjas piejums. Vai jums ir ledusskapis?

Toranss iejaucās atkal:

- Es arī par to iedomājos. Virtuvē ir pilns ledusskapis. Divas aukstas vistas, puse no šķiņķa, mazliet iesākta desa...

Vakar vakarā, - turpināja Megrē, - kāds viņiem nodeva ziņu pa telefonu, un visi trīs nekavējoties aizgāja.

Adricna Lora apsēdās atzveltnes krēslā un negaidīti kautrīgi ar peņuara malu piesedza kājas.

- Viņi atgriežas nakts vidu. Bija krietni iedzēruši. Cik nu pazīstu Bilu Lārneru, viņš būs dzēris tāpēc, ka nācās piedalīties notikumā, kas viņa nerviem bija par stipru.

Tā ka Toranss staigāja šurp un turp pa dzīvokli, viņa uzsauca:

- Mēģiniet taču reiz palikt mierīgs!

Un pievērsās Megrē:

- Un tālāk?

- Nezinu, cikos, bet šorīt viņi saņēma jaunu vesti. Lai nu kā, tas nevarēja but pirms vienpadsmitiem. Droši vien viņi vēl gulēja, Bils jūsu gultā, abi pārējie šeit. Visi skubīgi apģērbās prom iešanai. Vai viņi jums teica, uz kurieni dodas?

- Jūs katrā ziņā gribat mani iejaukt šajā lietā!

- Gluži pretēji, es mēģinu jūs no tās izvilkt!

- Tas esat jūs, Megrē, par kuru bieži raksta

avīzes?

- Kāpēc tāds jautājums?

- Cilvēki runā, ka jūs esot kārtīgs virs. Bet man gaužām nepatīk tas resnais.

- Ko viņi jums sacīja aizejot?

- Neko. Pat paldies nepateica.

- Kā izskatījās Bils?

- Es vēl neteicu, ka Bils šeit bija.

- Bet jūs dzirdējāt, par ko viņi runāja ģērbjoties.

- Viņi runāja angliski.

- Jūs taču protat angļu valodu.

- Viņi lietoja tādus vārdus, ko es nesapratu.

- Nakti, kad bijāt ar Bilu divatā, viņš jums stāstīja par saviem biedriem.

- Kā jūs to zināt?

- Vai viņš jums neatzinās, ka mēģinās tikt no viņiem vaļā?

2X7

- Viņš man teica, ka, tiklīdz varēšot, aizvedīšot tos abus uz laukiem.

- Kurp?

- Es nezinu.

- Vai Bils bieži brauca uz laukiem?

-Jāsaka, ka gandrīz nekad.

-Jūs nekad neesat braukusi ar viņu kopā? -Nē.

- Vai jūs bijāt viņa mīļākā?

- Reizēm jā.

- Vai jūs bijāt pie viņa Vagrama viesnīcā? Vienu reizi. Es viņu tur sastapu ar kādu

skuķi. Viņš mani izlika pa durvīm. Un pēc trim dienām atnāca pie manis, it kā nekas nebūtu noticis.

- Vai viņš ir makšķernieks?

Viņa smējās.

- Nē! Tas nav viņa stilā.

- Vai viņš spēle gollu?

- Jā,to gan.

- Kur?

- Nezinu. Es nekad nebraucu viņam līdzi spēlēt golfu.

- Vai viņš izbrauca uz vairākām dienām?

- Viņš izgāja no rīta un atgriezās vakara.

Šeit kaut kas nesaskanēja. Bija jāatrod vieta, kur Lārners parasti pavadījis naktis.

Vai viņš jūs nekad nav iepazīstinājis ar ciliem draugiem, izņemot šos divus tipus, kas pie jums gulēja?

Reti.

- Kas tie bija par draugiem?

- Parasti tas notika zirgu sacīkstēs - žokeji, treneri.

Toranss un Megrē saskatījās.

- Vai viņš daudz spēlēja totalizatorā?

-Jā.

- Uz lielām summām?

-Jā.

- Vai viņš vinnēja?

-Gandrīz vienmēr. Viņam bija savi kanāli. -Tic bija žokeji, treneri?

- Tā es sapratu.

Vai viņš jums nekad nepieminēja tādu vietu ka Mczonlafita?

- Reiz viņš man no turienes piezvanīja.

- Naktī? *

- Pēc manas uzstāšanās Foliberžērā.

- Viņš gribēja, lai jūs pie viņa aizbrauktu?

- Tieši otrādi. Lai man pateiktu, ka nevarēs atbraukt.

- Vai viņam tur bija jāpavada nakts?

- Laikam.

- Vai kādā viesnīcā?

- Viņš man neprecizēja, kur.

- Es jums pateicos, Adriena. Atvainojos, ka jūs iztraucēju.

Viņa izskatījās pārsteigta, ka netiek aizvesta, un lāgā nespēja noticēt, ka nav iekritusi lamatās.

- Kurš no viņiem nogalināja? - viņa vaicāja, kad Megrējau bija pie durvīm.

- Čārlijs. Vai tas jus pārsteidz?

- Nē. Bet vēl mazāk man patīk otrs, kurš ir auksts kā krokodils.

Viņa neatbildēja Toransa sveicienam, tikai uzsmaidīja Megrē, kurš atvadījās ļoti ceremoniāli.

Kāpjot lejā pa kāpnēm, komisārs teica inspektoram:

-Jāpasaka, lai viņas telefonu noklausās. Tas gan droši vien neko nedos. Šie puiši ir stipri uzmanīgi.

Pēc tam Megrē atcerējās, ka Počo un Imidži bija piekodinājuši piesargāties.

- Paliec un uzraugi viņu! Tā nav slikta meiča, un bulu žēl, ja ar viņu kas notiktu.

Počo restorāns atradās pavisam netālu. Likā turpināja vērot visus, kas tur iegāja un iznāca. Megrē lika šoferim doties uz Akāciju ielu.

- Vai nekā nav?

- Pirms piecpadsmit minūtēm te uzradās viens no tiem pokera spēlmaņiem, kurus jūs man aprakstījāt.

Viņi atradās tieši pretī restorānam. Mcgrč rāmi izkāpa no mašīnas, atvēra restorāna durvis un, piesviedis roku pie cepures, noteica:

- Sveiks, Počo!

Un, pagriezdamies pret klientu pie bāra letes:

-Jūsu personas apliecību, lūdzu!

Pēc izskata šis tips varēja būt kāds naktslokāla muzikants vai arī dejotājs. Viņš mirkli vilcinājās, gribēja vaicāt pēc padoma Počo, bet tas izlikās neko neredzam.

Megrē pierakstīja svešā vārdu un adresi.

Savādi, ka tas nebija ne itālietis, ne amerikānis, bet gan spānietis, spriežot pēc dokumentiem, mākslinieks, kas apmeties mazā viesnīcā Tēmu avēnijā.

- Es jums pateicos.

Megrē pasniedza apliecību, neuzdeva nevienu jautājumu, atvadām atkal pielika roku pie cepures, un spānietis un Počo izbrīnīti noskatījās viņam pakaļ.

5. NODAĻA,

kurā Barons dodas medībās, bet Megrē pieļauj kļūdu un aiziet uz kino

Megrē, ietinies savā mētelī, uz aizmugurējā sēdekļa jutās silti un labi. Viņš vēroja garāmslī-došās gaismas un pārdomāja nolikušo. Kad

mašīna izbrauca uz Konkordijas laukuma, viņš  leica šoferim:

- Izmetīsim līkumu pa Kapucīņu ielu! Man jāpiezvana.

Viņam vajadzēja zvanīt uz Orfēvras krastmalu, kura atradās turpat blakus, piecu minūšu brauciena attālumā. Bet Megrē labprātāk atgriezās Manhetenā, būdams citā garastāvoklī nekā no rīta, un galu galā viņam nekas nebija 4 pretim iedzert pa glāzītei viskija.

Bārs bija pilns, un pie letes cigarešu dūmos ] vīdēja vismaz trīsdesmit sejas. Gandrīz visi šeit runāja angliski, un daži apmeklētāji bija iegrimuši amerikāņu avīžu lasīšanā. Luidži un viņa divi palīgi nodarbojās ar kokteiļu jaukšanu.

- To pašu viskiju, ko šorīt, - Megrē rāmi pasūtīja un pasmaidīja. Saimniekā tas radīja izbrī- ' nu.

- Vienu burbonu?

- Nezinu. To, ko jūs man šorīt ielējāt.

Luidži nebūt nejutās priecīgs, viņu redzot, un

Megrē šķita, ka itālietis uzmet ašu skatu klientiem, lai pārliecinātos, ka tur nav neviena, ko komisāram nevajadzētu satikt.

-Sakiet taču, Luidži...

- Acumirkli...

Luidži apkalpoja klientus pa labi, pa kreisi, 292

steidzās to darīt daudz centīgāk, nekā būtu nepieciešams, un tā vien likās, ka tāda veidā viņš cenšas izvairīties no komisāra jautājumiem.

- Es jums teicu, Luidži, ka ir vēl viens jūsu tautietis, kuru es gribētu satikt. Vai jūs jau esat dzirdējis runājam par tādu Maskareli, kuru sauc arī par Skrandaini Džo?

Megrē runāja nepacēlis balsi, mierīgi, kaut gan viņam apkārt daži pat kliedza, lai viņus sadzirdētu. Taču šajā brīdī uz komisāru ieinteresēti paraudzījās vismaz desmit cilvēku. Megrē sajutās tā, it ka būtu nokļuvis vecu dāmu iecienītā pulcēšanās vietā un atļāvies pateikt piedauzīgu joku.

Tikmēr Luidži noburkšķēja:

- Nepazīstu un nevēlos pazīt!

Megrē, juzdamies ar sevi apmierināts, iegāja telefona kabīnē.

Vai tu, Žanvjē? Paskaties, vai Barons vēl ir uz vietas? Ja ir, tad palūdz viņu mani pagaidīt! Ja nav, pamēģini ar viņu sazvanīties un pasaki, lai viņš pēc iespējas ātrāk atnāk uz krastmalu! Man noteikti ar viņu jārunā.

Izspraucies cauri drūzmai pie bāra letes, Megrē iztukšoja savu glāzi un ievēroja kādu jau redzētu seju. Tas bija garš gaišmatis, kurš šķita izkāpis no kādas amerikāņu filmas un arī pētīgi vērās komisārā.

Luidži bija pārāk aizņemts, lai atvadītos, un Megrč izgāja no bāra. Pēc stundas ceturkšņa viņš jau bija savā kabinetā, kur kāds cilvēks viņu gaidīja, ērti iekārtojies vienīgajā atzveltnī.

Šis vīrs, kura uzvārdu varēja noturēt arī par titulu, nepiederēja pie Mcgre brigādes. Jau divdesmit piecus gadus Barons specializējās zirgu sacīkšu jomā un labprāt palika visu mūžu par inspektoru, lai tikai nebūtu jāmaina darbs.

-Jūs mani aicinājāt, komisār?

-Sēdieties, vecais! Vienu mirkli...

Megre novilka mēteli, iegāja blakusistabā paskatīties, vai nav kāds ziņojums, beidzot apsēdās pie galda un piebāza pīpi.

Tā kā Barons bieži apmeklēja hipodromu, kur neielaidās ar šādiem tādiem sīkmaņiem, bet sagājās ar lielajiem spēlmaņiem, viņš bija aizguvis šo to no viņu stila - labprāt pakāra kakla binokli un Lielās balvas sacīkšu reizēs dižojās ar pelēku katliņu un izmeklētām getrām. Cili pat apgalvoja, ka esot viņu redzējuši ar monokli acī, un tas nudien tā varēja but. Vēl baumoja, ka viņš pats kaislīgi piedaloties derībās, un arī tas nešķita neiespējami.

- Es jums izstāstīšu pašu būtību, un jūs man pateiksiet, ko par to domājat.

Sava dienesta laikā Megrē bija strādājis daudz-vict, ari ielās, stacijās, lielajos veikalos, pat - ne bez nepatikas - tikumības policijā, bet nekad viņam nebija nācies darboties zirgu sacīkšu vietās.

Iedomājieties amerikāni, kas dzīvo Parīzē jau divus gadus un regulāri apmeklē hipodromus...

- Kāda tipa amerikānis?

Ne jau tāds, kas piedalās vēstniecības pieņemšanas, bet gan augsta ranga blēdis, kāds Bils Larners.

- Es viņu pazīstu, - mierīgi noteica Barons.

Labi. Mums būs vieglāk saprasties. Kaut

kādu iemeslu dēļ Lāmcram šorīt bija nepieciešams slēpties, tāpat arī diviem viņa tautiešiem, kas nesen ieradušies Francijā un neprot ne vārda franciski. Šie vīri zina, ka mūsu rīcībā ir viņu īpašo pazīmju apraksts, un es nedomāju, ka viņi būtu iesēdušies vilcienā vai lidmašīna. Es pat neticu, ka viņi būtu atstājuši Parīzi. Tā vien šķiet, ka tas darbiņš viņiem darāms tieši šeit. Būdami bez sava braucamā, viņi diezgan veikli pievāc pirmo pagadījušos auto, lai vēlāk to pamestu.

Barons klausījās uzmanīgi, ar tādu sejas izteiksmi kā speciālistam, kurš izsaukts uz konsultāciju.

- Esmu redzējis Lārneru ar daudzām skaistām meitenēm, - viņš piezīmēja.

- Es zinu. Pic vienas no viņām Lārners ar abiem saviem draugiem mitinājās līdz pat šodienai. Domāju, ka vienu un to pašu spēli viņš divreiz nespēlēs.

- Es ari tā domāju. Viņš ir viltigs.

- Tieši šī meiča man pateica, ka viņam ir draugi žokeju un treneru vidū. Skaidrs, ka Lārners būs izlēmis bez kavēšanās atrast jaunu, drošu mājokli. Visticamāk, ka viņš būs griezies pie kāda no saviem tautiešiem. Vai jūs pazīstat kādus amerikāņus hipodromu aprindās?

- Daži ir gan. Viņu, protams, ir mazāk nekā angļu. Pagaidiet! Man ienāca prātā viens žokejs - mazais Lope, bet, ja nemaldos, viņš tagad piedalās sacīkstēs Maiami. Reizēm satieku ari kādu treneri, Tediju Braunu, viņš aprūpē sava tautieša zirgu stalli. Droši vien ir vēl arī citi.

- Klausieties Baron! Puisim, pie kura būs apmeties Lārners, noteikti jādzīvo kaut kur drošā vietā. Manuprāt, jums jāiejūtas Bila ādā un jājautā sev, kur jūs justos drošībā. Man teica, ka viņš esot nakšņojis Mezonlafitā vai tās apkaimē.

- Nemaz nav muļķīgi.

- Kas nav muļķīgi?

- Tajā pusē ir diezgan daudz staļļu. Vai man jums tūlīt jādod atbilde?

- Pēc iespējas ātrāk!

- Tādā gadījumā būs jāpastaigā pa dažiem bāliem, lai atsvaidzinātu atmiņu. Sitie ļautiņi nāk un iet. Ja man šovakar būtu atbilde, kam to paziņot?

- Man.

Inspektors devās uz durvīm, bet Megrē pēc nelielas šaubīšanās viņu apturēja.

- Vēl vienu vārdiņu. Esiet uzmanīgs! Ja jums izdodas kaut ko atklāt, nedodieties uz turieni viens pats! Mums ir darīšana ar slepkavām.

Komisārs nevarēja atturēties, neizrunājis šo vārdu ar zināmu ironiju, jo pēdējās četrdesmit astoņās stundās to atkārtoja pārāk bieži.

- Skaidrs. Iespējams, piezvanīšu jums jau šovakar. Lai nu kā, rīt no rīta kaut ko būšu uzzinājis pavisam droši. Tas nekas, ja būs mazliet jāpastaigā.

Kad Megrē pārnāca mājās, viņa sieva jau bija saposusies. Komisārs bija sev nosolījies iedzert groku ar aspirīnu un likties gultā, lai izārstētu iesnas, bet atcerējās, ka ir piektdiena, un piektdienās viņi parasti gāja uz kino.

- Kā klājas Loņonam? - Megrē kundze pajautāja.

Pēc pēdējām ziņām, inspektoram bija plaušu karsonis, taču to ārsti cerēja ātri pieveikt ar penicilīna palīdzību, toties raizējās par sasisto galvu.

- Plīsumu nav. Iespējams smadzeņu satricinājums. Ap četriem viņš lāga nezināja, ko runā.

- Ko saka viņa sieva?

- Apgalvo, ka nevienam nav tiesību izšķirt jau trīsdesmit gadus precētus cilvēkus, un uzstāj, lai viru ved mājas vai ari viņu pašu ievieto slimnīcā pie vira.

- Un vai viņai to atļāva?

-Nē.

Viņiem bija paradums mierīgi zem rokas aiz-soļot līdz Bonnuvela bulvārim, un nevajadzēja daudz laika, lai izvēlētos filmu. Mcgre nebija izvēlīgs, viņam patika gandrīz visas filmas. Iekārtojies ērtajā krēslā, komisārs vēroja ņirbošos attēlus, daudz nedomādams par saturu, un jutās bezgala apmierināts, redzot sev apkārt apkampušos mīlētājus un cilvēkus, kas smējās īstajos brīžos un ēda šokolādes saldējumu vai grauza riekstus.

Uz ielas joprojām bija auksts un mitrs. Iznākot no kino, Megrē pāris apsēdās kādā kafejnīcā, lai izdzertu glāzi alus, un pulkstenis bija jau vienpadsmit, kad viņi atvēra dzīvokļa durvis un izdzirda telefona zvanu.

- Hallo! Barons?

- Šeit runā Vašē, komisāra kungs. Pulksten astoņos es uzsāku dežūru un kopš deviņiem mēģinu jūs sazvanīt.

- Vai kas jauns?

- Pa pneimatisko pastu atnākusi vēstule uz jūsu vārda. Sievietes rokraksts. Ar lieliem burtiem rakstīts: “Sevišķi steidzama.” Vai jūs vēlētos, lai es to atveru un nolasu?

- Es tevi ļoti lūdzu.

- Vienu mirklīti. Lūk:

' К omi suni к ungs!

M;in ir ārkārtīgi svarīgi jūs satiki pēc iespējas ātrāk. Tas ir dzīvības vai nāves jautājums. Diemžēl nevaru iziet no savas istabas un pat nezinu, kā nosūtīšu šo vēstuli. Vai jūs nevarētu atnākt uz liretaņas viesnīcu Kišē ielā, gandrīz iepretim Folibcržērai? Esmu 47. istabā. Tikai nesakiet nevienam! Šķiet, kāds ložņā apkārt viesnīcai.

Nāciet, es jūs lūdzu!"

Paraksts bija grūti salasāms, bet sākās ar burtu M.

Varētu but Mado, - teica Va.šē, - bet neesmu drošs.

-Cikos vēstule pieņemta pastā?

- Astoņos un desmit minūtēs.

- Es eju. Tas viss? Vai no Likā un Toransa ziņu nav?

- Likā ir Počo restorānā. Izrādās, Počo viņu uzaicinājis ienākt, teikdams, ka esot muļķīgi gaidīt ārā uz trotuārā, ja iekšā ir siltāks. Lika prasa norādījumus.

- Lai viņš iet gulēt!

Mcgrc kundze, kas klausījās sarunā, padevīgi nopūtās, kamēr Megrē meklēja savu cepuri. Viņa bija pieradusi.

- Vai doma, ka šonakt atgriezīsies? Labāk būtu, ja tu paņemtu šalli.

Pirms aiziešanas komisārs vēl iedzēra malku plūmju liķiera. Viņam nācās iet kājām līdz Republikas laukumam un tikai tur izdevās dabūt taksometru.

- Uz Rišē ielu, iepretim Foliberžērai!

Megrē labi pazina Bretaņas viesnīcu. Abus

pirmos stāvus tur rezervēja meitenēm, kuras veda klientus uz vienu stundu vai mazliet ilgāku laiku. Pārējās istabas izdeva uz nedēļu vai mēnesi.

Reti kurš bārs vēl bija atvērts, un ielās šurp un turp soļus mēroja staigules.

-Tu nāksi?

Viņš paraustīja plecus, iegāja slikti apgaismotā gaitenī un pieklauvēja pie stiklotām durvīm, aiz kurām tūlīt iedegās gaisma.

- Kas tur ir? - nomurmināja kāda samiegojusies balss.

- Es uz 47. istabu.

-Ejiet...

Aiz durvju aizkara komisārs neskaidri sare-dzeja naktssargu, kurš gulēja uz saliekamās gultas līdzās atslēgu dēlim.

Vīrs paslējās, lai iedarbinātu mehānismu, kas atdarīja durvis uz viesnīcas halli, taču roka sastinga pusceļā. Šķiet, viņš tikai tagad bija pamodies pa īstam.

- Tur neviena nav! - naktssargs norūca, no jauna atlaižoties gultā.

-Acumirkli. Man ar jums jārunā.

- Ko jūs gribat?

- Policija.

Megrē necentās saprast vārdus, kurus naktssargs murkšķēja zem deguna, droši vien tās nebija nekādas sevišķās laipnības. Vīrs savā būcenī piecēlās no gultas, kur bija gulējis ar visām biksēm. Viņš īgni tuvojās stiklotajām durvīm, pagrieza atslēgu un, saraucis uzacis, jautāja:

- Vai jūs esat no tikumības policijas?

- Kā jūs zināt, ka 47. istabā neviena nav?

- Tips, kas tur dzīvoja, nerādās jau vairākas dienas, un nesen es redzēju izejam sievieti.

- Kurā brīdī?

-Tieši nepateikšu. Varbūt ap pusdesmitiem.

- Vai viņu sauc Mado?

- Es dežurēju tikai pa naktīm un vārdu nezinu nevienam. Garāmejot viņa nolika savu atslēgu. Skatieties! Tā ir uz dēļa.

- Vai šī dāma bija viena?

Viņš tūlīt neatbildēja.

- Es jums prasu, vai šī dāma bija viena!

- Ko jums no viņas vajag? Uibi, labi. Nav vērts dusmoties. Kāds bija uzkāpis pie viņas mazliet agrāk.

- Vai vīrietis?

Naivais jautājums naktssargu glu/.i vai apstulbināja.

-Cik ilgi viņš palika augšā?

- Apmēram desmit minūtes.

- Vai viņš prasīja istabas numuru?

- Viņš vispār neko neprasīja. Uzkāpa augšā, uz mani nemaz nepaskatījies. Tad durvis vēl nebija aizslēgtas.

- Kā jūs zināt, ka viņš bija tieši 47. istabā?

- Tāpēc, ka viņš kāpa lejā pa trepēm kopā ar to sievieti.

- Vai jums ir kartītes?

- Nē. Saimniece tās glabā savā rakstāmgaldā aiz atslēgas.

- Kur ir saimniece?

- Savā gultā ar saimnieku.

- Dodiet man 47. istabas atslēgu un ejiet viņu modināt! Sakiet viņai, lai nāk augšā! Es gaidīšu.

Vīrietis tā jocīgi paskatījās un nopūtās.

- Jums gan ir drosme. Bet vai jūs tiešām esat no policijas?

Megrē viņam paradīja savu apliecību un ar atslogu rokā devās augšup pa kāpnēm. 47. numurs bija piektajā stāvā, parasta istaba ar dzelzs gultu, pie sienas izlietne un bide, nodilis atzveltnis un kumode.

Gulta bija saklāta. Uz paklāja gulēja atvērta avīze ar Cārlija Cinaljas un Ciēero fotogrāfijām pirmajā lappusē. Tas bija pēdējais izdevums, kas parādījās pārdošanā ap sešiem vakarā. Visas personas, kas būtu redzējušas šos divus vīriešus, tika lūgtas par to steidzami ziņot komisāram Megrē.

Vai sieviete vēstuli viņam būtu sūtījusi tāpēc?

Istabas vienā stūrī bija divi koferi: viens vecs, stipri nolietots, otrs gluži jauns. Uz abiem bija Kanādas kuģniecības kompānijas etiķetes. Koferi nebija aizslēgti. Megrē tos atvēra un sāka izkravāt saturu uz gultas. Te bija Monreālas veikalos pirkta veļa un sieviešu apģērbs, lielākoties vēl samērā jauns.

- Jūs nu gan neesat kautrīgs! - atskanēja balss durvīs. Viesnīcas saimniece šķita manāmi aizelsusies no straujā kāpiena uz piekto stāvu. Tā bija neliela auguma sieviete ar skarbiem sejas pantiem, un uz ruļļiem uztītie sirmie mati viņu nebūt nepadarīja pievilcīgāku.

- Vispirms, kas jūs esat?

- Komisārs Mcgrc no kriminālpolicijas.

- Ko jūs gribat?

- Es gribu uzzināt, kas ir sieviete, kura šeit dzīvo.

- Kādēļ? Ko viņa ir izdarījusi?

- Es jums iesaku bez ierunām iedot man viņas reģistrācijas kartīti!

Saimniece katram gadījumam bija paņēmusi kartīti līdzi, tomēr pasniedza to visai negribīgi.

- Policijā jūs laikam nekad neiemācīsieties labas manieres!

Viņa devās uz pusatvērtajām blakusistabas durvīm, acīmredzot grasīdamās tās aizvērt.

- Acumirkli! Kas dzīvo blakusistabā?

- .Šis dāmas vīrs. Vai tās nav viņa tiesības?

- Neaiztieciet šīs durvis! Es redzu, ka viņi ir pierakstīti uz Perkinsa vārda, Perkinsa kungs un kundze no Monreālas, Kanādas.

- Nu, un tad?

- Vai jūs redzējāt viņu pases?

- Es viņiem neizīrētu istabas, ja pases nebūtu kārtībā.

- Pēc šīs kartītes spriežot, viņi ir ieradušies pirms mēneša?

- Vai tas jums nepatīk?

- Vai jūs varat man aprakstīt Džonu Perkin-

su?

- Maza auguma tumšmatis, neveselīgs, ar slimam acīm.

- Kādēļ jūs sakāt, ka viņam ir slimas acis?

- Tādēļ, ka viņš vienmēr nēsāja brilles, pat naktī. Vai viņš ir izdarījis ko sliktu?

Kā viņš bija ģērbies?

No galvas līdz kājām viss bija jauns. Vai tas nav dabīgi jaunlaulātajiem?

- Viņi ir jaunlaulātie?

- Es tā domāju.

- Un kas jums liek tā domāt?

Viņi gandrīz nemaz neizgāja no savām divām istabām.

- Kādēļ divām istabām?

- Nu, tas uz mani neattiecas.

- Kur viņi ieturēja maltītes?

- Es viņiem to neprasīju. Perkinsa kungs laikam ēda šeit, jo es viņu tikpat kā ne reizi neredzēju izejam no istabas dienā, it īpaši pēdējā laikā.

- Ko nozīmē - pēdējā laikā?

- Pēdējo nedēļu. Vai arī divas pēdējās nedēļas.

- Viņš nekad neizgāja paelpot svaigu gaisu?

- Tikai vakaros.

- Ar melnām brillēm?

- Es jums saku, ko redzēju. Ļoti žēl, ja jūs man neticat.

- Vai viņa sieva mēdza iziet?

- Viņa gāja iepirkties, gādāja pārtiku. Rs pat reiz uzkāpu pie viņiem, lai pārliecinātos, ka istabās netiek gatavots ēdiens, tas šeit ir aizliegts.

- Tātad vairākas nedēļas viņš apmierinājās ar aukstu ēdienu.

- Tā izskatās.

- Vai jums tas nelikās jocīgi?

- No ārzemniekiem visu ko var sagaidīt.

- Naktssargs man teica, ka Perkinss atstājis viesnīcu pirms dažām dienām. Vai jus varētu atcerēties, kad viņu redzējāt pēdējo reizi?

- Es nezinu. Svētdien vai pirmdien.

- Vai viņš paņēma līdzi mantas?

-Nē.

- Vai viņš jums darīja zināmu, cik ilgu laiku neuzturēsies viesnīcā?

- Viņš nekā neteica. Viņš būtu varējis man stāstīt, ko vien gribētu, es tik un tā neko nesaprastu, jo šis kungs nerunā neviena vārda franciski.

- Un viņa sieva?

- Viņa runā tāpat kā mēs abi.

- Bez akcenta?

- Ar vieglu akcentu, kas līdzīgs beļģu runai. Saka, ka tas esot kanādiešu akcents.

- Vai viņiem bija kanādiešu pase?

-Jā.

- Ka jūs uzzinājāt, ka Perkinss ir aizgājis?

- Kādu vakaru, svētdien vai pirmdien, viņš izgāja pastaigāties, to es jums jau teicu, un nākamajā dienā Lusila, kura uzkopj istabas šajā stāva, man paziņoja, ka viņa šeit vairs neesot un ka viņa sieva šķietot noraizējusies. Ja jums vēl ilgi man jāuzdod jautājumi, es labāk apsēdīšos.

Un viņa cienīgi apsēdās, nosodoši noskatīdamās uz komisāru.

- Vai pie Perkinsiem nāca kādi cilvēki?

- Man tas nav zināms.

- Kur atrodas telefons?

- Kantorī, kur es uzturos visu dienu. Ne viens, ne otrs nekad nezvanīja.

- Vai viņi vēstules saņēma?

- Viņi nav saņēmuši nevienu vēstuli.

Vai Perkinsa kundze negāja tās saņemt pas-ta uz pieprasījumu?

- Es viņai nesekoju. Sakiet taču, vai jūs esat drošs, ka jums ir tiesības rakņāties pa viņu mautam?

Mcgrē visu sarunas laiku bija turpinājis iztukšot abus čemodānus, kuru saturs tagad aizņēma visu gultu.

Drēbes nebija ne lepnas, ne pieticīgas, diezgan labas kvalitātes. Kurpēm bija pārspīlēti augsti papēži, un veļa drīzāk piederētos kādai bārdāmai, nekā jaunlaulātajai.

- Es vēlētos apskatīt blakusistabu.

-Jūsjau man atļauju neprasījāt!

Viesnīcniece sekoja komisāram, it kā bažītos,

ka viņš varētu kaut ko piesavināties. Šeit ari bija jauni, Monreālā pirkti čemodāni. Apģērbs tikpat ka nebija valkāts, ar kanādiešu firmu zīmēm. Šķila, ka šie jaunlaulātie pēkšņi izlēmuši ielīst jaunā ādā un dažās stundās nopirkuši visu nepieciešamo ceļojumam. Uz kumodes mētājās kādi desmit amerikāņu laikraksti, kurus tirgoja tikai Operas un Madlēnas laukuma kioskos.

Nevienas fotogrāfijas. Neviena papīra. Vienā no čemodāniem, pašā apakšā, Megrē atrada pasi uz Džona Perkinsa kunga un kundzes vārda, abi no Monrcālas. Spriežot pēc vīzām un zīmogiem, jaunais pāris izceļojis ar kuģi no Halifaksas pirms sešām nedēļām un izkāpis krastā Saut-hemptonā, no kurienes caur Djepu nonācis Francijā.

- Nu, jūs uzzinājāt, ko gribējāt?

- Vai apteksne dzīvo viesnīcā?

- Viņa guļ astotajā stāvā.

- Palūdziet viņu nonākt pie manis!

- Kādēļ gan ne? Ir tik vienkārši strādāt polici-j;\. Var pamodināt cilvēkus vienalga kādā nakts stundā, var viņiem traucēt miegu un...

Joprojām pikti purpinādama, saimniece pagaisa kāpnēs.

Megrē paņēma rokā pudelīti ar zilu tinti, šķiet, tā bija izmantota vēstules rakstīšanai. Aiz loga komisārs atrada papīrā ietītu tiesu, kura bija nolikta aukstumā.

Lusila bija maza, melnīgsnēja sieviete, kura mazliet šķielēja. No debeszilā peņuāra visu laiku centās izspraukties bāla, ļengana krūts, taču istabene izlikās to neievērojam.

Jūs man vairs neesat vajadzīga, - Megrē sacīja saimniecei. - Varat doties gulēt.

- Jūs esat pārāk laipns. Neļauj sevi iespaidot, Lusila!

- Nē, kundze.

Lusila nebūt nebija satraukta. Tikko durvis aizvērās, viņa aizgrābtā balsī pajautāja:

- Vai taisnība, ka jūs esat slavenais komisārs Megrē?

- Sēdieties, Lusila! Man patiktu, ja jūs izstāstītu visu, ko zināt par Perkinsiem.

- Man vienmēr ir šķitis, ka tas ir jocīgs pāris.

Un viņai izdevās piesarkt.

- Vai jums neliekas jocīgi, ka jaunlaulātie guļ atsevišķi, katrs savā istabā?

- Viņi nekad negulēja vienā gultā?

- Nekad.

- Vai jūs esat droša, ka vakaros viņi nebija kopā?

- Redziet, mēs, istabenes, no rīta uzmetušas aci gultai, uzreiz varam pateikt, vai...

Viņa bērnišķīgi nosarka un paslēpa krūti pe-ņuāra.

- Citiem vārdiem, jums radās iespaids, ka viņi negulēja kopā?

- Esmu par to tikpat kā droša.

-Cikos jūs uzkopāt istabas?

- Ka kuru reizi. Kādreiz deviņos no rīta, citreiz pēcpusdienā. Lai uzkoptu kundzes istabu, es centos sagaidīt bridi, kad viņa iziet. Bet kungs vienmēr bija šeit.

- Un kā viņš pavadīja savu laiku?

- Viņš lasīja savus biezos laikrakstus, risināja krustvārdu mīklas vai ari rakstīja vēstules.

-Jūs viņu redzējāt rakstām vēstules?

-Jā. Diezgan bieži.

- Viņš nekad neizgāja uz ielas dienas laikā?

- Tikai sākumā. Pēc tam dienas piecpadsmit noteikti ne.

- Vai viņam sāpēja acis?

- Istabā ne. Šeit viņš nekad nevalkāja savas brilles, bet uzlika tās, lai ielu uz tualeti gaiteņa galā.

- Vārdu sakot, viņš slēpās?

- Šķiet, kājā.

- Vai viņš izskatījās izbijies?

Man tā likās. Kad pieklauvēju pie durvīm, arvien izdzirdu viņu satrūkstamies, un man bija jānosauc savs vārds, pirms viņš atdarīja.

- Viņa arī?

- Ne. Tikai kopš pirmdienas tāda savāda.

Atkal pavīdēja bālā un ļenganā krūts.

- Precīzāk, kopš otrdienas rīta. Tas bija otrdien, kad es ievēroju, ka Perkinsa kunga vairs nav šeit.

- Vai viņa jums kaut ko paskaidroja?

- Viņa man neko neteica, bet šķita, ka ir stipri pārvērtusies. Vairākas reizes viņa mani lūdza aiziet nopirkt desu un maizi. Šovakar...

- Tā bijāt jūs, kas aiznesa vēstuli uz pastu?

- Jā. Viņa man piezvanīja. Es izpildīju visus viņas sīkos uzdevumus un saņēmu par to labas dzeramnaudas. Ari avīzes es viņai pirku.

- Vai jūs viņai uznesāt arī šīvakara avīzi?

- Jā.

- Vai jums likās, ka viņai ir nodoms iziet?

- Nē. Viņa bija izģērbusies.

- Un kā viņa bija tērpusies, kad nodeva jums vēstuli?

- Viņai mugurā bija mājas kleita, lūk, tā karājas uz āķa.

- Cikos jūs devāties gulēt?

- Deviņos. Es sāku darbu septiņos no rīta. Tā esmu es, kas spodrina apavus visos trijos stāvos.

- Es jums pateicos, Lusila. Ja jūs atceraties vēl kaut ko, piezvaniet man uz Orfēvras krastmalu! Ja manis nav, varat runāt ar inspektoru, kas būs pie aparāta.

- Jā, Megrē kungs.

- Jūs varat iet gulēt.

Viņa vēl mirkli paminstinājās, pasmaidīja un klusi noteica:

- Ar labvakaru, Megrē kungs.

- Ar labvakaru, Lusila.

Dažas minūtes vēlāk komisārs nokāpa lejā, kur naktssargs viņu gaidīja pie sarkanvīna pudeles.

- Nu, ko tad saimniece jums stāstīja?

- Viņa bija ļoti laipna, - atbildēja komisārs. -Lusila arī.

- Vai Lusila jums izrādīja uzmanību?

Laikam ari tas ietilpa istabenes paradumos.

- Vai jūs katru dienu sākat nakts dežūru deviņos?

- Jā. Bet es eju gulēt ne agrāk ka vienpadsmitos, reizēm pat vēlāk.

- Vai jūs labi redzējāt vīrieti, kurš šovakar bija atnācis pie Perkinsa kundzes?

- Tikai caur aizkaru, bet pietiekami labi.

- Lūdzu, aprakstiet!

Garš, blonds, cepure atstumta uz pakauša. Viņam mugurā nebija mēteļa, tas man visvairāk uzkrita, jo ārā tāds aukstums.

- Varbūt viiiu pie durvīm gaidīja mašīna?

- Nē. Es viņus dzirdēju aizejam pa ietvi.

Megrē šķita, ka stāsts par vīrieti bez mēteļa viņam kaut ko atgādina, bet nevarēja uzreiz atcerēties.

- Vai, jūsuprāt, Perkinsa kundze gāja labprātīgi?

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Viņa atvēra jūsu durvis?

- Kā tad citādi viņa būtu man iedevusi savu atslēgu?

- Vai vīrietis pa to laiku palika gaitenī?

-Jā.

- Vai viņš nelikās viņai draudam?

- Viņš mierīgi smēķēja cigareti.

- Viņa jums neko nenodeva? Kādu zīmīti?

- It neko. Viņa man pasniedza savu atslēgu, sakot: “Ar labvakaru, Žan.” Tas arī ir viss.

- Vai jūs ievērojāt, kā viņa bija ģērbusies?

- Viņai bija patumšs mētelis un cepure pelēkos toņos.

- Vai rokā viņai nebija nekā?

-Nē.

- Kad viņas vīrs vakaros izgāja, vai viņam gadījās paņemt kādu mašīnu?

- Es viņu vienmēr redzēju aizejam un atgriežamies kājām.

- Vai viņš gāja tālu?

- Domāju, ka ne. Parasti viņš neuzkavējās ārā ilgāk par stundu.

- Vai viņi kādreiz gāja kopā?

- Sākumā.

- Bet pēdējās piecpadsmit dienas vairs ne?

- Manuprāt, nē.

- Viņam arvien vēl bija melnās brilles?

- Jā.’

47. numura un blakusistabas logi vērās uz ielu. Sieva nepavadīja tā saukto Pcrkinsu. Vai tas nozīmēja, ka viņa vēroja pa logu, vai ceļš ir brīvs? Varbūt atpakaļceļā kāda norunāta zīme viņu brīdināja, ka nav bīstami ienākt?

Ja neskaita apģērbu, Perkinsa apraksts līdzinājās Maskareli pazīmēm.

Vai Perkinsa pazušana tieši naktī no pirmdienas uz otrdienu nebija zīmīga? Vai nepastāvēja iespēja, ka nepazīstamais cilvēks, kuru izmeta no kādas mašīnas Flešjē ielā, gandrīz pie nabaga Loņona kājām, bijis šis mīklainais Pcrkinss?

Megrē izvilka no kabatas Bila Lārnera fotogrāfiju un paradīja to naktssargam.

- Vai jūs viņu nepazīstat?

- Nekad neesmu redzējis.

- Vai jūs esat drošs, ka tas nav vīrietis, kas šovakar atnāca pie Perkinsa kundzes?

- Pavisam drošs.

Viņš parādīja divus citus fotouzņēmumus -Čārlija un Cičcro.

- Un šos te?

- Nepazīstu. Es tos redzēju šovakar avīzē.

Megrē bija atlaidis taksometru, ar kuru atbrauca, tāpēc sāka soļot uz Monmartras priekšpilsētas pusi cerībā dabūt kādu auto. Viņš vēl nebija pagājis ne simt metru, kad likās - kāds seko.

Komisārs apstājās, un ari soļi aiz muguras apklusa. Viņš atsāka iet, un soļi atskanēja no jauna. Megrē strauji apcirtās un apmēram piecdesmit metru attāluma pamanīja kādu stāvu.

Sekotājs pazuda tumsā. Dzīties pakaļ svešiniekam nebija nozīmes.

Nonācis Monmarlrā, Megrē pat nepievērsa uzmanību taksometriem, kas nemitīgi brauca garām, bet iegāja kādā barā, kur niķa divas vai trīs staigules, cerēdamas sagaidīt klientus.

Pārliecināts, ka svešais ir turpat uz ielas un viņu gaida, komisārs pasūtīja mazu glāzīti un devās uz telefona kabīni.

6. NODAĻA,

kurā visi dodas sīvā cīņā un ir arī upuri

Trešā kvartāla komisariāts atradās dažas mājas tālāk aiz spilgti apgaismotā bāra, kurā iegāja Mcgrē. Tas bija tieši tas pats komisariāts, kuram būtu bijis jānodarbojas ar šo lietu, jo Flešjē iela, kur cilvēka ķermenis tika nomests uz trotuāra, bija tieši uz teritorijas robežas.

Mcgrē norūpējies grieza numuru.

- Hallo! Kas pie aparāta? Runā Megrē.

- Inspektors Bonfiss, komisāra kungs.

- Cik tev ir vīru, Bonfis?

-Tikai divi, lielais Nikolā un Danvērs.

- Klausies mani uzmanīgi! Esmu bārā Smile. Kāds tips man seko.

- Kā viņš izskatās?

- Nevaru pateikt. Visu laiku turas ēnā, diezgan lielā attālumā no manis, tāpēc varu saskatīt tikai siluetu.

- Vai jūs gribat, lai mēs viņu saņemam ciet?

Mcgrē gandrīz būtu atkārtojis to pašu, ko teica Počo un Luidži: “Te nav runa par amatieri.”

- Klausies mani uzmanīgi, - viņš teica. - Ja šis tips ir pienācis pie skatloga un redzējis mani ieejam kabīnē, viņš noteikti visu saprata un būs aizlaidies lapās. Ja viņš mani neredzēja, viņš tomēr varēja iedomāties par telefona zvanu un... Ko tu tur saki?

- Es saku, ka cilvēks nekad par visu nedomā.

Tādi kā viņš paredz visu. Katrā ziņā viņš

uzmanās.

Kaut gan Megre neredzēja Bonfisa seju, viņš bija pārliecināts, ka inspektors ironiski smaida. Kas tur tik sevišķs - noķert kādu tipu uz ielas brīdi, kad viņš to vismazāk gaida. Tā bija ikdiena, kaut kas tāds atgadījās desmit reizes dienā.

- Vai jūs paliekat bārā, priekšniek?

- Nē. Uz ielas vēl ir gājēji. Būtu labāk, ja operācija notiktu klusā ielā. Domāju, ka Granž-batcljčras iela būtu vispiemērotākā. Tā nav gara, un nebūs grūti to noslēgt abos galos. Tūlīt aizsūti divus vai trīs policistus uz Druē ielu. Lai viņi nerādās un tur savus revolverus gatavībā.

- Vai tas ir tik nopietni?

- Domājams. Nikola un Danvers iekārtosies uz kāpnēm pie Zufroī pasāžas. Manuprāt, šajā stundā pasāžas vārti ir slēgti?

-Jā.

- Atkārto viņiem vairākas reizes manus norādījumus! Pēc desmit minūtēm iziešu no bāra un došos Granžbateljēras ielas virzienā. Kad es iešu garām pasāžai, neviens no taviem vīriem nedrīkst pakustēties. Līdzko mans sekotājs nonāks līdz viņiem, lai ņem ciet! Un lai viņi uzmanās! Sekotājs noteikti ir bruņots.

Megrē vēl piemetināja, labi zinādams, ka inspektors par to pasmaidīs:

- Vai nu es kļūdos, vai arī tas ir slepkava. Tu varētu paņemt dažus vīrus un noslēgt Fobūrmon-martras ielu.

Reti nācās pulcēt tik daudz cilvēku, lai aizturētu vienu pašu tipu, un tomēr pēdējā brīdi Megrē piemetināja:

- Lai būtu drošāk, novieto mašīnu Druē ielā!

- Kas attiecas uz mašīnu, priekšniek...

- Kas tad ir?

- Tam laikam nav nekāda sakara, bet es jums tomēr daru zināmu. Vai vīrietis jums jau ilgi seko?

- No Rišē ielas.

- Vai jūs zināt, ar kādu braucamo viņš ieradies?

-Nē.

Apmēram pirms pusstundas viens no mūsu vīriem Monmartras priekšpilsētā, mazliet augšpus Rišē ielas, atrada pamestu auto, par kura zādzību ziņoja jau priekšpusdienā.

-Kur to nozaga?

- Pie Maijo vārtiem.

- Vai tavs cilvēks to pievāca?

- Vēl ne. Tā joprojām ir tur.

[.ai neviens to neaiztiek! Un tagad atkārto manus norādījumus!

Bonl'iss tos atkārtoja kā labs skolnieks, ic-skaitot pat vārdu “slepkava”, kuru viņš izrunāja pēc nelielas pauzes.

- Vai ar desmit minūtēm tev pietiks?

- Labāk piecpadsmit.

Es iziešu no bāra pēc piecpadsmit minūtēm, l ai visi būtu bruņoti!

Megrē pašam ieroču nebija. Komisārs piegāja pie bāra un izdzēra groku, uzgriezis muguru skuķēm, kuras skatījās uz viņu ar klusu cerību.

Reizēm pa trotuāru aizgāja kāds pārītis. Bija pirmā rīta stunda, un lielākā daļa taksometru brauca uz Monmartras naktslokāliem. Nenolaižot acis no sienas pulksteņa, Megrē izdzēra vel otru groku, aizpogāja mēteli, atvēra durvis un, rokas kabatās sabāzis, sāka soļot uz priekšu. Tā kā viņš gāja turp, no kurienes bija atnācis, sekotājam vajadzēja būt priekšā, bet Megrē nevienu neredzēja. Vai vīrietis nebūs pagājis garām bāram, kamēr viņš atradās kabīnē?

Megrē negribēja atgriezties, viņš nolēma riskēt, vienmērīgiem soļiem gāja tālāk un pat apstājās zem laternas, izlikdamies, ka piezīmju grāmatiņā meklē kādu adresi.

Nozagtā mašīna arvien vēl bija ietves malā, nevienu policistu tuvumā neredzēja. Uz ielas varēja but kādi desmit cilvēki, laiku pa laikam atskanēja skaļas, ieskurbušas balsis.

Tikai uz Granžbateljēras ielas Mcgre uzzinās, vai kāds viņam turpina sekot, un, iegriežoties tajā, viņa krūtis mazliet sažņaudzās. Komisārs nogāja kādus piecdesmit metrus, kad šķita izdzirdis soļus uz ielas stūra.

Tagad visu izšķirs Nikolā, kura lielākais prieks bija iespēja krietni izvicināt dūres. Megrē nepagrieza galvu, ejot garām Zufroī pasāžai, taču viņš zināja, ka uz pakāpieniem, kas atdalīja trotuāru no slēgtās pasāžas, tumsā slēpjas divi vīri. Iepretim kādi divi vai trīs viesnīcas logi vēl bija apgaismoti.

Megrē gāja mierīgi, smēķēdams savu pīpi, un rēķināja, kura brīdī sekotājs nonāks pie pasāžas. Vēl kādi desmit soļi... Tagad viņš ir tur...

Komisārs jau bija sagatavojies izdzirdēt cīņas troksni starp policistiem un viņa sekotāju, varbūt pat kādu izsaucienu, vīriem valstoties pa bruģi, taču tieši tajā brīdī atskanēja šāviens.

Pagriezies viņš pamanīja ielas vidū druknu maza auguma vīru, kas vēl divreiz izšāva pasāžas virzienā.

Monmartras ielas stūrī kāds iesvilpās: droši vien Bonfiss deva trauksmes signālu pārējiem.

Granžbateljēras ielu apsargāja no abām pusēm. Kāds ķermenis novēlās pa pakāpieniem, laikam jau Nikolā, jo uz ietves sakņupušais stāvs izskatījās milzīgs. Otrs, acīmredzot Danvērs, iz-sava. Piesteidzās policisti no Druē ielas stūra. Viens no viņiem izšāva daudz par ātru un gandrīz trāpīja Megrē. Tad piebrauca policijas mašīna.

Slepkavam it ka nebija nekādu iespēju izbēgt, un tomēr, pateicoties neiedomājamai nejaušībai vai apstākļu sakritībai, tas viņam tomēr izdevās.

Brīdī, kad no abām pusēm tuvojās policisti, kāds kravas auto ar sakņu kastēm izbrauca no Druē ielas un virzījās uz Monmartras pusi, tad pagriezās uz centrāltirgu. Mašīna brauca ātri. Vadītājs, šķiet, nesaprata, kas te notiek, kaut gan viņam vajadzēja dzirdēt šāvienus. Viens policists braucējam kaut ko uzkliedza, šķiet, lai apstājas, bet, baiļu pārņemts, šoferis, gluži otrādi, piedeva gāzi un aizdrāzās pa ielu kā viesulis.

Nepazīstamais ātri apķērās un ielēca kravas mašīnas aizmugurē. Danvērs turpināja šaut, šāva arī Nikolā, guļot uz trotuāra.

Likās, ka šajā spēlē uzvarēs policija, jo kravas mašīnai jau sekoja komisariāta auto, bet tas vēl nebija nokļuvis līdz Monmartras ielai, kad vienā no riepām trāpīja lode un no pakaļdzīšanās bija jāatsakās.

Bonfiss, kurš bija pakāpies malā, kad garām padrāzās kravas mašīna, tagad svilpa, cik jaudas, lai brīdinātu policistus, kuri varēja atrasties postenī Lielo bulvāru stūrī. Bet tie neko nesaprata. Viņi redzēja aizbraucam mašīnu un neattapa, kas viņiem jādara. Garāmgājēji, dzirdot šāvienus, panikā metās uz visām pusēm.

Megrē saprata, ka ir zaudējis. Atstādams pakaļdzīšanos Bonfisa ziņā, viņš piegāja pie lielā Nikolā un noliecās.

- Ievainots?

- Tieši vēderā! - novaidēja puisis, kura seja bija sašķobījusies sāpju grimasē.

Piebrauca policijas autobuss, no kura izvilka nestuves.

- Ziniet, priekšniek, esmu drošs, ka es arī viņam trāpīju, - teica Nikolā brīdī, kad viņu iecēla autobusā.

Tā izrādījās patiesība. Ar lukturīti apgaismojot bruģi ielas vidū, kur bija stāvējis svešinieks, policisti pamanīja asins traipus.

Lielo bulvāru pusē, tirgus virzienā, atskanēja vēl divi vai trīs šāvieni. Tur vīrietim nebūs grūti aizbēgt. Tā bija rīta stunda, kad no visiem lauku rajoniem sabrauca kravas auto un tieši uz ielas sāka izkraut dārzeņu un augļu kastes. Visā kvartālā valdīja rosība. Simtiem trūcīgu tipu gaidīja

iespēju nopelnīt mazliet naudas, piepalīdzot darbos, no apšaubāmiem bāriem līgodamies izstreipuļoja dzērāji.

Zemu noliecis galvu, Megrē devās uz policijas posteni, kur iegāja tukšajā Bonfisa kabinetā. Vidu bija maza plīts, un komisārs mehāniski sāka to piepildīt.

Postenis bija gandrīz tukšs. Te bija tikai viens brigadieris un trīs vīri, kuri neuzdrošinājās viņam uzdot jautājumus, jo paši jutās galīgi apjukuši.

Viss notika ne tā kā parasti. Notikumi risinājās mulsinoši ātri, pārāk precīzi un cietsirdīgi.

Vai jūs izsaucāt operatīvo grupu? - jautāja Megrē brigadierim.

- Tiklīdz uzzināju. Viņi ielenc centrāltirgus kvartālu.

Tā tas parasti notika, un Megrē zināja, ka tas neko nedos. Ja vīrietim bija izdevies izbēgt pusducim bruņotu policistu klusā, abos galos bloķētā ielā, viņam nebūs sevišķi jāpūlas, lai pagaistu centrāltirgus drūzmā.

- Vai jūs rezultātus negaidīsiet?

- Kur aizveda Nikolā?

- Uz pilsētas hospitāli.

- Es eju uz Orfēvras krastmalu. Ziņojiet man par notikumu gaitu!

Megrē paņēma taksometru. Braucot cauri tirgum, policijas kontrole viņus apstādināja divas reizes. Policija bija uzsākusi vērienīgu tvarstīšanu. Skuķes skrēja uz visām pusēm, lai izvairītos. Pie viena no paviljoniem stāvēja arestantu auto.

Počo un Luidži nebūt nebija kļūdījušies. Megrē to zināja jau no paša sākuma. Cinalja un viņa kompānija nebija ne iesācēji, ne amatieri. Šķiet, ka viņi uzminēja katru jaunu policijas soli un rīkojās precīzi un mērķtiecīgi.

Komisārs lēnām uzkāpa pa lielajām trepēm, izgāja cauri inspektoru istabai, kur Vašē, kurš vēl neko nezināja, gatavoja kafiju.

- Vai jus arī negribat, priekšniek?

- Labprāt.

- Vai jūs atradāt Mado?

Taču, uzmetis skatu komisāram, viņš jautājumu vairs neatkārtoja.

Megrē novilka mēteli, tad, aizmirsis noņemt cepuri, piesēdās pie rakstāmgalda un mehāniski sāka spēlēties ar zīmuli.

Tikpat izklaidīgi viņš uzgrieza sava dzīvokļa numuru un izdzirda savas sievas balsi:

- Tas esi tu?

- Es laikam šonakt nebūšu.

- Kas tev kaiš?

- Nekas.

- Izklausās, ka ar tevi kaut kas nav kārtībā. Vai tās ir iesnas?

- Varbūt.

- Kādas nepatikšanas?

- Ar labunakti.

Vašē atnesa lasi kūpošas kafijas, un komisārs piegāja pie sienas skapja, kur vienmēr rezervē bija konjaka pudele.

- Vai tu gribi?

- Varat ieliet man mazliet kafijā, par ļaunu nenāks.

- Vai Barons nezvanīja?

- Vēl ne.

- Vai tev ir viņa numurs?

- Es to pierakstīju.

- Piezvani viņam!

Arī par to Megrē raizējās. Barons bija apsolījies piezvanīt, un maz ticams, ka šajā stundā viņš vel būtu medībās.

- Numurs neatbild, priekšniek.

- Likā?

- Es viņu aizsūtīju gulēt, kā jūs man likāt.

- Un Toranss?

- Viņš sekoja dāmai uz Folibcržēru, tad kādā ēstuvē Rojāla ielā, kur viņa kopā ar draudzeni paēda vakariņas. Pēc tam viņa atgriezās mājās viena, un Zanvjē turpina uzraudzīt namu.

Mcgrē paraustīja plecus. Kāda tam visam nozīme, ja pretiniekam vienmēr izdevās viņu apsteigt? Komisārs sakoda zobus, domājot par Počo un viņa padomiem, par Luidži aizbildnie-cisko attieksmi. Kā viens, tā otrs šķita sakām:

“Jūs esat ļoti jauks, komisār, un šeit, Parīzē; kur nav daudz kriminālnoziedznieku, jiīs esat liels dūzis. Bet šī lieta nav domāta jums. Runa ir par puišiem, kuri spēlē cietsirdīgi un var jums nodarīt ļaunu. Labāk lieciet viņus mierā! Kas jums par daļu gar viņiem?”

Viņš pazvanīja uz slimnīcu un ar grūtībām sazinājās ar kādu, kas kaut ko zināja.

- Pašreiz viņu operē, - komisāram paskaidroja.

- Vai stāvoklis ir nopietns?

- Skarts vēdera dobums.

Loņons, kuru aizved uz Senžermēnas mežu, lai ar dūrēm izkropļotu seju un gandrīz vai ielauztu galvaskausu ar revolvera spalu! Lielajam Nikolā ielaiž lodi vēderā, pirms viņš paguvis pakustēties!

Tātad visu laiku, kamēr svešais vīrietis sekoja komisāram Granžbateljēras ielā, viņš bijis gatavs sadurties ar lamatām un turēja savu automātisko pistoli šaušanas gatavībā. Brīnums, ka Danvērs ticis sveikā cauri!

Spriežot pēc stāva, tas varēja būt Čārlijs. Un šim Čārlijam, kurš tikpat kā nepazina Parīzi un nerunāja ne vārda franciski, pašā pilsētas centrā izdevās tikt galā ar veselu policijas brigādi!

Maskareli, saukts Skrandainis Džo, bija aizbraucis no Monreālas ar svešu vārdu, kopā ar sievieti, ar kuru viņam acīmredzot nebija intīmu attiecību.

Abi pārējie, Čārlijs un Čičero, bija izbraukuši ar kuģi no Ņujorkas pavisam atklāti, ar īstajiem vārdiem kā cilvēki, kuriem nav ko slēpt. Ar īstajiem vārdiem viņi pierakstījās arī viesnīcā.

Vai šie vīri jau iepriekš zināja, kas viņiem meklējams? Ļoti iespējams. Viņi zināja ari to, kur meklēt palīdzību.

Megrē butu varējis zvērēt, ka tāds vīrs ka Bils Larners, kurš nekad neatļāvās vardarbību, ne jau no laba prāta varēja piekrist sadarboties.

Lai nu kā, viņiem izdevās aizsūtīt Bilu uz garāžu noīrēt mašīnu.

Vai šie vīri zināja Maskareli adresi, izkāpjot Francijas krastā? Grūti pateikt, jo viņi bija gaidījuši gandrīz divas nedēļas, lai uzbruktu.

Viņi neko nedarīja pa roku galam, bet aukstasinīgi izspēlēja gājienu pēc gājiena.

Divu nedēļu laikā, kamēr ritēja sagatavošanās, viņi droši vien apmeklēja Počo restorānu Lārnera sabiedrībā.

Vai viņi iegriezās ari Manhetenas bārā? Iespējams. Luidži bija godīgs virs, bet viņš nekad neko nesacītu Megrē. Vai viņš nebija ieminējies par amerikāņu komersantiem, kuri labāk maksāja reketieriem, nekā riskēja sūdzēties policijai?

Skrandainis Džo savukārt likās esam par visu informēts, jo pēdējās piecpadsmit dienas, tas ir, kopš Cārlija un Cičcro atbraukšanas, dubultoja savu piesardzību.

Tā bija pokera spēle, kurā tika spēlēts uz dzīvību, un katrs centās uzminēt pretinieka kārtis.

Skrandainis Džo savā viesnīcā Rišē ielā jutās apdraudēts, viņš slēpās, izejot tikai uz dažām minūtēm vakaros, melnās brillēs kā dažas kinozvaigznes.

Cārlijs un Cičero būs viņu novērojuši vairākas dienas, līdz beidzot sagatavojuši lamatas. Pirmdienas vakarā Lārnera noīrētā mašīnā viņi uzglūnēja pie Bretaņas viesnīcas.

Laikam jau viss notika tāpat kā ar Loņonu, mašīna piebrauca pie trotuāra, pret Maskareli pavērsās revolvera stobrs...

“Iekāp!”

Un tas notiek pilsētas centrā, skaidrā dienas laikā, kad uz ielām vēl liela kustība. Vai pirms nošaušanas viņu aizveda uz laukiem? Domājams, ka ne. Drīzāk viņi būs lietojuši ieroci ar klusinātāju. Dažus mirkļus vēlāk viņi ļāva ķermenim izvelties uz trotuāra Flešjē ielā.

Megrē uz baltas papīra lapas zīmēja ķiņķēziņus, gluži tāpat kā to dara skolnieki uz burtnīcu malām.

Brīdī, kad mašīna attālinājās, Čārlijs un Cicero ieraudzīja Loņona siluetu. Droši vien bija par vēju šaut. Turklāt šajā brīdī vairs nebija nozīmes, vai ķermeni atrod, vai nē, jo darbs bija padarīts.

Megrē jutās drošs, ka tiktāl nekļūdās. Auto droši vien apmeta loku pa kvartālu. Nedaudz vēlāk atgriezušies Flešjē ielā, abi gangsteri atklāja, ka līķis ir aizvākts. 'Го nevarēja izdarīt policija, kurai būtu vajadzējis vairāk laika, lai nokārtotu formalitātes.

Kā uzzināt, kurš pievācis nogalināto?

“'Pie ir profesionāļi,” Luidži bija uzsvēris.

Viņi tiešām rīkojās kā profesionāļi. Baidoties, vai tikai vīrietis, kuru viņi bija pamanījuši, nav atzīmējis mašīnas numuru, nākamajā dienā gangsteri uzradās pie garāžas, kur mašīna bija noīrēta. Ieraudzījuši Loņonu, viņi tam sekoja līdz mājām, cerēdami tur atrast mirušo vai ievainoto.

Čārlijs un Čičero, kuri nerunāja ne vārda franciski, nevarēja izjautāt vārtnieci vai Loņona kundzi.

Viņi aizsūtīja Lārneru.

Nav grūti iedomāties, kādus ģīmjus viņi rādīja, uzzinot, ka vīrietis no Flešjē ielas ir policijas inspektors. Un kāpēc nekas netika rakstīts laikrakstos?

Acīmredzot viņiem bija ārkārtīgi svarīgi atrast upuri, dzīvu vai mirušu. Taču, zinādami, ka policija ir uz pēdām, šie viri pacentās pazust.

Šķiet, kopš tā briža viņi paredzēja katru Meg-rē soli un prata to atvairīt.

Viņi pameta savas viesnīcas un, saņēmuši zīmīti no Počo, atstāja arī patvērumu Brinela ielā.

Trīs vīriešu fotogrāfijas parādījās laikrakstos. Dažas stundas vēlāk Skrandaiņa Džo draudzeni kāds aizveda no viesnīcas. Un, kad Megrē izgāja no tās pašas viesnīcas, Čārlijs Činalja viņam sekoja, nebaidoties Granžbateljēras ielā uzsākt šaudīšanos īstenā Čikāgas garā.

- Vašē!

-Jā, priekšniek...

- Pārbaudi vēlreiz, vai Barons nav pārnācis mājās!

Barona ilgā prombūtne komisāru sāka uztraukt arvien vairāk. Inspektors bija teicis, ka tikai mazliet paklaiņos pa dažiem bāriem, kurus apmeklē hipodromu publika.

Megrē nenovērtēja par zemu savu pretinieku.

Barons varbūt kaut ko uzzinās. Bet vai tie otrie ari nesapratis, ka viņiem ir uz pēdām? Vai nenotiks tas pats, kas bija noticis ar Loņonu?

- Numurs arvien vēl neatbild.

- Vai esi pārliecināts, ka tev ir īstais numurs?

- Es pārbaudīšu.

Vašē pazvanīja uz izziņu biroju un pārliecinājās, ka nebija kļūdījies.

- Cik ir pulkstenis?

- Bez piecām divi.

Viņam ienāca prātā, ka Manhetena bija bārs, kur daudz runāja par zirgu sacīkstēm. Varbūt bārs vel ir vaļā? Ja nē, iespējams, ka Luidži vēl skaita ieņēmumus.

Patiešām, Luidži pacēla klausuli.

- Šeit runā Megrē.

-Jā...

- Vai pie jums vēl ir cilvēki?

- Es aiztaisīju ciet pirms desmit minūtēm. Esmu viens un taisos iet projām.

- Sakiet man, Luidži, vai jās pazīstat inspektoru, kuru sauc Barons?

- Tas no zirgu sacīkstēm?

- Jā. Es gribētu zināt, vai jūs viņu šovakar neesat redzējis?

- Es viņu redzēju.

- Cikos?

- Mirklīti. Bārs vēl bija pilns. Varēja būt ap pusdivpadsmitiem. Jā. Tieši pēc teātru slēgšanas.

- Vai viņš ar jums runāja?

- Personīgi nē.

- Vai jūs redzējāt, ar ko viņš sarunājās?

Klusuma brīdis.

- Klausieties, Luidži! Jūs esat brašs cilvēks, un man pret jums nekad nekas nav bijis iebilstams.

- Un tad?

- Viens no maniem inspektoriem tikko saņēma lodi vēderā.

- Vai viņš ir beigts?

- Šobrīd viņu operē. Un vēl... No viesnīcas ir aizvesta kāda sieviete.

- Un jūs zināt, kas to izdarīja?

- Nolaupītā ir Skrandaiņa Džo draudzene.

Atkal klusums.

- Barons neiegriezās pie jums tikai tādēļ, lai izdzertu glāzīti.

- Es klausos.

- Uz manu inspektoru šāva Čārlijs.

-Jūs viņu aizturējāt?

-Viņam izdevās aizbēgt, bet viņš ir ievainots.

- Un ko jūs gribat zināt no manis?

- No Barona nav nekādu ziņu, un man viņš noteikti jāatrod.

- Kā cs varu zināt, kur viņš ir?

- Ja jūs pateiktu, ar ko viņš šovakar runāja, varbūt man izdotos nokļūt uz pareizā ceļa.

Vēlreiz klusuma bridis, šoreiz garāks par iepriekšējiem.

- Ziniet, komisār, manuprāt, būtu labāk, ja mēs satiktos un parunātos. Neesmu pārliecināts, ka tas ir to vērts, jo neko daudz nezinu. Atklāti sakot, es negribētu satikties šeit, pie manis. Kas to var zināt.

- Tad varbūt pie manis?

- Ari nē. Paldies! Bet, ja jūs aizbrauktu uz Kupola bāru Monparnasa bulvārī un būtu drošs, ka neviens neseko, es ari tur aizietu.

- Kad jūs tur varētu būt?

- Jānoslēdz bārs, un es varu iet. Man ir mašīna pie durvīm.

Pirms iziešanas Mcgrē vēl piezvanīja uz slimnīcu.

- Varbūt izdosies viņu glābt, - viņam paziņoja-

Pēc tam komisārs vel parunāja pa telefonu ar Bonfisu.

- Vai jūs viņu nenotvērāt?

- Nē. Pirms pusstundas mums tika ziņots par automašīnas zādzību Vikluāras ielā. Es jau visiem paziņoju tās numuru.

Joprojām tā pati taktika.

- Sakiet, Bonfis, vai jūs pārbaudījāt otru mašīnu, kuru pameta Monmartras priekšpilsētā!

- Ēs par to domāju. Šķiet, tā šodien ir braukusi pa laukiem, jo dubļi vēl nav nožuvuši. Piezvanīju tās īpašniekam, un viņš apgalvo, ka vēl šodien tā bijusi tīra.

Mcgrē iesēdās prefektūras mašīnā un uzmodināja šoferi.

- Uz Kupolu!

Luidži, atbraucis pirmais, jau sēdēja pie galdiņa netālu no letes, ēda cīsiņus un uzdzēra alu. Zālē gandrīz neviena nebija.

- Vai jums nesekoja?

-Nē.

-Sēdieties! Ko jūs pasūtīsiet?

- To pašu.

Tā bija pirmā reize, kad Mcgrē redzēja Luidži ārpus Manhetenas bāra. Itālietis bija nopietns, noraizējies. Viņš sāka runāt klusā balsī, nenolaižot skatu no durvīm.

- Man nudien nepatīk jaukties citu darīšanās. No otras puses, ja es to nedarīšu, jūs mani šā vai tā neliksiet mierā.

- Neiebilstu, - Mcgrē vēsi piekrita.

- Šorīt es mēģināju jūs brīdināt. Tagad, šķiet, ir jau par vēlu.

- Jā, spēle ir sākusies un tiks nospēlēta līdz galam. Ko jūs zināt?

- Neko konkrētu. Un tomēr tas varētu jus uzvest uz pareizajām pēdām. Citā reizē es laikam nebūtu pievērsis uzmanību Baronam. Ja arī viņa klātbūtne manī radīja izbrīnu, tad tikai tāpēc, ka šodien tas bija jau otrais...

Viņš attapās un gribēja nokost sev mēli, bet Megrē pateica priekšā:

- ...jau otrais okšķeris.

Viņš piemetināja:

- Vai Barons bija dzēris?

-Skaidrā jau nu nebija.

Tā bija inspektora vājība, taču mēra sajūtu viņš zaudēja reti.

- Labu laiku viņš sēdēja savā kaktā, vērodams publiku, līdz beidzot aizgāja parunāties ar kādu Lorisu, kurš savulaik bija treneris vienam no Rotšildiem. Nav ne jausmas, par ko viņi runāja. Loriss mīl iedzert. Šā iemesla dēl viņš pat zaudēja savu vietu. Viņi sēdēja pašā letes galā, pie sienas. Pēc tam es viņus redzēju ejam pie kāda galdiņa zāles dziļumā, kur Loriss iepazīstināja Baronu ar Bobu.

- Kas ir šis Bobs?

- Žokejs.

- Amerikānis?

- Viņš ilgi dzīvoja Losandželosā, taču es nedomāju, ka viņš būtu amerikānis.

- Vai viņš dzīvo Parīzē?

- Mezonlafitā.

- Tas ir viss?

- Pēc tam Bobs gāja zvanīt, un tās nebija pilsētas sarunas. Viņš zvanīja uz vairākām vietām, jo paprasīja man vairākus žetonus.

- Vai ar tādu žetonu varēja piezvanīt uz Me-zonlafitu?

- Teiksim, ka ja.

- Vai viņi aizgāja kopā?

- Uz labu laiku es viņus pazaudēju no redzesloka, jo, kā jau teicu, tas bija laiks, kad beidzas izrādes, un man bija pilnas rokas darba. Kad atkal paskatījos uz viņu galdiņu, Bobs un jūsu kolēģis bija vieni.

Megrē lāgā nesaprata, ko no tā varētu secināt. Luidži pamāja ar roku, lai atnes vel divas alus glāzes.

- Pie bāra sēdēja cilvēks, kas viņus novēroja, - viņš beidzot sacīja.

-Kas?

- Kāds puisis, kas jau dažas dienas šad un tad nāk iedzert viskiju. Starp citu, šorīt, kad jūs sēdējāt pie letes, viņš bija šeit.

- Vai garš gaišmatis?

- Viņš lūdza sevi saukt par Hariju. Zinu tikai to, ka viņš ir no Sentluisas.

- Tāpat kā Čārlijs un Čičcro, - pie sevis noteica Mcgrē.

- Tieši tā.

- Vai viņš ar jums par tiem diviem nerunāja?

- Viņš man jautājumus neuzdeva. Pirmajā diena Harijs uz mirkli apstājās Čārlija fotogrāfijas priekša un jocīgi pasmaidīja.

Vai viņš varēja dzirdēt, ko runāja Bobs un Barons?

- Nē. Viņš vienkārši tos novēroja.

- Vai viņš sekoja abiem, kad tie gāja ārā?

Par to mazliet vēlāk. Ievērojiet, ka es jums stāstu tikai to, ko pats redzēju, un nekādus secinājumus neizdaru. Taisnību sakot, es justos priecīgāks, ja Čārlijs būtu miris, nevis ievainots. Bobs atnāca man pavaicāt, vai neesmu redzējis Biliju Fāstu.

- Kas ir Bilijs Pasts?

Kāds bukmeikers, kurš dzīvo kaut kur Me-zonlafitā. Viņš bija lejā. Nezinu, vai esat tur iegriezies. Zem bara atrodas kaut kas līdzīgs mazam salonam, kurā vienmēr pulcējas vieni un tie paši klienti.

- Es zinu.

- Vispirms Bobs nokāpa viens pats. Tad viņš atnāca pakaļ jūsu inspektoram, un labu laiku viņus neredzēju. Beidzot, krietnu ceturksni pāri pusnaktij, Barons šķērsoja lielo zāli un devās uz izeju.

- Vai viens?

- Viens. Viņš jau bija pilnās buras.

- Pamatīgi pilnā?

- Diezgan.

- Un jūsu garais gaišmatis no Senlluisas? -Taisnību sakot, viņš izgāja tūlīt pēc Barona. Mcgrē drūmi skatījās savā glāzē. Tam, ko

viņš tikko uzzināja, noteikti bija sava nozīme, taču to bija velnišķi grūti atšķetināt.

- Vai tiešām jūs neko vairāk nezināt?

Luidži labu brīdi raudzījās viņam sejā, pirms

turpināja:

- Vai jūs aptverat, ka es varbūt lieku uz spēles savu dzīvību?

Mcgrē saprata, ka atliek tikai klusēt un pacietīgi gaidīt.

- Pats par sevi saprotams, ka es jums neko neesmu teicis un neesmu jus šovakar redzējis. Un jūs nekādā gadījumā man neliksiet liecināt.

- Apsolu!

- Bilijs Fāsts nedzīvo tieši Mezonlafitā, bet visbiežāk kādā viesnīcā meža vidū. Esmu kādreiz dzirdējis par to runājam. Cik saprotu, tā ir viela, uz kuru zināmi ļaudis šad un tad izbrauc zaļumos. To vielu sauc Pie jautra /.cna.

- Vai šis krogs pieder amerikānim?

- Nč, amerikānietei, kura agrāk dejoja varietē un kurai ir zināmās simpātijas pret Biliju.

Kad Megre vilka ara savu kabatas portfeli, Luidži viņu ar žestu apturēja un grīni pasmaidīja.

- Piedodiet! Maksāju es! Citādi varētu teikt, ka skaloju rīkli uz. policijas rēķina. Cik, lūdzu?

Izejot uz ielas, abi izskatījās krietni noraizējušies.

7. NODAĻA,

kurā savukārt uzbrūk Megrē, riskēdams iekļūt nopietnās nepatikšanās

Kad Vašē redzēja Mcgrē ienākam kabinetā, viņš tūlīt noprata, ka ir jaunumi, taču juta, ka nav īstais brīdis uzdot jautājumus.

- Bonfiss piezvanīja pirms dažām minūtēm, -teica inspektors. - Bandīts ir ticis cauri aplenkumam. Kāda tirgus sieva apgalvo, ka viņa to pamanījusi aiz grozu kaudzes un ka vīrietis viņai licis klusēt, piedraudot ar revolveri. Tā varētu būt patiesība, jo uz viena no groziem atradām asins traipus. Rambito iela viņš pagrūdis kādu ieleni. Pēc viņas vārdiem, vīrietim viens plecs bijis tā savadi uzrauts. Bonfiss domā, ka bandīts nav uzreiz bēdzis prom no kvartāla, bet zināmu laiku vēl tajā uzturējies, mainot vietu atkarībā no policijas pārvietošanās. Meklēšana tajā sektorā turpinās.

Megrē šķila neklausāmies, viņš izvilka no atvilktnes revolveri un pārbaudija, vai tas pielādēts.

-Tu nezini, vai Toransam ir ierocis?

- Laikam gan nē, ja tikai jūs neesat speciāli viņu brīdinājis.

Toranss mēdza apgalvot, ka viņa dūres ir vairāk vērtas nekā jelkādi ieroči.

-Savieno mani ar Likā!

- Jūs tikai pirms nepilnām divām stundām aizsūtījāt viņu gulēt.

- Atceros.

Megrē raudzījās drūmu skatu, un viņa balss bija lēna, it kā sagurusi.

- Vai tas esi tu, Lika? Piedod man, vecīt, ka modinu šajā stundā. Es nodomāju, ka tu nepriecāsies, ja mums šonakt izdotos pabeigt šo lietu bez tevis.

- Es braucu, priekšniek!

- Tikai ne šurp! Tu ietaupīsi laiku, ja pa ceļam noķersi kādu mašīnu un atbrauksi uz Grand-armē avēnijas un Brinela ielas stūri. Es tur piebraukšu paņemt Toransu. Starp citu, paņem līdzi savu šaujamo!

Bridi šaubījies, Likā jautāja:

- Bet Zanvjē?

Kriminālpolicijā bija tikai daži, kas varēja saprast šādu jautājumu. Jau pirms tam, kad Meg-re ieminējās par ieroci, Likā apjauta lietas nopietnību. Megrē zvanīja viņam un grasījās doties pec Toransa, kas dežurēja, tāpēc Lika gluži pašsaprotami iedomājās par Zanvjē, vienu no pašiem uzticamākajiem un pieredzes bagātākajiem inspektoriem.

-Zanvjē ir mājās. Mums nav tik daudz laika.

Žanvjē dzivoja ārpus pilsētas, pavisam pretējā virzienā.

- Vai mani līdzi neņemsiet? - kautrīgi jautāja

Vašē.

- Kas tad dežurēs?

- Bišē ir savā kabinetā.

- Nevar jau viņam vienam atstāt visu atbildību. Vai tu esi dzirdējis par Mczonlafitu?

- Es bieži tai braucu garām ar auto. Divas vai trīs reizes esmu piedalījies sacīkstēs.

- Vai tu pazīsti apkārtni, jo sevišķi meža pusē?

- Savā laikā esmu tur bijis ar bērniem.

- Vai esi dzirdējis par tādu vietu, kas saucas Pie jautru zēna!

- Bistro ar tādu nosaukumu nav retums. Tādi atrodami visur. Visvienkāršāk bulu piezvanīt uz žandarmēriju. Gribat, lai es Uzgriežu numuru?

- Tikai ne to! Vietējo policiju arī ne! Nevienu. Un nepiemini nevienam Mezonlafitu! Dzirdi?

- Jā, priekšniek!

- Ar labvakaru, Vašē.

- Ar labvakaru, priekšniek.

Mcgrē uzmeta acis skapim, kurā atradās konjaka pudele, taču atturējās. Viņa kabatas bija smagas, katrā pa revolverim. Leja komisārs noprasīja policistam pie stūres:

- Vai esi bruņots?

-Jā, komisāra kungs.

- Vai tev ir bērni?

- Man vēl ir tikai divdesmit trīs gadi.

- Un kas par to?

- Neesmu precējies.

Tas bija jaunā kaluma policists, kurš vairāk līdzinājās olimpiskajam čempionam, nekā tiem ūsainajiem, apaļīgajiem vīriem, kas dežurēja pilsētas ielās.

Bija sacēlies stiprs vējš, kļuva arvien aukstāks. Debesīs jukjukām slīdēja mākoņi. Apak-šcjie, biezi un tumši, skrēja vēja ātruma un bieži aizsedza debesis, iegremdēdami visu pilnīgā tumsā. Brīžam tie tomēr pašķīrās kā plaisa starp divām klintīm un atklāja brīnišķīgu nakts ainavu augstu padebešos, kur gandrīz nekustīgi, mēness apspīdēti, gozējās gubu mākoņu krāvumi.

- Nebrauc tik ātri!

Likā dzīvoja kreisajā krastā, un vajadzēja dot viņam laiku atbraukt uz Grandarmē avēniju. Megrē bija šaubījies, vai pieņemt Vašē piedāvājumu. Kādu bridi viņš bija domājis ņemt līdzi Bonfisu, kas par to bulu bezgala priecīgs.

Megrē apzinājās to atbildību, kādu pašreiz uzņēmās, un labi saprata, kādās nepatikšanās riskē nokļūt.

Vispirms jau komisāram nebija nekādu tiesību rīkot operācijas Mezonlafitas pusē, kura vairs neietilpa viņa teritorijā. Вес instrukcijas viņam būtu jāgriežas Nacionālās drošības pārvaldē Šosē ielā, kura nosūtītu savus cilvēkus, vai arī jādabū likumīga atļauja Senetuāzas žandarmērijā. Bet tas aizņemtu daudz laika.

Ņemot vēra to, ko viņš zināja par savu pretinieku, un atceroties, kas notika Rišē ielā, bija paredzams bruņots uzbrukums. Megrē bija pārliecināts, ka jārīkojas tieši tā - ātri, negaidīti, bet piesardzīgi.

Tāpēc viņš izvēlējās Toransu un Likā. Komisārs labprāt būtu ņēmis līdzi Zanvjē, bet tas nebija iespējams, un varbūt arī mazo Lapuēnu, lai dotu viņam iespēju sevi parādīt.

- Iegriez Brincla iela! Apstājies, līdzko ieraudzīsi Toransu!

Viņš jau bija klāt un salīgi mīņājās, lai sasildītos.

- Kāp iekšā! Tev ierocis ir?

- Nē, priekšniek. Jūs ziniet, tas sievišķis nemaz nav bīstams.

Megrē viņam iedeva vienu no saviem revolveriem, tikmēr mašīna pieturēja uz avēnijas stūra.

- Vai jūs esat uz pēdām? Mēs viņus apcietināsim?

- Ļoti iespējams.

-Ja es būtu ļāvies, jūs mani šobrīd neatrastu.

- Kā tā?

- Jo es būtu jaunkundzes gultā. Jau promejot, viņa pienāca pie manis, lai pateiktu:

“Kādēļ jūs nekāpjat tajā pašā taksometrā, kurā es?”

Neredzēju iemeslu, kādēļ es to nevarētu darīt, un viņa piespieda savu gurnu manējam.

“Vai uz izrādi jūs nenāksiet?”

Es labāk vēlējos uzraudzīt viņas ģērbtuvi. Es likai skatījos no kulisēm, kamēr viņa uzstājās. Mēs atgriezāmies abi reizē.

- Vai viņa ne par ko nerunāja?

- Tikai par Bilu Lārneru. Liekas, ka viņa tiešām nepazīst tos divus noziedzniekus, un viņa man zvērēja, ka ļoti baidās.

Viņa kopā ar savu draudzeni Rojāla ielā ieturēja mazas vakariņas. Uzaicināja arī mani, bet es atteicos. Pēc tam mēs vieni atnācām līdz šejienei, gluži kā divi iemīlējušies, un vēl labu laiku pakavējāmies pie sliekšņa.

“Vai jums neliekas, ka jus varētu mani uzraudzīt tuvāk, ja uzkāptu augšā?” viņa man jautāja.

Es sapratu. Ko jūs būtu darījis manā vietā? Ņemiet vērā, ka tas man nelikās tik nepatīkami...

Megrē šķita, ka Toranss nebeidza runāt tīšām, jo redzēja, cik saspringts ir priekšnieks. Tajā brīdī kāds taksometrs apstājās tieši aiz policijas mašīnas, durvis aizcirtās, un Lika mundri pieso-ļoja pie viņiem.

- Braucam? - viņš jautāja.

- Vai tu neaizmirsi savu ieroci? - atvaicāja komisārs.

Un šoferim:

- Uz Mezonlafilu!

Viņi pabrauca garām Ncijī, pēc tam Kurbe-vuā. Pulkstenis rādīja pusčetri no rīta, un uz ceļa bija daudz smago mašīnu, kas brauca uz centrāltirgu.

- Vai jūs zināt, kur viņi ligzdo, priekšniek?

- Varbūt. Neesmu drošs. Barons man nepiezvanīja, ka bija solījis. Baidos, vai tikai viņš, lāpāt ka Loņons, nav ieņēmis galvā domu strādāt vienatnē uz savu roku.

- Viņš dzēra?

- Šķiet, ka ja.

- Vai viņam bija sava mašīna?

Mcgrē sarauca uzacis.

- Vai tad viņam ir mašīna?

Būs jau desmit dienas, kopš viņš nopirka lietotu kabrioletu, un tagad no tā nešķiras, braukā ar to visur.

Vai tas neizskaidro inspektora klusēšanu? Varbūt viņam, krietnās burās aizejot no Luidži, radīts vēlēšanās izmest līkumu līdz Mezonlafitai, lai pārliecinātos, ka ir uz pareizām pēdām?

Vai jūs piezvanījāt uz žandarmēriju? - jautāja Likā.

Megre noliedzoši pakratīja galvu.

- Un vai Nacionālās drošības pārvalde ir lietas kursā?

- Arī ne.

Viņi saprata viens otru, un kādu laiku valdīja diezgan iespaidīgs klusums.

- Viņi arvien vēl ir trīs?

-Ja tikai nav izšķīrušies, taču nedomāju. Čārlijs ir ievainots. Cik varam spriest, lode viņam skārusi plecu.

Dažos vārdos Megrē izstāstīja par atgadījumu Riše ielā. Lika un Toranss uzmanīgi klausījās un prata novērtēt situācijas nopietnību.

- Izskatās, ka Čārlijs Parīzē bija viens pats. Vai jums neliekas, ka viņš gribēja aizvest sievieti no viesnīcas?

- Jā, tāds iespaids rodas. Liekas, ka viņš ir ieradies par veļu.

- Ja Čārlijs bija nodomājis veikt šo operāciju bez saviem draugiem, tad jau laikam viņam tā nešķita sarežģīta.

Būtībā viņi bija vienlīdz noraizējušies un satraukti, jo tas nebija parasts gadījums. Šie viri bija raduši pretinieka rīcību prognozēt ar lielu precizitāti. Viņi taču pazina ļoti dažādus noziedzniekus.

Taču šoreiz lika lietotas tādas metodes, kas viņus izsita no sliedēm. Pretinieki rīkojās daudz ātrāk. Un tieši šis ātrums tos raksturoja vislabāk. Tajā paša laika viņi nebaidījās rādīties atklātībā, jo fakts, ka policija zina gan viņu vārdus, gan viņu darbus, tos absolūti neuztrauca.

- Vai šausim? - jautāja Toranss.

-Ja būs nepieciešams. Labāk jau bez līķiem.

- Vai jums ir kāds plāns?

- Nē, nav.

Mcgrē mērs bija pilns, un viņš gribēja izbeigt šo lietu vienalga kādā veidā. Sie cilvēki no Atlantijas okeāna otras puses jau bija nogalinājuši vienu vīrieti Parīzes centrā, tad izrēķinājušies ar Loņonu, šāvuši uz policijas aģentu, nemaz nerunājot par sievieti, kuru viņi nolaupīja mājā iepretim Foliberžērai.

Neskatoties uz laikrakstos publicētajām fotogrāfijām, neskatoties uz to, ka visiem policijas posteņiem bija dotas viņu pazīmes, šie amerikāņi turpināja paplašina! savu darbību, juzdamies ka savās mājās, nerēķinoties ar to, ka atrodas pilsētā, kuru tik tikko pazīst. Aizdzīt no ielas mašīnu viņiem šķita tikpat vienkārši, kā pasaukt taksometru.

Kas man būs jādara? - jautāja šoferis, kad viņi brauca pāri tiltam un tālumā jau mirdzēja Mezonlafitas nakts ugunis.

Mcness gaismā viņiem pavērās skats uz pili un hipodroma laukumu. Ielas bija tukšas, tikai šur tur kāds apgaismots logs. Vajadzēja uziet viesnīciņu Pie jautrā z.cnu, un visvienkāršāk bija pajautāt policijas postenī turpat netālu.

- Nč, brauksim tālāk. Ma/.lict tālāk būs dzelzceļa pārbrauktuve.

Par laimi, pārbrauktuves dežuranta mājelē vēl spīdēja gaisma. Laikam šajā stundā tika gaidīts kāds vilciens. Megrē izkāpa no mašīnas un iegāja iekša. Pie galda iepretim vīna pudelei sēdēja pārmijnieks ar varenām ūsām.

- Vai jūs zināt, kur atrodas viesnīca, kas saucas Pie jautrā zēna ?

Sekoja nebeidzami skaidrojumi. Megrc nācās pasaukt šoferi, jo viņš pats nespēja orientēties visos krustceļos, ko viņam norādīja.

- Jūs pārbrauksiet pāri vēl vienai pārbrauktuvei un tad brauksiet uz Etuāldetetronu. Sapratāt? Tikai neiegriezieties ceļā uz Mjetas pili...

Šoferis likās visu saprotam. Un tomēr pcc desmit minūtēm viņi jau bija pazaudējuši ceļu mežā, tādēļ nācās bieži izkāpt no mašīnas, lai tumsā salasītu uz ceļa rādītājiem nosaukumus.

Apakšējie, zemie mākoņi atkal bija sablīvējušies, un viņi gaismoja ar kabatas lukturīšiem.

- Mums priekšā stāv kāda mašīna, visas ugunis nodzēstas.

- Ejam apskatīt!

Mašīna bija apstājusies uz ceļa meža vidū. Visi četri tuvojās automobilim, Megrē lika turēt ieročus šaušanas gatavībā. Tas bija kāds apvedceļš, kur retāk brauc mašīnas, un zem viņu soļiem čaukstēja kritušās lapas.

Varbūt visa šī liela piesardzība izskatījās smieklīga, bet komisārs negribēja riskēt ar savu vīru dzīvībām, un pagāja gandrīz desmit minūtes, līdz viņi piezagās pie automobiļa.

Tas izrādījās tukšs. Iekšpusē uz plāksnītes bija kāda rūpnieka vārds un Rivolī ielas adrese. Ar kabatas bateriju viņi apgaismoja vaditaja sēdekli, uz kura atrada vel svaigus asins traipus.

- Vel viena nozagta mašīna!

- Vai jūs saprotat, kādēļ viņš pameta mašīnu tieši šeit'/ Visapkārt nav māju. Ja mēs atrodamies īstajā vietā un ja pārmijnieks nav kļūdījies, tad Jautrais zēns ir ne vairāk kā puskilometru no šejienes.

- Cik tur vel ir benzīna, Likā?

Tas bija visvienkāršākais un vismuļķīgākais izskaidrojums. Čārlijs bija paņēmis pirmo mašīnu, kas gadījusies pa ķērienam, un mežā pēkšņi izbeidzies benzīns.

- Ejam! Svarīgi, lai viņi mūs nedzirdētu tuvojamies.

- Vai, jūsuprāt, Barons ir braucis pa šejieni?

Vietām ceļš bija stipri dubļains, bet, tā ka zemi klaja kritušas lapas, pēdas nevarēja saskatīt. Tagad bija jāizvairās lietot kabatas baterijas.

Beidzot viņi sasniedzu kādu pagriezienu, aiz kura pa kreisi pletās klajums, un čka aiz tā viņi redzēja blāvu gaismu divos logos. Megre čuk-stus deva norādījumus.

-Tu, - viņš teica šoferim, - paliec šeit un nāc palīgā tikai tad, ja izceļas kauliņš! Tu, Torans, iesi aiz mājas, gadījumā, ja viņi mēģinās bēgt pa aizmuguri.

- Vai man šaut kājās?

- Vēlams. Lika nāks man līdzi, tuvāk mājelei, bet paliks mazliet sānis, lai novērotu logus.

Neraugoties uz. to, ka ne reizi vien viņiem bi ja nācies aizturēt noziedzniekus daudz grūtākos apstākļos, visi trīs joprojām jutās saspringti un uztraukušies. Megrē atcerējās kādu poli, kas daudzus menešus bija terorizējis lauku fermas ziemeļos un beigās apmeties kādā mazā viesnīciņā Parīzē. Viņš bija bruņots lidz zobiem. Tas bija rūdīts slepkava, šis te arī. Jūtot, ka viņu vajā, noziedznieks bija gatavs šaut uz pūli un nebaidījās no asinspirts, lai tiktu sveikā cauri.

- Lai jums veicas, mani bērni! - Megrē klusu noteica.

- Dievs dod! - norūca Toranss un piesita trīs reizes pie koka.

Un Likā, kurš nelikās esam māņticīgs, arī atkārtoja zema balsī:

- Dievs dod!

Pēc visa spriežot, viesnīciņa kādreiz bijusi mednieku mājiņa, apakšstāvā varēja būt ne vairāk ka trīs istabas un tikpat daudz otrajā stāvā. Mājelei bija slāvs, ar šīferi klāts jumts.

Megre un Lika bez trokšņa tuvojās pirmā slava apgaismotajiem logiem, un, kad viņi bija jau kādus divdesmit metrus no tiem, komisārs saņēma inspektora roku un rādīja pa kreisi.

Pats viņš dažas minūtes pagaidīja, lai būtu drošs, ka katrs ir sasniedzis savu vietu. Par laimi, vējš, kas bija stiprāks nekā Parīzē, purināja zarus, un uz zemes čabēja lapas. Apmēram desmit minūtes visi bija briesmās, jo mākoņi pavērās un ļāva mēnesim tik skaidri apspīdēt apkārtni, ka Megrē pat varēja saskatīt Toransa mēteļa pogas un Lika revolveri, kaut gan atradās krietni tālu.

Lidzko mēness paslēpās aiz biezajiem mākoņiem, Megre pielavījās tuvāk apgaismotajiem logiem, pie kuriem bija sarkani rūtoti aizkari, tāpat kā pie Počo. Aizkari nebija cieši aizvilkti un pa spraudziņu varēja labi redzēt, kas iekšā notiek.

Tā bija plaša zāle ar cinkotu leti un pusduci galdu no pulēta koka. Telpā nebija krēslu, tikai stipri soli, un uz viena no tiem sēdēja Čarlijs Či-nalja.

Viņa biezi noaugušās krūtis bija kailas un kontrastēja ar ādas baltumu. No virtuves iznāca dūšīga sieviete ar balinātiem matiem un rokā nesa kastroli, no kura cēlās tvaiki. Sievietes lūpas kustējās, viņa kaut ko runāja, bet balss skaņas nebija sadzirdamas.

Tur bija arī Tonijs Cičero, vienā kreklā, bez vestes. Uz. galda blakus pudelei ar spirtu vai kādu citu dezinficējošu šķidrumu atradās divi revolveri.

Uz grīdas Megrē ieraudzīja mazgājamo bļodu, pilnu ar rozā ūdeni, kurā peldēja vates pika.

Čāiiijs aizvien vel asiņoja, un likās, ka tas viņu uztrauc. Lode bija ķērusi kreiso plecu, un, cik nu komisārs varēja spriest, ievainojums bija nopietns.

Neviens no klātesošajiem nepieļāva varbūtību, ka viņus kāds varētu pārsteigt. Sieviete lēja silto ūdeni uz apakštasītes, pievienoja mazliet šķidruma no pudeles, samērcēja vates piku un pielika to pie brūces. Cārlijs sāpēs sakoda zobus.

Tonijs Čičero ar cigāru zobos no blakusgalda sagrāba pudeli viskija un pastiepa to Cārlijam, kurš iedzēra tāpat no kakliņa.

Bils Lārners nebija manāms. Cičero visu laiku atradās ar muguru pret Megrē, bet, kad viņš pagriezās, komisārs pārsteigts konstatēja, ka šim vīram ir uzdauzīta acs.

Viss tālākais notika tik ātri, ka neviens pat nepaspēja ko saprast.

Atdodot pudeli, Čārlijs bija pagriezis seju pret logu. Megrē nebūt nebija tik neredzams no iekšpuses, kā viņam likās. Čārlija sejā neviens vaibsts neliecināja par briesmu tuvumu, tomēr viņš pastiepa veselo roku, lai paņemtu vienu no revolveriem.

Tajā pašā bridi Megrē nospieda sava revolvera sprūdu, un tālāk viss noritēja kā Holivudas filmā - Čārlija ierocis nokrita uz grīdas, un roka ļengani nokarājās.

Čičero zibenīgi apgāza galdu, radīdams aizsegu pret lodēm, sieviete pagāja divus vai trīs soļus un pieplaku pie sienas loga tuvumā, kur lodes viņu nevarēja skart.

Megrē paspēja laikus pieliekties, jo kāda lode sašķaidīja loga rūti, bet nākamā izrāva pat gabalu koka aplodas.

Viņš izdzirda soļus pa kreisi, tas bija Likā, kas паса palīgā.

- Vai jūs netrāpījāt?

-Vienam trāpīju. Uzmanies!

Čičero turpināja šaut. Likā rāpus līda uz durvju pusi.

Kas man jādara? - sauca šoferis no aizmugures.

- Paliec, kur esi!

Megrē pastiepās uz pirkstgaliem, lai ieskatītos istabā, un tajā brīdī lode izdrāzās cauri viņa cepurei.

Komisārs gribēja zināt, kur ir Bils Lārners un vai viņš piedalīsies uzbrukumā. Neviens nezināja, kur viņš atrodas, līdz ar to Laineram bija iespēja uzbrukt no sāniem, šaut no otrā stāva logiem vai, piemēram, pārsteigt viņus no aizmugures.

Ar vienu kājas spērienu Likā atvēra durvis.

Tajā pašā brīdī iekšpusē kāda balss kareivīgā toni iekliedzās. Tas bija Toranss.

- Uz priekšu, priekšniek!

Resnā sieva iespiedzās. Likā metās iekšā. Megrē iztaisnojās un pa logu ieraudzīja aiz apgāztā galda uz grīdas cīkstamies divus vīrus. Tobrīd saimniece paķēra no krāsns degošu pagali.

Likā steigšus uzvēlās viņai virsū un paspēja aizkavēt sitienu. Izskatījās smieklīgi, kā viņš, maza auguma vīrelis, turēja aiz rokām amerikānieti, kas bija galvas tiesu garāka.

Nākamajā mirklī Megrē ieskrēja istaba. Gulēdams uz grīdas, Čārlijs mēģināja aizsniegt revolveri, kas atradās tikai kādus divdesmit centimetrus no viņa rokas, un tad komisārs izdarīja to, ko nebija atļāvies visas savas ilgās karjeras laikā. Reizi par visām reizēm viņš deva vaļu savam niknumam un ar kurpes papēdi smagi uzmina slepkavas rokai.

- Riebeklis lads! - iebrēcās sieviete, kuru Lika aizvien vēl turēja rokās.

Pa to laiku Toranss ar visu svaru uzgūlās Cičero, kurš mēģināja ietriekt pirkstus uzbrucējam acis, un Mcgrē nācās krietni vien pacīnīties, lai viņam uzliktu roku dzelžus.

Kad Toranss beidzot varēja piecelties, viņš gluži vai staroja, neskatoties uz grīdas putekļiem, kas bija pārklājuši sviedraino seju. Neviens nepievērsa uzmanību tam, ka Cičero saplēsis apkaklīti viņa kreklam un pamatīgi saskrāpējis vaigu-

- Vai jus, priekšniek, viņai ari neuzliktu roku dzelžus?

Likā spēki bija izsīkuši, viņš sauca pēc palīdzības, un Megrē, paņēmis no Toransa roku dzelžus, uzlika tos Jautrā zēna saimniecei.

- Kā jums nav kauna ķerties klāt sievietei!

Durvīs parādījās šoferis.

- Vai esmu šeit vajadzīgs?

Tikmēr Toranss pacēla aiz pleciem Čārliju, kas no sāpēm saviebās.

- Ko man ar viņu darīt, priekšniek?

- Apsēdini viņu kādā kaktā!

- Kad cs izdzirdu šāvienus, nolēmu ienākt no aizmugures. Durvis bija aizslēgtas. Izsitu logu un iekļuvu caur virtuvi.

Megrē lēni, bet rūpīgi piebāza savu pīpi, bija jāatvelk elpa. Pēc tam viņš devās pie stiklotā skapja, kur glabājās glāzes.

- Kas grib viskiju?

Un tomēr komisārs joprojām bija norūpējies, viņš izsūtīja šoferi ārā, lai pārliecinātos, ka neviens nemēģina izbēgt no mājas.

Vērsdamies pie Lika, viņš teica:

- Tu negribi apiet ap māju un paskatīties, vai nav vēl kāda mašīna?

Megrē pats ieskatījās virtuvē, kur uz galda mētājās atdzisušas vakariņu paliekas, tad pastūma kādas durvis uz istabu, kas bija mazāka un acīmredzot kalpoja kā ēdamistaba.

Turēdams rokā vēl silto revolveri, viņš uzkāpa pa kāpnēm otrajā stāvā un uz brīdi apstājas kāpņu laukumā, lai paklausītos, vai viss mierīgi, tad ar kāju atsita vaļa durvis.

- Vai te kāds ir?

Neviena. Tā bija saimnieces istaba, kur pie sienām karājās vīriešu un sieviešu fotogrāfijas, tāpat ka restorānā pie Počo. Tur bija vismaz kāds simts uzņēmumu, daudzi ar veltījumu kādai

Helēnai, и/ dažiem bija redzama viņa pati, kādus divdesmit gadus jaunāka, kabarē dejotājas tērpā.

Pirms izpētīt fotogrāfijas tuvāk, Megre pārliecinājās, ka neviena nav ari pārējās istabās. Visas gultas bija saklātas. Vienā no istabām bija salikti čemodāni, kuros komisārs atrada zīda veļu, tualetes piederumus, kurpes, taču nekādu dokumentu tur nebija.

Acīmredzot tie bija Čārlija un Čičero čemodāni, kurus viņi staipīja līdzi, braucot no vienas vielas uz otru. Vissmagākā čemodāna apakšā bija vēl divi revolveri, viens no tiem ar klusinātāju; vēl tur bija kaučuka nūja un krietni daudz munīcijas.

Nekas neliecināja, ka šeit būtu atvesta Skrandaiņa Džo draudzene. Gluži otrādi, ejot atpakaļ caur virtuvi, Megrē līdzās kafijas kannai pamanīja cigarešu etviju ar iniciāļiem B. L., kas skaidri pierādīja, ka Lārners šeit ir uzkavējies. Dubļainām kājām Lika atgriežas no savas apgaitas.

- Nekādas mašīnas tuvumā nav, priekšniek!

Pa to laiku Toranss bija izpētījis Čārlija sašauto roku. Dīvaini, bet ievainojums noasiņoja. Katra asinsvada galā bija izveidojies asins receklis, un pirksti ātri piepampa un kļuva zili.

- Vai mājā ir telefons?

Aparāts bija novietots aiz durvīm.

- Izsauc ārstu no Mežoni alkas, vienalga, kādu, tikai nesaki, ka darīšana ar policiju! Labāk pasaki, ka te kāds cietis nelaimes gadījumā!

Lika deva zīmi, ka to nokārtos, un pcc neilgas svārstīšanas Megrē pirmo reizi savu vīru klātbūtne ierunājās angļu valodā, kaut gan to labi neprata.

Viņš vērsās pie Čičero, kas sēdēja uz sola ar muguru pret sienu.

- Kur ir Bils Lainers?

Kā jau komisārs bija gaidījis, nekādas atbildes, tikai nicinošs smaids.

- Bils šovakar bija šeit. Vai tas ir viņš, kas tev uztaisīja zilu aci?

Smaids Čičero sejā pazuda, bet muti viņš neatvēra.

- Ka gribi. Runā, ka tu esot stūrgalvīgs, bet zini, ka arī mums šeit atradīsies ne mazāk ietiepīgi puiši kā tu.

- Es vēlos pazvanīt savam konsulam, - Čičero beidzot izdvesa.

- Un tikai! Šinī stundā! Un ko, lūdzu, tu viņam teiksi?

Kā jums tīk. Tikai jūs uzņematies lielu atbildību.

- Patiešām, to es uzņemos gan. Likā, vai tev izdevās dabūt ārstu?

- Viņš būs šeit pēc stundas ceturkšņa.

- Vai tev neliekas, ka viņš pirms iziešanas varētu piezvanīt uz Mezonlafitas policiju?

- Es nedomāju.

- Es nebūtu pārsteigts, ja izrādītos, ka šajā vietā reizumis notikuši šaušanas festivāli un doktoram ne reizi vien nācies mērot ceļu uz šejieni. Vai tu nepiezvanītu uz kriminālpoliciju, lai uzzinātu, vai ir kādi jaunumi no Barona?

Tas viņu vel joprojām uztrauca, tāpat kā sievietes pazušana no Bretaņas viesnīcas.

- Pie viena palūdz Vašē atsūtīt mums otru mašīnu! Visi vienā nesatilpsim.

Tad, skatoties tieši seja Čārlijam:

- Tev nekas nav man sakāms?

Kā atbildi Megrē saņēma vienu no visrupjākajiem angļu lamu vārdiem.

- Ko viņš saka? - jautāja Toranss.

- Viņš dod attiecīgu mājienu uz manu pirmsākumu.

- Vašē nav saņēmis nekādu ziņu no Barona, priekšniek. Viņš vēl nesen zvanījis Baronam. Izradās, Bonfiss piezvanījis, lai brīdinātu, ka nozagta vēl viena mašīna...

- Vai Rivolī ielā?

-Jā.

- Tu neteici, ka mēs to atradām?

Pic durvīm pieturēja automobilis, un, aizcirtis aiz sevis durvis, istaba ienāca jauns vīrietis ar melnu čemodāniņu rokā. Ieraudzījis milzīgo nekārtību, revolverus, kas mētājās apkārt un roku dzelžus, viņš neviļus pakāpās atpakaļ.

- Nāciet iekšā, doktor! Nepievērsiet uzmanību! Mēs esam no policijas, un mums bija maza izskaidrošanās ar šiem kungiem un šo dāmu.

- Doktor, - iesāka saimniece, - paziņojiet Mezonlafitas policijai, kura mani labi pazīst, ka šie briesmoņi...

Megrē pateica, kas viņš ir, un norādīja uz Cārliju, kas sava kaktā izskatījās visai bedigi.

- Es gribētu, lai jūs viņam sniedzat pirmo palīdzību tā, lai viņš varētu mums sekot uz Parīzi. Pirmo reizi viņu apskrambāja Parīzē, bet otro reizi šeit pat sarunu laikā.

Kamēr tika apkopts Čārlijs, Megrē vēlreiz apstaigāja māju, it īpaši interesēdamies par fotogrāfijām saimnieces istabā, pēc tam iztukšoja vienu no čemodāniem, salika tajā visas noņemtās fotogrāfijas, dokumentus, kurus atrada kādā atvilktnē, vēstules, rēķinus, avīžu izgriezumus. Beigās viņš tur ielika cigarešu etviju un rūpīgi ietītas glāzes un tasītes, ko bija lietojuši pēdējie Jautrā zēnu viesi.

Kad Megrē atgriezās zālē, Carlijs izskatījās mazliet apdullis, un doktors paskaidroja:

- Es iešļircināju mazliet narkotisku līdzekļu, lai viņš nomierinātos.

- Vai lieta nopietna?

- Viņš ir zaudējis daudz asiņu. Varbūt slimnīcā izlems viņam izdarīt asinspārliešanu.

Cinalja viņus vēroja tikai ar vienu trulu aci.

- Vai vel kādam ir vajadzīga mana palīdzība?

- Izdzeriet kādu glāzīti kopā ar mums!

Mcgrē zināja, ko viņš dara.

Baidoties, ka doktors varētu ziņot Mezonlafi-tas policijai vai žandarmērijai, Mcgrē centās aizkavēt viņu pce iespējas ilgāk, līdz atbrauc otra pasūtītā mašīna.

- Sēdieties, doktor! Vai jums ir nācies šeit būt?

- Vairākas reizes, vai ne, Helēna?

Radās iespaids, ka viņš šo Helēnu pazīst ļoti labi.

-Tikai apstākļi bija citi. Reiz tas bija žokejs, kas lauza kāju un pavadīja veselu mēnesi otrajā stāvā ārstējoties. Citu reizi mani izsauca nakts vidū, kad kāds džentlmenis bija iedzēris par daudz un viņam palika slikti ar sirdi. Šķiet, ka atceros arī gadījumu ar kādu meiču, kurai, kā man teica, netīšam iesituši ar pudeli pa galvu. Tas notika naktī, kad visi bija stipri iereibuši.

Beidzot piebrauca auto. Cārliju aiznesa uz mašīnu, viņu purināja drudzis. Cičero gāja paceltu galvu, rokas salicis uz vēdera, un, ne vārda neteikdams, iekārtojās uz sēdekļa.

- Vai tu brauksi ar viņiem, Torans?

Ar to Mcgrē izrādīja Toransam godu, tas bija kā mazs, pelnīts gandarījums, jo viņš taču veica grūtāko uzdevumu.

- Žēl, ka diena vel nav uzaususi un Počo restorāns ir slēgts.

Iespējams, ja pulkstenis rādītu jau devīto rīta stundu, nevis puspiecus no rīta, Megre nebūtu varējis atturēties no vēlēšanās aizbraukt uz Akāciju ielu un uzaicināt Počo paskatīties, kas tad īsti sēž mašīnā.

Pa ceļam ievediet Cariijn Božonas slimnīcā! Loņons priecāsies uzzināt, ka ir zem viena jumta ar viņu. Otru aizvediet uz krastmalu!

Tad viņš pievērsās sievietei, kuru, spriežot pēc dokumentiem, sauca Helena Donahjū.

- Ejam!

Sieviete paskatījās viņam acīs un nepakustējās.

- Es teicu - ejam!

- Jūs mani neizkustināsiet no šejienes! Esmu savas mājās. Jums nav nekāda ordera. Es ari prasu runāt ar savu konsulu!

- Tieši tā. Par to mēs parunāsim vēlāk. Jūs atsakāties mums sekot?

-Jā.

!

-Tu esi gatavs, Lika?

Abi, katrs no savas puses, satvēra sievieti un to pacēla. Doktors, redzot šādu ainu, nespēja noturēt smieklus un atvēra viņiem durvis. Helēna tik spēcīgi pretojās, ka atsvabinājās no Lakā tvēriena un nogāzās zemē. Nācās pasaukt palīgā šoferi.

Beidzot sievieti izdevās iestumt mašīnā, un Lika apsēdās blakus.

- Uz krastmalu! - pavēlēja komisārs.

Pēc simt metriem viņš pārdomāja.

- Vai esi ļoti noguris, laka?

- Ne pārak. Kas par lietu?

- Man negribētos atstāt to mājeli bez uzraudzības.

- Viss skaidrs. Es izkāpju.

Megrē pārsēdās uz aizmuguri un, aizsmēķējis pīpi, galanti pavaicāja savai ceļa biedrenei:

- Es ceru, ka dūmi jūs netraucē?

Atbildes vietā viņš saņēma tos pašus lamu vārdus, kuru nozīmi vēl nesen bija skaidrojis Toransam.

8. NODAĻA,

kurā kāds inspektors cenšas atcerēties, ko uzzinājis

Ērti iekārtojies mašīnas stūrī, paceltu mēteļa apkakli, sāpošām acīm no iesnām vai negulētās nakts, Megrē nekustīgi skatījās sev priekšā, vienā punktā, nepievēršot ne mazāko uzmanību savai blakussēdētājai, un viņi vēl nebija braukuši ne piecas minūtes, kad Helena saraustīti, it ka pie sevis, ierunājās.

- Es pazīstu dažus policistus, kuri iedomājas esam gudrāki par citiem un kuri beigās saņems kārtīgu mācību...

Ilgs klusuma brīdis. Ļoti ticams, ka viņa gaidīja komisāra reakciju uz teikto, bet neko tā arī nesagaidīja, jo Megrē neizkustējās no sava sastinguma.

- Es teikšu konsulam, ka šie cilvēki ir uzvedušies ka mežoņi. Viņš mani pazīst. Visi pazīst Helēnu. Es pastāstīšu, ka viņi mani sita un ka viens no inspektoriem man pat uzmācās.

Jaunībā viņa droši vien bija skaista. Vel savos piecdesmit vai piecdesmit piecos gados šī sieviete bija saglabājusi zināmu pievilcību. Vai viņa bija piedzērusies, kad Megrē ielauzās viņas mājā? Iespējams. To nevarēja droši pateikt. Helēnai bija aizsmakusi balss, kāda mēdz but sievietēm, kuras mīl iedzert un naktis pavada nomodā. Viņa vērās ar miglainu skatu.

Vairākas minūtes Helēna cieta klusu un tad nomurmināja kādu teikumu, kas šķita neattiecamies ne uz vienu.

- Es vel teikšu, ka jūs piekāvāt vīrieti...

Varbūt viņa tā darīja, lai pamazām izlādētu

savu niknumu, bet varbūt vienkārši mēģināja izvest Megrē no pacietības.

- Ir tādi cilvēki, kas iedomājas esam pārāki par citiem, jo viņi var uzlikt roku dzelžus sievietei, kura nav neko nodarījusi.

Dažbrīd tas izklausījās tik jocīgi, ka pat šoferim bija jāpasmaida. Toties Megre mierīgi kūpināja savu pīpi un pūta nelielus dūmu mutuļus, cenzdamies saglabāt nopietnību.

- Es saderu, ka viņi man neiedos pat vienu cigareti...

Viņš nelikās dzirdam, piespiežot šo sievieti uz tiešu uzrunu.

- Vai jums ir cigarete?

- Piedodiet, bet es nezināju, ka jūs runājat ar mani. Man nav cigarešu, jo es smēķēju tikai pīpi. Tikko mēs būsim galā, es jums iedošu.

Klusums šoreiz ieilga.

- Viņi iedomājas, ka tikai francūži ir tic gudrie. Ja Lārners nebūtu viņiem pateicis...

Šoreiz Megre paskatījās uz. Helēnu blāvajā mašīnas gaismā, bet viņas seja neko neizlasīja un kādu brīdi palika neziņā, vai viņa ta runājusi tīšām, vai vienkārši izpļāpājusies.

Viņa vienā mazā teikumā tikko pateica ļoti svarīgu informāciju. Ari komisārs par to jau tika domājis. Jau no paša sākuma viņam bija radies iespaids, ka ne jau labprātīgi Bils Lārners sadarbojas ar tādiem puišiem ka Čārlijs un Čičero. Domājams, Lārneram vajadzēja tikai sagādāt šiem amerikāņiem mašīnu, izdarīt kratīšanu Loņona dzīvoklī, aizvest viņus pie savas draudzenes Brinela iela un, visbeidzot, uz viesnīcu Pie jautrā zēna.

Kad mežā pratināja Loņonu, Bils kalpoja par tulku, bet pats nebija sitis.

Šonakt viņš būs izmantojis apstākli, ka Čārlijs aizbrauca uz Parīzi, lai atgūtu savu brīvību, pēc kuras jau sen bija ilgojies, jo sevišķi kopš brīža, kad šī lieta kļuvusi tik nopietna.

Vai viņš paziņoja Čičero par savu nodomu laisties lapās? Vai ari Čičero viņu pārsteidza bridi, kad tas gāja prom, un mēģināja aizkavēt? Lai nu kā, Bils Lārners bija licis lietā dūri.

- Vai jums ir mašīna? - Megre pajautāja sievietei.

Helēna klusēja, nicinoši skatīdamās uz komisāru.

Viņš neatcerējās, ka pie viesnīcas būtu redzējis kādu garāžu. Čārliju aizveda uz Parīzi mašīnā, ar kuru viņi visi bija atbraukuši uz Mezonlafitu. Lārners varēja cauri mežam iziet uz šosejas vai ari doties uz staciju. Tagad būs jau divas stundas, kopš Bils aizgāja, un nebija lielu izredžu viņu noķert.

Kad pie Portmaijo viņi brauca garām bistro, kurš jau bija atvērts, Helēna teica, arvien vēl neuzrunādama kādu konkrēti:

- Man slāpst.

- Manā kabinetā ir konjaks. Mēs tur būsim pēc desmit minūtēm.

Mašīna drāzās pa tukšajām ielām. Uz trotuāriem jau sāka parādīties dažs agrīnāks gājējs. Kad viņi piebrauca Orfēvras krastmalā un apstājas pie Tiesu pils, Helēna, vēl neizkustēdamās no savas vietas, jautāja:

- Vai jūs man patiešām iedosiet konjaku?

- Apsolu.

Megrē atviegloti nopūtās, jo mazliet baidījās, vai tikai viņa atkal nebūs jānes.

- Paliec šeit, - viņš teica šoferim.

Kad komisārs gribēja palīdzēt savai ccļabied-renei uzkāpt pa kāpnēm, viņa to atgrūda.

- Neaiztieciet mani! Vēl es viņam teikšu, ka jūs mēģinājāt ar mani pārgulēt.

Varbūt viņa spēlēja kādu lomu? Varbūt viņa spēlēja šo lomu. lai atvieglotu savu dzīvi?

- Šeit...

- Konjaks?

-Jā.

Viņš atvēra inspektoru kabineta durvis. To-ranss un viņa aizturētais vēl nebija ieradušies, jo pa ceļam viņi apstājās Božonā, lai ievietotu slimnīcā ievainoto. Vašē bija pie telefona un ar ziņkārību skatījās uz amerikānieti.

Jūs sakāt, ka klausule ir nocelta? Vai esat par to droša? Es jums pateicos.

-Acumirkli! - Megrē pārtrauca Vašē, redzot, ka viņš grib ko teikt. - Uzraugi viņu, lūdzu!

Megrē iegāja savā kabinetā, paņēma konjaka pudeli un ielēja. Helēna izdzēra glāzi vienā paņēmiena un ar pirkstu atkal norādīja uz pudeli.

- Uzreiz ne. Vēlāk. Vai tev nebūtu cigaretes, Vašē?

Viņš iebāza vienu sievietei starp lūpām un aizdedzināja sērkociņu, savukārt Helena, pūzdama dūmus komisāram tieši sejā, caur zobiem nošņāca:

- Es jūs tomēr ienīstu!

- Vai tev nav kāds, kas varētu viņu apsargāt? Viņas klātbūtnē nav vēlams par to visu runāt.

-Tad kāpēc neievietot viņu karcerī?

Šaurajā kamerā uz grīdas bija tikai dēlis un matracis. Gaismas tur nebija. Megrc mirkli vilcinājās, tad tomēr izlēma sievieti ieslēgt kādā tukšā kabinetā.

- Konjaku! - viņa spiedza caur durvīm.

- Mazliet vēlāk.

Viņš atgriezās pie Vašē.

- Kam ir nocelta klausule?

- Baronam. Es griežu viņa numuru katru pusstundu. Vispirms neviens nenāca klāt. Bet nu jau bus stunda, kopš telefons aizņemts. Es uztraucos un pazvanīju telefonistei, lai pārbauda. Viņa arī apgalvo, ka klausule ir nocelta.

-Tu zini, kur viņš dzīvo?

Batiņolu ielā. Numurs man pierakstīts bloknotā. Vai jūs gribat turp aizbraukt?

- Būtu vēlams. Bet tu pa to laiku izziņo Bila Lament meklēšanu! Viņš atstāja Mezonlafitas apkaimi apmēram pirms trim stundām. Es domāju, ka sevišķa vērība jāpievērš beļģu robežai. To-ranss tūlīt atbrauks ar Toniju Čičcro.

- Un tas otrs?

-Tas ir Božonas slimnīcā.

-Jūs viņam kārtīgi sadevāt?

- Ne pārāk.

- Ko viņi saka?

- Neko.

Viņi saausījās, tad saskatījās, un Megrē ātrā soli devās uz kabinetu, kurā bija ieslēgta Helena. Neskatoties uz roku dzelžiem, amerikāniete tur la ārdījās, ka pa gaisu lidoja tintnīcas, galda lam-pas, papīri, vārdu sakot, viss, kam tikai viņa tika klāt.

Redzot ienākam komisāru, viņa tikai pasmaidīja.

- Eis uzvedos apmēram tā, kā jūs uzvedāties pie manis.

- Vai karceri? - jautāja Vašē.

- To viņa pati būs gribējusi.

*

Netālu no Orfēvras krastmalas komisāra mašīna satikās ar to, kurā Toranss veda Cičero, un šoferi samirkšķinājās ar lukturiem. Tiklīdz viņi nonāca Batiņolu ielā, Mcgrē ieraudzīja kādu auto, kura priekšējie riteņi bija uzbraukti uz trotuārā, un, kad viņš ieskatījās mašīnas iekšpuse, uz mazas plāksnītes pamanīja Barona vārdu.

Megrē piezvanīja. Vārtniece, kas vēl gulēja, parāva auklu un ielaida viņu priekštelpā. Nācās runāt caur stiklotām durvīm, lai uzzinātu, kurā stāvā dzīvo inspektors.

- Vai viņš pārnāca viens? - Megre jautāja.

- Kāda jums par to daļa?

- Esmu viņa kolēģis.

- Viņš jums pats visu izstāstīs.

Tas bija nams, kur katrā stāvā dzīvoja vairākas ģimenes, lielākoties strādnieki, un, neskatoties uz agro rīta stundu, daudzos dzīvokļos jau spīdēja gaisma. Ši gauži necilā māja īsti nesaderējās ar Barona aristokrātisko izskatu, un Megrē tagad saprata, kāpēc inspektors nekad nerunā par savu privāto dzīvi.

Piektajā stāvā pie kādām durvīm uz vizītkartes varēja lasīt vienīgi īrnieka vārdu, profesija netika minēta. Megrē pieklauvēja un, nesagaidījis atbildi, pagrieza rokturi.

Durvis atvērās, turpat uz grīdas mētājās Barona cepure. Iededzis gaismu, komisārs ieraudzīja mazītiņu virtu vīti pa kreisi un vienkārši iekārtotu ēdamistabu, ar mēbelēm, kādas vēl šur tur varēja sastapt durvju sardžu telpās. Guļamistabas durvis bija plaši atvērtas.

Barons apģērbies gulēja šķērsām pāri savām cisām, viena roka nokarājās pār gultas malu, un, ja viņš nebūtu krācis, varētu pat domāt, ka notikusi nelaime.

- Baron! Kas noticis? Vecīt...

Viņš pagriezās uz otriem sāniem, bet nepamodās, un komisārs atkal sāka viņu purināt.

- Tas esmu es, Megrē...

Tā pagāja vairākas minūtes. Beidzot inspektors norūca kaut ko neskaidru, atvēra plakstus, iekunkstējās, jo no spožas gaismas viņam iesāpējās acis, pazina Megrē un, pēkšņi šausmu pārņemts, centās piecelties.

- Kas šodien par dienu?

Barons laikam gribēja jautāt: “Cik pulkstenis?”

Viņa skats meklēja modinātāju, kas izrādījās nokritis zemē un aizripojis pagultē, no kurienes varēja dzirdēt tā tikšķēšanu.

- Vai tu negribi glāzi ūdens?

Megrē aizgāja uz virtuvi un atnesa glāzi, viņam atgriežoties, inspektors izskatījās reizē drūms, nomākts un noraizējies.

- Piedodiet man, lūdzu... Paldies... Esmu slims... Ja jūs zinātu, cik man ir slikti...

- Vai nebūtu labāk, ja es tev uzvārītu tasi stipras kafijas?

- Man kauns... Es jums zvēru, ka...

- Pagaidām paliec gulta!

Barona dzīvoklis vairāk līdzinājās vecmeitas dzīvoklim, nekā vecpuiša mītnei, un bija viegli iedomāties, kā Barons pēc savas darba dienas atgriežas mājās, apsien priekšautu un sāk noņemties ar mājas darbiem.

Pa to laiku inspektors jau bija apsēdies uz gultas malas un bezcerīgi raudzījās sev priekšā.

- Dzer!... Kļūs labāk...

Mcgre arī sev ielēja tasi kafijas. Novilcis mēteli, viņš apsēdās uz krēsla. Istabā jautās stipra alkohola smaka. Inspektora apģērbs bija netīrs

un saburzīts, il kā viņš būtu pavadījis nakti zem tilta.

-Tas ir šausmīgi! - viņš nopūtās.

- Kas ir šausmīgi?

- Es nezinu. Man jums pastāstāms kaut kas svarīgs. Ārkārtīgi svarīgs.

- Nu, tad stāsti!

- Es mēģinu atcerēties. Kas ir noticis?

- Mēs arestējām Carliju un Cičero.

- Jus viņus arestējāt?

Barona seja saspringa.

- Šķiet, ka savā dzīvē nekad neesmu bijis tā piedzēries. Es patiešām jūtos slims. Tas ir viņu dēļ. Pagaidiet! Es atceros, ka nevajadzēja viņus arestēt.

- Kādēļ?

- Harijs man teica...

Viņš pēkšņi bija atcerējies vārdu un uzskatīja to jau par lielu sasniegumu.

- Viņu sauc Harijs... Pagaidiet...

- Es tev palīdzēšu atcerēties. Tu biji Man-hetenas bārā Kapucīņu ielā. Tu runāji ar vairākiem cilvēkiem, un tu daudz dzēri...

Tikai ne pie Luidži. Pie viņa es tikpat kā nedzēru. Tas nāca vēlāk...

- Vai tevi centās piedzirdīt?

- Es nezinu. Esmu pārliecināts, ka pamazām

t

visu atcerēšos. Viņš man teica, ka nevajagot viņus arestēt, jo tad varētu izjukt... Ak, mans Dievs! Cik tas ir grūti...

- Kas varētu izjukt? No Luidži tu iznāci ļoti vēlu. Tava mašīna bija pie durvīm. Tu tajā iesēdies, un tev varēja būt nodoms braukt uz Mezon-lafitu.

- Ka jūs to zināt?

- Vakara gaitā kāds tev šo to pastāstīja. Lope.. . Tedijs Brauns...

- Velns lai parauj! Kā jūs to visu varat zināt? Jā, es runāju ar viņiem. Ja, tagad es atceros. Jūs man uzdevāt viņus atrast. Es jau pabiju vairākos bāros.

- Kur tu arī dzēri.

- Protams, glāzīti šeit un glāzīti tur. Citādi jau nevar. Ka man sap galva...

- Pagaidi!

Megre iegāja tualetē un atgriezās ar aukstā ūdenī samērcētu dvieli, kuru uzlika Baronam uz pieres.

- Vai tev kāds stāstīja par Helēnu Donahjū un viņas viesnīcu Pie jautrā zēna?

Inspektors skatījās uz komisāru plati ieplestām acīm.

- Cik ir pulkstenis?

- Pusseši no rīta.

- Kā jums izdevās viņus aizlurēt?

- Nav svarīgi. Kad tu iznāci no Luidži un iekāpi mašīnā, kāds tev sekoja, tas bija gaišmatains vīrietis, ļoti garš, diezgan jauns.

-Tieši tā. Viņu sauc Harijs.

- Un uzvārds?

- Viņš man teica. Esmu pārliecināts, ka viņš man teica, atceros pat, ka tas bija no vienas zilbes. Kāda dziedātāja vārds.

- Vai viņš ir dziedātājs?

- Nē, bet viņam ir uzvārds ka vienam dziedātajam. Pirms es paspēju aiztaisīt durvis, viņš jau sēdēja man blakus un teica: “Nebaidieties!”

- Vai franciski?

- Viņš runā franciski ar stipru akcentu un kļūdām, bet saprast var.

- Amerikānis?

- Jā. Klausieties! Pēc tam viņš man teica: “Es arī esmu tā kā no policijas. Nepaliksim šeit. Brauciet, kur vien vēlaties!” Tikko es iedarbināju mašīnu, viņš man sāka skaidrot, ka esot kaut kas līdzīgs izmeklēšanas tiesnesim Savienotajās Valstīs un reizē arī prokurora palīgs. Lielajās pilsētās viņiem ir daudz palīgu.

- Es zinu.

- Tiesa, jūs jau tur esat bijis. Viņš man lūdza apturēt mašīnu, lai es apskatītu viņa pasi. Kad

liela ir nopietna, to izmeklē prokurora palīgi. Vai tā ir?

- Jā, tā ir.

- Viņš ari zināja, kur gatavojos braukt, izejot no Luidži bāra. “Jums nevajag šonakt braukt uz Mezonlafitu. Tas neko labu nedos. Vispirms man ar jums jāparunā.”

- Viņš runāja?

Mēs runājām apmēram divas stundas, bet, par ko, man grūti atcerēties. Vispirms mēs uz labu laimi braukājām pa ielām, un viņš man piedāvāja cigāru. Vai tikai tas nav cigārs, kas man samaitāja dūšu? Man ļoti slāpa. Nezinu, kur mēs atradāmies, bet ieraudzīju atvērtu bistro. Šķiet, tas bija kaut kur Ziemeļu stacijas pusē.

- Vai tu viņam neieteici satikties ar mani krastmalā?

- Jā, bet viņš negribēja.

- Kādēļ?

-Tas ir ļoti sarežģīti. Ja tikai man tā nesāpētu galva! Vai jums neliekas, ka glāze alus nāktu par labu?

- Tev mājās ir alus?

- Jā, paskatieties virtuvē uz ārējās palodzes!

Megrē ari iedzēra. Baronu nomāca nekārtība

guļamistabā, tāpēc viņš ieklumburoja ēdamistabā.

- Dažus momentus es atceros ļoti precīzi; ir pat veselas frāzes, kuras es varētu atkārtot, bet pa vidam - tukšums.

- Ko tad jus dzērāt?

- Visu ko.

- Viņš ari?

- Viņš pats noskatīja visas pudeles aiz letes un izvelējās.

- Vai tu esi pārliecināts, ka viņš dzēra tikpat daudz ka tu?

- Pat vairāk. Viņš bija patiešām piedzēries. Vienbrīd pat nokrita no krēsla.

-Tu man nepaskaidroji, kādēļ viņš atsakās ar mani satikties.

- Vispār viņš jūs pazīst ļoti labi, pat apbrīno.

- Ak tā!

- Sentluisā viņš pat ir bijis kādā kokteiļu pēcpusdiena jums par godu un atceras kādu konferenci, kuru jūs noorganizējāt. Viņš ir atbraucis uz Franciju pēc Skrandaiņa Džo.

- Vai tas nav viņš, kas to pacēla Flešjē ielā?

- Jā, viņš.

- Kur viņš to lika?

- Viņš to aizveda pie kāda ārsta. Klausieties! Tagad nerunājiet! Es tagad atceros veselu gabalu no mūsu sarunas. Sakarā ar doktoru. Viņš man pastāstīja, kā iepazinies ar šo ārstu. Tas bijis tūlīt

pcc kara. Harijs, kas karojis amerikāņu armijā, vairāk nekā gadu piederējis sazin kādam dienestam, kas bijis dislocēts Parīzē. Viņš tad vēl neesot bijis prokurora palīgs. Dzīvojis itin jautri. Starp visiem cilvēkiem, kurus viņš te iepazinis, bijis arī šis dakteris. Atceros! Par iemeslu bija kāda jauna sieviete, kura negribēja bērnu un...

- Aborts?

Ja. Tieši tā viņš gan neteica. Viņš ir loti kautrīgs. Es tomēr sapratu. Runa ir par jaunu ārstu, kuram vel nav savas prakses un kurš dzīvo Senmišelas bulvāra puse.

- Vai Harijs aizveda Skrandaini Džo turp?

- Jā. Manuprāt, viņš runāja ļoti atklāti. Visu laiku viņš uzsvēra: “Jūs to pateiksiet Mcgrē...”

- Putu daudz vienkāršāk atnākt pie manis.

- Viņš negrib nodibināt oficiālus kontaktus ar franču policiju.

- Kāpēc?

- Pagājušo nakti tas man likās tik vienkārši. Es arī viņam pilnīgi piekritu. Tagad viss kļuvis neskaidrāks. Ak, ja! Vispirms jums vajadzēja nopratināt ievainoto, un tad avīzēs par to būtu rakstīts.

Vai Harijs zina, ka Činalja un Cičero ir Parīzē?

- Viņš visu zina. Viņš tos pazīst ļoti labi. Viņš jau pirms manis zināja, kur viņi slēpjas.

- Vai viņš pazīst Bilu Lārneru?

- Ja. Šķiet, ka man tagad viss kļūst skaidrāks. Redziet, mēs abi bijām piedzērušies. Viņš neskaitāmas reizes atkārtoja vienu un to pašu, acīmredzot domādams, ka es, būdams francūzis, neko nespēju saprast.

- Man tas ari ir zināms.

Tieši kā Počo! Kā Luidži!

- Sentluisā notiek vērienīga izmeklēšana. Kā jau tas palaikam mēdz notikt, pilsētu patīra no gangsteriem. Galvenokārt ar to nodarbojas Harijs. Visi pazīst reketieru vadoni, ļoti ietekmīgu vīru, kurš šķiet visnotaļ cienījams pilsonis un ir draugos ar politiķiem un policijas vadību.

- Tas nav nekas jauns.

- Tieši ta viņš man .ari teica. Tikai tur viņu likumi neesot tādi paši kā šeit un bezgala grūti kādu notiesāt. Vai taisnība?

- Taisnība.

- Neviens neuzdrošinās liecināt pret šo tipu, jo katrs, kas atvērs muti, nedzīvos ilgāk par četrdesmit astoņām stundām.

Barons bija vienkārši laimīgs. Viņam bija izdevies uzreiz atcerēties tik daudz.

- Jūs man atļausiet vēl vienu glāzi alus? Tas man nāk par labu. Jūs nevēlaties?

Seja viņam arvien vēl bija netīra, zem acīm

zili loki, bet acu zīlītēs sāka gailēt mazas liesmiņas.

- Mēs bijām vēl citur, jo mūsu bistro slēdza. Es gan neatceros, kur. Monmartrā, droši vien kādā naktsbārā, kur bija trīs vai četras dejotājas. Viena maza brunete meta acis uz Hariju un visu laiku sēdās viņam klēpi. Cila neviena zālē nebija.

- Vai viņš runāja par Skrandaini Džo?

- Tieši to es cenšos atminēties. Skrandainis Džo ir nelaimīgs puisis, viņam ir tuberkuloze pēdējā stadijā. Viņš visu savu dzīvi pavadījis starp reketieriem, kaut gan nav bijis nekāds lielais putns. Drīzāk jau statists. Pirms diviem mēnešiem Sentluisā kāda naktslokāla durvju priekšā lika nogalināts kāds vīrietis. Ak. ja es varētu atcerēties vārdu! Visi ir pārliecināti, ka to izdarījis tas tips, par kuru es jums tikko stāstīju. Slepkavībai bija divi liecinieki. Vienu no viņiem, naktslokāla šveicaru, nākamajā dienā atrada mirušu. Tad ari Skrandainis Džo aizbēga, jo viņš bija otrais liecinieks. Viņa dzīvība bija briesmās.

- Uz Kanādu?

- Uz Monreālu, jā. Prokurora palīgi mēģināja viņu notvert, lai piespiestu runāt, savukārt gangsteri centās viņu novākt, lai tas nerunātu.

- Es saprotu.

- Taču cs neko nevarēju saprast. Izrādās, ka no Skrandaiņa Džo ir atkarīgi miljoniem likteņu. Ja viņš runās, uzreiz var sabrukt ne tikai spēcīga gangsteru organizācija, bet ari iespaidīga politiska mašinērija. Es vēl tagad dzirdu Hariju daudzkārt atkārtojam: “Šeit jūs tādas lietas neesat pieredzējuši. Pie jums nepastāv tik lielas bandītiskas kopas, kas organizētas tāpat kā akciju sabiedrības. Jūsu uzdevums ir viegls...”

Mcgre šķita, ka viņš arī dzird šos vārdus. Šo dziesmiņu viņš jau saka pazīt.

- Monreālā Skrandainis Džo nejutās droši, jo bija vēl pārāk tuvu saviem tautiešiem. Viņam izdevās noformēt viltotu pasi, kura bija uz laulāta pāra vārda. Viņš izkārtoja tā, ka viena sieviete viņu pavadīja. Līdz ar to viņš cerēja sajaukt pēdas. Tā, kuru viņš pierunāja braukt līdzi, bija kādā naktskluba cigarešu pārdevēja. Visu savu dzīvi sapņojusi redzēt Parīzi... Es atvainojos...

Barons aizvilkās uz tualetes istabu, no kurienes atgriezās ar divām aspirīna tabletēm.

-Skrandainim Džo nebija daudz naudas. Viņš saprata, ka agri vai vēlu viņu atradīs pat Parīzē. Un tā kādu jauku dienu viņš uzrakstīja garu vēstuli prokuroram, kurā atzinās, ka būtu ar mieru liecināt, ja viņi garantē aizsardzību pret gangsteriem, atbrauc viņam pakaļ uz Parīzi un

iedod krietnu naudas summu. Varbūt kaut ko putroju, bet galveno es jums izstāstīju.

- Vai Harijs tev uzdeva to visu man atstāstīt?

- Jā. Viņš jau gandrīz jums piezvanīja. Viņš to izdarītu šorīt, ja vakar nebūtu sapratis, ka esmu atklājis slepkavu atrašanās vietu. Jo tic ir īstie slepkavas. Sevišķi Cārlijs.

- Ka Čārlijs un Cičero atrada Skrandaini Džo?

- Viņi to uzošņāja Monreālā. Meitenei, kuru Maskarcli bija paņēmis līdzi uz Parīzi, Monreālā dzīvoja māte, kurai meitene sūtīja vēstules no Parīzes. Tā bija vislielākā neuzmanība.

- Viņa uzrādīja savu adresi?

- Nē, viņa vēstules saņēma pasta uz pieprasījumu, bet pieminēja, ka dzīvojot tieši pretī lielam mūzikholam.

Tad Harijs nolēma ar kuģi doties uz Parīzi un sameklēt Skrandaini Džo, lai viņu atvestu uz Sentluisu. Vēlāk Harijs uzzināja, ka Cinalja un Cičero viņu apsteiguši par četrdesmit astoņām stundām.

Megrē iedomājās nabaga Maskareli dzīvi Monreālā, tad Parīzē, kur viņš neuzdrošinājās vakaros iziet no viesnīcas ieelpot svaigu gaisu.

Komisārs saprata, kādēļ Cičero un Cārlijam vajadzēja īrēt automašīnu. Divas vai trīs dienas

viņi ar auto būs dežurējuši pie Folibcržēras, lai sagaidītu izdevīgu brīdi uzbrukumam. Un, kad šis brīdis pienāca, prokurora palīgs viņiem jau sekoja.

- Harijs man pastāstīja par to scēnu, kura vairāk līdzinājās kinofilmai... Viņš tikko bija sācis soļot pa Rise ielu, kad ieraudzīja Skrandaini Džo iekāpjam mašīnā, un visu saprata. Uz ielas taksometra nebija, un Harijs sameklēja teātra priekšā vienu auto, kura durvis, par laimi, bija vaļā.

Prokurora palīgs zagtā mašīnā! Tas gan izklausījās jocīgi. Visi šie cilvēki Parīzē darbojās kā savās mājās. Daudzie gājēji ielās naktī no pirmdienas uz otrdienu nevarēja pat nojaust, ka ir aculiecinieki vajāšanai Čikāgas stila. Un, ja nabaga Loņons tonakt nebūtu slēpies tumsā, izsekodams kādu sīku kokaīna tirgotāju, neviens nekad neko neuzzinātu.

- Un Skrandainis Džo ir dzīvs?

- Jā. Harijs saka, ka doktoram ir izdevies viņu salāpīt. Džo zaudējis daudz asiņu, un Harijs piedāvājis savas asinis pārliešanai. Viņš to uzrauga kā brālis, pat labāk nekā brālis. No tā esot atkarīga visa viņa karjera. Ja viņam izdotos aizvest Džo uz Senlluisu un saglabāt tā dzīvību līdz procesa dienai un ja šajā procesā Džo nenobītos un tiešām sniegtu savu liecību, Harijs kļūtu ļoti slavens.

- Vai sievieti aizveda Harijs?

- Jā. Viņš ļoti dusmojās uz jums, kad avīzēs ieraudzīja Cārlija un Cičero fotogrāfijas.

Patiešām, visi šie vīri bija attapīgi - gan prokurora palīgs, gan gangsteri. Viņi nosprieda, ka, ieraudzījusi fotogrāfijas, Maskarcli draudzene izlems griezties policijā.

To viņa arī darīja, nosūtīdama pneimatisko vēstuli Megrē.

Cārlijs ieradās viens, lai piespiestu viņu klusēt. Bet dažas minūtes agrāk bija ieradies Harijs un nogādāja meiteni drošībā. Šie ļaudis daudz neceremonējās. Viņi kārtoja savas lietas tā, it kā Parīze nevienam nepiederētu un katrs tajā varētu izrīkoties, kā patīk.

- Vai viņa arī ir pie doktora?

-Jā.

Vai Harijs nebaidās, ka Čārlijs varētu uzzināt adresi?

- Viņš esot ļoti piesardzīgs. Pirms doties uz turieni, viņš pārbauda, vai kāds neseko, turklāt viens cilvēks tos apsargā.

- Kas?

- Es nezinu.

-Galu galā, ko tad īsti viņš tev lika man pateikt?

- Viņš jūs lūdz likt mierā Čārliju un Čičero vismaz dažas dienas. Džo vēl vismaz vienu nedēļu nevar pārvadāt. Harijs domā viņu aizvest uz Ameriku ar lidmašīnu. Līdz tam laikam vēl draud briesmas.

- Ja pareizi saprotu, viņš liek man pateikt, ka tā nav mana darīšana un lai es nejaucos iekšā.

- Apmēram tā. Harijs jūs loti ciena un ir sajūsmā, ka, visam beidzoties, viņam būs iespēja ar jums papļāpāt - šeit vai Sentluisā.

- Pati laipnība! Kur tu izšķiries ar to kungu?

- Viņa viesnīcas priekšā.

- Vai adresi atceries?

-Tas ir kaut kur Renas ielas pusē. Manuprāt, ja es būtu tajā kvartālā, pazītu fasādi.

- Vai jūties pietiekami labi, lai brauktu?

-Atļaujiet tikai pārģērbties!

Jau ausa diena. Māja arvien vairāk atdzīvojās, cilvēki nāca un gāja, kaut kur pa radio skanēja rīta ziņas. Megrē dzirdēja, kā inspektors tualetes istabā šļakstās ar ūdeni, un, kad Barons atgriezās ēdamtelpā, viņš izskatījās ka no modes žurnāla lappusēm nācis, tikai sejas krāsa līdzīga papīram.

Barons jutās pazemots, redzot savas mašīnas divus riteņus uz trotuāra.

- Vai jūs gribat, ka es vadu mašīnu?

- Labāk paņemsim taksi. Bet tu varētu kārtīgāk novietot savu braucamo.

Viņi gāja līdz Batiņolu bulvārim, kur iesēdās taksometrā.

Kreisais krasts. Brauciet vispirms uz Rēnas

ielu!

- Kāds ir mājas numurs?

- Brauciet, tad redzēsim.

Viņi klīda pa kvartālu kādu stundas ceturksni, pa to laiku Barons pētīja visu viesnīcu fasādes. Beidzot viņš noteica:

- Tas ir šeit.

- Vai esi drošs?

- Es pazīstu vara plāksni pie durvīm.

Viņi iegāja. Kāds vīrietis ar slapju lupatu mazgāja koridoru.

- Vai kantori neviena nav?

- Saimnieks nokāpj astoņos. Es esmu naktssargs.

- Vai jūs zināt iedzīvotāju vārdus?

- Tie ir uz dēļa.

- Vai te dzīvo amerikānis, pajauns, liela auguma gaišmatis, vārdā Harijs.

- Droši vien ne.

- Vai jūs nebūtu tik laipns un nepārbaudītu?

- Nav nozīmes. Es zinu, par ko jūs runājat.

- Kā?

- Tas tips, kuru jūs minējāt, šorīt ap pulksten četriem no rīta bija šeit ienācis. Viņš interesējās, kurā numurā dzīvo Dirāna kungs. Es viņam paskaidroju, ka pie mums nav tāda Dirāna. “Bet varbūt Dipons?” viņš jautāja. Es nodomāju, ka svešais par mani ņirgājas, turklāt viņš izskatījās galīgi pilnā.

Megrč un Barons saskatījās.

- Viņš stāvēja tieši tur, kur tagad jūs, un nemaz netaisījās iet prom. Izvilka no kabatas tūkstoš franku naudas zīmi un deva to man, teikdams, ka tas viss ir bijis tikai joks, ka viena sieviete skrējusi viņam pakaļ un viņš ienācis viesnīcā, lai tikai no viņas aizbēgtu. Viņš man lūdza paskatīties uz ielas un pārliecināties, ka tur nav nevienas mašīnas. Palika vēl dažas minūtes un tad aizgāja.

Barons kļuva vai traks no dusmām.

- Mani tā izmuļķot, - viņš norūca caur zobiem, kad izgāja uz ielas. - Vai jūs ticat tam, ka viņš ir prokurora palīgs?

- Ļoti ticami.

-Tad kāpēc viņš tā darīja?

- Tāpēc, - mierīgi sacīja Megrē, iesēzdamies taksometrā, - ka visi šie ļaudis uzskata mūs par bērniem. Par zemas klases darboņiem un tikai.

- Kurp man tagad jūs aizvest, Megrē kungs? -jautāja šoferis, kas viņu bija pazinis.

- Uz Orfēvras krastmalu.

Un komisārs neapmierināti iekārtojās mašīnas stūri.

9. NODAĻA,

kurā Megrē, neskatoties uz visu, piekrīt izdzert glāzi viskija

- Priekšnieks tikko atnāca, komisāra kungs!

- Es eju.

Pulkstenis rādīja devīto rīta stundu, un pat ša-ja pelēkajā diena varēja redzēt, ka Megrē nav skuvics un viņa acis viegli piesarkušas no negulētas nakts un iesnām. Jau labu pusstundu komisārs turēja rokā savu mutautiņu, jo bija apnicis katru bridi to vilkt ārā no kabatas.

Trīs reizes viņam tika teikts:

- Amerikāniete ārdās kā pats nelabais.

- Lai tik turpina.

Pēc tam inspektors pastāstīja:

- Es pavēru durvis, lai pasniegtu lasi kafijas, bet viņa man to iesvieda sejā. Matracis ir saplēsts un zirga astri iz.kaisiti pa visu kameru.

Megrē paraustīja plecus. Viņš lūdza piezvanīt Lika, lai viņam pateiktu, ka viesnīciņu Pie jautrā zēnu ilgāk vairs nav nozīmes apsargāt.

- Lai viņš iet izgulēties!

Bet Lika, kurš gribēja redzēt beigas, atdrāzās uz Orfēvras krastmalu. Arī viņam uz vaigiem un uz zoda bija tumša bārdas rugāju ēna.

Tikmēr Toranss bija ieslēdzies kāda kabinetā kopā ar Toniju Cičero, kuram neatlaidīgi uzdeva jautājumus, bet atbildes nesaņēma. Tonijs nicīgi klusēja.

- Tu, vecīt, velti tērē laiku, - aizrādīja Mcgrē.

- Es zinu. Bet tas man sagādā prieku. Viņš neko nesaprot no tā, ko es saku, bet es labi redzu, ka tas viņu uztrauc. Turklāt viņam trakoti gribas uzsmēķēt cigareti, bet viņš ir par lepnu, lai man to uzprasītu. Gan jau. Reiz viņš jau pavēra muti, tomēr savaldījās.

Inspektoru telpa virmoja savāds nemiers, kuru varēja saprast tikai tie, kas piedalījās šajā lietā, - daži Megre tuvākie līdzstrādnieki. Piemēram, mazais Lapuēns, atnācis uz darbu un neko nezinādams, brīnījās, kāpēc Mcgrē un viņa viri šorīt veica savu darbu ar lādu kā mežonīgu niknumu.

Piektā un sestā rajona komisariāti bija brīdināti.

- Ārsts, jā, laikam jau diezgan jauns. Viņš jāatrod pēc iespējas ātrāk. Viņš dzīvo kaut kur Senmišclas apkārtnē, bet es nedomāju, ka pie

viņa durvīm būtu plāksne. Vienkāršām sievietēm vajadzētu to zināt, jo viņš taisa abortus. Vajadzētu izprašņāt kvartāla aptiekārus. Ļoti iespējams, ka pēdējo otrdienu viņš būs nopircis daudz medikamentu. Tāpat jāapstaigā veikali, kur pārdod ķirurģiskos instrumentus.

Tajā rītā kvartāla inspektori, kuri neko nezināja par notikušo, gāja no durvīm uz durvīm, no vienas aptiekas uz otru, nenojauzdami, ka viņu darbs saistīts ar cilvēkiem, kuri atbraukuši no Sentluisas, lai viens ar otru varētu izrēķināties.

Kāds izmeklētājs Medicīnas akadēmijā pierakstīja to studentu vārdus, kuri beiguši augstskolu pēdējos gados. Tikumības policija arī bija sacelta kājās, tā modināja meitenes, kuras nevarēja saprast, kas notiek.

- Vai jums bija aborts?

- Par ko jūs mani uzskatāt!

- Labi! Nekas! Neviens tev nepiekasās. Kvartālā dzīvo doktors, kas ar to nodarbojas. Kurš tas ir?

- Es pazīstu tikai vecmāti. Vai jūs Silvijai paprasījāt?

Ja šiem ļaudīm pieskaitītu visus tos policistus un žandarmus, kuri meklēja Bilu Lārneru uz ceļiem un robežām, tad varētu secināt, ka amerikāņu lietā iesaistīti vairāki simti darbinieku.

*

Megrē pasniedza roku kriminālpolicijas priekšniekam un nespēkā apsēdās uz krēsla. Desmit minūtēs viņš vienmuļā balsī izstāstīja visu, ko zināja par šo lietu. Beigās priekšnieks šķita vairāk apmulsis nekā pats komisārs.

- Ko jūs domājat darīt? Notvert šo Maskarc-li?

Megrē to ļoti vēlējas, jo viņam sen jau bija apnicis, ka ar viņu apietas ka ar zaļu zēnu.

- Ja es to izdarīšu, tad neļaušu prokurora palīgam izrēķināties ar Sentluisas gangsteriem.

- Bet, ja to nedarīsiet, ka tad jūs izvirzīsiet apsūdzību pret Čārliju un Cičcro slepkavības mēģinājumā?

Jā, patiešām. Paliek vēl Loņons. Viņi nolaupīja Loņonu un aizveda uz Scnžcrmenas mežu, kur viņu kārtīgi piekāva. Tāpat viņi ielauzās Loņona dzīvoklī, un, visbeidzot, Čārlijs šāva uz inspektoru Granžbateljēras iela.

- Viņš apgalvos, ka viņam uzbruka, vai ari teiks, ka nokļuvis bandītu lamatās, un jāsaka, ka visi apstākļi runā viņam par labu. Advokāts teiks, ka viņš mierīgi gājis pa ielu, kad ieraudzījis divus vīrus metamies viņam virsu.

- Labi! Pieņemsim, ka tas ta tiešām notiek. Mums vēl ir Loņons, un tas Čārlijam maksās

vairākus gadus ieslodzījuma, bet mums svarīgi viņu noturēt kaut vai dažus mēnešus.

Šefs pasmaidīja, redzot, ar kādu neatlaidību Megrē aizstāv savu lietu.

-Sievietei nav nekādas lomas Loņona lietā, -viņš piemetināja.

- Es zinu. Nāksies atlaist. Tādēļ arī es viņai ļauju izkliegties. Pret Počo arī nevaru neko iesākt. Gan jau mēs tuvākajās dienās atradīsim iemeslu piesieties un aizklapēsim viņa bāru ciet.

- Megrē dusmojas?

Megrē pasmaidīja.

- Atzīstieties, šef, ka viņi par daudz atļaujas! Ja Loņons nebūtu tik cītīgi dežurējis naktī no pirmdienas uz otrdienu, mēs neko neuzzinātu. Pēc tam to stāstītu Sentluisā. Un es jau dzirdu kādu jautājam: “Bet franču policija?” - “Franču policija? Tā dzirdēja tikai šāvienus.”

Pulkstenis rādīja jau vienpadsmito rīta stundu. Megrē bija beidzis runāt ar Loņona kundzi, kas viņu traucēja jau otro reizi, kad no jauna iezvanījās telefons un pie aparāta bija sestā rajona inspektors.

- Hallo? Vai komisārs Megrē? Ārstu sauc Luijs Divivjē, viņš dzīvo Mesjēleprensa ielā 17a.

- Vai tagad viņš ir mājās?

-Jā.

- Vai pic viņa ir včl citas personas?

- Es izjautāju vārtnieci, viņai šķiet, ka pie viņa jau dažas dienas uzturas kāds slimnieks. Tas viņu pārsteidz, jo parasti ārsts pieņem tikai sievietes. Tiesa, arī sieviete tur esot.

- Kopš kura laika?

- Kopš vakardienas.

- Cita neviena nav?

- Ir včl kāds amerikānis, kas tur nākot gandrīz katru dienu.

Megre nolika klausuli, un jau pēc stundas ceturkšņa viņš lēnām kapa pa norādīta nama kāpnēm. Tā bija veca māja bez lifta, un ārsta dzīvoklis atradās septītajā stāvā. Zvana aukla karājās pa kreisi no durvīm. Kad viņš to pavilka, iekšpusē bija dzirdami soļi. Tad durvis nedaudz pavērās, un tajās parādījās kāda seja. Komisārs ar kāju paspēra vaļā durvis un izsaucās:

- Ko tu te dari?

Megrē gardi iesmējās, jo tips, kas viņu sagaidīja pie durvīm ar automātu rokas, nebija neviens cits ka Dedc no Marseļas. Tagad viņš Duē ielas naktsklubos tēloja teroristu. Dedc apmulsa un nezināja, ko atbildēt. Viņš lielām acīm skatījās uz komisāru un centās noslēpt savu ieroci.

- Es neko sliktu nedaru, es jums galvoju.

-Sveicināti, Megrč kungs!

Gara auguma amerikānis, blondiem matiem un vesti mugurā, iznira no mansarda istabas, kurai bija stiklots jumts, tāpēc telpa atgādināja mākslinieka darbnīcu.

Viņa seja bija mazliet uzburbusi un acis tikpat valgas ka Baronam. Citādi viņš izskatījās možs un draudzīgi sniedza roku.

- Es jau tā domāju, ka esmu par daudz izpļāpājies un galu galā jūs atradīsiet manu adresi. Vai dusmojaties?

Jauna sieviete iznāca no virtuves, kur viņa kaut ko gatavoja uz plīts.

- Vai drīkstu jūs iepazīstināt?

- Man labāk patiktu, ja mēs abi nokāptu lejā. Pa puspievērtām durvīm Megre redzēja gultu,

kurā gulēja kāds tumšmatains vīrietis. Izdzirdis balsis, viņš paslēpās zem segas.

- Es jūs saprotu. Acumirkli pagaidiet!

Neilgi pec tam viņš atgriezās priekštelpa ar

vējjaku mugurā un cepuri galva.

- Un kas man jādara? - vaicaja Dcdē, vērsdamies pie Megrē.

- Ko vien vēlies, - atbildēja Megrē. - Tev vairs nav jāsargā, jo tie tipi ir aiz restēm.

Pa kāpnēm abi nokāpa klusēdami. Uz ielas viņi sāka soļot Senmišclas bulvāra virzienā.

- Vai tā ir taisnība, ko jus nupat teicat?

- Kas attiecas uz Cicero, tad jā. Čārlijs ir ievietots slimnīcā.

- Sakiet man, lūdzu, vai jūsu inspektors nodeva jums manu lūgumu?

- Cik laika jums vajag, lai kopā ar savu apsargājamo izlidotu no Parīzes?

- Trīs vai četras dienas. Tas ir atkarīgs no doktora. Vai jūs taisāties viņam sagādāt nepatikšanas?

- Harija kungs... Piedodiet, ka man jūs godāt?

- Harijs Pilss.

- Skaidrs. Mums ir dziedātājs, vārdā Pilss. Tā arī Barons man teica. Bet tagad iedomājieties, ka es ierastos jūsu zemē un uzvestos tieši tāpat, kā jūs to darījāt šeit.

- Es pieņemu jūsu pārmetumus.

- Es vel neesmu saņēmis atbildi uz savu jautājumu.

- Tādā gadījumā jūs riskētu ar nepatikšanām, ar lielām nepatikšanām.

- Kur jūs iepazināties ar Dedē?

- Pēc kara, kad bieži vien iegriezos naktslokālos.

- Vai viņu pieņēmāt apsargāt ievainoto?

- Ko lai dara, es taču nevaru dienu un nakti palikt dzīvoklī. Doktors arī ne.

- Ko jūs domājat darīt ar sievieti?

- Pašreiz viņai nav naudas, ar ko atgriezties Kanādā. Es viņai samaksāšu ceļu. Viņas kuģis atiet parīt.

Viņi bija nonākuši pie kāda bāra, un Harijs Pilss apstājās, kautrīgi vaicādams:

- Vai jums neliekas, ka mēs varētu iedzert pa glāzītei? Es gribētu teikt... vai jūs būtu ar mieru...

Bija savādi vērot šo garo, atlētisko puisi kautrīgi piesarkstam.

- Varbūt viskija šeit nemaz nav? - iebilda Megrē.

- Es zinu, ka ir.

Viņš pasūtīja viskiju, pacēla savu glāzi un turēja to kādu brīdi sev priekšā. Megrē, aizvien vēl mazliet īgns kā cilvēks, kuram pilna sirds un grūti piedot, pusjokodams uzsauca tostu:

- Par jautro Parīzi, kā jūs sakāt!

- Vai jūs arvien vēl esat dusmīgs?

Varbūt, lai parādītu, ka viņš nemaz nav tik dusmīgs, bet varbūt tādēļ, ka Pilss bija simpātisks puisis, Megrē izdzēra otru glāzi. Un, ta ka viņš nevarēja aiziet, neizmaksājis Harijam no savas puses, tad tika dzerta vel trešā glāze.

- Klausieties, Megrē, mans vecīt...

- Nē, I larij, tagad es runāju...

Ap divpadsmitiem dienā Pilss jau sacīja: - Redziet, Žil...

*

- Kas tev kaiš? - jautāja Mcgrē kundze. -Liekas...

- Man ir iesnas, tas arī viss. Iedzeršu vienu groku ar divām aspirīna tabletēm un likšos gulēt.

- Tu nekā neēdīsi?

Neatbildējis viņš izsoļoja cauri ēdamistabai, iegāja guļamistabā un sāka izģērbties. Ja nebutu sievas, Mcgrē droši vien būtu iekritis gultā ar visam zeķēm.

Viņš tomēr bija viņiem parādījis... Lieliski!

1951. gatiu S. septembri

SATURS

Megrē un ziņotājs Megrē, Loņons un gangsteri

Žoržs Simenons MEGRĒ UN ZIŅOTĀJS MEGRĒ, I.OŅONS UN GANGSTERI Romāni

Apgāds “Artava", LV-1011, Rīgā, K. Barona ielā 12. Tel./fax 2X6452. Licence Nr. 2-0356.

Iespiests л/s “Preses nams" tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambi 3.

Content

Simenons Žoržs Simenons-17. Megrē un ziņotājs. Megrē, Loņons un gangsteri

Megrē un ziņotājs

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

Megre, Loņons un gangsteri

1. NODAĻA,

2. NODAĻA,

3. NODAĻA,

4. NODAĻA,

5. NODAĻA,

6. NODAĻA,

7. NODAĻA,

8. NODAĻA,

9. NODAĻA,