Simenons Žoržs

Simenons-18 Megrē un Nahura lieta. Megrē izklaidējas

Žoržs Simenons

Megrē un Nahura lieta. Megrē izklaidējas

Romāni

1. nodaļa

Viņš atgaiņājās, iedzīts strupceļā un spiests aizstāvēties, jo viņu nodevīgi sagrāba aiz pleca. Viņš pat mēģināja zvelt ar dūri, taču viņu mocīja apkaunojoša jušana, ka roka neklausa, palikdama gurda un sastingusi.

- Kas tur? - viņš kliedza, tik tikko apzinādamies, ka šis jautājums nav gluži vietā.

Vai viņš vispār izdvesa kādu skaņu?

-Žil!... Telefons...

Viņš bija sadzirdējis troksni, kas miegā likās griezīgs, taču ne mirkli neiedomājās, ka tur varētu zvanīt telefons, kas atradās pie gultas, kamēr viņš redzēja nelāgo sapni, kuru jau paguva piemirst, kad sieva ņēmās viņu purināt.

Viņš automātiski pastiepa roku, lai paņemtu klausuli, un piecēlās gultā sēdus. Arī Megrē kundze sēdēja siltajā gultā, un viņas pusē naktslam-piņa izplatīja maigu un intīmu gaismu.

- Hallo!...

Viņš jau gribēja, gluži kā pirmīt sapnī, atkārtot to pašu:

- Kas tur?

- Megrē?... Te Pardons...

Komisārs paguva palūkoties modinātājpulkstenī uz sievas naktsgaldiņa, lai noteiktu pareizu laiku. Bija pusdivi. Viņi aizgāja no Pardoniem pēc pulksten vienpadsmitiem - no kopīgajām vakariņām, kurās šoreiz galdā tika pasniegts gards jēra cinkslis ar pildījumu.

-Jā... Es klausos...

- Atvainojiet, ka pamodināju jūs pirmajā nomiedzi... Te notika tāds diezgan bēdīgs atgadījums, tas ir no jūsu nozares...

Megrē un Pardonu ģimenes draudzējās jau gadus desmit, reizi mēnesī rīkoja kopīgas pusdienas, un tomēr abiem vīriem ne prātā nenāca saukt vienam otru uz “tu”.

- Es klausos, Pardon... Turpiniet...

Balss klausulē izklausījās bažīga un satraukta.

- Es domāju, ka būs labāk, ja jūs atnāksiet pie manis... Jūs labāk izpratīsiet šo stāvokli...

- Ceru, ka nav noticis nelaimes gadījums?

Sekoja šaubu mirklis.

- Nē... Ne gluži, bet esmu norūpējies...

- Vai jūsu sieva jūtas labi?

- Jā... Viņa gatavojas vārīt mums kafiju...

Megrē kundze pēc vīra izteikumiem mēģināja

uzminēt, kas noliek, un viņu vaicājoši uzlūkoja.

- Es tūlīt aiziešu...

Komisārs nolika klausuli. Tagad viņš jau bi ja pilnīgi pamodies, lāču viņa seja bija rūpju pilna. Šī bija pirmā reize, kad doktors Pardons viņu tādā veidā aicināja, un komisārs pazina viņu pietiekami labi, lai saprastu, ka tam jābūt kaut kam ļoti nopietnam.

- Kas noticis?

- Es nezinu... Esmu vajadzīgs Pardonam...

- Kāpēc tad viņš nenāk pie tevis?

- Kā rādās, viņam ir iemesls aicināt mani uz turieni...

- Vēl šovakar doktors jutās tik ļoti pacilāts... Un arī viņa sieva... Mēs runājām par viņa meitu un znotu, par braucienu, kurā tie abi domā doties nākamvasar - uz Balearu salām...

Vai Megrē klausījās? Viņš satraukts apģērbās, neviļus lauzīdams galvu, kas varētu piespiest ārstu viņam zvanīt.

- lešu, uzvārīšu tev kafiju...

- Nav vajadzīgs... Pardona kundze jau mums to gatavo...

- Vai lai izsaucu tev taksometru?

- Šajā laikā tāds neatradīsies, vai arī tam vajadzēs pusstundu, lai nokļūtu līdz šejienei...

Bija 14. janvāris - piektdiena, 14. janvāris, un Parīzē temperatūra visu dienu bija vismaz 20 grādi. Sniegs, kas iepriekšējās dienās sasniga atliku likām, bija tā sacietējis, ka to neizdevās aizvākt, un, par spīti uz ietvēm izkaisītajai sālij, tur vēl pletās ledus, uz kura gājēji slīdēja.

- Apliec savu biezo šalli...

Tā bija bieza vilnas šalle, kuru sieva viņam noadīja un kuru viņam allaž trūka izdevības aplikt.

- Neaizmirsti savas galošas... Vai tu neatļautu man doties līdzi?

- Kāpēc lai tu to darītu?

Sievai šonakt negribējās noskatīties, kā viņš aiziet viens. Nākot atpakaļ no Pardoniem, kad viņi abi piesardzīgi virzījās uz priekšu, vērodami pamatu zem kājām, Megrē tomēr bija smagi nokritis - Šmenvērielas stūrī - un labu bridi palika sēžam zemē, apdullis un apkaunējies.

- Vai tev nav labi?

- Nē... Es tikai jūtos pārsteigts...

Komisārs neļāva sievai palīdzēt viņam piecelties, velkot viņu aiz rokas.

- Kāda vajadzība būtu gāzties mums abiem...

Sieva sekoja viņam līdz durvīm, apkampa un

nomurmināja:

- Esi uzmanīgs..k

Pēc tam viņa atstāja durvis pusvirus - līdz brīdim, kad viņš nokāpa lejā. Megrē negāja pa Smenvērielu, kur viņš bija nokritis, labprātāk metot nelielu līkumu un ejot pa Rišāra Lenuāra bulvāri līdz Voltēra bulvārim, kur dzīvoja Pardoni.

Viņš gāja lēnām, nedzirdēdams neviena cita soļus, tikai savējos. Nekur neredzēja taksometru, nevienas automašīnas. Parīze likās tukša, un Megrē neatcerējās to redzējis šādu - aukstumā sastingušu - ja nu vienīgi pāris reizes mūžā.

Voltēra bulvārī, Republikas laukuma pusē, tomēr lēnām strādāja smagās automašīnas motors, un kustējās vairāki melni silueti: vīri, kas ar liekšķerēm kaisīja sāli uz ielas braucamās daļas.

Pie Pardoniem divos logos redzēja degam gaismu - tie bija vienīgie apgaismotie logi visā māju rindā. Megrē samanīja aiz aizkariem kādu siluetu, un, kad viņš pienāca pie durvīm, tās atvērās, pirms vēl viņš bija paguvis piezvanīt.

-Atvainojiet mani vēlreiz, Megrē...

Doktoram Pardonam mugurā bija tā pali tumšzilā žakete, kas vakariņu laikā.

- Esmu nokļuvis tik sarežģītā stāvoklī, ka nezinu, kā no tā izkļūt...

Kad viņi iekāpa liftā, komisārs pamanīja, ka viņa seja izskatās nogurusi.

- Vai tad jūs nemaz neesat gājis gulēt?

Un ārsts samulsis paskaidroja:

- Kad jūs aizgājāt, es nevarēju aizmigt un izmantoju laiku, lai aizpildītu slimības vēstures...

Citiem vārdiem sakot, kaut gan viņam bija daudz darba, doktors nevēlējās pārlikt tradicionālo maltīti uz citu dienu.

liekot man salēkties... Kad devos atvērt, pie durvīm stāvēja pārītis, kurš atstāja tādu dīvainu iespaidu...

- Kāpēc?

- Vispirms jau tāpēc, ka es nepazinu ne vīrieti, ne sievieti - parasti nakts vidū mani traucē tikai pastāvīgie klienti, un arī tikai tad, ja viņiem nav telefona...

- Es saprotu...

- Turklāt - man likās, ka viņi nav no šī kvartāla. Sieviete bija aplikusies ūdrādas manto, arī viņas cepurīte bija no šīs pašas zvērādas... Gadījās tā, ka pirms divām dienām mana sieva, pārlapodama modes žurnālu, pēkšņi ieteicās:

“Ja tu sadomāsi nopirkt man manto, neizvēlies ūdeļādas, labāk jau ūdra... Ūdeles tagad var sastapt uz katra soļa, turpretī ūdrādas...”

Es nenoklausījos pārējo, taču teiktais atausa man atmiņā, kad biju atvēris durvis un izbrīnījies viņus uzlūkoju.

Ari vīrietim mugurā bija tādas drānas, kādas parasti Voltēra bulvārī nevar sastapt.

Tas bija viņš, kas ar tikko jaušamu akcentu vaicāja:

“Vai doktors Pardons?”

“Jā, tas esmu es.”

“Šī dāma ir ievainota,«un es gribu, lai jūs viņu izmeklējat.”

“Kur jūs dabūjāt manu adresi?”

“To mums pateica kāda padzīvojusi sieviete, kura gāja garam pa Voltēra bulvāri... Domājams, ka viņa ir jūsu paciente...”

Viņi ienaca manā kabinetā. Sieviete bija ļoti bāla un grasījās ģībt, viņas lielās acis mani uzlūkoja bez kādas izteiksmes, un viņa turēja rokas pie krūtīm.

“Domāju, ka vajag rīkoties ātri, doktor...” sacīja vīrietis, ātri vilkdams nost cimdus.

“Par kādu ievainojumu ir runa?”

Viņš pagriezās pret sievieti - ļoti izteiktu gaišmati, kurai varēja būt mazliet mazāk par trīsdesmit gadiem.

“Jūs darītu prātīgāk, ja novilktu mēteli...” Neteikdama ne vārda, viņa noņēma zvērādas, un es redzēju, ka viņas salmu dzeltenā kleita uz muguras piesūkusies ar asinīm līdz pat jostas vietai.

Paraugieties, tur uz paklāja pie mana rakstāmgalda ir asins traips - tur viņa stāvēja un grīļojās.

Es liku viņai ieiet konsultāciju istabā, kur lūdzu novilkt kleitu, piedāvādamies palīdzēt. Joprojām vēl nesacīdama ne vārda, viņa papurināja galvu un noģērbās pati.

Vīrietis mums nesekoja, taču durvis starp abām istabām palika vaļā, un viņš sāka runāt ar mani, pareizāk sakot, atbildēt uz maniem jautājumiem. Es uzvilku savu virsvalku. Nomazgāju ļojamies, mēģinām pieķerties pie kādas mājas fasādes, pēc tam sabrūkam ceļos un lēnām nogulstam sniegā...

Auto jau bija attālinājies un nogriezās pa labi kādā man nezināmā ielā...

Es piesteidzos klāt... Pamanīju, ka sieviete nav mirusi - viņa pati piecēlās kājās, pie manis pieturēdamās...

Es pavaicāju, vai viņa ir ievainota, un sieviete pamāja, ka jā.”

“Vai viņa netika ar jums runājusi?”

“Nē... Es nezināju, ko iesākt... Raudzījos apkārt pēc palīdzības... Garām gāja kāda vecīte, un es pavaicāju, vai viņa nezina, kur varētu atrast ārstu... Večiņa man parādīja jūsu māju un nosauca jūsu vārdu...”

Pardons apklusa, uzlūkodams Megrē ar tādu sejas izteiksmi kā bērns, kas jūtas vainīgs.

Komisārs pajautāja:

- Vai šim vīrietim neienāca prātā vest viņu uz slimnīcu?

- Es viņam ari to prasīju, piebilstot, ka tepat netālu ir Sent-Antuāna slimnīca. Viņš apmierinājās ar to, ka nomurmināja:

“Es to nezināju.”

- Un to, ka simt metru attālumā atrodas galvenais kvartāla policijas komisariāts, viņš nezināja ne tik?

- Domāju gan... Es biju tik apmulsis... Man nebija tiesību viņu apkopt, tūlīt nepaziņojot policijai par šaujamieroča radītu ievainojumu. No otras puses -es jau biju sācis brūci apkopt... Un paskaidroju:

“Es veicu tikai pirmo brūces apstrādi, un tad, kad būšu beidzis, es izsaukšu sanitāro mašīnu...”

Uzliku tikai provizorisku pārsēju.

“Pirms atkal uzvilkt asiņainās drēbes, es jums varu piedāvāt nedaudz apmazgāties...”

Viņa papurināja galvu un pēc mirkļa pati uzvilka kreklu un kleitu, bet pēc tam iegāja manā kabinetā, kur pievienojās vīrietim, kas viņu atveda.

Es abiem sacīju:

“Apsēdieties... Es tūlīt nākšu...”

Gribēju novilkt gumijas cimdus, asinīs izmirkušo virsvalku un aiztaisīt zāļu flakonus, kurus biju izmantojis. Es turpināju runāt.

“Jums abiem jāpasaka man savi uzvārdi un adreses... Ja labāk gribat doties uz privātklīniku, nekā uz valsts slimnīcu, tad pasakiet to man, lai es varētu nokārtot formalitātes...”

Megrē jau bija sapratis.

- Cik ilgu laiku jūs viņus abus neredzējāt?

- To ir grūti pateikt... Es atceros, ka pacēlu lodi, kura nokrita zemē brūces apkopšanas laikā, un iemetu to grozā ar asiņaino marli un vati... Divas vai trīs minūtes?... Runājot es tuvojos durvīm un pamanīju, ka mans kabinets ir tukšs...

- Nē... Pagaidiet... Bija rēta, apmēram divu centimetru garumā, no kreisās acs kaktiņa auss virzienā... Es to pamanīju tāpēc, ka tā veidoja tādu kā vārnkāju, kas tik jaunā sejā izskatās diezgan pikanti...

- Vai jums šķiet, ka viņa klusēja labprātīgi?

- Varētu apzvērēt, ka jā... Tāpat kā varētu zvērēt, redzot abus kāpnēs un pēc tam manā kabinetā, ka viņi ir pazīstami, pat ļoti tuvu pazīstami. Varbūt, ka es pateikšu muļķību... Es domāju, ka ap tādiem pāriem, kurus vieno īsta mīlestība, ir tāda kā aura, un pat tajos brīžos, kad viņi neraugās viens otrā un nepieskaras viens otram, ir sajūtamas tās saites, kas abus vieno...

- Pastāstiet man, kāds bija šis vīrietis!

- Es viņu redzēju īsāku laiku, turklāt viņš nenovilka lietusmēteli, kas bija no lokana un mīksta auduma...

- Vai viņam galvā bija cepura?

- Nē. Viņa galva bija kaila. Brūni mali, seja ar smalkiem vaibstiem, ar iedegušu ādu un tumšām acim - tumšākām nekā tā saucamā riekstuk-rāsa... Es viņam dotu divdesmit piecus vai divdesmit sešus gadus, un pēc runasveida un uzvedības man gribas secināt, ka viņš vienmēr dzīvojis privileģēto vidū... Izskatīgs zēns, pēc izskata kluss un mazliet melanholisks... Tā kā spānis, tā kā dienvidamerikānis...

Ko lai es tagad daru? Es taču neuz: uzvārdus, tāpēc nevaru aizpildīt uzskaņoti... Taču runa droši vien ir par krimināla rakstura uzbrukumu...

- Vai tad jūs noticējāt tā vīrieša stāstam?

- Tobrīd netiku par to domājis... Tikai tad, kad atradu kabinetu tukšu, un pēcāk, gaidot jūs, kad jau biju jums piezvanījis, iedomājos, ka viņa sniegtais paskaidrojums šķiet tāds dīvains...

Megrē uzmanīgi izpētīja lodi.

- Liekas izšauta no 6,35 milimetru kalibra ieroča... Tas ir ierocis, kas var būt bīstams tikai no neliela attāluma un šauj neprecīzi...

- Tā var izskaidrot ievainojumu... Lode sasniegusi muguru slīpi, nobrāžot ādu vairāku centimetru garumā, lai pēc tam paliktu starp divām ribām...

- Vai sieviete šādā stāvoklī tiktu tālu?

- Par to es nespēju spriest. Es vaicāju sev, vai viņa pirms nākšanas šurp nebija iedzērusi kādas zāles, jo nemaz nereaģēja, kad es tīrīju brūci, taču virspusēji ievainojumi ir tie sāpīgākie...

- Paklausieties, Pardon, - norūca Megrē, pieceldamies kājās, - es pamēģināšu par viņiem kaut ko noskaidrot. Rīt no rīta atsūtiet man ziņojumu - atkārtojot to, ko teicāt nupat...

- Vai man nebūs nepatikšanas?

- Jums taču jāsniedz palīdzība jebkurai apdraudētai personai, vai ne?

Viņš atkal aizkūpināja pīpi, bet pēc tam uzvilka cimdus un uzlika cepuri.

- Es jums paziņošu...

Viņš atkal nonāca saltajā āra gaisā un, uzmanīgi aplūkojis nomīdīto sniegu pie mājas, pagājās vēl kādus simt metrus uz priekšu, nekur nemanīdams nekādus asins plankumus, nedz ari kritiena pēdas. Pēc tam, pagriezies atpakaļ, viņš šķērsoja Leona Blūma laukumu un iegāja policijas iecirknī, kas atradās mērijas ēkas pirmajā stāvā.

Viņš jau gadiem ilgi pazina brigadieri Dema-rī, kas sēdēja pie galda.

- Sveicināts, Demarī...

Tas apmulsis piecēlās, pārsteigumā ieraugot parādāmies kriminālpolicijas šefu - jo viņš bija skatījies komiksa bildītes.

- Sveicināts, Luvel...

Seržants Luvels uz spirta lampiņas vārīja kafiju.

- Sakiet man - vai jūs abi apmēram pirms stundas neko nedzirdējāt?

- Nē, komisāra kungs...

- Šāvienu - apmēram simt metru no šejienes...

- Nekā tamlīdzīga...

- Starp pulksten vieniem un vieniem desmit...

- Kurā pusē?

- Voltēra bulvārī, uz Republikas laukuma pusi.

- Divu vīru patruļa - seržanti Mati un Bernjē - tieši tobrīd bija tur, viņi devās apgaitā vienpadsmitos un sāka iet pa Voltēra bulvāri uz priekšu, līdz pat Amelo ielai...

- Kur tā atrodas šobrīd?

Brigadieris ielūkojās elektroniskajā pulkstenī.

- Apmēram pie Bastīlijas, ja vien patruļa nav iegriezusies Roketielā... Abi vīri būs atpakaļ pulksten trijos... Vai vēlaties ar viņiem aprunāties?

- Nē... Izsauciet man taksometru... Piezvaniet man uz kriminālpoliciju, kad viņi būs atpakaļ...

Nācās zvanīt vairākas reizes, kamēr izdevās dabūt taksometru. Megrē pēc tam piezvanīja uz Rišāra Lcnuāra bulvāri.

- Neraizējies, ja es atgriezīšos tikai rīta pusē... Esmu kvartāla komisariātā... Man pakaļ atbrauks taksometrs... Bet nē taču!... Viņš šajā notikumā nav iejaukts... Tomēr man nāksies jau šonakt ar to nodarboties... Nē, es nenokritu... Uz drīzu redzēšanos...

Taksometrs pabrauca garām mašīnai ar sāli - tā virzījās uz priekšu soli pa solim - cilvēka gaitā, un braucot līdz Orfēvras krastmalai viņi ceļā sastapa labi ja trīs automašīnas, bet sardzes vīrs pie ēkas durvīm šķita aiz aukstuma sastindzis ragā.

Augšā komisārs atrada Likā kopā ar inspektoriem Žisjē un Lurtī. Pārējie kabineti likās tukši.

- Labsvakars, puiši... Vispirms jums vajadzēs apzvanīt visas Parīzes slimnīcas un privātklīni-kas... Gribu uzzināt, vai šonakt pēc pulksten pusdiviem kaut kur nav parādījušies divi cilvēki - vīrietis un sieviete... Ir iespējams, ka sieviete, kura ievainota mugurā, ieradusies viena pati... Te būs viņu pazīmes...

Viņš centās runāt tādiem pašiem vārdiem, kādiem bija runājis Pardons.

- Sāciet ar pilsētas austrumdaļu...

Kamēr trīs vīri steidzās pie telefonaparātiem, Megrē iegāja savā kabinetā, iededza gaisipu, novilka mēteli un noņēma biezo, adīto šalli.

Viņš neticēja, ka būtu šauts no mašīnas, kura braukusi pa ielas malu. Tā rīkojās tikai mafija, un nekad nebija pieredzēts, ka mafiozs būtu bruņojies ar 6,35. kalibra ieroci. Turklāt - izšauts bija tikai vienu reizi, bet uzbrukumā no automašīnas tā nemēdza būt.

Tāpat kā Pardons, Megrē jutās pārliecināts, ka vīrietis un sieviete bija pazīstami. Vai tad nevarēja uzskatīt par pierādījumu to, ka viņi aizbēga, nepārmijot ne vārda - kā līdzdalībnieki, izmantodami brīdi, kad ārsts dažas minūtes kavējās savā konsultāciju istabā?

Viņš pagriezās pret trim vīriem, kuri jau bija apzvanījuši gandrīz visas slimnīcas.

- Vēl joprojām nekā?

- Nekā, šef...

Viņš pats piezvanīja uz centrālo ātrās palīdzības staciju.

- Vai jums ap vieniem naktī neviens nav zvanījis? Vai neviens nav ziņojis, ka būtu dzirdējis šāvienu?

- Vienu mirklīti... Pavaicāšu kolēģiem...

Pēc mirkļa sekoja atbilde:

- Nekā, tikai viens naža dūriens bistro pie Itālijas vārtiem... Ātrās palīdzības auto izsaukti gadījumos, kad lauztas kājas un rokas... Šobrīd, kad ļaudis lielākoties atrodas mājās, šādi izsaukumi rimušies, bet vēl ir izsaukumi apmēram reizi desmit minūtēs...

Tikko Megrē bija paguvis nolikt klausuli, viņu pasauca Likā.

-Jums zvana, šef...

Tas bija Demarī - no 11. apriņķa komisariāta.

- Patruļa atgriezās... Matī un Bernjē neko īpašu nav redzējuši un ziņoja tikai par dažiem kritieniem uz ledus... Matī tomēr ievērojis sarkanu Alfa-Romeo stāvam Voltēra bulvārī, pretī numuram 76 b, un pat teicis savam līdzgaitniekam:

“Re, tādu mums vajadzētu, lai dotos apgaitā...”

- Cikos tas bija?

- Vienos piecās vai vienos desmit. Mati, kas neviļus pieskāries ar roku motora pārsegam, esot pamanījis, ka tas vēl bijis karsts.

Citādi sakot, vīrietis un sieviete bija tikko kā iegājuši mājā, kur viņi zvanīja pie ārsta durvīm -tas bija vienos un desmit minūtēs.

Kā viņi uzzināja Pardona adresi? Mali, kuram par to pajautāja, visā ielas garumā nebija redzējis nevienu vecu sievieti.

No kurienes ieradās šis pāris? Kāpēc tas piestāja tieši Voltēra bulvārī, gandrīz vai tieši pretī policijas komisariātam?

Bija par vēlu, lai ziņotu pa radio policijas mašīnām, jo sarkanajam auto pietika laika nonākt līdz galamērķim, lai kur tas atrastos.

Mcgrē kaut ko norūca, uzacis saraucis, pūzdams mazus pīpes dūmu mutulīšus, un Likā pūlējās uzminēt, ko īsti viņš pie sevis purpināja.

- ... ārzemnieki... spānisks tips... sieviete ne vārda nerunāja... vai tāpēc, ka neprot franču valodu?... Ziemeļnieces tips... bet kāpēc tieši Voltēra bulvārī, kāpēc pie Pardona?...

Tieši tas viņu uztrauca visvairāk. Ja šis pāris dzīvoja Parīzē, tad gandrīz nepārprotami - lepnā kvartālā, kur ārstus var atrast uz katra stūra... Ja šauts bija mājā, kāpēc tad neizsauca ārstu uz turieni, bet stiepa ievainoto pa ielām, kad ārā bija 20 grādi zem nulles?...

Ja viņi te bija caurbraucot, apmetušies liela viesnīcā... Tas nelikās ticami... Tur šāviena troksnis reti kad paliek nepamanīts...

- Kāpēc tu u/. mani tā skaties? - Mcgrē pēkšņi uzrunāja Likā, it kā tikai nupat būtu pamanījis viņa klātbūtni.

- Es gaidu, kad jūs man pateiksiet, kas man jādara.

- Vai tev liekas, ka es to zinu?

Viņš pasmaidīja pats par savu teicienu.

- Tas ir viens neizskaidrojams notikums, un es prātoju, no kura gala vajadzētu ķerties tam klāt. Ja neskaita to, ka mani pa murgiem pamodināja telefonzvans...

- Vai vēlaties kafiju?

- Iešu to iedzert... Viens spāniska izskata tips un ziemeļnieciska izskata sieviete pēc vieniem naktī zvana pie mana drauga, doktora Pardona, durvīm...

īgni pārstāstot notikušo, viņš kārtējoreiz samanīja stāstījumā vājās vietas.

- Šāviens nevarēja atskanēt viesnīcā. Uz ielas ne tik. Tātad - tas notika privātā savrupmājā...

- Vai domājat, ka viņi ir precējušies?

- Domāju, ka nē, pat nespējot īsti pateikt, kāpēc tā domāju. Ja viņi būtu izsaukuši savu mājas ārstu - protams, ja viņiem tāds ir, tad šis ārsts būtu uzrakstījis ziņojumu policijai...

Visvairāk komisāru izbrīnīja tas, ka viņi izvēlējās Pardonu - mazpazīstamu cita kvartāla ārstu. Vai abi būtu uz labu laimi sameklējuši viņa uzvārdu telefongrāmatā?

- Sieviete nav parādījusies nevienā slimnīcā, nevienā privātklīnikā... Pardons piedāvājis viņai apmazgāties, jo krekls un kleita bijuši piesūkušies ar asinīm... Viņa labprātāk uzvilkusi tos atpakaļ mugurā... Kāpēc?

Likā atvēra muti, taču komisārs jau pateica savu atbildi.

- Tāpēc, ka viņi bija nodomājuši bēgt... Es negribu apgalvot, ka tas būtu vienīgais iespējamais secinājums, bet šī norāde...

- Lielākoties ceļ i ir gandrīz nelietojami... Vēl jo vairāk ar ievainoto mašīnā...

- Es jau tiku par to domājis... Sazvaniet man Breikēru, Orlī... Ja viņa tur nav, tad pasauciet to stulbo adjutantu, kura uzvārdu es nekad nejaudāju atcerēties...

Breikērs - elzasietis, kas joprojām saglabāja savu akcentu, bija lidostas policijas komisārs. Viņa nebija, un atsaucās adjutants.

- Te komisāradjutants Maratjē...

- Šeit Megrē, - norūca kriminālpolicijas šefs, kuru kaitināja sarunbiedra pretenciozais tonis.

- Ar ko es varu jums palīdzēt, komisāra kungs?

- Es vēl nezinu... Cik lidmašīnu ir aizlidojušas, sākot no pulksten diviem - vai precīzāk, no pulksten pustrijiem rītā?

- Tikai divas... Bija lidmašīna uz Amsterdamu, un vēl viena uz Indiju... Pirms četrdesmit minūtēm visi turpmākie reisi atcelti, jo skrejceļi apledojuši...

- Vai jūs atrodaties tālu no stāvvietas?

- Ne sevišķi tālu, tikai pa āru nav viegli paiet - apledojuma dēļ...

- Esiet tik laipns un tomēr aizejiet apskatīties, vai autostāvvietā neatrodas sarkans Alfa-Ro-meo...

- Vai jums zināms tā numurs?

- Nē. Bet šajā stundā jūsu stāvvietā nevajadzētu būt novietotiem vairākiem Alfa-Romco... Ja tas ir tur, tad pavaicājiet inspektoriem, kuri pārbauda pases, vai viņi nav redzējuši lidostā ieejam pāri - abu pazīmes ir sekojošas...

Megrē atkārtoja to pašu, ko jau bija teicis Lika un abiem pārējiem.

- Un piezvaniet man atpakaļ uz Orfēvras krastmalu, cik ātri vien iespējams!

Un Megrē, plecus raustīdams, uzrunāja lāga zēnu Likā, noteikdams:

- Nekad nevar zināt...

Šī izmeklēšana vērtās gluži vai smieklīga, un varēja sacīt-, ka pats komisārs to neņēma nopietni, ielaizdamies tajā apmēram tāpat, kā aizraujas ar krustvārdu miklas risināšanu.

- Maratjē droši vien ir pārskaities... - bilda Likā. - Viņš taču vienmēr ir tik elegants, lai izskatītos pēc liela priekšnieka, bet viņu suta bradāt pa sniegu un slidināties pa ledu...

Pagāja apmēram divdesmit minūtes, un tikai tad atskanēja tclefonzvans. Megrē, vēl klausuli nenocēlis, noburkšķēja:

-Te komisāradjutants Maratjē...

Tic patiešām bija pirmie vārdi, kurus viņš dzirdēja klausulē.

- Kā ir ar to sarkano auto?

- Stāvvietā atrodas sarkans Alfa-Romeo ar Parīzes apkaimes numuru...

- Vai tas ir aizslēgts?

- Jā... Pāris, kas atbilst aprakstam, kuru jūs man devāt, pulksten trijos un desmit minūtēs izlidoja uz Amsterdamu...

- Vai jūs zināt, kā viņus sauc?

- Inspektors, kas pārbaudīja viņu pases, to neatceras... Atceras tikai pašas pases... Vīrietim bijusi Kolumbijas pase, bet sievietei - holandiešu... Abās pasēs bijuši daudzi zīmogi un atzīmes...

-Cikos viņi varētu būt Amsterdamā?

- Ja lidmašīna nav aizkavējusies un skrejceļš ir kārtībā, tad viņi nolaidušies Amsterdamā četros un septiņpadsmit minūtēs.

Bija četri un divdesmit divas minūtes. Pāris varbūt jau uzrādīja pases un iegāja muitā. Visādā ziņā šajā izmeklēšanas stadijā Megrē nebija iemesla lūgt palīdzību holandiešu policistiem lidostā.

- Kā tad ir, šef? Ko lai es daru?

- Neko. Gaidi, kad tevi nomainīs! Kas attiecas uz mani, tad es iešu gulēt. Ar labunakti, puiši... Ak, jā, vai kāds nojums varētu aizvest mani mājās?

Pēc pusstundas viņš, apgūlies blakus sievai, jau bija cieši iemidzis.

2. nodaļa

Ir tādas izmeklējamās lietas, kuras jau kopš paša sākuma liekas dramatiskas un tūlīt izraisa iespaidīgu virsrakstu parādīšanos avīzēs - lieliem burtiem, pirmajās lappusēs. Citas, šķietami visai ikdienišķas lietas, tiek aprakstītas trijās vai četrās rindiņās, pēdējā lappusē - līdz beidzot atklājas, ka aiz necila notikuma īstenībā slēpjas noslēpumaina drāma.

Megrē brokastoja, sēdēdams pie loga pretī sievai. Bija pusdeviņi no rīta, un diena likās tik apmākusies, ka nācās atstāt degam visas lampas. Nedabūjis pietiekami izgulēties, viņš jutās smagnējs, gurdenu prātu un jūkošām domām.

Uz rūtīm pašos stūros vēl bija saglabājusies sarma, un viņš atcerējās, ka bērnībā bija skrāpējis apsarmojumā zīmējumus vai savus iniciāļus; atcerējās arī to jokaino sajūtu, mazliet svelošu un reizē aizgrābjošu - kad plānā ledus plēvīte nokļuva zem nagiem.

Pēc trim svilinoša saltuma dienām beidzot bija atsācis snigt, un tikai ar pūlēm varēja saskatīt namus un noliktavas bulvāra otrā pusē.

- Vai neesi pārāk piekusis?

- Vēl vienu tasi kafijas, un es jau būšu vislabākajā formā.

Gluži neviļus viņš atsauca atmiņā šo eleganto ārzemnieku pāri, kurš diezin no kurienes bija uzradies pieticīga kvartāla pieticīga ārsta kabinetā. Pardons uzreiz sajuta, ka viņi nāk no citas sabiedrības, nevis no tās, pie kuras piederēja viņš pats un Megrē, - no Pikpusa kvartāla, kur abi dzīvoja.

Ne reizi vien komisāru izsauca, lai viņš nodarbotos ar šādiem ļaudīm, kuri Londonā jutās tikpat labi kā Ņujorkā un Romā, lidoja ar lidmašīnām tikpat bieži, cik bieži citi brauca ar metro, apmezdamies pilīs, kur jebkurā valstī atrada gan draugus, gan piemērotu sabiedrību, veidojot tādu kā starptautisku frankmasonu biedrību.

Runa te nebija tikai par naudu. Drīzāk gan par zināmu dzīvesveidu, zināmu uzvedību, varbūt pat zināmu morāli, kura atšķīrās no pārējo mirstīgo morāles.

Megrē nekad kopā ar viņiem nejutās īpaši brīvi, viņam tikai ar pūlēm izdevās apvaldīt aizkaitinājumu, kuru varēja noturēt arī par skaudību.

- Par ko tu domā?

- Ne par ko.

Komisārs nebija spējīgs domāt. Viņš joprojām snauduļoja un nodrebēja, dzirdēdams zvanām telefonu. Tagad pulkstenis jau bija bez ceturkšņa deviņi, un viņš cēlās no galda, lai stīvētu mugurā mēteli.

- Hallo!

- Te Likā...

Likā, kuram deviņos jau vajadzēja būt darbu beigušam.

- Man piezvanīja komisārs Manikls no 15. apriņķa, šef... Pagājušajā naktī tur nogalināts vīrietis - mazā savrupmājā, Monsurī parka ielā... Kāds Nahurs, no Libānas... Viņu atradusi mājkalpotāja, kura ieradusies veikt savus pienākumus - astoņos no rīta...

- Vai Lapuēns jau ieradies?

- Man šķiet, ka es gaitenī dzirdu viņa soļus... Vienu mirklīti... Jā... Tas ir viņš...

- Saki viņam, lai atbrauc man pakaļ ar auto... Paziņo Maniklam, ka es ieradīšos, cik drīz vien iespējams... Bet tu pats ej gulēt...

- Paldies, šef...

Megrē pusbalsī atkārtoja:

- Nahurs... Nahurs...

Vēl viens ārzemnieks. Pagājušās nakts pārītis bija - holandiete un virs no Kolumbijas. Tagad vēl parādījās Nahurs no Tuvējiem Austrumiem.

- Vai atkal jauna lieta? - vaicāja Megrē sieva.

- Kā rādās, tad MonsurI parka avēnijā izdarīts noziegums...

Viņš aptina ap kaklu biezo šalli, uzstīvēja mēteli un paņēma cepuri.

- Vai tu negaidīsi, kamēr Lapuēns ieradīsies šeit?

- Man vajag ieelpot svaigu gaisu - dažas minūtes...

Tādējādi Lapuēns atrada viņu ietves malā. Megrē iekāpa mazajā, melnajā auto.

- Vai tev ir adrese?

- Jā, šef. Tā ir pēdējā māja pie parka - māja ar dārzu... Kā rādās, tad jūs šonakt neesat daudz gulējis...

Braukt varēja tikai lēnām, ar grūtībām. Šur un tur kāda mašīna bija slīdējusi, sagriezdamās slīpi, un pa ietvēm kājāmgājēji virzījās uz priekšu ar vislielāko piesardzību. Sēna bija tumši zaļā krāsā, vižņu caurausta, tie lēnām slīdēja līdzi straumei.

Viņi apstājās pie villas, kurai viena apakšstāva puse bija stiklota. Māja šķita celta 1925. vai 1930. gadā, kad dažos Parīzes kvartālos cēla šādas mājas, kuras tolaik likās ultramodernas -īpaši jau Oteijā un Monparnasā.

Kāds policists, kas soļoja pie ielu turp un atpakaļ, pasveicināja komisāru un atvēra viņam dzelzs vārtiņus, kuri vērās uz nelielu dārziņu ar kaila koka siluetu.

Abi vīrieši devās pa aleju uz priekšu, uzkāpa pa kāpnītēm, kuras veidoja tikai četri pakāpieni, - un nonāca gaitenī, kur atrada vēl vienu policistu, kas ieveda viņus istabā.

Tur stāvēja Manikls un viens no viņa inspektoriem. Tas bija mazs, izdilis vīriņš ar ūsām, kuru Megrē pazina jau gadus divdesmit, un abi paspieda viens otram rokas, bet pēc tam policijas komisārs norādīja uz cilvēka augumu, kas gulēja zemē pie sarkankoka rakstāmgalda.

- Mājkalpotāja, kāda Luīze Bodēna, mums piezvanīja pa telefonu - astoņos un piecās minūtēs. Viņa katru dienu nākot veikt savus pienākumus pulksten astoņos no rīta. Viņa dzīvojot tepat netālu, Sengotāra ielā.

- Kas ir šis Nahurs?

- Fēlikss Nahurs, četrdesmit divus gadus vecs, Libānas pilsonis, bez noteiktas profesijas. Viņš ievācies šajā mājā pirms pusgada, noīrējis to no kāda mākslinieka, kas aizbraucis uz Savienotajām Valstīm...

Istabā metās ļoti karsts, kaut gan lielos logus klāja sarmojums tāpat kā Rišāra Lenuāra bulvāri.

- Vai tad, kad jūs ieradāties, aizkari bija atvilkti?

- Nē... Tie bija aizvilkti... Kā redzat, tie ir biezi aizkari, oderēti ar filcu, lai aukstums netiktu tiem cauri...

- Vai ārsts vēl nav ieradies?

- Šī kvartāla ārsts nupat bija un apstiprināja nāves iestāšanos, kas jau tāpat ir redzama... Es paziņoju policijas ārstam, kuru gaidu drīzumā ierodamies, kopā ar Parkē...

Megrē pagriezās pret Lapuēnu.

- Piezvani taču Mērsam, lai viņš tūlīt ierodas kopā ar savējiem... Nē, ne no šejienes... Uz klausules var būt nospiedumi... Sameklē bistro vai telefonkabīni netālu no šejienes...

Viņš novilka mēteli un noņēma šalli, jo pēc gandrīz pilnīgi nomodā pavadītās nakts viņam karstums kāpa galvā, radot reiboni.

Istaba bija plaša. Bālzilā grīdsega, kas klāja grīdu, un arī mēbeles, lai gan diezgan nolietotas, bija gaumīgas un dārgas.

Apejot apkārt ampīrstila rakstāmgaldam, lai tuvāk aplūkotu mirušo, komisārs pamanīja, ka blakus rakstīšanai domātajam paliktnim atrodas fotogrāfija sudraba rāmī.

Tā bija jaunas sievietes fotogrāfija - viņa bija izteikta gaišmate ar izklaidīgu smaidu, un viņai blakus sēdēja gadus trīs veca meitenīte, bet klēpī

- apmēram gadu vecs bērns.

Ar sarauktām uzacīm Megrē paņēma rāmīti, lai tuvāk aplūkotu uzņēmumu, un ieraudzīja centimetrus divus garu rētu, kura stiepās no kreisās acs uz auss pusi.

- Vai tā ir viņa sieva?

- Domāju gan. Liku sameklēt reģistros. Viņa ir reģistrēta kā Evelīna Nahura, dzimusi Vīmer-sa, no Amsterdamas...

- Vai viņa ir mājās?

- Nē. Mēs klauvējām pie viņas durvīm. Atbildes nebija, un mēs tās atvērām. Istabā valda nekārtība, bet gulta nav klāta...

Megrē noliecās pār čokurā sarāvušos augumu

- seju varēja redzēt tikai pa pusei. Cik bija iespējams spriest, nelaiķi nepārvietojot, lode likās ieurbusies viņam kaklā, pārraujot miega artēriju, tāpēc uz paklāja bija pamatīga asins peļķe.

Nahurs bija neliela auguma, patukls, viņam bija mazas, brūnas Ūsiņas. Viņam jau metās pliks pakausis. Kreisās rokas pirkstā bija laulības gredzens, rokas izskatījās ļoti koptas, un ar labo roku viņš velti bija mēģinājis apturēt asinis.

- Vai jūs zināt, kas šajā mājā dzīvoja?

- Es tikai pavirši izvaicāju mājkalpotāju, atstājot' pārējo jūsu ziņā. Palūdzu sekretāru un istabmeitu palikt augšā, kur mans cilvēks uzrauga, lai viņiem nebūtu iespējas sazināties savā starpā.

- Kur ir šī Bodēna kundze?

- Virtuvē... Vai pasaukt viņu?

-Ja vēlaties...

Lapuēns atgriezās, paziņodams:

- Darīts, šef... Mērss atbrauks...

Luīze Bodēna ienāca ar sarauktu seju, kurā bija manāma tāda kā nicīga izteiksme. Megrē pazina šādu sievietes tipu - tādas bija daudzas Parīzes mājkalpotājas - būtnes, kuras dzīvē cietušas, kuru dzīve neveidojās veiksmīgi un kuras tāpēc bezcerīgi gaidīja vēl mokošāku vecumu. Viņas nocietinājās, sašuta un savās nelaimēs vainoja visu pasauli.

- Vai jūs sauc Luīze Bodēna?

- Jā, Bodēna kundze.

Viņa uzsvēra šo kundze, šis apzīmējums viņas acīs bija pēdējā viņas sievietes lepnuma izpausme. Drēbes bezveidīgi nokarājās uz viņas izdilušajām miesām, bet tumšo acu skatiens bija tik ciešs, ka tās likās gandrīz vai drudžainas.

- Vai esat precējusies?

-Biju...

- Vai tad jūsu vīrs ir miris?

- Ja gribat zināt, tad viņš ir Fresnē cietumā, un tā arī ir labāk...

Megrē labprātāk nevaicāja, par ko īsti viņas vīrs nokļuvis cietumā.

- Vai jūs jau sen strādājat šajā mājā?

- Rīt būs pieci mēneši...

- Kā jūs te nokļuvāt?

- Pēc tam, kad izlasīju nelielu sludinājumu... Pirms tam es strādāju stundu šeit, citu stundu tur, pēcpusdienā vai no rīta vēl citur...

Viņa ieķērcās, pagriezdamās pret līķi:

- Likās tik laimīgs gadījums, kad viņi bija sludinājumā ierakstījuši: pastāvīga vieta!

- Tātad jūs šeit negulējāt?

- Nekad. Es atgriezos mājās astoņos vakarā un atkal biju klāt astoņos no rīta...

- Vai Nahura kungam nebija nekādas noteiktas nodarbošanās?

- Droši vien viņš tomēr ar kaut ko nodarbojās, jo viņam bija sekretārs, kurš stundām sēdēja, ieracies viņa papīros...

- Kas tad ir šis sekretārs?

- Viņa tautietis, Fuada kungs...

- Kur viņš šobrīd atrodas?

Viņa pagriezās pret kvartāla komisāru.

- Savā istabā...

Viņas balss bija agresīva.

- Vai jūs viņu nevarat ciest?

- Par ko man šo vajadzētu ciest?

- Jūs ieradāties šorīt, pulksten astoņos no rīta... Vai jūs tūlīt ienācāt šajā istabā?

- Es vispirms iegāju virtuvē, lai uzliktu uz gāzes plīts sildīt ūdeni un skapi paņemtu virsvalku...

- Un pēc tam jūs atvērāt šīs durvis?

-Es vienmēr sāku apkopšanu no šejienes...

- Ko jūs darījāt, kad ieraudzījāt līķi?

-Es zvanīju uz komisariātu...

- Nepaziņojot mesjē Fuadam?

- Nepaziņojot nevienam...

-Kāpēc?

- Tāpēc, ka es tādus ļautiņus nevaru ciest -un jo īpaši tos, kuri dzīvo šajā mājā...

- Kāpēc jūs viņus nevarat ciest?

-Tāpēc, ka viņi nav normāli cilvēki...

- Ko jūs ar to gribat teikt?

Viņa paraustīja plecus un noteica:

- Es pati to saprotu... Neviens taču nevar man aizliegt domāt tā, kā es domāju, vai ne?

- Vai, gaidot policijas ierašanos, jūs uzkāpāt augšā, lai pateiktu sekretāram?

- Nē. Es iegāju virtuvē pagatavot kafiju, jo no rīta, manās mājās, nepietika laika to iedzert...

- Vai Fuada kungs nav kāpis lejā?

- Viņš reti kāpj lejā pirms pulksten desmitiem...

- Vai viņš gulēja?

- Es atkārtoju, ka netiku kāpusi augšā.

- Un istabmeita?

- Viņa ir kundzes istabmeita. Viņa par kungu

nelikās ne zinis. Tā kā kundze palika gultā līdz pusdienai un pat vēl ilgāk, neviens viņai nevarēja liegt šo laiku izmantot pēc saviem ieskatiem...

- Kā viņu sauc?

- Ncllī vai kāviņtur... Reizi vai divas dzirdēju viņu izrunājam savu uzvārdu, bet to nebija iespējams paturēt atmiņā... Tas ir holandiešu... Viņa ir holandiete, tāpat kā kundze...

- Jūs ari viņu nevarat ciest ?

- Vai tas kāds noziegums?

- Spriežot pēc šis fotogrāfijas, jūsu kundzei ir divi bērni... Vai viņi ir mājās?

- Viņi nekad nav spēruši kāju šajā mājā...

- Kur tad viņi dzīvo?

- Kaut kur Kotdazlrā, kopā ar aukli...

- Vai vecāki bieži viņus apciemoja?

- Par to man nekas nav zināms. Viņi daudz ceļoja, gandrīz vienmēr atsevišķi, taču es nekad netiku viņiem jautājusi, kurp viņi devās...

Laboratorijas mašīna bija apstājusies pie dārza vārtiem, un Mērss ar saviem līdzstrādniekiem nāca šurp.

- Vai Nahura kungs bieži rīkoja pieņemšanas?

- Ko jūs saucat par pieņemšanām?

- Viņš ielūdza draugus uz pusdienām vai vakariņām?

- Visādā ziņā ne šajā laikā, kamēr es biju šeit. Parasti viņi visbiežāk pusdienoja pilsētā.

- Un viņa sieva?

- Viņa tāpat.

- Abi kopā?

- Es nekad neesmu viņus izsekojusi.

- Kā ar apmeklējumiem?

- Reizēm kungs pieņēma kādu apmeklētāju savā kabinetā...

- Kādu draugu?

- Es nemēdzu klausīties pie durvīm... Gandrīz vienmēr tie bija ārzemnieki, viņa tautieši, ar kuriem viņš sarunājās valodā, kuru es nesapratu...

- Vai Fuada kungs bija klāt šajās apspriedēs?

- Reizēm jā, reizēm nē.

- Vienu mirklīti, Mērs... Jūs nesāciet, kamēr nav ieradies policijas ārsts... Es jums pateicos, Bodēna kundze... Un lūdzu jūs palikt virtuvē, bet neko neuzkopt, kamēr visas vietas nebūs pārbaudītas... Kur ir Nahura kundzes istaba?

- Augšstāvā...

- Vai Nahura kungs un kundze gulēja vienā istabā?

- Nē. Kunga apartamenti ir apakšstāvā, gaiteņa otrā galā...

- Vai tad ēdamistabas nemaz nav?

- Lielā istaba kalpoja arī par ēdamistabu...

- Pateicos jums par palīdzību...

- Nav par ko...

Un viņa cienīgi izgāja.

Pēc mirkļa Megrē uzkāpa pa kāpnēm, kuras sedza paklājs tādā pašā lavandaszilā krāsā, kādā bija istabas grīdsega. Manikls un Lapuēns viņam sekoja. Kāpņu laukumiņā viņi atrada policijas inspektoru rezignēti smēķējam cigareti.

- Kura ir Nahura kundzes istaba?

-Tā tur, tieši pretī...

Istaba bija plaša, ar mēbelēm Luija XVI stilā. Pat ja gulta būtu uzklāta, nekārtību varētu pamanīt tik un tā. Uz paklāja mētājās zaļš tērps un veļa. Skapju durvis bija līdz galam vaļā, liekot domāt par steidzīgu aizbraukšanu. Vairāki tukši pakaramie - kāds no tiem gultā, kāds - klubkrēslā, ko sedza zīda pārsegs, šķita norādām, ka te drēbes steigā grābtas un sabāztas ceļasomā.

Megrē nevērīgi pavēra vairākas atvilktnes.

- Vai tu nepasauktu istabmeitu, Lapuēn?

Tas prasīja laiku. Tikai pēc dažām minūtēm, sekodama Lapuēnam, durvīs parādījās jauna sieviete, gandrīz tikpat gaišmataina kā Nahura kundze, ar apbrīnojami zilām acīm.

Viņai mugurā nebija virsvalka, nedz arī tradicionālās melnās kleitas un baltā priekšauta, viņa bija apvilkusi visai pieguļošu tvīda kostīmu.

Tā bija holandiete, kura atgādināja bildīti no kakao kārbas, trūka tikai viņas zemei raksturīgās aubītes.

- Ienāciet... Sēdieties...

Viņas sejā nebija nekādas izteiksmes, it kā viņa nesaprastu notikušo, nedz ari to, kas ir šie cilvēki ap viņu.

- Kā jūs sauc?

Viņa papurināja galvu, tomēr pavēra muti un noteica:

- Es nesaprast...

- Vai tad jūs nerunājat franciski?

Viņa ar zīmēm parādīja, ka nē.

- Vienīgi holandiski?

Megrē jau iedomājās par grūtībām, ar kādām nāksies meklēt tulku.

- Angliski arī.

- Jūs runājat angliski?

-Jā...

Tas mazumiņš, ko Megrē prata pateikt, nebija pietiekams nopratināšanai, kura varēja būt svarīga.

- Vai gribat, lai es tulkoju, šef? - kautrīgi piedāvāja Lapuēns.

Komisārs pārsteigts viņu uzlūkoja, jo jaunais inspektors nekad netika viņam teicis, ka prot angļu valodu...

- Kur tad tu to iemācījies?

- Mācījos veselu gadu, diendienā...

Jaunā meitene uzlūkoja viņus abus pēc kārtas. Kad viņai uzdeva jautājumu, viņa neatbildēja tūlīt, bet kādu laiku pārdomāja, ko atbildēt.

Tā nebija agresīvā nepatika, kādu izrādīja mājkalpotāja, drīzāk gan viņa likās tāda kā neizdibināma - pēc dabas vai piespiedu kārtā. Varbūt viņa tāda izlikās tīšām, izrādot zemāku inteliģences pakāpi par vidējo?

Arī angliski izrunātie teikumi likās nonākam līdz viņas apziņai tikai ar pūlēm, un atbildes bija īsas, vienkāršotas.

Viņu sauca Velthuiza, viņai bija divdesmit četri gadi, viņa bija dzimusi Frīzijā, Nīderlandes ziemeļos, no kurienes viņa piecpadsmit gadu vecumā bija devusies uz Amsterdamu.

- Vai Velthuiza jau tad sākusi kalpot Nahura kundzei?

Lapuēns uzdeva jautājumu, taču par atbildi saņēma tikai īsu:

-Nē.

- Kad viņa kļuva par istabeni?

- Pirms sešiem gadiem...

- Kā ?

- Pēc sludinājuma kādā Amsterdamas avīzē.

- Vai Nahura kundze tad jau bija precējusies?

-Jā.

-Cik ilgi?

- Viņa nezinot.

Megrē tikai ar pūlēm izdevās saglabāt aukstasinību, jo ar šiem “jā” un “nē”, kad vairāk bija “nē” nekā “jā”, nopratināšana draudēja būt ilga.

- Pasakiet viņai, ka es neciešu, ja mani uzskata par muļķi!

Lapuēns samulsis pārtulkoja, un jaunā meitene uzlūkoja komisāru tādā kā pārsteigumā, lai pēc tam atkal atgūtu savu pilnīgo vienaldzību.

Ietves malā piestāja divas tumšas mašīnas, un Megrē norūca:

- Parkē... Paliec pie viņas, labi?... Mēģini izdabūt no viņas pēc iespējas vairāk...

Prokurora palīgs Nuarē bija padzīvojis vīrs ar sirmu un izspūrušu bārdiņu, viņš jau pabija gandrīz visās provinces tiesās, līdz beidzot tika ataicināts uz Parīzi, kur cerēja sagaidīt pensiju, piesardzīgi pūlēdamies nepievērst sev uzmanību.

Policijas ārsts, vārdā Kolinē, kas šobrīd bija noliecies pār līķi, pēdējā laikā aizstāja doktoru Polu, ar kuru Megrē bija strādājis kopā tik daudzus gadus. Arī citi līdzstrādnieki ar laiku nomainījās - kā tiesnesis Komeljo, kuru komisārs varēja saukt par savu ienaidnieku un kura prombūtni reizumis nožēloja.

Kas attiecas uz pajauno tiesnesi Kājotu, tad viņš pāris dienas ļāva policijai strādāt pašai, un tikai pēc tam iejaucās izmeklēšanā.

Ārsts jau divas reizes bija izkustinājis mirušo, un viņa rokas sedza sarecējušas asinis. Viņš ar acīm meklēja Megrē.

- Es, protams, jums neko noteiktu nevaru pateikt, pirms nav izdarīta sekcija. Lodes trāpījuma vieta liek man domāt, ka runa ir par vidēja, ja ne liela kalibra ieroci, un šauts varētu būt vairāk nekā no divu metru attāluma.

Tā kā nav redzama lodes izeja, tā būs palikusi ķermenī. Kaut kā nevaru iedomāties to iestrēgstam kaklā, tur nebūtu pietiekami daudz pretestības, tāpēc secinu, ka tā izšauta virzienā no lejas uz augšu un varētu atrasties galvaskausā...

- Vai jūs gribat teikt, ka upuris stāvēja, kamēr slepkava sēdēja - piemēram, otrā rakstāmgalda pusē?

- Varēja arī nesēdēt, bet šaut, nepaceļot roku - turot to gurna augstumā...

Tikai tad, kad vīri, kas bija atbraukuši ar Tiesu medicīnas institūta furgonu, pacēla nelaiķi, lai novietotu to uz nestuvēm, uz paklāja skatam atklājās 6,35 milimetru kalibra revolveris ar perlamutra spalu.

Prokurora palīgs un izmeklēšanas tiesnesis uzlūkoja Megrē, gribēdami izdibināt, ko viņš par to domā.

- Jādomā, - komisārs pavaicāja policijas ārstam, - ka šis ievainojums nav no tāda ieroča?

- Esmu tādās domās - kamēr varēšu jums pateikt vēl ko vairāk.

- Mērs, vai jūs neapskatītu šo ieroci?

Mērss saņēma to ar kabatas lakatiņu, apostīja un izņēma aptveri.

- Tajā trūkst vienas lodes, šef...

Kad līķis bija aiznests, laboratorijas vīri un fotogrāfs varēja ķerties pie darba. Mirušais jau bija nofotografēts. Cilvēki staigāja iekšā un ārā. Viņi sastājās nelielos pulciņos. Prokurora palīgs Nuarē paraustīja komisāru aiz piedurknes.

- Kā jūs domājat, kāda ir viņa tautība?

- Libānietis...

- Vai jums šķiet, ka varētu būt runa par politisku noziegumu?

Šāda iespēja viņu biedēja, jo viņš atcerējās dažas līdzīgas lietas, kas beidzās nelāgi lielākajai daļai no tiem, kuri ar tām nodarbojās.

- Ceru, ka varēšu diezgan ātri uz šo jautājumu atbildēt...

- Vai jūs jau nopratinājāt kalpotājus?

- Istabmeitu, kura nav īpaši runīga, uzdevu arī dažus jautājumus mājkalpotājai, kura runā vēl mazāk. Tiesa gan, istabene, kā šķiet, nerunā ne vārda franciski, un Lapuēns tur augšā nopūlas, pratinādams viņu angliski...

- Ziņojiet man par visu, jo ātrāk, jo labāk...

Viņš lūkojās pēc tiesneša, lai brauktu projām

kopā ar viņu, jo Parkē ierašanās šeit nozīmēja tikai formalitāti.

- Vai jums vairāk neesmu vajadzīgs es vai kāds no maniem cilvēkiem? - pavaicāja apriņķa komisārs.

- Jūs nē, vecais draugs, bet man nebūtu nekas pretī, ja jūs atstātu šeit vēl kādu laiku savus inspektorus un ari sardzes vīru, kas stāv pie durvīm.

- Viņi ir jūsu rīcībā...

Salons pamazām tukšojās, un Megrē vienbrīd attapās bibliotēkā, kur plauktos bija sarindoti kādi trīssimt sējumi. Viņš pārsteigts konstatēja, ka tie gandrīz visi bija zinātniski darbi, lielākoties matemātikas grāmatas, un vesela grāmatu rinda - franču un angļu valodā - bija veltīta varbūtības teorijai.

Atverot skapjus zem plauktiem, viņš tur atrada papīrlapas - daudzas mašīnrakstā - pilnas ar skaitļu rindām.

- Nebrauciet prom, pirms nebūsiet ar mani aprunājies, Mērs... Kas attiecas uz ieroci, tad nosūtiet to uz ekspertīzi Gastēnam - Renetam... Ak, jā, un pielieciet klāt šo te lodi...

Megrē izņēma no kabatas lodi, kuru viņam bija iedevis Pardons, ietītu marles strēmelītē.

- Kur jūs to atradāt?

- To es jums pateikšu vēlāk... Gribēju tikai steidzīgi uzzināt, vai lode izšauta no šī paša revolvera...

Aizkūpinādams savu pīpi, viņš uzkāpa augšā un ielūkojās istabā, kur Lapuēns un jaunā holandiete joprojām sēdēja viens otram pretī un inspektors kaut ko pierakstīja bloknotā, par rakstāmgaldu izlietodams tualetes galdiņu.

- Kur ir sekretārs? - Megrē pavaicāja policijas inspektoram, kas garlaikojās gaitenī.

- Aiz durvīm, kas ir gaiteņa galā.

- Vai viņš nav satraucies?

- Laiku pa laikam atver durvis, lai paklausītos, kas notiek. Kāds viņam zvanīja pa telefonu...

- Ko jūsu komisārs viņam šorīt teica?

- Ka viņa darba devējs nošauts un ka viņam nav ļauts līdz jaunam rīkojumam pamest savu istabu ...

- Vai jūs bijāt klāt?

- Jā.

- Vai viņš likās pārsteigts?

- Viņš nav tads cilvēks, kas izrādītu savas jūtas. Jūs pats redzēsiet.

Megrē pieklauvēja un tajā pašā laikā pagrieza rokturi, un pagrūda durvis. Istaba bija nevainojamā kārtībā, ja arī gultā kāds pa nakti bija gulējis, tā bija pēc tam rūpīgi saklāta. Nekas nekur nemētājās. Pie loga atradās neliels rakstāmgalds, pie šī rakstāmgalda - iesarkanas ādas krēsls, sēdēdams šajā krēslā, vīrietis nolūkojās, kā komisārs tuvojas viņam.

Viņa vecumu bija grūti noteikt. Vīrietis bija ļoti izteikti arābiska izskata, ar tumšu ādu, un viņa seja, būdama krunkaina, varēja būt gan četrdesmitgadīga, gan sešdesmitgadīga vīrieša seja. Mati bija kupli, biezi, tušas melnumā, bez neviena balta pavediena.

Viņš nepiecēlās, neizrādīja itin nekādu pretimnākšanu, sagaidot apmeklētāju, uzlūkojot to ar degošām acīm, kamēr viņa seja neizteica pilnīgi neko.

-Ceru, ka jūs runājat franciski?

Vīrietis neatbildēja, tikai palocīja galvu.

- Komisārs Megrē no kriminālpolicijas. Cik zinu, jūs esat Nahura kunga sekretārs?

Atkal sekoja piekrītoša galvas palocīšana.

- Vai cjrīkstu uzzināt pilnu jūsu vārdu?

- Fuads Uenī.

Viņa balss bija neskanīga, it kā viņu mocītu hronisks rīkles iekaisums.

- Vai jums ir zināms, kas naktī notika lejā?

- Nē.

- Jums taču pateica, ka Nahura kungs ir nošauts?

- Vairāk arī neko.

- Kur jūs tajā laikā bijāt?

Viņa sejā nenotrīsēja ne muskulītis. Megrē reti kad bija gadījies redzēt tādu neatsaucību kā šajā mājā. Mājkalpotāja atbildēja uz jautājumiem izvairīgi, pat naidīgi. Holandiešu istabmeita atbildēja vienzilbīgi.

Kas attiecas uz šo Fuadu Uenī, kuram mugurā bija melns, ļoti korekts uzvalks, balts krekls un tumšpelēka kaklasaite, tad viņš uzlūkoja apmeklētāju pilnīgā vienaldzībā, ja ne ar netīksmi.

- Vai jūs pavadījāt nakti šajā istabā?

- Kopš pusdiviem naktī.

- Vai jūs gribat teikt, ka pārnācāt pusdivos naktī?

- Es cerēju, ka jūs sapratīsiet.

- Kur jūs bijāt līdz tam laikam?

- Senmišela zālē.

- Spēļu zālē?

Otrs tikai paraustīja plecus.

- Kur tad tā īsti atrodas?

- Virs bāra “Pie liepām”.

- Vai jūs spēlējāt?

-Nē.

- Ko tad jūs darījāt?

- Izdarīju piezīmes.

Vai tā bija ironija, kas lika viņam izskatīties tik apmierinātam ar sevi pašu? Megrē apsēdās uz krēsla, turpinādams uzdot jautājumus, it kā viņa naidīgumu nemaz nebūtu pamanījis.

- Vai tad, kad jūs pārnācāt, istabās dega gaisma?

- Es nezinu.

- Vai aizkari bija aizvilkti?

- Domāju gan. Kā katru vakaru.

- Vai jūs neredzējāt pa durvju apakšu spīdam gaismu?

- Pa durvju apakšu te nekādas gaismas nevar redzēt.

- Vai Nahura kungs šajā stundā parasti jau gulēja?

-Tas bija atkarīgs no daudziem apstākļiem.

- Kādiem?

- Tie zināmi viņam pašam.

- Vai viņš vakaros bieži izgāja?

- Tad, kad viņam labpatika.

- Kur tad viņš gāja?

- Turp, kur vēlējās.

- Viens?

- Viņš no mājas izgāja viens.

- Vai brauca ar mašīnu?

- Viņš izsauca taksometru.

- Tātad viņš pats auto nevadīja?

- Viņam nepatika vadīt auto. Pa dienu es biju arī viņa šoferis.

- Kāda ir Nahura kunga auto marka?

- Bentlijs.

- Vai tas ir garāžā?

- Netiku to pārbaudījis. Mani nelaida laukā no istabas.

- Un Nahura kundze?

- Ko jus īsti vēlaties zināt?

- Vai arī viņai ir automašīna?

- Zaļš triumfs.

- Vai viņa vakar vakarā bija izgājusi?

- Mans uzdevums nav viņu uzmanīt.

- Cikos jūs izgājāt no mājas?

- Pusvienpadsmitos.

- Vai viņa bija šeit?

- To es nezinu.

- Un Nahura kungs?

- Nezinu, vai viņš bija atgriezies. Viņš droši vien vakariņoja pilsētā.

- Vai jūs nezināt, kur?

- Varbūt “Mazajā Beirutā”, kur viņš vakariņo visbiežāk.

- Kas mājā veica virtuvenes pienākumus?

- Neviens un visi.

- Kas gatavoja brokastis?

- Es - Fēliksa kungam.

- Nahura kungam? Kāpēc jūs viņu saucat par Fēliksa kungu?

- Tāpēc, ka ir ari Morisa kungs.

- Kas ir Morisa kungs?

- Nahura kunga tēvs.

- Vai arī viņš dzīvo te?

- Nē. Libānā.

- Un vēl?

- Pjēra kungs, Fēliksa kunga brālis.

- Un kur tad viņš dzīvo?

- Zenēvā.

- Kas jums šorīt zvanīja?

- Man neviens nezvanīja.

- Un tomēr - jūsu istabā dzirdēts telefon-zvans.

- Es biju pieteicis Zenēvu, un man piezvanīja, kad numurs atsaucās.

- Pjēra kungam?

-Jā.

- Vai jūs viņam pateicāt?

- Es viņam pateicu, ka Fēliksa kungs miris. Pjēra kungs pēc dažām minūtēm nolaidīsies Orlī, jo izlidoja ar pirmo lidmašīnu.

- Vai jums ir zināms, ar ko viņš Zenēvā nodarbojas?

- Viņš ir baņķieris.

- Un Moriss Nahura kungs Beirutā?

- Baņķieris.

- Un Fēliksa kungs?

- Viņam nav noteiktas nodarbošanās.

- Vai jūs jau sen strādājat pie viņa?

- Es netiku pie viņa strādājis.

- Vai tad jūs neizpildījāt sekretāra pienākumus? Jūs taču nupat teicāt, ka esot gatavojis viņam brokastis un vadājis viņu ar auto.

- Es viņam palīdzēju.

- Vai ilgi?

- Astoņpadsmit gadus.

- Vai tad jūs bijāt ar viņu pazīstams jau Bei-rutā?

- Es ar viņu iepazinos Juridiskajā fakultātē.

- Parīzē?

Viņš pamāja ar galvu, joprojām neizdibināms, taisni izslējies savā krēslā, kamēr Megrē savā sēdeklī jau sāka kļūt nepacietīgs.

- Vai viņam bija ienaidnieki?

- Cik man zināms, tad nē.

- Vai viņš nodarbojās ar politiku?

- Nekādā gadījumā.

- Tātad jūs izgājāt no mājas pusvienpadsmitos, nezinot, vai kāds ir mājās, vai nav. Jūs devāties uz spēļu zāli Senmišela bulvāri, kur nespēlējāt, bet atzīmējāt likmes un vinnestus. Jūs pārnācāt pusdivos un uzkāpāt augšā, joprojām nepalū-kojies, vai kāds ir mājās. Vai tā tas notika? Jūs neko neredzējāt, nedzirdējāt un negaidījāt, ka jūs pamodinās, lai pateiktu, ka Nahura kungs ir nošauts.

- Tas bijāt jūs, kas man paziņojāt, ka uz viņu šauts.

- Kas jums zināms par Nahura kunga ģimenes dzīvi?

- Nekas. Tas uz mani neattiecās.

- Tā taču nebija laimīga laulība?

- Es to nezinu.

- Jūsos klausoties, man radās iespaids, ka virs un sieva tikās reti.

- Domāju, ka tā ir diezgan bieži izplatīta parādība.

- Kāpēc bērni nedzīvo Parīzē?

- Varbūt viņi labāk jūtas Kotdazīrā?

- Kur Nahura kungs dzīvoja pirms tam, kad noīrēja šo māju?

- Visur kur... Itālijā... Gadu Kubā - tas bija pirms revolūcijas... Mēs mitinājāmies ari kādā villā Dovilā...

- Vai jūs bieži apmeklējat Senmišela spēļu zāli?

- Divas vai trīs reizes nedēļā.

- Un nekad nespēlējat?

- Retumis.

- Vai jūs negribētu kopā ar mani nokāpt lejā?

Viņi devās uz kāpņu pusi, un piecēlies Fuads

UenI izskatījās vēl mazāks un tievāks, nekā krēslā sēžot.

- Cik jums gadu?

- Es nezinu. Kalnos tolaik, kad es piedzimu, vēl nepastāvēja civilstāvokļu reģistrācija. Pēc pases iznāk, ka man ir piecdesmit viens gads.

- Vai jums ir vairāk, vai mazāk?

- Es nezinu.

Mērsa viri studijā saiņoja kastēs savus instrumentus.

Kad furgons aizbrauca un abi vīrieši palika vieni, Megrē noprasīja:

- Palūkojieties apkārt un pasakiet, vai šajā istabā kaut kā netrūkst? Vai varbūt te ir kaut kas lieks?

Uenī aplūkoja asins plankumu, atvēra atvilktni rakstāmgalda labajā pusē un noteica:

- Revolvera vairs nav.

- Kāds tas bija?

- 6. 35. kalibra brauniņš.

- Ar perlamutra rokturi?

-Jā.

- Kāpēc Fēlikss Nahurs izvēlējās tādu ieroci - tas drīzāk bija domāts sievietei?

- Tas kādreiz piederēja Nahura kundzei.

- Cik sen tas bija?

- To es nezinu.

- Vai tad viņš sievai to atņēma?

- Viņš man netika stāstījis.

- Vai viņam bija ieroča nēsāšanas atļauja?

- Viņš nekad šo ieroci nenēsāja līdzi.

Uzskatīdams, ka jautājums izsmelts, libānietis

atvēra vēl citas atvilktnes, kurās atradās visādi dokumenti, un pēc tam devās uz bibliotēkas pusi, tur atvērdams skapīšus zem grāmatplauktiem.

- Vai varat pateikt, ko nozīmē šīs skaitļu rindas?

Uenī viņu uzlūkoja izbrīnā, kuram pievienojās ironija - it kā Mcgrē pašam vajadzētu visu saprast.

-Tās ir likmes no visiem galvenajiem kazino. Mašīnraksta lapas nosūta abonentiem viņu aģentūras. Tās citas Fēliksa kungs dabūja no spēļu zāļu kalpotājiem.

Megrē jau gribēja uzdot nākamo jautājumu, taču durvis parādījās Lapuēns.

- Vai jūs uz mirklīti neuzkāptu augšā, šef?

- Vai ir jaunumi?

- Nekā īpaša, bet es domāju, ka labāk būs, ja jus to zināsiet.

- Jūs man būsiet vēl vajadzīgs, Uenī kungs, tāpēc nepametiet šo māju, kamēr es jums to neatļaušu.

- Vai drīkstu iet uzvārīt sev kafiju?

Megrē, paraustīdams plecus, pagrieza viņam muguru.

3. nodaļa

Megrē reti kad jutās tik apmulsis - it kā izsists no normālā dzīves ritma, un viņam uzmācās nelabums - līdzīgs tam, kāds mūs pārņem sapnī, kad cietais pamats izslīd no kāju apakšas.

Pa piesnigušajām ielām virzījās daži gājēji, pūlēdamies saglabāt līdzsvaru, kamēr mašīnas, taksometri un autobusi palēnināja gaitu, bet šur un tur gājēju soli brauca mašīnas ar smiltīm vai sāli.

Gandrīz vai visos logos dega gaisma, un no šīferpelēkās debess joprojām krita sniegs.

Megrē būtu varējis pateikt, kas norisinājās gandrīz jebkurā no šiem māju aizgaldiem, kur dvašoja cilvēciskas būtnes. Jau vairāk nekā trīsdesmit gadus viņš bija mācījies pazīt Parīzi -kvartālu pēc kvartāla, ielu pēc ielas - un tomēr šeit atkal bija nokļuvis kā citā pasaulē, kur cilvēku rīcība nebija iepriekš paredzama.

Kā dzīvoja šis Fēlikss Nahurs, kas vēl pirms dažām stundām bija dzīvs? Kādas īstenībā bija viņa attiecības ar šo sekretāru, kas nemaz tāds nebija, ar sievu un saviem diviem bērniem? Kāpēc viņi atradās Kotdazīrā, un kāpēc...

Te bija tik daudzi kāpēc, ka viņš nevarēja vien tos sakārtot kaut kādā kārtībā. Nekas nešķita skaidrs. Nekas nelikās nepārprotams. Te nekas nenotika tā, kā citās ģimenēs un citos namos pie ģimenes pavardiem.

Pardonam arī pagājušajā naktī uzmācās tāds pats nelabums, kad šis dīvainais pāris bija ienācis viņa kabinetā.

Un tad vēl neticamais stāsts par šāvienu, kas raidīts no braucošas mašīnas, un veco sievieti, kura parādījusi abiem ārsta māju.

Fēlikss Nahurs ar saviem matemātikas vingrinājumiem - zaudējumu un vinnestu sarakstiem dažādos kazino - neietilpa nevienā no Megrē zināmajām kategorijām, un arī šis Fuads Uenī likās gluži kā no cita izplatījuma nācis.

Komisāram likās, ka te viss bija viltots, ka visi meloja, un Lapuēns, viņiem kāpjot augšā pa kāpnēm, šo nojautu apstiprināja.

- Es prātoju, šef, vai tā meiča ir īsti normāla. Pēc viņas atbildēm, ja viņai vispār labpatīk atbildēt, un skatiena, kādu viņa man veltī, varētu domāt, ka viņas saprāts un apķērība ir desmitgadīga bērna līmenī, bet es lauzu galvu, vai tā visa nav viltība un spēle.

Ieejot Nahura kundzes istabā, kur Nella joprojām sēdēja uz krēsla ar zīda pārklāju, Lapuēns piebilda:

- Jāņem vērā, šef, ka bērni vairs nav tajā vecumā kā tad, kad viņus fotografēja. Meitenītei tagad ir pieci, bet puisēnam divi gadi.

- Vai tu zini, kur viņi uzturas ar savu aukli?

- Možēnā, pansionātā “Palmas”.

- Vai sen jau?

- Cik nopratu, tad puisēns dzimis Kannās un nekad nav Parīzē bijis.

Istabene lūkojās viņos ar savām gaišajām, caurspīdīgajām acīm, un nekas neliecināja, ka viņa būtu sapratusi kaut vārdu no runātā.

- Es atradu vēl citas fotogrāfijas - kādā atvilktnē, kuru viņa man parādīja... Kādu duci momentuzņēmumu - tur bija bērni, kas nupat : sāk staigāt, zīdaiņi un vēl šī te, kas uzņemta pludmalē - Nahurs un viņa sieva, krietni jaunā- ļ ki, varbūt tajā laikā, kad sastapās... Un te, lūk, Nahura kundzes fotogrāfija, kur viņa redzama 4 kopā ar draudzeni - pie kanāla Amsterdamā...

Draudzene bija neglīta, ar plakanu degunu un ; pārāk mazām ačtelēm, tomēr viņas seja bija vaļsirdīga un simpātiska.

- Vienīgās vēstules, kuras izdevās atrast istabā, ir rakstījusi kāda jauna meitene, holandiešu valodā. Sarakste turpinājusies gandrīz vai septiņus gadus, un pēdējā pienākusi - pirms dienām desmit.

- Vai Nella nekad nav bijusi Holandē kopā ar savu kundzi?

- Viņa apgalvo, ka nē.

- Bet vai kundze bieži devās turp?

- Laiku pa laikam... Kā šķiet, tad viena pati... Bet es nejūtos pārliecināts, vai Nella pat angliski saprot viņai uzdotos jautājumus...

- Tu sameklēsi kādu, kas iztulkos šīs vēstules... Ko viņa saka par vakarvakaru un nakti?

- Neko. Viņa neko nezinot. Māja taču nav tik liela, un tomēr katrs izliekas nezinām, ko darījuši citi. Viņa domā, ka Nahura kundze vakariņojusi pilsētā...

- Viena? Vai tad neviens nav atbraucis viņai pakaļ? Un viņa nav izsaukusi taksometru?

- Viņa apgalvo, ka nezinot...

- Un viņa nav palīdzējusi Nahura kundzei apģērbties?

- Uz šo jautājumu viņa atbildēja, ka neesot zvanīts... Viņa ēdusi virtuvē - kā parasti, pēc tam uzkāpusi savā istabā, kur izlasījusi holandiešu avīzi un likusies gulēt... Viņa parādīja man šo avīzi, tā ir aizvakardienas...

- Un viņa nav dzirdējusi soļus gaitenī?

- Viņa neesot pievērsusi tiem uzmanību... Ja viņa reiz aizmiegot, tad nekas to nevarot pamodināt...

- Cikos tad viņa no rīta sāk pildīt savus pienākumus?

- Šis laiks neesot noteikts...

Megrē velti lūkoja uzminēt, kas risinājās aiz šīs gludās pieres - tā bija kā no ziloņkaula veidota, un istabene neizdibināmi smaidīja.

- Saki viņai, ka viņa var doties brokastot, tikai neizejot ārā no mājas...

Kad Lapuēns bija pārtulkojis šo rīkojumu, Nella piecēlās un ar tādu kā ģimnāzistes kniksi mierīgi devās kāpņu virziena.

- Viņa melo, šef...

- Kā tu to zini?

- Viņa apgalvoja, ka pagājušajā naktī neesot

ienākusi šajā istabā. Šorīt vietējās policijas vīri neļāva viņai iziet no viņas istabas. Un tomēr -pirmajā reizē, kad es vaicāju, kādu manto aplikusi viņas kundze, viņa bez šaubīšanās atbildēja:

“Ūdrādas manto...

Skapji taču bija ciet, un vienā no tiem es atradu ūdeļu manto un vēl pelēka karakula kažoku...

- Gribu, lai tu paņem auto un brauc pie doktora Pardona, uz Voltēra bulvāri. Parādi viņam fotogrāfiju, kura atrodas tur leja uz rakstāmgalda...

Istabā bija telefonaparāts. Kad tas iezvanījās, Megrē paņēma klausuli un dzirdēja divas balsis -gan policijas ārsta, gan Ueni balsi.

- Ja, - pēdējais sacīja. - Viņš vēl ir te... Pagaidiet... Es viņu pasaukšu...

- Nav vajadzīgs, Ueni kungs, - Megrē iejaucās. - Vai jūs, ludzu, nenoliktu klausuli?

Tātad visi trīs telefonaparāti - arī sekretāra aparāts - bija paralēli.

- Hallo, te Megrē...

- Te Kolinē... Es tikai nupat sāku sekciju, bet iedomājos, ka jums droši vien gribētos uzzināt pirmos rezultātus... Par pašnāvību nevar but ne runas...

- Es nemaz kaut ko tādu neiedomājos...

- Eš ne tik, taču pārliecināties vienmēr vajag... Nebūdams ballistikas eksperts, varu teikt,

ka lode, kuru es atradu galvaskausā, kā jau biju gaidījis, ir izšauta no vidēja vai liela kalibra ieroča, 7,32 vai 45. Attālums varētu būt - trīs vai četri metri, galvaskauss bija iesprādzis...

- Nāves iestāšanās laiks?

- Lai to precīzāk noteiktu, man vajadzētu izdibināt, kad viņš pēdējoreiz ēdis un iztaisīt kuņģa satura analīzi...

- Bet apmēram?

- Ap pusnakti...

- Es jums pateicos, doktor...

Lapuēns bija izgājis, un varēja dzirdēt, kā automašīnas motora troksnis izgaisa tālumā.

Leja divi vīrieši sarunājās svešā valodā, kuru komisārs domāja esam arābu valodu. Viņš nokāpa pa kāpnēm un atrada gaitenī Uenī runājamies ar kādu nepazīstamu vīru - abus vēroja policijas inspektors, neuzdrošinādamies iejaukties sarunā.

Jaunpicnācējs līdzinājās Fēliksam Nahuram, tikai bija mazliet vecāks un tievāks, arī augumā mazliet garāks. Viņa tumšie mati pie deniņiem jau bija sākuši sirmot.

- Vai Pjērs Nahura kungs?

- Vai jūs esat no policijas? - ar nepatiku vaicāja svešais.

- Komisārs Megrē no kriminālpolicijas...

- Kas noticis ar manu brāli? Kur ir viņa mirstīgās atliekas?

- Viņš pagājušajā nakti nogalināts, iešaujot lodi kaklā, un līķi aizveda uz Tiesu medicīnas institūtu...

- Vai es varēšu viņu redzēt?

- Drīz varēsiet.

- Kāpēc ne tūlīt?

- Tāpēc, ka pašlaik taisa sekciju... Ienāciet, Nahura kungs...

Viņš kādu brīdi šaubījās, vai ielaist ari Uenī kabinetā, līdz beigu beigās izšķīrās.

- Vai jūs nepagaidītu savā istabā?

Uenī un Nahurs saskatījās, un Megrē jaunpie-nācēja acīs nespēja ieraudzīt nekādas simpātijas pret sekretāru.

Durvis aizvērās, un Ženēvas baņķieris vaicāja:

- Vai tas notika šeit?

Komisārs parādīja viņam lielo asins traipu uz paklāja, un ienācējs pieliecās, it kā pārliekdamies pāri nelaiķim.

- Kā tas notika?

- Par to neviens neko nezina. Kā šķiet, viņš vakariņoja pilsētā, un pēc tam viņu neviens nav redzējis.

- Un Līna?

- Vai jūs runājat par Nahura kundzi?... Viņas istabmeita apgalvo, ka arī viņa vakariņojusi ārpus mājas un neesot atgriezusies.

- Vai tad viņas te nav?

- Viņas gultā neviens nav gulējis, un viņa aiznesusi līdzi bagāžu...

Pjērs Nahurs nelikās īpaši pārsteigts.

- Un Uenī?

- Esot bijis spēļu zālē Senmišela bulvārī un līdz vieniem naktī pierakstījis vinnestus un zaudējumus. Atgriezies viņš neesot papūlējies apskatīties, vai viņa saimnieks ir mājās vai nav, bet kāpis augša gulēt. Viņš neko neesot dzirdējis...

Abi sēdēja viens otram pretī, un baņķieris automātiski izvilka no kabatas cigāru, kuru kavējās aizdedzināt - varbūt aiz tādas kā cieņas pret mirušo, lai gan mirušais neatradās šeit.

- Man nākas uzdot jums dažus jautājumus, Nahura kungs, lūdzu jūs piedot manu nesmalkjū-tību. Vai jums ar brāli bija labas attiecības?

- Attiecības bija labas, lai gan mēs netikāmies bieži.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka es dzīvoju Zenēvā, un, ja arī pārvietojos, tad visbiežāk tāpēc, lai brauktu uz Libānu... Kas attiecas uz manu brāli, tad viņam nebija nekāda iemesla braukt uz Žcnēvu... Tur viņam nekādi darījumi nebija kārtojami...

- Uenī man teica, ka Fēliksam Nahuram nebija noteiktas profesijas...

- Tā gan ir, gan nav taisnība... Es domāju,

Mcgrē kungs, ka labāk bus, ja sniegšu jums dažus paskaidrojumus, negaidot jūsu jautājumus, lai jūs saprastu... Mans tēvs bija un joprojām ir Beirutas baņķieris... Sākumā viņa iestādījums bija ļoti necils, paredzēts lielākoties importa un eksporta darījumiem, jo caur Beirutu tiek vestas gandrīz visas preces, kas paredzētas Tuvējiem Austrumiem... Bcirutā, atbilstoši iedzīvotāju skaitam, ir vairāk banku nekā jebkur citur...

Viņš beidzot nolēma aizdedzināt savu cigāru. Viņa rokas bija tikpat koptas ka brāļa rokas, un arī viņam pirkstā bija laulības gredzens.

- Mēs esam kristieši, par to varat spriest jau pēc mūsu kristītajiem vārdiem... Mana tēva uzņēmums ar gadiem uzplauka, un tagad viņš vada vienu no ievērojamākajām Libānas privātbankām...

Es tiku studējis Parīzē, Juridiskajā fakultātē, pēc tam Tiesībzinātņu institūtā...

- Vai tas bija pirms jūsu brāļa ierašanās?

- Viņš ir piecus gadus jaunāks par mani... Tātad es biju viņu apsteidzis... Kad viņš ieradās, es jau gandrīz biju studijas pabeidzis...

- Vai tad jūs tūlīt apmetāties Ženēvā?

- Vispirms es strādāju kopā ar tēvu, pēc tam mēs nolēmām atvērt filiāli Šveicē - Libānas nodaļu, kuru vadu es... Tas ir diezgan pieticīgs uzņēmums, ar kantori, kurā strādā tikai pieci kalpotāji, - tas atrodas Ronas avēnijā, otrajā stāvā...

Tagad, kad viņam pretī atradās cilvēks, kurš runāja skaidru valodu, vismaz šķietami, Megrē pūlējās novietot visus personāžus viņiem atbilstošajās vietās.

- Vai jums ir vēl citi brāļi?

- Tikai viena māsa, kuras vīrs vada citu bankas nodaļu Stambulā - tādu pašu, kāda ir manējā...

- Tādā kārtā jūsu tēvs, svainis un jūs - kontrolējat labu daļu Libānas finansu?

- Teiksim, ceturto daļu vai varbūt piekto, ja būsim kautrīgāki...

- Un jūsu brālis Fēlikss šajos ģimenes darījumos nepiedalījās?

- Viņš bija visjaunākais... Ari viņš sāka studēt jurisprudenci, taču bez aizrautības, un labprātāk apmeklēja alusbāru spēļu zāles Latīņu kvartālā... Viņš atklāja, ka viņam piemīt zināmas dotības pokera spēlē, un pavadīja naktis pie spēļu galdiem...

- Tātad tur viņš satika Uenī?

- Es negribu apgalvot, ka Uenī, kas nav kristietis, bet gan musulmanis, bija viņa ļaunais ģēnijs, taču kaut ko līdzīgu es domāju gan... Uenī bija gluži nabags, kā jau lielākā daļa kalniešu... Viņam nācās strādāt, lai apmaksātu studijas...

- Ja es pareizi saprotu pēc zināmiem atklājumiem, kurus izdarīju kabinetā, jūsu brālis kļuva par profesionālu spēlmani...

- Ja vien to var uzskatīt par profesiju. Vienā jaukā dienā mēs uzzinājām, ka viņš pametis jurisprudences studijas, lai Sorbonnā studētu matemātiku... Tēvs ar viņu bija sastrīdējies - vairākus gadus...

- Un jūs?

- Es reižreizēm ar viņu tikos... Sākumā man nācās aizdot viņam naudu...

- Vai viņš jums to atdeva?

- Ar procentiem. Nedomājiet, ka mans brālis bija noklīdis, pat ja pēc manis teiktā tā varētu likties. Pirmajos mēnešos, divos vai trijos pirmajos gados viņam klājās grūti, taču viņš drīz vien vinnēja lielas naudas summas, un esmu pārliecināts, ka beigās viņš bija bagātāks par mani...

- Vai tēvs ar viņu izlīga?

- Diezgan ātri... Mēs, kristītie arābi, esam ļoti pieķērušies ģimenes dzīvei...

- Jādomā, ka jūsu brālis bieži apmeklēja kazino?

- Dovilā, Kannās, Eviānā, ziemā - Angjēnā. Gadu vai divus, kad pie varas vēl nebija nācis Kastro, viņš bija padomnieks un laikam arī līdzīpašnieks Havanas kazino... Uz mazām likmēm viņš nespēlēja, lika lietā savas matemātikas zināšanas...

- Vai jūs esat precējies, Nahura kungs?

- Precējies un četru bērnu tēvs, vecākajam no

tiem ir divdesmit divi gadi, un viņš studē Hār-vardā.

- Kad apprecējās jūsu brālis?

- Pagaidiet... Tajā gadā... Pirms septiņiem gadiem...

- Vai jūs pazīstat viņa sievu?

- Protams, ka es ar Līnu esmu pazīstams...

- Vai jūs viņu pazināt jau pirms precībām?

- Nē... Mums visiem likās, ka brālis ir pārliecināts vecpuisis...

- Kā jūs uzzinājāt par viņu precībām?

- No vēstules...

- Vai jūs zināt, kur tās nolika?

-Truvilā, kur Fēlikss bija noīrējis villu...

Pjēra Nahura seja likās tāda kā sadrūmusi.

- Kas viņa ir par sievieti?

- Pat nezinu, ko jums atbildēt.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka esmu viņu redzējis tikai divas reizes.

- Vai jūsu brālis jūs ar viņu iepazīstināja Že-nēvā?

- Nē. Es biju ieradies Parīzē, lai kārtotu darījumus, un satiku viņus abus “Riča” viesnīcā, kur viņi tolaik dzīvoja.

- Vai jūsu brālis nekad nav bijis Libānā kopā ar viņu?

- Nē. Pēc dažiem mēnešiem tēvs viņus satika Evianā, kurp viņš bija devies atpūsties.

- Vai jūsu tēvs atbalstīja šīs precības?

- Tēva vietā man ir grūti uz šo jautājumu atbildēt.

-Un jūs?

- Tās uz mani neattiecās.

Tagad viņš bija sācis izlocīties, runāt izvairīgi un neskaidri.

- Vai jums ir zināms, kur jūsu brālis satika šo sievieti, kas vēlāk kļuva viņa sieva?

- To viņš man nekad nav teicis, taču nebūtu grūti uzminēt. Iepriekšējā gadā pirms viņa precībām skaistuma konkurss par “Mis Eiropas” nosaukumu notika Dovilā... Fēlikss atradās tur, jo tobrīd kazino tika spēlētas nopietnas spēļu partijas, gandrīz katru vakaru norāva banku... Nosaukumu piešķīra astoņpadsmitgadīgai holandietei, vārdā Līna Vīmersa...

- Kuru apprecēja jūsu brālis...

- Apmēram pēc gada... Pirms tam viņi abi daudz ceļoja - pareizāk sakot, viņi gan ceļoja trijatā, jo Fēlikss nekad nešķīrās no Fuada Ue-nī...

Viņu sarunu pārtrauca telefonzvans. Megrē noņēma klausuli. Runāja Lapuēns.

- Zvanu jums no doktora Pardona dzīvokļa, šef... Viņš tūlīt pazina sievieti fotogrāfijā... Runa ir par ievainoto, kuru viņš pagājušajā naktī apkopa...

- Vai tu neatbrauktu atpakaļ? Tikai brauc caur Orfēvras krastmalu un palūdz Žanvjē, ja viņš ir tur, varbūt Toransu vai kādu citu, lai atbrauc pie manis uz Monsuri parka avēniju ar auto...

Megrē nolika klausuli.

- Atvainojiet, Nahura kungs... Man jāuzdod jums vēl nesmalkjūtīgāks jautājums, jūs tūlīt sapratīsiet, kāpēc... Varbūt jūs zināt - vai jusu brālis labi sapratās ar savu sievu?

Sarunbiedra seja vienā acumirklī kļuva noslēgta.

- Man ļoti žēl, bet par to es neko nevaru jums pateikt... Mani brāļa laulības dzīve nekad nav nodarbinājusi...

- Viņa istaba bija apakšstāvā, bet sievas -augšstāvā... Cik varu spriest pēc vairāk vai mazāk izvairīgajām liecībām, mājās kopīgas maltītes nelika ieturētas, un šis laulātais pāris kopā reti kur rādījās...

Pjērs Nahurs nekustējās, taču viņa vaigi piesarka aizvien vairāk.

- Mājā ir maz kalpotāju - tikai mājkalpotāja, Fuads Uenī, kura pienākumi ir visai nenoteikti, un holandiešu istabmeita, kura runā tikai savā valodā un angliski...

- Mans brālis, neskaitot arābu valodu, runāja vēl franču, angļu, spāņu un itāļu valodā, pat mazliet vāciski...

- Uenī gatavoja brokastis savam saimniekam, bet Nella Velthuiza - kundzei. Tāpat bija ar pusdienām, kad viņi pusdienoja šeit, taču laulātie visbiežāk vakariņoja pilsētā - un atsevišķi...

-To es nezinu...

- Kur ir jūsu bērni, Nahura kungs?

- Bet... Ženēvā, protams, pareizāk sakot, astoņus kilometrus no Zenēvas, kur mums ir villa...

- Jūsu brāļa bērni kopā ar aukli dzīvo Kotda-zīrā...

- Fēlikss bieži viņus apmeklēja un kādu laiku ik gadu pavadīja Kannās...

- Un viņa sieva?

- Domāju, ka arī sieva viņus apmeklēja...

- Vai jums nekad nav gadījies dzirdēt, ka viņai varētu būt mīļākais vai mīļākie?

- Es nemēdzu uzturēties tajā pašā sabiedrībā...

- Es jūsu interesēs, Nahura kungs, pūlos noskaidrot, kas šeit noticis pagājušajā naktī - vismaz tik, cik mums iespējams par to uzzināt... Pirms pulksten vieniem naktī jūsu brālim kaklā iešauta lode no diezgan liela kalibra revolvera, kura tipu un varbūt pat mārku mēs zināsim, tiklīdz ieroču eksperts mums atsutīs savu slēdzienu... Tajā brīdī viņš stāvēja pie sava rakstāmgalda...

Taču ari jūsu brālim, tāpat kā uzbrucējam, bija rokā ierocis - 6,35. kalibra pistole ar perlamutra spalu - parasti tā atradās viņa rakstāmgalda labās puses atvilktnē - šo atvilktni mēs atradām pavērtu...

Es nezinu, cik cilvēku atradās istabā, bet mēs esam tādā pārliecībā, ka tur bijusi arī jūsu svaine...

- Kā jūs to varat zināt?

- Tāpēc, ka viņa ir ievainota - ar lodi, kas izšauta no 6,35. kalibra revolvera. Vai jums kādreiz gadījies dzirdēt runājam par kādu doktoru Pardonu, kas dzīvo Voltēra bulvārī?

- Tas kvartāls man nav pazīstams, un es šo vārdu nekad neesmu dzirdējis.

- Jūsu svaine gan noteikti ir dzirdējusi - vai varbūt vīrietis, kas viņu pavadīja.

- Vai jūs gribat teikt, ka istabā bija vēl kāds vīrietis?

- Es to neņemos apgalvot... Nahura kundze vai nu pirms, vai pēc scēnas, kas šeit norisinājās, steigā sabāza savu veļu un drēbes vienā vai vairākās ceļasomās... Mazliet vēlāk, tērpusies ūdr-ādas manto, viņa kopā ar savu pavadoni sarkanā Alfa-Rornco ieradās Voltēra bulvāri 76 b, un abi zvanīja pie doktora durvīm...

- Kas bija šis vīrietis?

- Viss, ko mēs zinām - ka runa ir par divdesmit piecus vai divdesmit sešus gadus vecu Ko-lumbijas pilsoni...

Pjērs Nahurs nekustējās, viņš pat nenodrebēja-

- Vai jums nav ne jausmas, kas viņš varētu būt? - vaicāja Megrē, lūkodamies viņam acis.

- Ne mazākās, - noteica brālis, izņēmis no mutes cigāru.

- Jūsu svaine ievainota mugurā, taču ievainojums nav dzīvībai bīstams. Doktors Pardons apkopa brūci. Kolumbietis viņam sapūtis pīlītes, teikdams, ka savu ceļabiedreni nepazīstot, viņai esot uzbrukts, kad viņš gājis garām, - kāds šāvis no braucošas automašīnas...

- Kur tad viņa ir?

- Pēc visa spriežot, Amsterdamā... Kamēr ārsts mazgājis rokas un vilcis nost asiņaino virsvalku, pārītis bez trokšņa no kabineta nozudis... Vēlāk viņi redzēti Orlī, kur sarkanais auto ātro-das joprojām, bet abi pasažieri - holandiete un kolumbietis, kuru pazīmes atbilst mūsu personāžu aprakstam, iekāpuši Amsterdamas lidmašīnā...

Megrē piecēlās un devās izkratīt pīpi pelnu-traukā, lai pēc tam piebāztu nākamo, ko izvilka no kabatas.

- Es liku visas kārtis galdā, Nahura kungs... Gaidu no jums tādu pašu atklātību... Es došos

atpakaļ uz Orfēvras krastmalu... Viens no maniem inspektoriem paliks šajā mājā un uzmanīs, lai ne mājkalpotāja, ne Uenī, ne Nclla bez atļaujas to nepamet...

- Un es?

- Es gribētu, lai ari jūs paliekat šeit, jo tad, kad sekcija būs galā, jus būsiet man vajadzīgs, lai identificētu līķi - tā gan ir tikai formalitāte, taču noteikti nepieciešama formalitāte...

Megrē piegaja pie stiklotajām durvīm. Joprojām sniga sniegs - ne vairs tik ļoti, taču debesis vēl negrasījās noskaidroties. Ietves malā bija apstājušās divas mazās, melnās kriminālpolicijas automašīnas, un no vienas izkāpa Lapuēns, no otras - Zanvjē. Abi nāca cauri dārzam, un bija dzirdams, kā vērās durvis, kuras veda uz gaiteni.

- Varbūt jums, Nahura kungs, kad mēs atkal tiksimies, būs ienākušas prātā kādas papildu ziņas par attiecībām starp jūsu brāli un viņa sievu vai varbūt par viņa sievas attiecībām ar citiem vīriešiem.,.

Pjers Nahurs neatbildēja un klusēdams ļāva komisāram doties projām.

* - Tu paliksi šeit, Lapuēn... Es dodos uz Or-

fēvras krastmalu kopa ar Žanvjē...

Megrē aptina biezo šalli un ņēmās stīvēt mugurā mēteli.

Bija bez desmit divpadsmit, kad Megrē, ērti iekārtojies savā krēslā, beidzot dabūja savienojumu ar Amsterdamu.

-Vai Kēlmans?... Hallo!... Te Megrē no Parīzes...

Amsterdamas kriminālpolicijas priekšnieks Zcfs Kēlmans bija vēl jauns cilvēks, tikko četrdesmit gadus vecs, turklāt garā, skolnieciski neveiklā auguma, sārtās sejas un gaišo matu dēļ viņš likās vēl desmit gadus jaunāks.

Kad viņš bija atbraucis stažēties Parīzē, Megrē viņu iepazīstināja ar kriminālpolicijas darba metodēm, un abi vīrieši kļuva labi draugi, šad un tad satikdamies kādā starptautiskā kongresā.

- Ļoti labi, Kēlman, pateicos... Jā, manai sievai tāpat... Ka?... Osta aizsalusi?... Mieriniet sevi ar domu, ka Parīze pārvērtusies slidotavā un visu laiku snieg...

... Hallo!... Klausieties, man jālūdz jums kāds pakalpojums... Atvainojos, ka zvanīju jums tikai tādēļ... Tas, protams, ir oficiāli... Tikai - man nebija laika izpildīt visus nepieciešamos formulārus, lai ietu oficiālo ceļu... Turklāt vēl - man nav pietiekami daudz pierādījumu...

Pagājušajā naktī divi cilvēki, kuri mani interesē, izkāpa no lidmašīnas, kas izlidoja no Orlī ap četriem rītā... Vīrietis un sieviete... Iespējams, ka viņi izlikās nelidojam abi kopā... Virie-tini ir Kolumbijas pase un apmēram divdesmit pieci gadi... Sieviete ir holandiete, viņu sauc Evelīna Nahura, dzimusi Vīmersa - viņa šad un tad uz īsu laiciņu ierodas Amsterdamā, kur pavadījusi jaunību...

Jādomā, ka abi būs aizpildījuši kādu anketu un to lidostā būs iespējams atrast...

Nahura kundzei nav mītnes Holandē, taču viņai Amsterdamā ir draudzene, Anna Kēgele, uz viņas vēstuļu aploksnēm rakstīta Lomanstrātas adrese... Vai jūs tādu zināt?...

Labi!... Nē, viņi nav jāapcietina... Varbūt, ja atrodat Nahura kundzi, paziņojiet, ka viņas vīrs miris un viņu gaida uz testamenta atvēršanas laiku... Piebilstiet, ka Parīzē ieradies viņas svainis. .. Par policiju neko nesakiet...

Jā, Nahurs ir noslepkavots... Ar lodi kaklā... Kā?... Iespējams, ka viņa to zina, taču ir iespējams arī, ka nezina, jo šajā lietā es sagaidu visvisādus pārsteigumus.

Man negribētos, lai viņu izbiedē... Ja viņa vēl ir kopā ar pavadoni, tad lai šo cilvēku īpaši nesatrauc... Ja viņi izšķīrušies, tad es domāju, ka viņa šim cilvēkam zvanīs, lai paziņotu par jūsu apmeklējumu...

Jūs esat ļoti laipns, Kēlman... Es braucu uz mājām pusdienās un ceru, ka jūs man šopēcpus-dien piezvanīsiet... Paldies...

Viņš izmantoja iespēju un piezvanīja arī uz mājām.

- Kas tev būs pusdienās? - komisārs vaicāja, kad pie telefona pienāca viņa sieva.

- Izsautēju skābus kāpostus, bet jutos gandrīz vai pārliecināta, ka nāksies tos sildīt vēlu naktī, ja ne rīta!

- Es pēc pusstundas būšu mājās.

Viņš izvēlējās vienu no pīpēm, kuras rindojās uz rakstāmgalda, un piebāza to, lēnām soļodams pa gaiteni šurpu turpu. Ticis gandrīz līdz gaiteņa galam, Megrē pieklauvēja pie komisāra Larduā kabineta durvīm - viņa specialitāte bija azartspēles. Larduā sāka strādāt kriminālpolicijā apmēram tajā paša laikā, kad Megrē, un abi bija uz “tu” jau kopš laika gala.

-Sveicināts, Raul...

- Kas ar tevi noticis, ka tu atcerējies par manu eksistenci?... Mūsu kabineti atrodas divdesmit metru attālumā viens no otra, bet tu parādies labi ja reizi gadā...

- Man būtu tik daudz, ko tev stāstīt...

Tiesa gan, viņi redzējās oficiālākos gadījumos - rīta apspriedēs vai atskaišu stundās šefa kabinetā.

- Mani jautājumi tev varbūt liksies naivi, bet atzīstos, ka no spēlēm es neko nesaprotu... Vispirms jau - vai patiesi eksistē profesionāli spēlmaņi?

- Kazino direktori droši vien atbilstu šim nosaukumam, jo viņi taču īstenībā spēlē pret klientiem... Tā kā viņi tur banku, tad reizēm viņiem iznāk sastapties ar īpaši izveicīgiem spēlētājiem, varbūt pat specializētu bandu... Tic ir profesionāļi, kuri nav pirmoreiz ar pīpi uz jumta...

Tie citi ļautiņi - viņu nav daudz - pārtiek tikai no spēles - ilgāku vai īsāku laiku, bet tikai tad, ja viņiem ārkārtīgi laimējas vai arī pašiem ir lieli līdzekļi, tas ir, viņi ir diezgan pārtikuši...

- Vai ir iespējams spēlēt pēc zinātniskas teorijas?

- Šķiet, ka jā. Ir spēlētāji - viņu gan nav daudz - kas spēj īsajā brīdī, kad jāizšķiras - ņemt vai neņemt kārti, veikt sarežģītus aprēķinus un aplēses...

- Vai tu esi dzirdējis par kādu Fēliksu Nahu-ru?

- Viņu noteikti pazīst visi Francijas un arī citurienes krupjē... Viņš ir no otrās kategorijas, lai gan kādu laiku Havannā turējis arī banku, kopā ar kādu amerikāņu sabiedrību...

- Godīgs?

- Ja viņš tāds nebūtu, tad viņu jau sen padzītu un visas spēļu zāles viņam būtu slēgtas... Tikai mazos kazino reizēm parādās sīki blēži, kurus drīz vien atmasko...

- Kas tev zināms par Nahuru?

- Vispirms jau - viņam ir ļoti skaista sieva,

bijusī Mis Sazinkas, kuru šad tad esmu manījis

Kannās un Biaricā... Tad vēl - kādu laiku viņš strādāja kopā ar kādu Tuvo Austrumu grupu...

-Tas ir, ar spēlmaņu bandu?

- Vari saukt to arī tā, ja vēlies... Teiksim, no spēlētājiem, kuri nevar vai negrib spēlēt paši... Profesionālim, kas metas uzbrukumā bankai, piemēram, Kannu vai Dovilas kazino, ir vajadzīgs zināms skaits miljonu, kas ļauj viņam tikt pie darīšanas -līdz brīdim, kad viņam uzsmaidīs laime... Citādi sakot, viņam jāsāk kā līdzīgam ar līdzīgu - pret kazino, kura rezerves ir praktiski neizsmeļamas...

Tāpēc rodas tādas kā grupas, kuras darbojas kā finansu sabiedrības, starpība tikai tā, ka šie sindikāti darbojas slēptāk...

Jau ilgāku laiku kāds dienvidamerikāņu sindikāts katru gadu sūta savu pārstāvi uz Dovilu, un tur banka norauta jau vairākas reizes...

- Vai tad Nahuram aiz muguras vēl vienmēr stāv šāda grupa?

- Runā, ka šobrīd viņš lidojot ar saviem paša spārniem, bet to nav iespējams pārbaudīt.

- Vēl vienu jautājumu... Vai tu pazīsti Sen-mišela zāli?

Larduā šaubīgi kavējās ar atbildi.

- Jā... Es pāris reizes sarīkoju tai uzlidojumus...

- Kā tad gadījies, ka tā vēl joprojām darbojas?

- Tu taču negribi sacīt, ka Nahurs tur spēlē?

- Nē, bet viņa sekretārs - pārvaldnieks tur pavada daļu nakts divas vai trīs reizes nedēļā...

- Mani lūdza pievērt acis, lai varētu novērot, kas tur nāk... To apmeklē lielākoties ārzemju studenti, lielākoties austrumnieki, kuri mitinās šajā kvartālā... Tā ir ļoti izdevīga vieta, kur viņus iespējams paturēt acīs, un mūsu kolēģi to izmanto... Vai tad tur notikusi kāda blēdība?

-Nē.

- Vai kaut kas līdzīgs?

-Nē.

- Nahurs tur iekulies nepatikšanās?

- Viņš šonakt noslepkavots.

- Tajā spēļu zālē?

- Savās mājās. «

- Vai tu man izstāstīsi?

- Kad pats ko vairāk zināšu.

Pēc divdesmit minūtēm Megrē, sēdēdams pie galda pretī sievai, nogaršoja sautētus kāpostus elzasiešu gaumē - tādus var atrast tikai Parīzes restorānos. Tic bija tik trekni un gardi, ka komisārs atkorķēja pāris Strasbūras alus pudeles.

Aiz loga joprojām sniga, bija tik labi sēdēt siltumā, nemeklējot piedzīvojumus uz slidenajām ietvēm, kuras bija apledojušas kā Amsterdamas osta.

- Piekusi?

- Ne pārāk.

Viņš pēc klusumbrīža piemetināja, uzmetis sievai mazliet šķelmīgu skatienu:

- Īstenībā policistam nevajadzētu būt precētam.

- Lai nebūtu jānāk mājās ēst sautētus kāpostus? - sieva tikpat šķelmīgi noprasīja.

- Nē, tāpēc, lai varētu padzīvot visādas vidēs, piemēram, iepazīt kazino, starptautiskās bankas, kristītus libāniešus un musulmaņus, ārzemnieku bistro Latīņu kvartālā un Senžermēnā, tāpat jaunus kolumbiešus. Nemaz nerunājot par holandiešu valodu un skaistumkonkursiem...

- Un tu tomēr tiec galā?

Viņa smaidīja, jo Mcgrē mazpamazām zaudēja savu bažīgo izskatu.

- To redzēsim pēc tā, kā turpināsies izmeklēšana...

Kad komisārs piecēlās, viņš jutās smagnējs, taču tas bija no sātīgajām pusdienām un alus, kuram viņš bija parādījis pienācīgu godu. Kas tā bija par laimi - pēc negulētās nakts atlaisties gultā un brītiņu pasnaust, pusmiegā dzirdot Megrē kundzi staigājam šurpu turpu pa dzīvokli!

- Vai tad tu jau brauc projām?

- Kēlmans solīja zvanīt no Amsterdamas...

Arī sieva viņu pazina, jo viņš bija vairākkārt ēdis pic Megrē pāra pusdienas. Šajā reizē komisārs izsauca taksometru, kuru pēc sava paraduma gaidīja ietves malā. Zanvjē jau bija atgriezies kabinetā.

- Vai man neviens nezvanīja?

- Vienīgi Lapuēns. Tā kā ledusskapī neesot gandrīz nekā ēdama, Nahura brālis viņam lūdzis atļauju iet paēst kādā traktierī turpat tuvumā. Lapuēns nav uzskatījis par vajadzīgu atteikt un ielūgts piedalīties maltītē. Abi tā kvartāla policisti atgriezušies komisariātā. Sargpostenis pie durvīm nomainīts... Ak, aizmirsu!... Jaunā istabmeita nav gribējusi maltītei ne pieskarties, pagatavojusi sev lielu podu ar karsto šokolādi un mērcējusi tajā sviestmaizes...

- Vai Nahurs un Uenī ēda pie viena galdiņa?

-To Lapuēns man nepateica...

- Tu dosies uz Senmišela bulvāri... Tur uzmeklēsi bāru “Pie liepām”... Viņiem ir spēļu zāle, nomaskēta un privāta, pirmajā stāvā... Šajā stundā tā ir slēgta, taču var ieiet bārā, lai nonāktu tur...

Pasaki saimniekam, ka tevi sūta Larduā, kas negribētu, lai viņam būtu nepatikšanas... Mēģini tikai izzināt, vai Fuads Uenī ir pagājušajā naktī bijis zālē - ja ir bijis, tad cikos ieradies un cikos aizgājis...

Atpakaļ nākot, iegriezies restorānā, kas saucas “Mazā Beiruta” Bernardiešu ielā. Tā saimnieks saucas Butross. Fēlikss Nahurs bija viens no viņa pastāvīgajiem klientiem. Vai viņš vakarvakarā vakariņojis šajā restorānā? Vai bijis viens pats? Cik ilgu laiku viņš nav tur rādījies kopā ar sievu? Vai ir bijis tāds laiks, kad šis pāris visur gājis kopā? Un tā tālāk. Pats redzēsi, ko un cik vari no viņa izvilkt...

Megrē šorīt vēl nebija ķēries pie pasta sūtījumu caurskates - tie gulēja uz viņa galda līdzās pīpēm. Komisārs pastiepa roku, lai paņemtu kādu vēstuli, nožāvājās, nolēma atlikt pasta pārlūkošanu uz vēlāku laiku, mazliet atgāzās krēslā, nolieca galvu un pievēra acis.

Kad telefonzvans lika komisāram salēkties, neviens nebija saķēris viņu aiz pleca, lai sapurinātu, viņam nenācās atkauties, taču pulkstenis jau rādīja pusčetri.

- Vai komisārs Megrē?... Hallo... Vai tas ir pats komisārs Megrē...

Telefonistei bija jūtams akcents.

- Te no Amsterdamas... Nenolieciet klausuli... Es jūs savienošu ar komisāru Kēlmanu...

Divi vai trīs klikšķi, pēc tam joprojām jautrā holandiešu policista balss:

- Megrē?... Te Kēlmans... Mēģiniet man vienmēr uzdot tik vieglus uzdevumus kā šo... Skaidrs, ka es atradu tās anketas, kuras viņi izpildījuši lidostā... Man pat nenācās pašam doties tās meklēt... To saturu man nodiktēja pa telefonu... Kas attiecas uz sievieti, tā tiešām ir Evelīna Nahura, dzimusi VImersa, dzīvo Parīzē, Monsurī parka ielā... Viņa ir jaunāka, nekā jums šķita... Viņai ir divdesmit septiņi gadi... Viņa dzimusi Amsterdamā, bet aizbraukusi no šejienes pavisam jauniņa, kopā ar vecākiem, kad viņas tēvs kļuvis par siera fabrikas direktoru Lēuvardenā, Frizijā...

- Vai jūs viņu redzējāt?

- Viņa ir pie draudzenes, Annas Kēgeles. Abas esot vairākus gadus dzīvojušas kopā, kad Līna septiņpadsmit gadu vecumā saņēmusi vecāku atļauju apmesties un strādāt Amsterdamā...

Lina bija sekretāre kādā tūrisma aģentūrā, pēc tam reģistratore pie kāda pazīstama ārsta, beidzot - manekene modes namā... Anna Kēgele nekad nav mainījusi nodarbošanos - viņa ir mašīnrakstītāja lielā alus brūzi, kura spīķeru aprises es jums rādiju mūsu Amstelvenas braucienā ar kuģīti...

- Kāda bija Līnas Nahuras reakcija, kad jūs viņai paziņojāt par vira nāvi?

- Vispirms man jums jāpaziņo, ka viņa gulēja gultā un viņu nupat bija apmeklējis ārsts...

- Vai viņa jums ko teica par savu ievainojumu?

- Nē. Viņa teica, ka esot ļoti nogurusi.

- Vai no viņas pavadoņa nebija ne ziņas, ne miņas?

- Tā kā dzīvoklī ir tikai viena liela istaba, virtuve un vannasistaba, es būtu viņu redzējis, ja viņš tur atrastos... Nahura kundze paklusēja un pēc tam vaicāja:

“Kā viņš nomira?”

Es atbildēju, ka nezinu, bet ka viņas klātbūtne nepieciešama, lai atvērtu testamentu.

- Ko viņa teica?

- Viņa cerot, ka rit no rīta jutīšoties pietiekami labi, lai atlidotu, lai gan ārsts ieteicis viņai ilgāku mieru un atpūtu... Katram gadījumam es atstāju vienu no saviem vīriem viņu uzraudzīt... Oficiāli - nebīstieties...

- Un kolumbietis?

- Visente Alvarcdo, divdesmit seši gadi, dzimis Bogotā, students, dzīvo Parīzē, Notrdamde-šāna ielā...

- Vai jūs viņu atradāt?

- Pavisam viegli. Un pavisam oficiāli, jo es liku noklausīties Lomanstrātas telefona līniju... Līna Nahura nocēla klausuli jau tad, kad es vēl nebiju nonācis uz ielas... Viņa zvanīja uz viesnīcu “Rembrants” un dabūja savienojumu ar Alva-redo... Man ir abu sarunas stenogramma... Vai gribat, lai es jums to nolasu?

Megrē nožēloja tikai to, ka nebija iespējams piebāzt pīpi, turot klausuli, un žēli aplūkoja kārdinošās pipes, kuras bija tik kārtīgi sarindotas uz viņa rakstāmgalda.

- Es sāku:

“Visente?”

“Jā. Vai ārsts bija?”

“Pirms kādas pusstundas. Viņš ticēja tam, ko es teicu, iztīrīja brūci un nomainīja pārsēju. Viņš teicās ienākt rit no rīta. Man bija vēl viens apmeklētājs - kāds no policijas, ļoti garš un ļoti laipns, - un paziņoja, ka mans virs esot miris.” Klusumbrīdis.

- Ievērojiet, Megrē, ka šajā brīdī jaunais vīrietis neuzdeva nevienu jautājumu.

“Notāram vajagot mani, lai atvērtu testamentu. Es apsolīju rīt no rīta lidot ar lidmašīnu.”

“Vai tu domā, ka varēsi?”

“Man ir tikai 38 grādu temperatūra... Pēc tam, kad ārsts man iedeva nez kādus pretsāpju līdzekļus, sāpes mani tikpat kā vairs nemoka.”

“Vai šopēcpusdien drīkstu tevi apmeklēt?”

“Ne pārāk agri, jo es gribu pagulēt. Mana draudzene piezvanīja uz savu kantori, ka dabūjusi gripu... Kā rādās, tad tur daļa darbinieku jau arto saslimuši... Viņa mani ļoti labi aprūpē...” “Es pienākšu ap pieciem...”

Atkal klusums.

- Tas ir viss, Megrē. Viņi sāka sarunu angliski, bet turpināja franciski. Vai varu vēl ko izdarīt jūsu labā?

- Es gribētu zināt, vai viņa lidos un cikos tādā gadījumā ieradīsies Orlī... Protams, mani interesētu ari tas, ko dara Alvaredo...

- Oficiāli!

Un Kēlmans rotaļīgi beidza sarunu, līdzīgi Megrē līdzstrādniekiem noteikdams:

- Uz redzēšanos, šef!

4. nodaļa

Tā bija laiska pēcpusdiena pārkurinātā kabineta, kur uz galda bija sarindotas sešas vai septiņas pīpes. Gandrīz visas izmeklēšanās iestājās tāds brīdis, kuru Megrē dēvēja par caurumu, -brīdis, kad viņa rīcībā bija zināms daudzums pierādījumu, kurus neradās iespēja pārbaudīt un neradās iespēja arī atrast tiem atbilstošās vietas.

Šis periods bija gan mierpilns, gan kaitinošs reizē, jo radās kārdinājums pārbaudīt hipotēzes, izdarīt secinājumus, riskējot, ka pēcāk tie izrādīsies kļūdaini.

Ja Megrē sekotu savām tieksmēm un neatkārtotu pats sev, ka komisāra uzdevums nav skraidīt apkārt visos virzienos kā medību sunim, tad būtu visu pārbaudījis pats - kā tajos laikos, kad vēl bija tikai inspektors.

Piemēram, viņš apskauda Kēlmanu par iespēju tikties ar ievainoto Līnu Nahuru un viņas draudzeni Amsterdamas dzīvoklī, kur abas jaunās meitenes reiz kopā mitinājušās.

Tajā pašā laikā viņš būtu gribējis pavadīt visu dienu tā, kā to pavadīja Lapuēns, - Monsurī parka dzīvoklī, ložņājot un ošņājot visos kaktos, uz labu laimi atverot atvilktnes, novērojot Fuadu Uenī, Pjēru Nahuru, neizdibināmo Nellu, kura varbūt nemaz nebija tik neaptēsta, kā gribēja izlikties.

Megrē nerīkojās pēc iepriekš izdomāta plāna. Viņš virzījās uz priekšu tā, kā virzīja gadījums, visvairāk pūlēdamies neveidot noteiktus priekšstatus.

Kad pie durvīm klauvēja, viņš pasmaidīja -un redzēja ienākam Pardonu kalpotāju.

- Labdien, Megrē kungs...

Jo viņai Megrē nebija vis kriminālpolicijas komisārs, bet gan ciemiņš, kas ne vienreiz vien viesojies mājā, kurā viņa kalpoja.

- Nesu jums vēsti, kungs piekodināja nodot jums to tieši rokās...

Tā bija rakstīta ar ārsta veco rakstāmmašīnu, diviem pirkstiem, izlaižot burtus, ar pārsitieniem un kopā sarakstītiem vārdiem.

Vai Pardons bija sācis šo pārskatu jau pagājušajā naktī, pēc Megrē aiziešanas? Vai bija pierakstījis klāt dažas rindas pēc katra pacienta pieņemšanas? Komisārs pavirši pārlūkoja rakstīto, pasmaidīdams par drauga sīkumainību, redzot viņa acīmredzamos pūliņus neko nepalaist garām neatzīmētu, it kā runa būtu par medicīnisku diagnozi.

Taču tūlīt pat komisārs sarauca uzacis, jo viņam paziņoja, ka gaitenī gaidot vairāki žurnālisti. Megrē mirkli šaubījās, pcc tam norūca:

- Laidiet viņus iekšā...

Viņi bija pieci un vēl divi fotogrāfi, kopā ar avīžniekiem ienāca ari jaunais Makijē, kuram bija tik tikko divdesmit, kaut gan viņš bija viens no niknākajiem Parīzes preses pārstāvjiem, par spīti savam eņģeliskajam ģīmītim.

- Ko jūs varat mums pateikt par Nahura lietu?

Palūk! Jau pastāvēja Nahura lieta - virsraksts, kas noteikti jau drīz parādīsies visās avīzēs.

- Neko daudz, zēni, jo lieta ir tikko kā uzsākta.

- Vai jūs domājat, ka Nahurs varēja izdarīt pašnāvību?

- Nekādā gadījumā! Mums ir pierādījumi, ka tā nav, jo lode, kas iestrēgusi galvaskausā pēc tam, kad šķērsoja kaklu, nav tā paša kalibra, kāds ir ierocim, kuram virsū bija uzkritis līķis.

- Tatad tad, kad viņu nogalināja, viņam rokā bija ierocis?

- Pilnīgi iespējams. Tā kā es jau paredzu nākamos jautājumus, tad tūlīt paziņoju, ka nezinu, kas šajā brīdī atradās istabā.

- Un mājā? - mazais Makijc noprasīja.

- Jauna holandiešu istabmeita Nella Vclthui-za, kas gulēja augšstāvā, - viņas istaba ir diezgan tālu no salona. Viņa apgalvo, ka gulējusi cieša miegā un neko neesot dzirdējusi.

- Vai tur neatradās arī viņa sekretārs?

Viņi droši vien bija iztaujājuši kaimiņus, varbūt ari pārtikas piegādātājus.

- Kamēr nav pierādīts pretējais, iznāk tā, ka sekretārs Fuads Ucni bijis pilsētā un atgriezies tikai pēc pusdiviem nakti. Viņš nav iegājis salonā, bet tūlīt kāpis augšā gulēt.

- Un Nahura kundze?

- Viņas nebija klāt.

- Pirms vai pēc traģēdijas? - atkal noprasīja neatlaidīgais Makijē, uzmanīgi izvēlēdamies vārdus.

- Uz šo jautājumu atbildes vēl nav.

- Un tomēr uz šo jautājumu tiek meklēta atbilde?

- Vienmēr ir kādi jautājumi, uz kuriem jāmēģina atbildēt.

- Piemēram, vai tas varētu būt politisks noziegums?

- Cik mums zināms, Fēlikss Nahurs ar politiku nenodarbojās.

- Bet viņa brālis no Zenēvas?

Viņi bija tikuši tālāk, nekā komisāram būtu nācis prātā.

- Vai viņa banka nebija tikai aizsegs citiem pasākumiem?

- Manuprāt, jūs virzāties uz priekšu pārāk steidzīgi.

Megrē tomēr nolēma pārliecināties, vai tiešam Pjērs Nahurs bija ieradies Parīzē ar rīta lidmašīnu. Nebija taču nekādu pierādījumu, ka viņš nav ieradies jau vakar.

- Vai ar ieroci, kuru atrada zem līķa, bija šauts?

Megrē atbildēja, nebūt nemelodams:

-Tas atrodas pie ekspertiem un es vel neesmu saņēmis viņu slēdzienu. Tagad jūs jau zināt gandrīz tikpat, cik es, un es jūs lūdzu - ļaujiet man strādāt! Tiklīdz būs kādi jaunumi, es jums tūlīt tos paziņošu.

Viņš labi zināja, ka Makijē atstās kādu no savējiem gaitenī uzmanīt viņa kabinetu un ielāgot, kas to apmeklēs.

- Vai tad...

- Nē, puiši! Man ir daudz darāmā un nav iespējams veltīt jums vēl vairāk laika.

Viss bija noritējis tīri pieklājīgi. Megrē nopūtās, sapņodams par kausu svaiga alus, taču neuzdrošinājās likt to atnest no Dofina alusbāra.

-Hallo!... Lapuēn?... Kas tur notiek?

- Mājā joprojām ir tikpat drūmi. Kalpotāja sašutusi, ka viņai neļauj sākt tīrīšanu. Nella guļ gultā un lasa kriminālromānu angļu valodā. Kas attiecas uz Pjēru Nahuru, tad viņš neiet ārā no kabineta, kur pārbauda pastu un dokumentus atvilktnēs.

- Vai viņš nav zvanījis pa telefonu?

- Tikai vienreiz, uz Beirutu, lai paziņotu tēvam. Tēvs mēģinās dabūt biļeti uz nākamo lidmašīnu.

- Vai tu nepasauktu pie telefona Pjēru Nahuru?

- Viņš ir tepat, man līdzās.

Pēc tam atskanēja Ženēvas baņķiera balss:

- Es klausos...

- Varbūt jūs zināt, vai jūsu brālim Parīzē bija savs notārs?

- Fēlikss ar mani par to runāja mūsu pēdējā tikšanās reizē, pirms trim gadiem, un teica, ka gadījumā, ja viņš nomirtu, testaments būtu atrodams pie Leruā-Bodjē kunga Senžcrmēna bulvāri. Gadījuma dēļ es Leruā-Bodjē kungu ļoti labi pazīstu, jo kādu laiku ar viņu kopā mācījos, bet pēc tam mēs vairs neesam tikušies.

- Vai jūsu brālis jums sacīja arī kaut ko par testamenta saturu?

- Nē. Brālis tikai ar zināmu rūgtumu lika saprast, ka viņš, neraugoties uz tēva pārmetumiem, esot un paliekot Nahurs.

- Vai, pārbaudot dokumentus, jūs neko ievērības cienīgu neatradāt?

- Lielākoties rēķinus - tie norāda, ka svaine nav tos apmaksājusi, pat ne miesnieka un maiznieka, atstājot visu mana brāļa ziņā. Gandrīz vai ik dienas rakstīti pārskati par bērnu uzvedību -no aukles, tie pierāda, ka mans brālis bijis viņiem ļoti pieķēries. Ielūgumi, vēstules no kazino direktoriem un krupjē...

- Paklausieties, Nahura kungs! Jums vairs nevajag uzturēties mājā. Jūs varat pārvietoties, tomēr nepametot Parīzi. Ja jūs noīrēsiet numuru viesnīcā...

-Tāda nodoma man nebija. Gulēšu brāļa istabā. Iespējams, ka iziešu - tikai paēst.

- Vai jūs vēlreiz nepaaicinātu pie telefona manu inspektoru?... Hallo!... Lapuēn?... Es devu Pjēram Nahuram atļauju iet un nākt, kad viņam tīk. Taču tas neattiecas uz Uenī, un es gribētu, lai arī istabmeita neietu laukā no mājas...

Mājkalpotāja var doties iepirkties un pēc tam, ja vēlas, doties uz savām mājām.

Vēlāk pēcpusdienā aizsūtīšu kādu tevi nomai-nīt. Uz drīzu redzēšanos...

Viņš iegāja inspektoru istabā, kur strādāja kādi piecpadsmit inspektori - vieni rakstīja ziņojumus, citi zvanīja pa telefonu.

- Kurš no jums kaut cik ciešami runā angliski?

Viņi klusēdami saskatījās, un Barons kautrīgi pacēla roku.

- Es tikai brīdinu, ka man ir briesmīgs akcents.

- Laikā no pieciem līdz sešiem pēcpusdienā tu dosies nomainīt Lapuēnu Monsurī parka ielā. Viņš pateiks, kas tev jādara.

Mazliet vēlāk atgriezies savā kabinetā, Megrē atrada tur Žanvjē, tērpušos mētelī, - viņš bija ienesis istabā no āra mazliet ledainā gaisa.

- Izrunājos ar saimnieku “Pie liepām” - miegainu resni, kas man liekas viltīgāks, nekā gribētu izlikties. Viņš apgalvo, ka viņam ar augšstāva spēļu zāli neesot nekāda sakara, tās saimnieks esot kāds Poci, klienti tikai staigājot cauri viņa bāram...

Vakarā - no astoņiem līdz vienpadsmitiem vai pusnaktij - tur esot pilns, jo cilvēki nākot skatīties televizoru.

Vakar esot bijis sevišķi pilns, jo rādīta aizraujoša programma. Viņš neesot redzējis, kad Uenī ieradies, redzējis viņu tikai vienos piecpadsmit ejam ārā...

- Tātad Uenī varēja ierasties jebkurā laikā, pat īsi pirms vieniem piecpadsmit, un palikt zālē tikai dažas minūtes?

- Tas ir iespējams. Ja jūs atļaujat, es šovakar iešu noklaušināt Poci, krupjē un ari pastāvīgos apmeklētājus, ja vajag.

Megrē ari tur butu gribējis ierasties pats. Viņš kādu bridi svārstījās, līdz beidzot atzina, ka labāk atpūsties pēc nakts, kura pavadīta gandrīz pavisam bez miega, paredzot daudzos darbus, kuri darāmi rīt.

- Un restorāns?

- Tā ir tikai viena neliela zālīte, kur austrumu virtuves smārds ir tik spēcīgs, ka galva iet riņķī. Butross ir uzblīdis lāga vīrs, kas gāzelējas, gorīdams pārlieku pilnīgos gurnus. Kā šķiet, viņi tur neko nezināja par šīsnakts notikumiem, jo tad, kad es pateicu par Nahura nāvi, viņš sāka raudāt.

“Mans labākais klients!... Mans brālis!...” viņš sauca. “Jā, inspektor, es mīlēju šo cilvēku kā brāli... Iedomājieties tikai, viņš nāca pie manis ēst jau tad, kad vēl bija students, reizēm es nedēļām baroju viņu uz kredīta... Kļuvis bagāts, viņš neaizmirsa nabaga Butrosu un tad, kad bija Parīzē, gandrīz ik vakaru nāca vakariņot... Redziet! Tur, kaktā pie letes, ir viņa galdiņš...”

- Vai viņš runāja arī par Nahura kundzi?

- Ari viņš ir viens slīpēts mērkaķis, kas ar acs kaktiņu jūs uzmana, kamēr šķoba ģīmi... Viņš ilgi un aizrautīgi runāja par Nahura kundzes skaistumu, viņas maigumu, viņas laipnību...

“Un viņa nemaz nav iedomīga, inspektor!... Nākot iekšā un ejot āra, viņa vienmēr man paspiež roku...”

- Kad viņš šo kundzi pēdējoreiz redzējis?

- Viņš nezinot... Viss ir migla tīts... Kad viņi tikko apprecējušies, viņa biežāk gājusi turp kopā ar viru nekā pēdējā laikā, jā gan... Tas bijis tik skaists pāris, tik iemīlējies... Nē, viņu starpā nekas nelāgs nav noticis, bet viņai, protams, nācies nodarboties ar māju un bērniem...

- Tātad viņš nezina, ka bērni dzīvo dienvidos?

- Vismaz viņš izliekas, ka nezina...

Mcgrē nenoturējās nepasmaidījis. Vai tad visi šajā lietā iejauktie nemeloja? Tas bija sācies pie Pardona pagājušajā naktī ar neticamo stāstu par šāvienu no automašīnas un veco sievieti, kura parādījusi ārsta māju.

- Vienu mirklīti! - komisārs sacīja Zanvjē. -Man jāpiezvana pa telefonu. Paliec šeit...

Pie telefona atkal pienāca Lapuēns.

- Vai mājkalpotāja jau aizgāja?

- Man liekas, ka dzirdu viņu gatavojamies iziet.

- Vai tu nepasauktu, lūdzu, viņu pie telefona?

Viņam nācās gaidīt diezgan ilgi, līdz sievietes

balss klāusulē nelaipni noprasīja:

- Ko jūs vēl no manis gribat?

- Uzdot jums vienu jautājumu, Bodēna kundze. Cik ilgi jūs jau dzīvojat devītajā apriņķī?

- Es nesaprotu, kāds tam sakars...

- Man nāksies piezvanīt uz komisariātu un pārbaudīt pēc reģistra.

- Trīs gadus...

- Un kur jūs dzīvojāt pirms tam?

- Servana ielā, vienpadsmitajā apriņķī.

- Vai jūs kādreiz arī slimojāt?

- Gar manām slimībām nevienam nav daļas...

- Taču jūs ārstēja doktors Pardons?

-Tas ir viens kārtīgs cilvēks, kas neuzdod cilvēkiem jautājumus, bet apmierinās ar to, ka viņus ārstē...

Tādējādi viens noslēpums, kas satrauca komisāru kopš tā laika, kad viņš bija noklausījies Par-dona stāstu, izrādījās atklāts.

- Vai tas ir viss? Vai varu doties iepirkties?

- Vēl vienu jautājumu... Jus labi ieredzējāt doktoru Pardonu... Tātad ir iespējams, ka jūs sūtījāt pie viņa arī savus paziņas...

- Pilnīgi iespējams, ka tā ir gadījies...

- Papūlieties atcerēties... Kam jūs par viņu stāstījāt - šajā mājā, kur tagad strādājat?

Iestājās pailgs klusumbrīdis, Megrē dzirdēja padzīvojušās sievietes elpu.

- Es nezinu.

- Vai Nahura kundzei?

- Viņa nekad nav slimojusi.

- Un Ueni kungs? Vai istabmeita?

- Es jums saku, ka neatceros, vai jebkad esmu par to runājusi! Un tagad, ja man vairs nav brīv iet iepirkties, jums atliek tikai mani arestēt...

Megrē nolika klausuli. Viņa pīpe bija nodzisusi, un viņš uzdeva Zanvjē sazvanīt Orlī, kamēr pats piebāzīs otru.

- Pavaicā inspektoram, vai lidmašīna, kura ielidoja mazliet pēc vienpadsmitiem, pieder Air-France vai Swissair.

Zanvjē atkārtoja šo jautājumu.

- Swissair*? - atkārtoja Žanvjē. - Vienu mirklīti...

- Lai tevi savieno ar biroju, kur piereģistrē ieradušos pasažierus...

- Hallo!... Vai jūs nepateiktu...

Pēc mirkļa Megrē jau bija pievērsies kam citam. Pjērs Nahurs tiešām bija ieradies no Ženēvas šorīt - lielajā lidmašīnā, dabūjis biļeti pēdējā mirklī.

- Un tagad, šef?

- Kā redzi, es pārbaudu... Vai uzzināji, cikos Nahurs vakarā ieturējies?

- Ap pusdeviņiem... Viņš aizgājis apmēram pusdesmitos... Ēdis jēra gaļu, pēc tam mandeļ-kūku ar rozīnēm...

- Piezvani un pasaki to doktoram Kolinē, kuram tas jāzina, lai noteiktu nāves stundu...

Pats Megrē meklēja Leruā-Bodjē telefona numuru — šis vārds viņam likās pazīstams. Kad viņš dabūja savienojumu, notārs iesaucās:

- Kas jauns, dārgais komisār? Jau labs laiciņš pagājis, kopš man nav bijis tas prieks jūs redzēt vai dzirdēt jūsu balsi...

Un, tā kā Megrē meklēja atmiņā, notārs turpināja:

- Montrona lieta, vai tad jūs to neatceraties?... Tas mans vecais klients, kura sieva...

-Jā... Jā...

- Ko es jums varu palīdzēt?

- Jūsu rokās, es domāju, jābūt kāda Fēliksa Nahura testamentam...

- Patiešām... Viņš anulēja agrāko un uzrakstīja jaunu, apmēram pirms diviem gadiem...

- Vai jums ir zināms, kāpēc viņš mainīja savu testamentu?

Sekoja mulsuma pilns klusumbrīdis.

- Tas ir kutelīgs jautājums, un esmu nonācis nelāgā situācijā... Nahura kungs nekad nav man kratījis sirdi... Kas attiecas uz pašu testamentu, jūs taču zināt, ka man jāglabā klientu noslēpumi... Ja tas var jums palīdzēt, varu jums pateikt tikai to, ka viņš nolēma tā rīkoties pilnīgi personisku iemeslu dēj...

- Fēlikss Nahurs pagājušajā naktī noslepkavots savā kabinetā.

- Лк tā! Avīzes par to vēl neko nav rakstījušas.

- Tās rakstīs par to nākamajos numuros.

- Vai slepkava jau apcietināts?

- Līdz šim mēs to nevarējām izdarīt, jo pierādījumi ir tik pretrunīgi. Vai gadījumā nenotiek tā - to jūs noteikti varat man pateikt - ka tad, kad virs groza savu testamentu, arī sieva tajā pašā laika groza savējo?

- Man ir gadījies piedzīvot tādus gadījumus.

- Un attiecībā uz Nahura kungu un kundzi?

- Es nekad neesmu redzējis Nahura kundzi, un man nav ar viņu nekādu sakaru. Viņa ir izbijusi skaistuma karaliene, vai ne?

- Tā ir.

- Kad būs bēres?

- To es nezinu, jo nelaiķis vēl atrodas pie tiesu mediķiem.

- Mēs parasti pagaidām līdz apbedīšanai un tikai tad paziņojam tuviniekiem nelaiķa pēdējo gribu. Vai jums šķiet, ka tas būtu pārāk ilgi?

- Iespējams.

- Vai jūs jau ģimenei paziņojāt?

- Brālis, Pjērs Nahurs, šorīt ieradās Parīzē. Kas attiecas uz viņa tēvu, kas vēl pusdienlaikā bija Beirutā, tad viņš izlidošot ar nākamo lidmašīnu.

- Un Nahura kundze?

- Mēs viņu gaidām rit no rīta.

- Paklausieties, dārgais komisār, es jau šovakar izsūtīšu paziņojumus. Vai rītdienas pēcpusdiena jūs apmierina?

- Pilnīgi apmierina.

- Man gribētos jums palīdzēt manu iespēju robežās, kā vien varu, nepārkāpjot profesijas ētiku. Viss, ko varu jums pateikt, ir tas, ka Nahura kundzi, ja vien viņai bija zināms pirmā testamenta saturs, gaida diezgan nepatīkams pārsteigums, kad lasīs pēdējo. Vai tas jums ko palīdz?

- Ļoti palīdz. Es jums pateicos, advokāt.

Žanvjē bija atgriezies Megrē kabinetā.

- Ir jaunumi, - viņš nomurmināja ar mulsu sejas izteiksmi. - Ja es pareizi sapratu, tad pēc pirmā testamenta Nahura kundze bija galvenā mantiniece. Taču apmēram pirms diviem gadiem viņš uzrakstījis jaunu, un es būšu pārsteigts, ja viņš tajā novēlējis sievai vairāk nekā to minimumu, kuru paredz likums.

-Jums šķiet, ka tā ir viņa, kas...

- Tu aizmirsti, ka man nekad nekas nešķiet, kamēr izmeklēšana nav beigusies.

Viņš ar ironisku smaidu piebilda:

- Un arī tad vēl!

Šī noteikti bija telefonzvanu pēcpusdiena.

-Sazvani man Palmjē pansiju Možēnā!

Viņš pagrābājās kabatās un izvilka papīriti, uz kura bija uzrakstījis aukles uzvārdu.

- Pavaicā, vai tur ir Žobē jaunkundze!

Komisārs piegāja pie loga, jo jutās saguris, tik

ilgi sēdēdams savā krēslā. Sniega pārslas bija kļuvušas retākas. Ielas jau labu bridi bija apgaismotas, dažviet tās bija apgaismotas visu dienu.

Uz Senmišela tilta sastrēgums bija pilnīgi aizsprostojis satiksmi, un trīs policisti uniformās pūlējās novadīt automašīnas un autobusus pēc iespējas veiklāk, svilpdami un plātīdamies rokām.

- Hallo! Vai tur būtu Žobē jaunkundze?... Vienu mirklīti, lūdzu... Ar jums grib runāt komisārs Megrē... Nē... No Parīzes kriminālpolicijas...

Megrē paķēra klausuli un palika stāvam, atspiedies pret savu rakstāmgaldu.

- Hallo, Žobē jaunkundz... Ceru, ka abi bērni ir pie jums?... Kā?... Jūs nevedat viņus laukā lietus un aukstuma dēļ?... Varat mierināt sevi ar domu, ka Parīzē sniegs padarījis satiksmi gandrīz neiespējamu...

Gribu, lai jūs man pasakāt, vai esat saņēmusi kādas ziņas no Nahura kunga? Vakar viņš jums zvanīja?... Ap cikiem tas bija?... Desmitos no rīta... Jā, es saprotu... Viņš vienmēr zvanīja pirms vakara pastaigas? Vai viņam bija kāds īpašs iemesls jums zvanīt?... Nekā īpaša... Viņš tā darīja divas vai trīs reizes nedēļā?...

Un Nahura kundze?... Retāk?... Reizi nedēļā?...Reizēm zvanīja tikai reizi divās nedēļās?...

Nē, jaunkundz... Es jums uzdodu jautājumus tāpēc, ka Nahura kungs pagājušajā naktī noslepkavots... Neviens nav arestēts... Vai drīkstu vaicāt, cik ilgi jūs jau kalpojat šajā ģimenē?... Piecus gadus?... Tātad - kopš pirmā bērna piedzimšanas...

Nelaimīgā kārtā es šobrīd nekādi ncvarti aizbraukt uz Možēnu... Iespējams, ka man nāksies aizsūtīt kādu, lai jūs nopratina un Kannu policijā pieraksta jūsu liecību... Nē taču!... Nebīstieties ne no kā... Es izprotu jūsu stāvokli...

Paklausieties... Tad, kad jūs uzņēmāties bērnu audzināšanu, Nahuri daudz ceļoja, vai ne?... Jā... Te uz Kannām, te Dovilu, te Eviānu... Lielākoties viņi uz sezonu vai kādu sezonas daļu noīrēja villu... Vai jūs viņiem sekojāt?... Bieži?... Jā... Es jūs dzirdu ļoti labi...

Jūs dzīvojāt kopā ar viņiem un mazo meiteni “Ričā”? Pēc trim gadiem piedzima zēns... Vai tā bija?... Tas nav slimīgs bērns, kuram vajadzīgs siltāks klimats nekā Parīzē?... Ja es nekļūdos, tad tagad viņam ir divi gadi... Gatavais velnēns?...

Es jūs ļoti lūdzu... Turpiniet!... Es palieku pie aparāta...

Megrē paziņoja Žanvjē:

- Bērni blakusistabā saplūkušies... Viņa atstāj ļoti labu iespaidu - kārtīga meitene... Atbildes ir skaidras, un viņa tās papildina bez šaubīšanās... Cerēsim, ka tā arī turpināsies!... Hallo!... Jā... Tātad Nahura kungs nodarbojās ar berniem vairāk nekā viņa sieva... Un jūs viņam katru ritu sūtījāt atskaiti par bērnu veselību un nodarbībām...

Varbūt jus ievērojāt, vai starp laulātajiem nevaldīja zināms saspīlējums?... Es zinu, ka to ir grūti pateikt... Katrs dzīvoja savu dzīvi... Vai tas jūs nepārsteidza?... Tikai sākumā?... Jūs jau bijāt pieradusi...

Viņi ieradās jūs apmeklēt kopā?... Reti?... Esmu jums ļoti pateicīgs par palīdzību... Saprotu, ka jus par to neko daudz nezināt... Es jums pateicos, jaunkundz...

Megrē smagi nopūtās un atkal aizdedzināja pīpi, kurai bija ļāvis apdzist.

- Un tagad jāpilda klaušas... īstenībā es tā saku pieraduma dēļ, jo tiesnesis Kājots ir ļoti laipns...

Viņš paņēma no galda sava drauga Pardona ziņojumu un devās pie izmeklēšanas tiesneša uz Tiesu pili. Kājotā kabinets nebija modernizēts un atgādināja tos kabinetus, par kādiem rakstīts pagājušā gadsimta romānistu darbos.

Pat rakstvedis likās izkāpis no Forē vai Stein-lēna zīmējuma, tikai viņam nebija listrīna uzroču.

Tā kā melni krāsotajos koka plauktos nebija vietas, aktu vāki slējās grēdās uz grīdas, un lampa, kura karājās virs tiesneša rakstāmgalda, bija bez kupola.

-Sēdieties, Megrē... Kā tad ir?

Komisārs nemēģināja blēdīties. Viņš apsēdās uz ļodzīgā krēsla un gandrīz veselu stundu klāstīja visu to, kas viņam bija zināms. Kad viņš beidzot gāja projām, dūmi no viņa pīpes kopā ar tiesneša cigarešu dūmiem, viņam tās smēķējot citu pec citas, veidoja biezu dūmaku apkārt elektriskajai spuldzei.

Pēc pusdesmitiem no rīta Megrē jau bija lidostā, lai gan Amsterdamas lidmašīnai vajadzēja atlidot tikai deviņos piecdesmit septiņās. Tā bija svētdiena. Skūdamies viņš bija dzirdējis pa radio, ka autovadītājiem neiesaka braukāt apkārt-ja nu vienīgi neatliekamas vajadzības gadījumā, jo apledojums uz ceļiem izveidojies cietāks un slidenāks nekā jebkad.

Likā atveda viņu šurp un gaidīja kriminālpolicijas automašīnā. Lidostas vestibilā bija lielāka drūzma nekā Parīzes ielās, un tur varēja ieelpot karstu gaisu, gandrīz kā cilvēka dvašu, kas lika asinīm sakāpt galvā.

Komisāram pēc tam, kad viņš bija izdzēris glāzi alus vienā no bāriem, jau likās, ka viņš piesarcis purpursarkans, un viņš nožēloja, ka pēc Megrē kundzes lūguma aplicis biezo šalli.

Skaļruņi ziņoja, ka Kopenhāgenas lidmašīna, kura nolaižas arī Amsterdamā, nokavēsies par desmit minūtēm, un Megrē staigāja šurpu turpu, aplūkodams policistus, kuri pie izejas pārbaudīja pases, īsu mirkli ielūkodamies ceļotājiem sejās un iespiezdami vai neiespiezdami zīmogu.

Vakarvakarā ap astoņiem Kēlmans bija viņam zvanījis uz Rišāra Lenuāra bulvāri - tieši tad, kad viņš sēdās pie galda, ieslēdzis televizoru.

- Līna Nahura pasūtījusi divas biļetes uz lidmašīnu, kura izlido 8.45 uz Orlī.

- Vai tad Alvaredo viņu pavada?

- Nē. Otra biļete domāta viņas draudzenei Annai Kēgelei. Jaunais cilvēks ir pasūtījis biļeti uz lidmašīnu vienpadsmitos divdesmit divas, kura ielido Parīzē divpadsmitos četrdesmit piecās.

- Vai viņi vēlreiz sazvanījās?

- Ap pieciem. Līna Nahura tikai paziņoja savu izlidošanas laiku un piebilda, ka draudzene viņu pavadīšot. Viņš sacījies lidot ar nākamo lidmašīnu. Kad viņš jautāja, kas jauns, viņa atteica, ka jūtoties ļoti labi un temperatūra kritusies līdz 37,5.

Beidzot izziņoja nolaišanos, un Megrē piespieda seju pie aukstā stikla, sekodams ar acīm nācējiem un gājējiem.

Megrē nejaudāja saskatīt meklēto starp pasažieriem un pasažierēm, turklāt vēl pirmie izkāpa četri bērni - un viņš jau sāka baidīties, ka viņa mainījusi savas domas, kad ieraudzīja jaunu sievieti ūdrādas manto, kura izkāpa, balstīdamās uz draudzenes rokas.

Annai Kēgelei - maza auguma tumšmatei -mugurā bija biezs vilnas mētelis koši zaļā krāsā.

Stjuarte vēl pēdējā brīdī palīdzēja Līnai iekāpt mazajā autobusiņā, kur jau bija saspiedušies citi pasažieri - un aizkars tika aizvilkts.

Izkāpušas no lidmašīnas pēdējās, abas sievietes kā pēdējās pasniedza pārbaudei pases, un Megrē, kas bija atspiedies pret lodziņu, pietika laika abas labi aplūkot no priekšpuses.

Vai Līna Nahura tiešām bija tik skaista? Tas bija gaumes jautājums. Viņai bija gaiša, starojoša ziemeļnieces āda, kā jau bija sacījis Pardčns, mazs un uzrauts degunliņš, acis porcelāna zilumā.

Šajā rītā viņa izskatījās nogurusi, un komisāram radās iespaids, ka viņa turas taisni tikai ar lielām pūlēm.

Anna Kcgclc bija simpātiski neglīta, un pat tad, kad priecāties būtu nevietā, varēja nojaust, ka viņa gatava smieties par visu un par neko.

Megrē iztālēm sekoja viņām līdz muitai, kur viņas kādu mirkli gaidīja, kamēr tika pārlūkota zaļa ceļasoma un pēc tam vēl viena - ne tik lepna, kura droši vien piederēja Annai.

Nesējs paņēma abas ceļasomas un, ticis līdz ietves malai, sauca taksometru, kamēr Megrē apsēdās blakus Likā.

- Vai tās ir viņas?

-Jā. Tikai neatpaliec!

Tas nenācās grūti, jo taksometra vadītājs brauca uzmanīgi, un viņiem vajadzēja trīsccturt-daļstundas, lai sasniegtu Monsuri parku.

- Vai jūs jau paredzējāt, ka viņas dosies turp?

- Es neko neparedzēju. Gribēju pārliecināties. Apturi mašīnu aiz taksometra, kad tas apstāsies, - un gaidi mani!

Abas sievietes izkāpa un, vēl netuvojoties dārza vārtiņiem, Līna Nahura noskatīja to no augšas līdz apakšai, likās šaubāmies, līdz beigu beigās ļāva draudzenei sevi vest.

Megrē pagāja viņām garām, lai nonāktu pie vārtiņiem pirms viņām.

- Kas jūs esat? - Līna noprasīja, saraukusi uzacis.

Viņa runāja ar tikko manāmu akcentu.

- Komisārs Megrē. Es izmeklēju jūsu vīra nāves gadījumu. Man jālūdz atļauja sekot jums mājā...

Lai gan sieviete neprotestēja, viņa tomēr likās nervoza un ciešāk ietinās manto. Šoferis atnesa bagāžu, kuru atstāja uz celiņa, un Anna Kēgcle attaisīja maku, lai samaksātu par braucienu.

Resnais Toranss, kas bija uzturējies mājā pa dienu, atvēra durvis, ne vārda neteicis, un Lina viņu uzlūkoja drīzāk izbrīnīta, nekā norūpējusies.

Varēja manīt, ka viņa nezina, kurp iet un ko iesākt, šaubīdamās, vai kāpt augšā savā istabā, vai doties iekšā salonā.

- Kur ir mirstīgās atliekas?- viņa vaicāja Megrē.

- Tiesu medicīnas institūtā.

Vai viņa jutās atvieglota, ka līķis vairs neatrodas mājā? Likās, ka viņa nodrebēja, turklāt vēl bija tik saspringta, ka kustības likās gluži neapzinātas.

Beigu beigās viņa uzlika roku uz salona durvju roktura, bet tobrīd, kad grasījās to pagriezt, durvis atvērās no iekšpuses, un tajās parādījās Pjērs Nahurs, kas izbrīnījās, ieraudzīdams gaitenī četrus cilvēkus.

- Sveiks, Pjēr... - viņa sacīja, pasniegdama roku.

Vai tiešām Ženēvas baņķieris svārstījās? Tomēr beigu beigās viņš arī savukārt pasniedza roku.

- Kur tas notika?

Pjērs Nahurs atkāpās, lai palaistu garām Līnu, viņas draudzeni un komisāru, kamēr Toranss palika gaitenī.

-Te... Pie rakstāmgalda...

Viņa paspēra dažus svārstīgus soļus, ieraudzīja asins plankumu un novērsās.

- Kā tas notika?

- Uz viņu šauts.

- Vai viņš nomira uzreiz?

Pjērs Nahurs klusēja, palikdams vēss un novērodams brāļasievu, taču viņa sejā nevarēja izlasīt itin neko.

- Nav zināms... Viņu atrada mājkalpotāja, vakarrīt ieradusies darbā...

Viņa sagrīļojās, draudzene aizveda viņu līdz klubkrēslam, un Lina piesardzīgi apsēdās, jo mugura viņai droši vien sāpēja. Viņa ar zīmēm parādīja, ka vēlas cigareti, un Anna Kēgele to viņai pasniedza, jau aizdedzinātu.

Klusums bija gandrīz vai mokošs. Pats Megrē jutās samulsis, redzot jauno sievieti šādā fiziskā un arī garīgā stāvoklī, kad viņas nervi droši vien bija nospriegoti līdz neiespējamībai.

- Nav zināms - vai viņš cieta?

- Nav zināms, - sausi noteica Pjērs Nahurs.

- Cikos tad tas... tas notika?

- Iespējams, ka laikā no pusnakts līdz vieniem naktī...

- Vai tad mājās neviena nebija?

- Fuads bija spēļu zālē, un Nella gulēja... Viņa apgalvo, ka neko nav dzirdējusi...

- Vai tiesa, ka man jāpiedalās testamenta atvēršanā pie notāra?

- Jā, viņš man zvanīja... Tas notiks rīt pēcpusdienā... Mans tēvs ieradās pagājušajā naktī un apmeties Raspaija viesnīcā...

- Ko lai es daru? - viņa vaicāja, nevienu īpaši neuzrunādama.

Pēc vēl nepatīkamāka klusumbrīža nekā iepriekšējie viņas draudzene uzrunāja viņu holan-diski.

- Tu domā?... - Līna atsaucās franciski. - Jā. Varbūt tā tiešām būtu labāk... Man nepietiktu drosmes gulēt šajā mājā...

Viņa ar acīm meklēja Megrē.

- Es gribētu apmesties viesnīcā, kopā ar draudzeni un istabmeitu...

Viņa nelūdza atļauju kā aizdomās turamā, tikai paziņoja savu lēmumu.

Pēc tam viņa uzrunāja svaini:

- Vai Nella ir augšā? Kur ir Bodēna kundze?

- Viņa nav pārnākusi. Nella ir savā istabā.

- Uzkāpšu augšā paņemt veļu un dažus tērpus... Vai tu man palīdzēsi, Anna?...

Palikuši vieni, vīrieši saskatījās, ne vārda neteikdami.

- Kā jūsu tēvs pārcieta šo triecienu, Nahura kungs?

- Diezgan nelāgi... Viņu pavadīja mana māsa, un viņi abi atpūšas viesnīcā... Es uzstāju, lai viņi nepaliek šeit...

- Bet jūs tomēr šeit paliekat?

- Labprātāk šeit, nekā citur... Vai jums ir radusies kāda nojausma par to, kas varētu būt slepkava, Megrē kungs?

- Un jums?

- Es nezinu... Kāpēc jūs nenopratinājāt manu svaini?

- Es gaidu, kad viņa apmetīsies viesnīcā. Šobrīd viņa, iespējams, neko daudz nejaudātu izturēt...

Viņi stāvēja viens otram pretī, un Pjēra Nahura skatiens kļuva ciets.

- Es gribētu uzdot jums vienu jautājumu, -klusu sacīja komisārs. - Jūs lasījāt brāļa vēstules, un jums bija arī iespēja parunāties ar Uenī... Viņš nebūt neliekas noskaņots sadarboties ar mums... Varbūt drīzāk ar jums...

- Es mēģināju vakarvakarā no viņa kaut ko izvilkt, bet bez īpašiem panākumiem...

- Iespējamo vainīgo skaits būtu diezgan ierobežots, ar vienu nosacījumu...

- Kādu?

- Iedomājieties, ka jūsu brālis, pretēji jūsu pirmajam pieņēmumam, ir ne tikai spēlējis uz savu roku, bet pēdējā laikā arī darījis to kāda sindikāta interesēs, kā viņam gadījās jau agrāk...

- Es saprotu, ko jūs gribat teikt, bet es jūs lūdzu, komisāra kungs, nepieķerieties tādām hipotēzēm... Mans brālis bija godīgs cilvēks ka visi Nahuri... Viņš pat bija sīkumaini godīgs, kā man izdevās pārliecināties, pārlūkojot viņa saraksti...

Nav iedomājami, ka viņš, darbojoties kāda sindikāta interesēs, būtu nodarījis tam zaudējumus kaut vai santīma apjoma, lai pēc tam kristu par upuri atriebībai...

- Priecājos, ka dzirdu jūs tā sakām... Atvainojiet, ka esmu spiests - savu darba pienākumu dēļ - neapiet nevienu iespēju... Iespējams, ka Uenī klātbūtne šajā mājā lika man ko tādu iedomāties...

- Es nesaprotu...

- Vai jums Uenī pienākumi nešķiet mazliet dīvaini?... Viņš nav ne īsti sekretārs, ne kambarsulainis, ne šoferis, nedz arī draugs... Tas liek domāt, ka viņš pildīja jūsu brāļa uzrauga pienākumus, būdams sindikāta pārstāvis...

Nahurs ironiski pasmaidīja.

- Ja to man sacītu kāds cits, nevis jūs, es atbildētu, ka viņš pārāk daudz lasījis detektīvromānus... Es jau jums teicu par libāniešu ģimenes izjūtu... Jo ģimene taču nebeidzas ar tu-

vākiem vai tālākiem radiem. Ir gadījumi, kad veci kalpotāji kļūst kā ģimenes locekļi, kā draugi un mitinās mājā kā līdzvērtīgi saimniekiem...

- Vai jūs par tādu būtu izvēlējies Uenī?

- Nē... Vispirms jau tāpēc, ka es šim cilvēkam nesimpatizēju, un vēl ari tāpēc, ka esmu laimīgi apprecējies un man pietiek ar manu sievu... Neaizmirstiet, ka Fēlikss palika vecpuišos līdz trīsdesmit piecu gadu vecumam... Mēs, ģimenes locekļi, bijām pārliecināti, ka viņš nekad neapprecēsies...

- Vai atļausiet?

Megrē, kas bija saklausījis soļus kāpnēs, devās atvērt durvis. Līna bija pārģērbusies, tagad viņai mugurā bija ūdeļu manto. Viņai sekoja Nel-la Velthuiza - raudzīdamās visiem pāri un nesdama ceļasomu, bet Anna Kcgcle, arī nesdama ceļasomas, nāca pēdējā.

- Vai jūs man neizsauktu taksometru, Pjēr?... Man nevajadzēja sūtīt prom manējo...

Viņa jautājoši uzlūkoja komisāru, un Megrē pavaicāja:

- Kurā viesnīcā jūs domājat apmesties?... “Ričā”?

- Ak, nē jau, tā man pārāk daudz ko atgādinātu... Pagaidiet, kā saucās tā viesnīca Rivolī ielas stūrī, pie Vandoma laukuma...

- Luvras viesnīca?

- Tā gan... Mēs dosimies uz Luvras viesnīcu...

- Atļaušos jūs tur tūlīt apmeklēt, jo man jāuzdod jums daži jautājumi...

-Taksometrs tūlīt būs klāt...

Bija gandrīz vai pusdienlaiks. Tagad bija Žanvjē kārta braukt uz Orli sagaidīt Alvarcdo un sekot viņam.

- Uz redzēšanos, Pjēr... Cikos rīt paredzēta tā tikšanās un pie kāda notāra?

- Trijos, pie advokāta Leruā-Bodjē, Scnžer-mēna bulvārī...

- Nav jāpieraksta, - Megrē iejaucās. - Viesnīcā es jums iedošu adresi...

Pagāja kāds laiks, kamēr bagāža un trīs pasažieres ievietojās taksometrā. Uz ietves stāvot, Linu acīmredzami kratīja drudzis, viņa lūkojās apkārt tā, it kā nepazītu šo vietu, kura taču bija viņai tik labi pazīstama.

Pjērs Nahurs bija aizvēris durvis, un Megrē likās, ka sakustējās aizkars tās istabas loga, kur uzturējās Uenī.

Viņš pateica Likā, apsēzdamies viņam līdzās:

- Seko viņām... Viņas dosies uz Luvras viesnīcu, bet es gribētu par to pārliecināties... Līdz šim es neesmu pārliecināts, vai kaut viens no šajā lietā iejauktajiem saka patiesību...

Ielas bija tikpat tukšas kā augustā, bez tūristu autobusiem. Taksometrs apstājās pie Luvras viesnīcas. Vispirms iekšā iegāja Līna ar draudzeni -droši vien apvaicāties, vai ir brīvas istabas. Mazliet vēlāk iznāca nesējs pēc bagāžas, kamēr istabmeita ielūkojās skaitītājā un samaksāja par braucienu.

- Novieto kaut kur mašīnu un uzmeklē mani bārā! Man vismaz jāļauj viņam iekārtoties un atjēgties.

Skaidrs, ka viņam arī slāpa.

5. nodaļa

Bārā bija tumšs un kluss. Divi angļi, sēdēdami uz augstiem sēdekļiem, kustināja lūpas, taču no viņu sarunas nekas nebija dzirdams. Sienas klāja ozolkoka paneļi, un ik pēc četriem vai pieciem metriem, neuzkrītoši izgaismotas, karājās bronzas plaketes. Stūrī pie sarkanīga kokteiļa sēdēja jauna sieviete un kādu gaidīja. Pretējā stūrī četri vīri ik pa laikam sabāza galvas cieši kopā.

Arī šeit bija svētdiena, bezsatura. diena, ārpus realitātes. Tikai ar pūlēm krēmkrāsas aizkaru spraugās varēja samanīt netīro sniegu, melnos kokus, kāda gājēja vai gājējas kustīgo galvu.

- Vai jūs nenodotu savu mēteli, kungs?

- Piedodiet...

Izmeklēšana viņu parasti aizveda uz mazajiem bistro vai Elizejas lauku bāriem, nevis lepnām viesnīcām. Viņš novilka mēteli un atviegloti nopūtās, noņēmis pārāk silto šalli.

- Vienu alu... - Megrē pusbalsī pasūtīja, kamēr bārmenis pētīja viņu, it kā lūkodams atcerēties, kur jau redzējis viņa seju.

- Karlsbcrgu, Heinekcnu?

- Nav svarīgi. Jebkuru.

Arī brašo Likā apturēja garderobiste.

- Ko tu ņemsi?

- Un jūs, šef?

- Es pasūtīju alu.

- Tad man arī to pašu.

Virs kādām durvīm ar vāri spīdošiem burtiem bija rakstīts: Grill Room, no turienes varēja dzirdēt klusinātu trauku šķindoņu.

- Vai jūties izsalcis?

- Ne pārāk...

- Vai uzzināji istabu numurus?

- 437., 438. un 439. Divas istabas un neliels salons.

- Un Nella?

- Viņa gulēs vienā no abām istabām. 437. numurā ir liela istaba ar divām gultām - Nahura kundzei un viņas draudzenei...

-Es tūlīt būšu atpakaļ...

Megrē plašajā, ar marmoru rotātajā gaitenī uzmeklēja durvis ar uzrakstu: “Telefoni”.

- Vai jūs, lūdzu, mani nesavienotu ar 437. numuru?

- Vienu mirklīti...

- Hallo!... Vai Nahura kundze?

- Kas zvana?

- Komisārs Megrē.

- Te Anna Kēgclc. Nahura kundze ir vannas-istabā.

- Pavaicājiet viņai, vai viņa labprātāk gribētu, lai es uzkāpju augšā tuvāko desmit minūšu laikā, vai ari vispirms vēlētos paēst.

Viņam nācās labu brīdi pagaidīt. Bija dzirdamas neskaidras balsis.

- Hallo!... Viņai negribas ēst, jo viņa paēda lidmašīnā, tomēr viņa lūdza, lai jūs nākat augšā ne ātrāk kā pēc pusstundas.

Megrē un Likā pēc dažām minūtēm iegāja grilbārā, kas bija tapsēts tāpat kā dzērienu bārs, ar tādiem pašiem ozolkoka paneļiem, tādiem pašiem rotājumiem un mazajām lampiņām uz galdiņiem. No tiem bija aizņemti tikai trīs vai četri, un visi sačukstējās, gluži kā baznīcā. Šveicars, zāles pārzinis un viesmīļi kustējās tādā klusumā, it kā pildītu kādu rituālu.

Kad Megrē pasniedza milzumlielo ēdienkarti, Megrē papurināja galvu.

- Šķīvi ar aukstajām uzkodām, lūdzu, - viņš nomurmināja.

- Man arī.

Viesmīlis pārlaboja:

- Divas aukstās gaļas.

- Ar alu.

- Es piejums atsūtīšu dzērienu pārzini.

- Vai tu nepiezvanītu uz Krastmalu un nepateiktu viņiem, ka mēs esam šeit? Lai mēģina paziņot Žanvjē, viņam vēl jābūt Orlī. Pasaki viņiem istabu numurus!

Megrē piepeši jutās saguris, un Likā, kas pazina šī saguruma ārējās pazīmes, papūlējās neuzdot nekādus liekus jautājumus.

Maltīte turpinājās gandrīz vai pilnīgā klusumā, viesmīļiem un zāles pārzinim viņus novērojot.

- Vai dzersiet kafiju?

To viņiem goddevīgi pasniedza virs turku tautastērpā.

- Labāk jau uzkāp augšā man līdzi!

Viņi uzkāpa ceturtajā stāvā, atrada 437. numuru un pieklauvēja, taču atvērās 438. numura durvis.

- Nāciet šeit... - sacīja Anna Kēgele.

Arī viņa bija nomazgājusies vannā vai dušā, jo viena matu šķipsna vēl izskatījās mitra.

- Ienāciet... Es paziņošu Līnai...

Salonā, kas nebija diez cik liels, viss bija mīksts un maigās krāsās - sienas gaišpelēkas, arī klubkrēsli maigi zilā krāsā, galds nokrāsots ziloņkaula tonī. Istabā pa kreisi dzirdēja kādu rosāmies - laikam tur Nella Velthuiza izsaiņoja bagāžu.

Viņi diezgan ilgi stāvēja un gaidīja, juzdamies neērti - līdz beidzot ienāca abas sievietes. Megrē jutās pārsteigts, jo viņš gaidīja, ka Līna Nahura viņu pieņems, gulēdama gultā.

Viņa bija sasukājusies un bez jebkāda krāsojuma uz sejas. Viņai mugurā bija vecroza samta mājastērps.

Viņa likās trausla, nedroša. Ja arī viņai nācās piepūlēties, lai viņus pieņemtu, no ārpuses tā nelikās, un viņas šārīta saspringums bija pazudis.

Viņa pabrīnījās, ieraudzīdama viena gaidītā cilvēka vietā divus, un kādu brīdi mulsi stāvēja, uzlūkodama Likā.

- Tas ir viens no maniem inspektoriem, -Megrē paskaidroja.

- Sēdieties, kungi!

Nahura kundze pati apsēdās uz dīvāna, kur viņai līdzās iekārtojās draudzene.

- Es atvainojos, ka traucēju jūs uzreiz pēc atbraukšanas, bet jums jāsaprot, kundze, ka man jums jāuzdod daži jautājumi.

Viņa aizsmēķēja cigareti, un roka, kurā viņa turēja sērkociņu, mazliet drebēja.

- Jūs varat smēķēt!

- Es jums pateicos.

Megrē nesāka tūlīt pat piebāzt pīpi.

- Vai drīkstu vaicāt, kur jūs bijāt naktī no piektdienas uz sestdienu?

- Cikos?

- Es gribētu, lai jūs dodat man pilnīgu atskaiti par to, kā pavadījāt vakaru un nakti.

- Izgāju no mājas ap astoņiem vakarā.

- Tātad gandrīz vai tajā pašā laikā, kad izgāja jūsu vīrs?

- Es nezinu, kur viņš tobrīd bija.

- Vai esat radusi tā iziet, nesakot viņam ne vārda par to, kurp dodaties?

- Mēs kā viens, tā otrs brīvi pārvietojāmies.

- Vai jūs braucāt ar mašīnu?

- Nē. Ielas bija apledojušas, un negribēju va-dīt auto.

- Tātad jūs izsaucāt taksometru?

- Jā.

- Pa telefonu, kas atrodas jūsu istabā?

- Jā. Protams.

Viņa runāja mazas meitenes balsī, kā atbildot iekaltu mācībstundu, un viņas nevainīgās acis komisāram kaut ko atgādināja. Tikai pēc tam, kad viņa bija izrunājusi vairākus teikumus, Megrē iedomājās istabmeitu - viņas gandrīz vai caurspīdīgos redzokļus un bērnišķīgos izteicienus.

Komisārs pamanīja, ka arī Līna izturas līdzīgi, - un iedomājās, ka viena no šīm sievietēm atdarina otru - gan runasveidu, gan ātro acu mirkšķināšanu, plivinot skropstas - jo viss bija līdzīgs.

- Kurp tad jūs likāt sevi vest?

- Uz lielu restorānu Elizejas laukos - Mariņa-nu.

Viņa mazliet pavilcinājās, pirms izrunāja pēdējo vārdu.

- Vai jūs vienmēr vakariņojāt Mariņanā'l

- Reizēm.

- Viena?

- Lielākoties.

- Kur jūs sēdējāt?

- Lielajā zālē.

Tur parasti sēdēja kāds simts apmeklētāju -tādējādi viņas alibi nebija pārbaudāms.

- Vai jums neviens nepiebiedrojās?

-Nē.

- Vai jums tur nebija sarunāta tikšanās?

- Paliku viena līdz pašām vakariņu beigām.

- Tas ir - līdz cikiem?

- Es nezinu. Varbūt līdz desmitiem.

- Vai jūs pirms tam neiegriezāties bārā?

Atkal šaubu mirklis, un pēc tam sekoja noliedzoša atbilde.

Tagad nervozākā no abām bija draudzene, Anna Kēgele, kas ik pa laikam uzlūkoja te Līnu, te komisāru, pie katra teikuma pagriezdama galvu.

- Tālāk?

- Es mazliet pastaigājos pa Elizejas laukiem, lai ieelpotu svaigu gaisu.

- Ar visu to, ka ietves bija slidenas?

- Ietves bija notīrītas. Tikusi apmēram lidz “Lido”, pasaucu taksometru un liku sevi vest mājās.

- Un nesatikāt savu viru, kurš tāpat esot atgriezies ap desmitiem?

- Netiku viņu redzējusi. Uzkāpu augšā savā istabā, kur Nclla bija sākusi saiņot manu ceļasomu.

- Tāpēc, ka jūs gatavojāties doties ceļojumā?

Viņa vienā mierā atbildēja:

- Jau pirms astoņām dienām.

- Kurp tad jūs bijāt nodomājusi doties?

- Bet... Uz Amsterdamu, protams.

Un viņa kaut ko holandiski pateica Annai Kē-gelei. Anna piecēlās, iegāja blakusistabā un pēc j brītiņa atgriezās ar kādu vēstuli. Tā bija rakstīta

6. janvārī - taču ne franču, ne angļu valodā.

- Jūs varat likt to iztulkot. Es paziņoju Annai -par savu ierašanos 15. janvārī.

-Vai pasūtījāt arī lidmašīnas biļeti?

- Nē. Vispirms biju domājusi braukt ar vilcienu.

Tas atiet vienpadsmitos un divpadsmit minūtēs.

- Vai jums nebija nodoma ņemt istabeni līdzi?

- Annas dzīvoklī viņai nepietiktu vietas.

Megrē ļāva viņai pīties melos aizvien dziļāk,

izjuzdams tādu kā apbrīnu par to kluso sirdsskaidrību, ar kādu viņa stāstīja savus melu stāstus.

- Un promejot jūs neiegriezāties apakšstāvā?

- Nē. Nellas izsauktais taksometrs jau stāvēja ietves malā.

- Un jūs neatvadījāties no vīra?

- Nē. Viņš par manu aizbraukšanu zināja.

- Vai jūs likāt sevi vest uz Ziemeļu staciju?

- Mēs tur ieradāmies par vēlu, jo ielas bija tik slidenas. Tā kā vilciens bija aizgājis, es liku sevi vest uz Orlī.

- Braucot pa Voltēra bulvāri?

Viņa pat nenotrīsēja. Tā bija Anna Kēgcle, kura salēcās.

- Ko tas nozīmē?

- Man ar nožēlu jums jāpaziņo, ka jūs to zināt tikpat labi kā es. Kur jūs dabūjāt doktora Pardo-11 а adresi?

Sekoja ilgs klusumbrīdis. Viņa aizdedzināja nākamo cigareti, piecēlās, paspēra dažus soļus, pēc tam atkal apsēdās atpakaļ savā vietā. Ja arī viņa bija satraukusies, to nevarēja redzēt. Viņa likās pārdomājam, ko tālāk sacīt.

- Kas jums ir zināms? - viņa savukārt vaicāja, lūkodamās Megrē tieši sejā.

- Ka jus tikāt ievainota salonā, kad uz jums šāva jūsu vīrs ar 6,35. kalibra revolveri, kuram ir perlamutra spals, - reiz tas piederēja jums, un viņš to glabāja sava rakstāmgalda atvilktnē.

Ar elkoni uz roku balsta, atspiedusi zodu plaukstā, viņa joprojām lūkojās komisārā ar tādu kā izbrīnu. Varēja nodomāt, ka tur maza meitenīte klausās, ko stāsta skolotājs.

- Jūs neaizbraucāt no mājas taksometrā, bet sarkanā auto, kas pieder jūsu draugam, kuru sauc Viscnte Alvaredo. Tas ir viņš, kas jūs aizveda uz Voltēra bulvāri, kur sastāstīja ārstam neticamas lietas par uzbrukumu.no nepazīstama auto...

Doktors Pardons, pie kura jūs neatvērāt muti, uzlika jums pagaidu pārsēju. Jūs atgriezāties viņa kabinetā, un, kamēr viņš vilka nost virsvalku un mazgāja rokas, jūs bez trokšņa izlavījāties no dzīvokļa...

- Ko jūs no manis gribat?.

Viņa nelikās samulsusi. Varētu zvērēt, ka viņa smaidīja-joprojām kā maza meitene, kas pieķerta nedarbos, bet neuzskata melus par lielu grēku.

- Gribu dzirdēt patiesību.

- Man labāk patiktu, ja jūs man uzdotu jautājumus.

Arī tas bija veikli, jo tā viņa varēja uzzināt, ko tieši policija zina. Megrē tomēr ielaidās šajā spēlē.

- Vai šī vēstule tiešām rakstīta 6. janvārī? Pirms atbildat, atcerieties, ka tintes analīze mums ļaus par to pārliecināties.

- Tā ir rakstīta 6. janvārī.

- Vai jūsu vīrs par to zināja?

- Viņam to vajadzēja zināt.

- Zināt - ko?

- Ka es drīz aizbraukšu.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka jau labu laiku šāda dzīve vairs nebija izturama.

- Cik ilgu laiku?

- Vairākus mēnešus.

- Divus gadus?

- Iespējams.

- Kopš tā laika, kad jūs satikāt Visenli Alva-rcdo.

Anna Kēgele kļuva aizvien nervozāka, un viņas kāja it kā netīšām pieskārās Līnas rožainajai čībai.

- Apmēram tā arī ir.

- Vai jūsu vīrs zināja par šo sakaru?

- Es nezinu. Iespējams, ka mūs kāds saticis kopā - Visenti un mani. Mēs neslēpāmies.

- Vai jums liekas normāli, ka precēta sieva...

- Tikpat ka neprecēta!

- Ko jūs ar to gribai teikt?

- Ka mēs ar Fēliksu jau gadiem dzīvojām kā svešinieki.

- Un tomēr - pirms diviem gadiem jums piedzima otrais bērns.

- Tāpēc, ka mans virs noteikti gribēja dēlu. Labi vēl, ka nepiedzima otra meita.

- Vai jūsu dēls ir viņa bērns?

- Par to nav šaubu. Kad satiku Alvaredo, es tikai sāku atkopties pēc dzemdībām un iziet sabiedrībā.

- Vai tad jums nebija vēl citi mīļākie?

- Ticiet man, ka nē! Šis ir pirmais.

- Ko jūs bijāt nodomājusi darīt 14. janvāra

vakarā? .i

- Es nesaprotu.

- 6. janvārī jūs rakstāt draudzenei, ka būsiet Amsterdamā 15. datumā.

Anna Kēgele holandiski sāka viņai kaut ko stāstīt, taču Līna, joprojām pašpārliecināta, pakratīja galvu un turpināja tikpat savaldīgi vērot komisāru.

Megrē beidzot bija aizkūpinājis savu pīpi.

- Mēģināšu jums paskaidrot. Alvaredo gribēja, lai es šķiros un precos ar viņu. Es prasīju nedēļu laika, jo zināju, ka tas nenāksies viegli. Nahuru ģimenē neviens nekad nav šķīries, un Fēlikss drīzāk gribētu saglabāt laulību - kaut vai skata pēc.

Mēs nolēmām, ka es ar viņu runāšu četrpadsmitajā, un pēc tam, lai ko viņš teiktu, mēs tūlīt brauksim uz Amsterdamu.

- Kāpēc uz Amsterdamu?

Viņa likās pārsteigta par komisāra neizpratni.

- Tāpēc, ka tā ir pilsēta, kur es pavadīju bērnību un jaunību. Visente Holandi nepazina. Es gribēju viņam to parādīt. Kad būtu panākta šķiršanās, mēs dotos uz Kolumbiju pie viņa vecākiem un pēc tam apprecētos.

- Vai jums bija arī personīgie iztikas līdzekļi?

- Skaidrs, ka nē. Taču Nahuru nauda mums nav vajadzīga.

Viņa diezgan naivā lepnumā piemetināja:

- Alvaredo ģimene ir vēl bagātāka par viņiem, tai Kolumbijā pieder zeltraktuves.

- Labi. Tātad jūs aizbraucāt ap astoņiem, neko nesakot vīram. Alvaredo jūs gaidīja savā AI-fa-Romeo. Kur jūs vakariņojāt?

- Mazā restorāniņā Monparnasa bulvārī, kur Visente gandrīz vienmēr iet ēst, jo dzīvo turpat netālu.

- Vai jūs nesatrauca vīra iespējamā reakcija, kad viņš uzzinās jūsu lēmumu?

-Nē.

- Kāpēc - ja jau viņš nepiekrita šķirties?

-Tāpēc, ka viņš ne ar kādiem līdzekļiem nevarētu mani aizturēt.

- Vai tad viņš jūs joprojām mīlēja?

- Es neesmu pārliecināta, ka viņš jebkad būtu mani mīlējis.

- Kāpēc tad viņš jūs apprecēja?

- Varbūt tāpēc, lai rādītos sabiedrībā kopā ar izskatīgu un labi ģērbtu sievieti. Tas bija Dovilā, togad, kad mani ievelēja par “Mis Eiropu”. Mēs vairākas reizes satikāmies kazino gaiteņos un spēju zāles. Vienvakar, kad es sēdēju pie ruletes galda, viņš pastūma uz manu pusi lielus, stūrainus žetonus un pačukstēja:

“Lieciet uz 14.”

- Un 14. numurs vinnēja?

- Pirmoreiz nē, bet trešo gan. Tas vinnēja divreiz pēc kārtas, un es nekad nebiju redzējusi tik daudz naudas ka tajā vakarā, kad gāju apmainīt žetonus pret skaidro naudu.

Stāvoklis bija mainījies. Tagad tā jau bija patiesība - viņas patiesība, kas likās ticamaka, , gandrīz vai taustāma.

- Viņš pacentās uzzināt manas istabas numuru un aizsūtīja-man ziedus. Mēs vairākas reizes kopā pusdienojām. Viņš man likās ļoti kautrīgs. Varēja manīt, ka viņš nav radis runāties ar sievietēm.

-Taču viņam jau bija trīsdesmit pieci gadi.

- Es tomēr neesmu pārliecināta, vai Fēlikss pirms manis pazinis arī citas sievietes. Pēc tam viņš mani aizveda uz Biaricu.

- Joprojām neko no jums neprasīdams?

- Biaricā, kur viņš tāpat kā Dovilā pavadīja

naktis kazino, viņš ienāca mana istabā ap pieciem no rīta. Parasti Fēlikss nedzēra. Tonakt es viņa elpa samanīju alkohola smaku.

- Vai viņš bija piedzēries?

- Iedzēris glāzi vai divas, lai saņemtu drosmi.

- Un tad tas notika?

- Jā. Fēlikss palika kopā ar mani tikai kādu pusstundu. Un tajos piecos mēnešos, kuri sekoja pēc tam, viņš ienāca pie manis ne biežāk kā reizes desmit. Un tomēr viņš lūdza manu roku. Un es piekritu.

- Vai tāpēc, ka Nahura kungs bija bagāts?

- Tāpēc, ka man patika tā dzīve, kādu viņš dzīvoja, pārvācoties no viesnīcas uz viesnīcu, no kazino uz kazino. Mēs apprecējāmies Kannās. Mēs turpinājām dzīvot dažādās istabās. Vīrs tā gribēja. Viņš bija tik šķīsts. Man likās, viņam bija mazliet kauns par to, ka viņš bija tik resns, jo toreiz viņš bija resnāks nekā pēdējos gados.

- Vai vīrs izturējās pret jums maigi?

- Viņš pret mani izturējās kā pret mazu meiteni. Un neko nemainīja savā ierastajā dzīvesveidā, visur mūs pavadīja Uenī, ar kuru kopa viņš pavadīja daudz vairāk laika nekā ar mani.

- Kādas bija jūsu attiecības ar Uenī?

- Es viņu nevaru ciest.

- Kāpēc?

- Es nezinu. Varbūt tāpēc, ka viņam bija pā-

rāk liela ietekme uz manu vīru. Iespējams, vēl ari tāpēc, ka viņš pieder pie citas rases, kuru es neizprotu.

- Kāda bija Uenī izturēšanās pret jums?

- Viņš izlikās mani neredzam, droši vien mani, tāpat kā visas sievietes, dziļi nicina. Kādā jaukā dienā, kad es garlaikojos, paludzu atļauju pieņemt holandiešu istabmeitu. Ievietoju sludinājumu kādā Amsterdamas avīzē un izvēlējos Nellu, jo viņa man likās tik jautra.

Tagad viņa jau smaidīja, kamēr viņas draudzene norūpējusies nelikās priecājamies par to, kā ievirzījusies šī saruna.

- Atgriezīsimies pie piektdienas vakara. Cikos jūs pārnācāt mājās?

- Ap pusdivpadsmitiem.

- Vai tad jūs ar Alvaredo palikāt restorānā līdz šim laikam?

- Nē. Mēs iebraucām pie viņa, lai paņemtu ceļasomu. Es viņam palīdzēju to sakārtot. Mēs iedzērām pa glāzītei un pļāpājām.

- Vai tad, kad jūs pārbraucāt mājās, viņš palika mašīnā?

-Jā.

- Vai jūs iegājāt salonā?

- Nē. Es uzkāpu savā istabā un pārģērbos. Pavaicāju Ncllai, vai Fēlikss ir lejā, un viņa atbildēja, ka dzirdējusi Fēliksu pārnākam.

- Varbūt viņa jums pateica ari to, vai viņš bija viens pats, vai kopā ar savu sekretāru?

- Kopā ar sekretāru.

- Vai jūs netraucēja viņa klātbūtne, ņemot vērā to, par ko jūs gatavojāties runāt?

- Biju pieradusi pie Uenī mūžīgās klātbūtnes. Es nezinu, cik bija pulkstenis, kad nokāpu lejā. Jau biju aplikusi manto. Nella sekoja man ar ceļasomu, kuru viņa nolika gaitenī, un mēs apskāvāmies.

- Vai viņa gatavojās jums pievienoties?

-Tiklīdz es dotu tādu rīkojumu.

- Un viņa uzkāpa savā istabā? Negaidot jūsu sarunas beigas?

- Viņa zināja, ka es esmu izlēmusi un netaisos savu lēmumu mainīt.

Uz mazā, apaļā galdiņa iezvanījās telefons. Megrē ar mājienu norādīja Likā paņemt klausuli.

- Hallo!... Jā... Viņš ir te... Es viņu pasaukšu...

Megrē zināja, ka tūlīt izdzirdēs Zanvjē balsi.

- Viņš atlidoja, šef... Viņš atrodas savās mājās, bulvārī...

- Monparnasa bulvāri...

- Vai jūs jau to zināt? Viņš mitinās mēbelētā istabā, trešajā stāvā. Es sēžu mazā bāriņā, tieši pretī mājai...

-Turpini... Uz drīzu redzēšanos...

Un Līna, lik dabiski, il kā šāds jautājums būtu pats par sevi saprotams, pavaicāja:

- Visente jau ieradies?

- Jā. Viņš ir savā dzīvoklī.

- Kāpēc policija viņu uzmana?

- Tas ir policijas uzdevums - uzmanīt visus aizdomās turamos.

- Kāpēc lai viņu turētu aizdomās? Viņš nekad nav spēris kāju mūsu mājā Monsuri parka avēnijā-

- Jūs tā sakāt.

- Vai jūs man neticat?

- Es nezinu, kad jūs melojat un kad sakāt patiesību. Patiesi gan - kur jūs dabūjāt doktora Pardona adresi?

-To man iedeva Nclla. Viņa to uzzinājusi no mūsu mājkalpotājas, kura agrak dzīvojusi tajā kvartālā. Man vajadzēja tūlīt atrast kādu, kas mani pārsietu - cik vien iespējams, tālāk no mājām...

- Labi! - viņš nenoteikti norūca, jo vēl neuzskatīja, ka būtu ko atklājis. - Jūs apskāvāt Nellu Velthuizu gaitenī, kur atradās jūsu ceļasoma. Viņa uzkāpa pa kāpnēm. Jūs iegājāt salonā un tur atradāt savu vīru, kas strādāja kopā ar Ucnī.

Sieviete piekrītoši pamāja.

- Vai jūs tūlīt sākāt ar viņu runāt par savu aizbraukšanu?

- Jā. Es viņam paziņoju, ka braucu uz Amsterdamu, kur palūgšu, līdz advokāts rakstiski nokārtos mūsu šķiršanās lietas.

- Kā viņš to uzņēma?

- Viņš ilgi manī noskatījās, neko nesacīdams, pēc tam nomurmināja: “Tas nav iespējams.”

- Vai viņam nenāca ne prātā sūtīt prom Uenī?

-Nē.

- Nahurs sēdēja pie sava rakstāmgalda?

-Jā.

- Un Ucnī sēdēja viņam pretī?

- Nē. Ueni stāvēja viņam blakus ar papīriem rokā. Es vairs neatceros vārdus, ko tobrīd sacīju. Par spīti visam, es ļoti nervozēju.

- Vai Alvaredo jums ieteica paņemt līdzi ieroci? Varbūt viņš jums to iedeva?

- Man nebija nekāda ieroča. Kam tas man būtu vajadzīgs? Es jau teicu, ka mans lēmums bija negrozāms, ka mani nekas nepiespiestu to mainīt, un es jau griezos apkārt, lai dotos uz durvīm. Tieši tobrīd es dzirdēju blīkšķi un tajā pašā brīdī sajutu sāpes, it kā plecu būtu apdedzinājusi uguns.

Laikam jau es pagriezu galvu, jo atceros, ka Fēlikss bija piecēlies, stāvēja ar pistoli rokā. Es redzēju viņa acis ieplešamies, it kā viņš pēkšņi būtu apjēdzis, ko izdarījis.

- Un Uenī?

- Stāvēja viņam blakus un nekustējās.

- Ko jūs darījāt?

- Baidījos, ka paģībšu. Es negribēju, lai tas notiktu mājā, kur es būtu atkarīga no šo divu žēlastības. Es steidzos uz durvju pusi. Atjēdzos pie auto - Visente jau bija atvēris mašīnas durvis.

- Vai jūs nedzirdējāt arī otru blīkšķi?

- Nē. Es teicu, lai Visente mani ved uz Voltē-ra bulvāri, pie ārsta, kura uzvārdu es zināju...

-Jūs taču doktoru Pardonu nepazināt...

- Man nebija laika skaidroties. Es jutos ļoti slikti.

- Kāpēc jūs nebraucāt pie Alvaredo - tas taču ir netālu - un neizsaucāt viņa ārstu?

- Tāpēc, ka negribēju skandālu. Es steidzos nokļūt Holandē un biju pārliecināta, ka policija neko nezina. Tāpēc pie ārsta es nevēru muti vaļā, lai nepamana manu akcentu.

Es negaidīju, ka mums uzdos jautājumus. Es pat nezināju, ka lode palikusi brūcē, domāju to esam tikai skrambu. Vajadzēja tikai apturēt asiņošanu...

- Ar ko tad jus abi - Visente un jūs - bijāt domājuši braukt uz Amsterdamu?

- Ar viņa auto. Kad iznācu no ārsta mājas, jutos pārāk vārga, lai izturētu vairākas stundas automašīnā, un Visente iedomājās par lidmašīnu. Es atcerējos, ka lidmašīnas lido arī naktī, reiz biju lidojusi pa nakti. Orlī mums nācās ilgi gaidīt, un nebija skaidrs, vai lidmašīna varēs pacelties gaisā, jo sniga un skrejceļi bija apledojuši.

Amsterdamā Visente mani tūlīt ar taksometru aizveda pie Annas, un es pateicu, kurā viesnīcā viņam apmesties, lai pagaidītu, kamēr es atlabšu. Līdz šķiršanās prāvai mums vajadzēja dzīvot šķirti...

- Lai jūs neapsūdzētu laulības pārkāpšanā?

- Šāda piesardzība vairs nebija vajadzīga. Pēc šāviena Fēlikss vairs nevarētu nedot man šķiršanos.

- Tātad, ja es pareizi saprotu, jūsu stāvoklis nebija no sliktākajiem?

Viņa uzlūkoja komisāru, neslēpdama savu blēdīgo smaidu, un atzina:

-Jā.

Visdīvainākais, ka tas viss šķita atbilstam patiesībai, tam gribējās noticēt, Nahura kundzes atbildes bija tik sirdsskaidras un šķietami vaļsirdīgas. Lūkojoties viņas sejā, kura palika tikpat bērnišķīga kā Nellas Velthuizas seja, Megrē saprata, kāpēc Nahurs pret viņu izturējās kā pret mazu meiteni, bet Visente Alvaredo tā iemīlējās, ka nolēma viņu apprecēt, neskatoties uz to, ka viņai bija vīrs un divi bērni.

Ērtajā, iztapsētajā salonā metās karsti, viņi likās grimstam omulībā. Pat Likā izskatījās pēc liela kaķa, kas murrā savu murrājamo.

- Es atļaušos jums iebilst, Nahura kundze: nav neviena, kas varētu jūsu liecību apstiprināt. Jūs teicāt, ka salona jūs bijāt trijatā - tad, kad atskanēja pirmais šāviens.

-Tad taču jums ir Fuada liecība.

- Nelaimīgā kārtā viņš apgalvo, ka atgriezies mājās tikai pēc vieniem naktī, un ir noskaidrots, ka viņš tiešām ap šo laiku izgājis no spēļu zāles Senmišela bulvārī.

- Viņš melo.

- Viņu tur redzējuši.

- Un ja viņš tur parādījies tikai pēc šāviena?

- Mēs to mēģināsim noskaidrot.

-Jūs varat arī nopratināt Nellu.

- Viņa taču neprot franču valodu, vai ne? Megrē juta viņas balsī tādas kā šaubas, kad

viņa nenoteikti atbildēja:

- Viņa runā angliski.

Piepeši masīvais Megrē augums izslējās, viņš bez trokšņa tuvojās blakusistabas durvīm un veikli tās atvēra. Istabmeita gandrīz vai iekrita viņam rokās, visiem spēkiem pūlēdamās saglabāt līdzsvaru.

- Vai jūs jau ilgi noklausāties?

Samulsusi, tik tikko valdīdama asaras, viņa

papurināja galvu. Viņa bija apmainījusi savu

kostīmu pret melna atlasa kleitu un baltu, izšuvumiem rotātu priekšautiņu, galvā viņai bija au-bīte.

- Vai tad jūs saprotat, ko mēs runājam?

Viņa vispirms pamāja, pēc tam pakratīja galvu, ar skatienu lūgdama palīgos savu kundzi.

- Viņa mazliet saprot franciski, - Līna iejaucās, - bet katrreiz, kad viņa mēģināja runāt -īpaši jau ar kvartāla bodniekiem, tie viņu izsmēja.

- Nāciet iekšā, Nella! Neklausieties pie durvīm! Cik ilgu laiku jums jau ir zināms, ka Nahu-ra kundze piektdienas vakarā gatavojās braukt uz Amsterdamu?

- One week... Vienu nedēļu...

- Jums runājot jāpagriežas nevis pret viņu, bet pret mani.

Viņa ar nožēlu paklausīja, vēl neuzdrošinādamās palūkoties komisāram sejā.

- Kurā brīdī jūs sakārtojāt ceļasomu?

Varēja manīt, ka viņa prātā lūkoja pārtulkot

atbildi.

- Pirms astoņām stundām...

- Kāpēc jūs man melojāt, kad es jūs vakar nopratināju?

- Es nezinu... Man bija bail...

- No kā?

- Es nezinu.

- Vai jums bija bail no kāda tajā mājā?

Viņa noliedzoši papurināja galvu, un aubīte viņas matos sagriezās šķērsām.

- Jūs satikāt Nahura kundzi ap desmitiem vakarā. Kur?

- Istabā.

- Kas nonesa lejā ceļasomu?

-Es.

- Kurp devās jūsu kundze?

- Uz salonu.

- Vai jūs pēc tam dzirdējāt šāvienu?

-Jā.

- Vienu vai divus šāvienus?

Viņas skatiens atkal meklēja Linu, un viņa atbildēja:

- Vienu.

- Un jūs nekāpāt lejā?

-Nē.

- Kāpēc?

Viņa paraustīja plecus, it kā sacīdama, ka to nezina. Šī nebija tā sieviete, kura atdarināja otru. Katra no viņām bija apguvusi otras īpašības - tik labi, ka tagad istabmeita bija kā otra Līna.

- Vai jūs nedzirdējāt Ueni kāpjam augšā uz viņa istabu?

✓ - Nē.

- Vai jūs tūlīt aizmigāt?

-Jā.

- Vai jūs pat nemēģinājāt uzzināt, kurš ir ievainots vai miris?

- Redzēju pa logu kundzi. Dzirdēju durvis aizcērtamies un redzēju kundzi auto...

- Es jums pateicos. Es ceru, ka rīt, kad pierakstīs jūsu liecību, jūs necelsiet priekšā vēl kādu trešo versiju...

Šis teikums acīmredzami bija pārāk garš un pārāk sarežģīts, lai viņa to saprastu, un Nahura kundze pārtulkoja to holandiski, bet jaunā meitene piesarka gluži sarkana un steidzās nozust.

- Tas, ko es teicu, kundze, attiecas arī uz jums. Līdz šodienai es negribēju, lai jums būtu jāpiedzīvo oficiālā nopratināšana. Rīt es jums piezvanīšu, lai norunātu tikšanos. Ieradīšos - vai nu es pats, vai kāds no maniem inspektoriem, lai pierakstītu jūsu liecību.

- Ir vēl trešais liecinieks, - viņa noteica.

- Alvaredo, es zinu. Es tikšos ar viņu, tiklīdz iziešu no šejienes. Tā kā man nepatīk telefonzva-ni, inspektors Likā paliks šeit tik ilgi, kamēr es likšu viņu nomainīt.

Viņa neprotestēja.

- Vai drīkstu pasūtīt kaut ko ēdamu - lai uznes šeit augšā? Mana draudzene Anna ir izsalkusi. Viņa ir īsta holandiete. Es pati likšos gultā.

- Vai atjausiet uz mirkli ieiet jūsu istabā?

Tur valdīja nekārtība, drēbes steigā bija no-

mestas gultā, kurpes - uz paklāja. Telefonaparāts bija ieslēgts tāpat kā elektriskie aparāti, Megrē to izslēdza un ienesa salonā - tāpat viņš rīkojās ari ar otru telefonaparātu, kas atradās Nellas istabā.

Viņa tobrīd kārtoja veļu skapja atvilktnēs un uzlūkoja komisāru ar tik naidīgu skatienu, it kā viņš bulu izlamājies.

- Atvainojos par šiem piesardzības pasākumiem, - viņš sacīja, atvadīdamies no abām jaunajām sievietēm.

Līna smaidīdama atbildēja:

- Vai tad tas nav jūsu darbs, ko?

Durvju sargs pasauca taksometru. Tagad aiz mākoņiem bija samanāma blāva saulīte, Luk-semburgas dārzā slidinājās bērni. Daži pat bija atvilkuši ragaviņas.

Megrē iegāja bistro, kur Žanvjē viņu gaidīja, un tiešām atrada inspektoru sēžam netālu no norasojušā loga, kuru viņš laiku pa laikam noslau

cīja.

- Kausu alus... - komisārs nogurušā balsi pasūtīja.

Šī nopratināšana bija viņu nogurdinājusi, un Megrē vēl juta mazā salona silti pieķērīgo mitru- ’ mu.

- Vai viņš nav nācis ārā?

- Nē. Es domāju, ka viņš būs paēdis lidmašīnā. Viņš droši vien gaida tclefonzvanu.

- Viņam to nāksies gaidīt labu laiciņu.

Megrē būtu varējis tāpat kā viņa Amsterdamas kolēģis likt pieslēgt šo telefonu pie noklausīšanās aparatūras, taču viņš - varbūt tāpēc, ka piederēja pie vecās skolas policistiem un bija citādi audzināts, - nevēlējās izmantot šādu līdzekli, ja runa nebija par profesionāliem noziedzniekiem.

- Likā palika Luvras viesnīcā. Tu nāksi man līdz, pie šī jaunekļa, kuru es vēl nepazīstu. Kāds viņš īstenībā ir?

Alus viņu atsvaidzināja un palīdzēja atgūt pamatu zem kājām. Bija tik labi atkal ieraudzīt īstu alvas leti, zāģskaidas uz grīdas un viesmīli zilā priekšautā.

- Ļoti skaists vīrietis, nevērīgi elegants, izskatās mazliet augstprātīgs...

- Viņš mēģināja pārliecināties, vai viņam seko?

- Cik es manīju, tad nē.

-Nāc! *

Viņi šķērsoja bulvāri un iegāja greznajā namā, kur uzmeklēja liftu.

- Trešais stāvs, - sacīja Žanvjē. - Es jau uzzināju. Viņš tur dzīvo jau trīs gadus.

Pie durvīm neredzeja ne plāksnīti, ne vizītkarti, tās atvērās, tiklīdz Megrē bija paguvis piezvanīt. Brūnmatainais jauneklis bija diezgan liela auguma, viņš ārkārtīgi pieklājīgi sacīja:

- Ienāciet, kungi... Es jūs gaidīju... Jādomā, ka jūs esat komisārs Megrē?

Viņš nesniedza roku, bet abiem pa priekšu iegāja apgaismotā salonā ar modernām mēbelēm un gleznām - salona logs ar balkonu vērās uz bulvāri.

- Vai nevēlaties novilkt mēteļus?

- Vienu jautājumu, Alvaredo kungs. Vakar Amsterdamā Nahura kundze jums zvanīja, lai paziņotu, ka viņas vīrs miris. Viņa jums zvanīja vēl otrreiz - pēcpusdienā, lai pateiktu, ar kuru lidmašīnu viņas abas ar draudzeni gatavojas lidot. Jūs šorīt izlidojāt no Amsterdamas, un vakar holandiešu avīzes vēl neko nerakstīja par šo lietu.

Alvaredo nevērīgi pagriezās pret dīvānu un paņēma uz tā nomesto Parīzes laikrakstu.

- Trešajā lappusē ir pat jūsu portrets, - viņš ar izaicinošu smaidu noteica.

Abi vīrieši novilka mēteļus.

- Ko lai jums piedāvāju?

Uz zema galdiņa atradās dažādi dzērieni un aperitīvi, arī vairākas glāzes. No paplātes bija paņemta tikai viena, tās dibenā vēl bija mazliet dzintaraina šķidruma.

- Paklausieties, Alvaredo kungs! Vēl nepaspējis jums uzdot jautājumus, es gribu paziņot, ka šajā lietā man visu laiku iznāk sastapties ar

cilvēkiem, kuri vairāk vai mazāk sagroza patiesību.

- Vai jūs runājat par Līnu?

- Par viņu un citām personām, kuru vārdus man jums nav jānosauc. Vai jūs man nepateiktu, kad īsti jūs pēdējoreiz spērāt kāju Nahuru mājā?

- Atļaujiet jums atbildēt, komisāra kungs, ka šie slazdi izlikti ļoti neveikli, - atvainojiet mani par šo izteicienu, bet citu tik piemērotu nevaru iedomāties. Jums jāzina, ka es nekad neesmu spēris kāju šajā mājā - ne piektdienas vakarā, ne ari pirms tam.

- Kā jums liekas, vai Nahurs zināja par jūsu sakaru ar viņa sievu?

- Es to nezinu, ja ņemam vērā, ka vispār esmu viņu redzējis tikai divas vai trīs reizes, no tālienes un vienmēr pie spēļu galda kazino.

- Vai jūs pazīstat Fuadu?

- Līna man ir par viņu stāstījusi, bet es nekad neesmu viņu sastapis.

- Un tomēr piektdienas vakara jūs neslēpjoties gaidījāt tieši pretī vārtiņiem, ļoti uzkrītošā automašīnā.

- Mums vairs nebija jāslēpjas, jo mūsu lēmums jau bija pieņemts un Līna bija apņēmusies runāt ar vīru skaidru valodu.

- Vai jūs nejutāties norūpējies, kā šī saruna varētu beigties?

- Kāpēc lai es justos norūpējies? Ja jau Līna bija nolēmusi braukt projām, vīrs taču nevarēja viņu aizturēt ar spēku.

Un viņš vēl piemetināja ar tādām kā slēptām dusmām:

- Mēs taču neesam Tuvajos Austrumos.

- Vai jūs dzirdējāt šāvienu?

- Dzirdēju slāpētu blīkšķi, tūlīt neapjēgdams, ka tas cēlies. Pēc mirkļa atvērās durvis un parādījās Līna, kura tikai ar pūlēm varēja pastiept ceļasomu - viņa steidzās uz ielas pusi. Un likās zaudējam spēkus. Tikai tad, kad sākām braukt, viņa man pateica...

- Vai jūs pazīstat doktoru Pardonu?

- Nekad neesmu par viņu dzirdējis. Viņa pateica man šī ārsta adresi.

- Vai jūs vēl joprojām cerējāt braukt uz Amsterdamu mašīnā?

- Es nezināju, cik ievainojums ir smags. Viņa pamatīgi asiņoja. Biju izmisumā...

- Taču tas jums netraucēja sastāstīt ārstam melus.

- Domāju, ka prātīgāk būs viņam neteikt patiesību.

- Un pēc tam bez trokšņa izlavīties no dzīvokļa...

- Kamēr viņš nebija uzzinājis manu un Līnas vārdu.

- Jūs zinājāt, ka Nahurs glabāja rakstāmgalda atvilktnē ieroci?

- Līna man par to neko nebija teikusi.

- Vai viņai bija bail no vira?

- Viņš nebija tas cilvēks, no kura varētu baidīties.

- Un UenI?

- Lina man ir maz ko par viņu stāstījusi.

- Tomēr mājā viņš spēlēja ievērojamu lomu.

- Varbūt sava kunga acis, bet ar Linu viņam nebija nekā kopīga.

- Vai jūs esat par to pārliecināts?

Pēkšņi Alvaredo piesarka līdz ausīm - asinis sakāpa viņam vaigos, un viņš ar dusmās sakostiem zobiem noprasīja:

- Ko jūs gribat teikt?

- Es neko negribu teikt, ja nu vienīgi to, ka Fuads, kuram bija tāda ietekme uz Nahuru, varēja caur to netieši ietekmēt arī Nahura kundzes likteni.

Jaunais cilvēks nomierinājās, sakautrējies, ka ļāvis sevi tā aizkaitināt.

- Jūs esat ļoti aizrautīgs, Alvaredo kungs.

- Esmu iemīlējies... - viņš sausi noteica.

- Vai drīkstu jautāt, cik ilgi jūs jau esat Parīzē?

- Trīsarpus gadus.

- Vai studējāt?

- Es studēju jurisprudenci Bogotā. Šeit ierados, lai turpinātu studēt Tieslietu institūtā... Tajā pašā laikā es praktizējos pie advokāta Pižē Ras-paija bulvārī - tas ir netālu no šejienes, viņš pasniedz starptautiskās tiesības...

- Vai jūsu vecāki ir bagāti?

Viņš, kā taisnodamies, atbildēja:

- Bogotas apstākļiem - jā.

- Vai jūs ģimenē esat vienīgais dēls?

- Man ir jaunāks brālis, kas studē Bcrklijā, Savienotajās Valstīs...

- Ja nemaldos, tad jūsu vecāki ir katoļi kā lielākā daļa kolumbiešu, vai ne?

- Mana māte ir ārkārtīgi dievbijīga.

- Vai esat nodomājis vest Nahura kundzi uz Bogotu?

-Tāesmu nolēmis.

- Vai jūs nebaidījāties no zināmas nesaprašanās ar ģimeni, apprecot šķirtu sievieti?

- Esmu pieaudzis cilvēks.

- Vai atļausiet man izmantot jūsu telefonu?

Megrē piezvanīja uz Luvras viesnīcu.

- Likā?... Vari viņas atstāt mierā... Tomēr paliec turpat viesnīcā... Vakarpusē aizsūtīšu kādu tevi nomainīt...

Alvaredo rūgti pasmaidīja.

- Jūs atstājāt vienu no saviem vīriem Līnas istabā tāpēc, lai viņa nevarētu man piezvanīt, vai ne?

- Man žēl, ka piesardzības dēļ nācās tā rīkoties.

- Jādomā, ka jūsu inspektors sekos arī man?

- Es no jums to neslēpju.

- Vai man ir atļauts doties viņu apmeklēt?

- Es tur nekā nepiedienīga neredzu.

- Vai ceļojums nav viņu pārāk nogurdinājis?

- Pietiekami maz, lai viņa nezaudētu ne savu aukstasinību, ne ari prāta asumu.

- Viņa ir kā bērns.

- Kā ļoti spējīgs bērns.

- Vai jus vēl joprojām negribat neko iedzert?

- Labāk jau ne.

- Vai tas nozīmē, ka jūs mani joprojām uzskatāt par aizdomās turamo?

- Tas ir mans amats - uzskatīt katru par aizdomās turamo.

Uz ielas viņš nopūtās un ievilka plaušās gaisu.

- Palūk vien!

- Vai jums šķiet, ka viņš meloja, šef?

Neatbildējis Megrē turpināja:

- Vari kāpt iekšā mašīnā. Nepaies ilgs laiks, kad tas sarkanais auto drāzīsies uz Rivolī ielu. Vēlu tev labi pavadīt pēcpusdienu... Ziņo par visu uz Orfēvras krastmalu, kamēr tevi nomainīs...

- Un jūs?

- Es došos atpakaļ uz Monsurī parka ielu. Rīt vajadzēs sākt visu no sākuma, nopratinot viņus visus oficiāli.

Sabāzis rokas kabatās, viņš devās uz taksometru pieturu Senmišela bulvāra stūrī, lamādams adīto šalli, kura viņu smacēja un kņudināja tam kaklu.

No ārpuses skatoties, Nahuru māja likās tukša. Komisārs lūdza šoferim pagaidīt, izgāja cauri dārziņam, kur zem kājām krakšķēja sērsna, un piespieda zvana pogu.

Samiegojies Toranss žāvādamies atvēra viņam durvis.

- Vai nekā jauna nav?

-Tēvs ieradās. Viņi abi ar dēlu ir virtuvē.

- Kāds viņš ir?

- Apmēram septiņdesmit piecus gadus vecs, ar bieziem, pilnīgi baltiem matiem, krunkainu seju - un tomēr izstaro enerģiju.

Salona durvis pavērās, un Pjērs Nahurs, pazinis Mcgrē, pavaicāja:

- Vai esmu jums vajadzīgs, komisāra kungs?

- Es gribētu parunāt ar Uenī.

- Viņš ir augšā.

- Vai jūsu tēvs ar viņu jau tikās?

- Vēl ne. Nav šaubu, ka viņam drīz vien gribēsies uzdot Uenī daudzus jautājumus.

Megrē pakurināja uz pakaramā savu mēteli, šalli un cepuri - un iegriezās kāpnēs. Gaitenī bija tumšs. Komisārs devās uz Fuada istabas pusi, pieklauvēja - un izdzirda atbildi arābu valodā.

Kad Megre pagrūda durvis, viņš atrada Ueni sēžam krēslā. Fuads nelasīja. Viņš nedarīja neko. Pagriezies viņš uzlūkoja Mcgrē ar pilnīgi neizteiksmīgu skatienu.

- Varat nākt iekšā... Ko viņi jums teica?

6. nodaļa

Šī bija visvienkāršākā, necilākā istaba visa mājā. Droši vien māksliniekam, kas bija izīrējis Nahuram mēbelēto māju, bija pusaudzis dēls, jo istaba, kurā bija apmeties Uenī, atgādināja studenta istabu. Sekretārs, kā šķiet, nebija neko mainījis, te neredzēja nevienu personisku sīkumu.

Vīrietis, kas sēdēja ādas zvilnī, kājas izstiepis, pilnīgi atslābinājies, tāpat ka vakar bija ģērbies nevainojamā, tumšā, lieliski piegrieztā uzvalkā. Viņš bija noskuvies. Viņa krekls bija loti tīrs, nagi manikirēti.

Neliekoties manām Fuada vīzdegunīgo izskatu, Megrē ierīkojās viņam līdzās un ieskatījās viņa sejā, it kā vērtēdams, - abi atgādināja bērnus, kuri uzsākuši rotaļu, kas pirmais samirkšķinās acis.

- Jūs neesat diezko noskaņots sadarboties, Uenī kungs.

Sekretāra sejā nevarēja saskatīt ne mazāko

uztraukumu. Drīzāk varētu domāt, ka viņš zobojas par Mcgrē ar savu pašpārliecināto, ironisko smaidu.

- Līna...

Fuads ar nodomu pieķērās šai familiaritātei.

- Piedodiet?

- Nahura kundze, ja jums tā labāk patīk, nav vienisprātis ar jums par to, kā jūs piektdienas vakarā pavadījāt laiku. Viņa apgalvo, ka tad, kad iegājusi salonā - tas bijis ap pusnakti - jūs esot tur atradies kopā ar Nahura kungu. Viņa pat precizēja, ka jūs stāvējāt viņam blakus, bet viņš sēdēja pie rakstāmgalda.

Megrē gaidīja iebildumus, kuri neatskanēja, un Fuads turpināja smaidīt.

- To ir teikusi tikai viņa, tātad viņas vārds pret manējo, vai ne? - viņš beigu beigās bilda.

Visas sarunas laikā viņš runāja tikpat izsvērti lēni, atdalīdams zilbes.

- Vai jūs to noliedzat?

- Es jau vakar atbildēju uz jūsu jautājumiem. -Tas nenozīmē, ka jūs man teicāt patiesību. Viņa pirksti sakrampējās ap krēsla paroce-

ņiem, it kā viņš būtu apskaities par šādu apvainojumu. Viņš tomēr savaldījās un neko neteica.

Komisārs piegāja pie loga, pie kura labu bridi palika stāvam, bet pēc tam, salicis rokas aiz muguras, ņēmās soļot pa istabu ar pīpi zobos.

- Jūs apgalvojat, ka ap vieniem naktī izgājāt no bāra “Pie liepām”, un saimnieks to apliecina... Taču es nezinu, kad jūs tur ieradāties... Līdz šim it nekas neliecina, ka tas nenotika pēc pusnakts - varbūt jūs tur tikai iegājāt un tūlīt iznācāt ārā, lai jums būtu alibi.

- Vai jūs jau aprunājāties ar visiem, kas tonakt bija abos zāles nodalījumos?

- Jūs taču ļoti labi zināt, ka mums vēl nav bijusi izdevība to izdarīt un ka šodien gan spēļu zāle, gan bārs ir slēgti.

-Jums taču vēl pietiks laika. Man arī.

Vai viņš bija izvēlējies šādu izturēšanās veidu, lai izvestu Megrē no pacietības? Viņam piemita šaha spēlmaņa aukstasinība un nesatricinā-mība, un viņu bija grūti pieķert.

Atkal apstājies viņam pretī, komisārs neko neizteicošā tonī noprasīja:

- Vai jūs esat bijis precējies, Uenī kungs?

Uzrunātais atbildēja ar teicienu, kas varēja

būt ari viņa tautas sakāmvārds:

- Tas, kurš neapmierinās ar tiem priekiem, kurus sieviete spēj viņam dāvāt vienā naktī, uzmet sev cilpu kaklā.

- Vai tā notika arī ar Nahura kungu?

- Viņa privātā dzīve uz mani neattiecas.

- Vai jums ir mīļākās?

- Es neesmu pederasts, ja jūs gribat zināt tieši to.

Šajā reizē viņa nepatika izpaudās vēl atklātāk.

-Tas laikam nozīmē, ka jums šad un tad ir attiecības ar sievietēm?

- Ja franču policijai tas nepieciešams, es varu iedot jums uzvārdus un adreses.

-Vai piektdienas vakarā jums nebija norunāta tikšanās ar sievieti?

- Nē. Es jums jau atbildēju.

Megrē pagriezās pret logu, nomākti lūkodamies sniegotajā Monsurī parka avēnijā, kur, par spīti aukstumam, pastaigājās daži svētdienīgi gājēji-

- Vai jums ir ierocis, Uenī kungs?

Fuads lēni piecēlās, it kā ar nožēlu pamezdams savu krēslu, atvēra kādu kumodes atvilktni un izvilka pistoli ar garu stobru. Šis nebija tāds ierocis, ko varētu nēsāt kabatā, drīzāk gan sporta šaujamais, kura stobrs bija vismaz divdesmit centimetru garš un kura kalibrs neatbilda lodei, kas tika izņemta no Nahura galvaskausa.

- Vai esat apmierināts?

-Nē.

- Vai jus to pašu jautājumu uzdevāt arī Alva-redo kungam?

Tagad bija Megrē kārta neatbildēt. Šī pratināšana virzījās uz priekšu lēni, gluži kā šaha partija, kad katrs no abiem rūpīgi sagatavoja gan gājienus, gan atbildes.

Komisāra seja bija sadrūmusi. Viņš pīpēja savu pīpi gariem vilcieniem, tabakai sprēgājot. Abus ietina klusums; no ārpasaules vatētā Visuma pie viņiem neiekļuva nekādi trokšņi.

- Vai jūs zinājāt, ka Nahura kundze jau divus gadus pūlējās panākt šķiršanos?

- Es jau jums teicu, ka šādi jautājumi uz mani neattiecās.

- Tomēr nav ticams, ka Nahura kungs, ņemot vērā jūsu tuvās attiecības, nebūtu jums neko par to teicis?

- Jūs tā sakāt.

- Es neko nesaku. Es tikai jautāju, un jūs neatbildējāt.

- Es atbildu uz jautājumiem, kuri skar mani.

- Vai jūs zinājāt arī to, ka Nahura kundze jau nedēļu gatavojās braukt uz Amsterdamu, lai tādējādi šķirtos no vīra pilnīgi un galīgi?

- Atbilde ir tāda pati.

- Vai jūs joprojām apgalvojat, ka traģēdijas brīdī jūs istabā neatradāties?

Fuads paraustīja plecus, uzskatīdams šo jautājumu par lieku.

- Jūs pazīstat Nahuru jau divdesmit gadus.

Šajā laikā jūs praktiski neatkāpāties no viņa ne soli. Viņš kļuva profesionāls spēlmanis - tāds, ko dēvē par zinātnisko spēlmani, un jūs viņam palīdzējāt izdarīt aprēķinus.

Uenī, kas nemaz nelikās klausāmies, bija apsēdies atpakaļ savā zvilnī. Megrē, satvēris kāda krēsla atzveltni, apsēdās uz tā jāteniski, apmēram metru no viņa.

- Parīzē jūs ieradāties nabags, vai ne? Cik Nahurs jums maksāja?

- Es nekad neesmu bijis apmaksāts darbinieks.

- Un tomēr-jums taču bija vajadzīga nauda.

- Ja bija vajadzīga, tad viņš man to iedeva.

- Vai jums ir rēķins bankā?

-Nē.

- Cik naudas viņš jums vienā reizē mēdza dot?

-Tik, cik es prasīju.

- Vai lielas summas? Vai jums ir ietaupījumi?

- Man vienmēr ir bijis tikai tas, kas mugurā.

- Vai jūs esat tikpat labs spēlētājs kā viņš, Uenī kungs?

- Man nav iespējams par to spriest.

- Vai viņš nekad nav piedāvājis, lai jūs viņu aizvietojat pie ruletes vai bakarā galda?

- Ir piedāvājis.

- Vai jūs vinnējāt?

- Gan zaudēju, gan vinnēju.

- Vai ieguvumu paturējāt jūs?

-Nē.

- Vai starp jums nekad nav bijusi vienošanās? Piemēram, viņš varēja jums maksāt zināmus procentus no summām, kuras vinnēja.

Fuads tikai noliedzoši pakratīja galvu.

- Tātad jūs neesat ne viņa līdzgaitnieks, ne draugs, jo bijāt no viņa pilnīgi atkarīgs. Tas nozīmē, ka jūsu attiecības tomēr bija kalpotāja un saimnieka attiecības. Vai tad, kad viņš apprecējās, jums neradās bailes, ka šīs attiecības sašaurināsies vēl vairāk?

-Nē.

- Vai tad Nahurs savu sievu nemīlēja?

- To vajadzēja pajautāt viņam.

- Tagad jau ir par vēlu! Kopš kura laika jums ir zināms, ka Nahura kundzei ir mīļākais?

- Vai tad man vajadzētu to zināt?

Ja viņš cerēja tā Megrē nokaitināt, tad viss bija velti, jo Megrē reti kad bija tik savaldīgs kā šoreiz.

- Jūs taču nevarējāt neredzēt, ka pēdējo divu gadu laikā abu laulāto attiecības, kuras jau tā nebija diezko tuvas, sabojājās pavisam. Jūs zinājāt arī to, ka Nahura kundze neatlaidīgi pieprasīja šķiršanos. Vai tas bijāt jūs, kas viņai sekojāt - un paziņojāt savam kungam par viņas attiecībām ar Alvaredo?

Fuada smaids bija nicīgāks nekā jebkad.

- Viņš pals abus salika - nākot ārā no kāda Palērojāia restorāna. Viņi nemaz neslēpās.

- Vai Nahurs bija saniknots?

- Es nekad viņu neesmu redzējis saniknotu.

- Un tomēr - lai gan viņam ar sievu vairs nebija tuvu attiecību un viņš zināja, ka sieva mil citu,

- Nahurs gribēja, lai sieva dzīvotu ar viņu zem viena jumta. Vai ta nebija sava veida atriebība?

- Varbūt.

- Varbūt tieši pēc šī atklājuma viņš šķīra sievu no bērniem, aizsūtīdams mazos uz dienvidiem?

- Es nespēju lasīt cilvēku domas, kā spējat jūs

- dzīvo un mirušo.

- Esmu pārliecināts, Uenī kungs, ka Nahura kundze nemelo, apgalvodama, ka piektdienas vakarā jūs bijāt kopā ar viņas vīru. Es pat domāju, ka jūs zinājāt par viņas gatavošanos braukt projām - arī datumu.

- Nevaru jums liegt tā domāt.

- Virs viņu ienīda...

- Vai tad viņa nebija tā, kas ienīda vīru?

- Pieņemsim, ka viņi abpusēji ienīda viens otru. Viņa nolēma atgūt brīvību, lai tas maksā, ko maksādams...

- Tik tiešām, lai maksā, ko maksādams.

- Vai jūs apsūdzat Nahura kundzi vīra nogalināšanā?

-Nē.

- Varbūt jūs apsūdzat sevi pašu?

-Nē.

- Tātad?

Aprēķinātā nesteidzībā Uenī sacīja:

- Šajā lietā ir vēl viena ieinteresēta persona.

- Alvaredo?

- Kur tad bija viņš?

- Savā mašīnā, pie durvīm.

Tagad bija Fuada reize izvaicāt, uzdodot jautājumus.

- Vai jūs tam ticat?

- Kamēr nebūs pierādīts pretējais.

- Tas jauneklis taču ir ļoti iemīlējies, vai ne?

Mcgrē ļāva viņam runāt - aiz ziņkāres, lai redzētu, kurp viņš īsti vedina.

- Iespējams.

- Ļoti iemīlējies? Vai tad jūs neteicāt, ka viņš jau divus gadus ir Nahura kundzes mīļākais? Viņa vecāki ar lielu nepatiku uzņemtu šķirteni ar diviem bērniem. Vai tad tas, ka viņš uzņemas tādu risku, nav lielas mīlestības pierādījums?

Pēkšņi viņa acis kļuva cietsirdīgas, bet mute sarkastiski savilkās.

- Viņš zināja, - turpināja Uenī, joprojām tikpat nekustīgs savā zvilnī, - cik izšķirīgs ir šis vakars. Vai piekrītat?

-Jā.

- Sakiet man, Megrē kungs, vai viņa vietā un viņa noskaņojumā jūs piektdienas vakarā būtu ļāvis savai mīļākajai stāties pretī iecirtīgajam vīram? Vai tiešām jūs ticat, ka viņš veselu stundu gaidīja ārā, nevienu pašu mirkli nepainteresēdamies par to, kas notiek mājā?

- Vai jūs viņu redzējāt?

- Nepūlieties mani noķert tik acīmredzamos slazdos! Es neko neredzēju, jo manis te nebija. Es tikai norādu, ka šī vīrieša klātbūtne salonā ir daudz ticamāka nekā manējā.

Megrē piecēlās pēkšņā atvieglojumā, it kā beidzot būtu panācis to, ko gribējis panākt.

- Istabā tātad bija tikai divas personas, - viņš jau nepiespiestākā tonī sacīja, - Nahurs un viņa sieva. Tad ir jāsecina, ka Nahura kundzei bija pistole - liela kalibra ierocis, kuru būtu grūti paslēpt rokassomiņā. Turklāt Nahuram vajadzētu izšaut pirmajam, un viņa šāvusi aizsargādamās.

- Nav obligāti. Viņa varēja izšaut pirmā, kamēr vīrs turēja rokā ieroci, lai aizsargātos, un nemaz nav neiespējami, ka viņš krītot mehāniski nospieda gaili - tā varētu izskaidrot neprecīzo trāpījumu.

- Šobrīd nav svarīgi, kurš izšāva pirmais. Pieņemsim, ka jūs bijāt tur klāt. Nahura kundze izvelk no somas pistoli, un, lai aizsargātu savu kungu, jūs šaujat uz viņu - jo jūs taču atrodaties pie tās atvilktnes, kurā atrodas 6,35 milimetru kalibra ierocis.

- Un pēc tam viņa savukārt šauj nevis uz mani, lai gan esmu apbruņots un varu šaut atkal, bet uz savu vīru?

- Tagad atzīstieties, ka jūs nevarējāt ciest to, kuru saucat par Fēliksa kungu...

- Kāpēc gan?

- Divdesmit gadus jūs bijāt nabaga radinieka lomā, lai gan īstenībā nebija itin nekādas radniecības. Jums nav nekādas vienošanās, tomēr jūs izpildījāt visus pienākumus, no rīta pat pasniedzāt cieti vārītas olas. Jums netika maksāts. Jums izsniedza nelielas naudas summas, kabatas naudu - tad, kad jums tā bija nepieciešama.

Es nezinu, vai te kāda nozīme tam, ka jūs abi neesat no vienas rases. Taču jūsu stāvoklī ir kas pazemojošs, un nekas tā ncuzkurina naidu kā pazemojums.

Te jums rodas iespēja atriebties. Nahurs šauj uz savu sievu, un viņa dodas ārā pa durvīm, lai vairs neatgrieztos. Jūs savukārt izšaujat, tikai nevis uz sievu, bet uz viņu, labi zinot, ka apsūdzēs sievu vai viņas mīļāko, - jums atliek tikai sagādāt sev alibi Scnmišela spēļu zālē.

Mums ir viens līdzeklis, Fuada kungs, kā pārbaudīt, vai tā bija, - to var izdarīt stundas laikā. Es piezvanīšu Mērsam - vienam no kriminālpolicijas laboratorijas pieredzējušākajiem speciālistiem. Ja viņu neatradīs Orfēvras krastmalā, uzmeklēšu viņu mājās. Viņš atnesīs visu nepieciešamo, lai izdarītu parafīna testu, kuru jau izdarīja Nahura kungam, un mēs uzzināsim, vai jūs esat rīkojies ar šaujamieroci.

Uenī nekustējās. Gluži otrādi, viņa smaids bija ironiskāks nekā jelkad.

Tā ka Megrē devās pie telefona, viņš sacīja:

- Tas ir lieki.

- Vai jūs atzīstaties?

- Jus zināt tikpat labi kā es, Megrē kungs, ka tests, lai atklātu pulvera pēdas uz rokam, tas uzrāda tikai piecu dienu laikā pec šāviena.

-Jūsu zināšanas ir gan dziļas, gan plašas.

- Ceturtdien es biju šautuvē, kuru apmeklēju diezgan bieži, - tā atrodas ieroču veikala pagrabā - Butello un dēla veikals, Rcnnas iela.

- Ar visu pistoli?

- Nē. Man ir vel otra, gluži tāda pali - es to atstāju turpat kā visi pastāvīgie apmeklētāji. Tātad ir iespējams, ka jūs atradīsiet manā labajā rokā pulvera pēdas.

- Kāpēc jūs šautuvē trenējaties šaušanā?

Megrē sapīka.

- Tāpēc, ka piederu pie lādas cilts, kura vienmēr ir apbruņota - visu gadu, un tās piederīgos uzskata par labākajiem šāvējiem pasaulē. Zēni jau no desmit gadu vecuma staigā ar ieroci.

Megrē lēnām pacēla galvu.

- Un ja mēs neatradīsim pulvera pēdas ne uz Nahura kundzes, ne uz Alvaredo rokām?

- Alvaredo ienāca no āra, kur bija 20 grādi zem nulles. Nav grūti iedomāties, ka viņam rokās bija cimdi, pat diezgan biezi. Vai par to jūs netikāt pārliecinājies?

Viņš gribēja izturēties aizvainojoši.

- Atvainojiet, man nākas darīt jūsu darbu. Nahura kundze gatavojās braukt projām. Domājams, ka viņa bija aplikusi manto un varbūt arī jau uzvilkusi cimdus.

- Vai jus tā aizsargājaties?

- Ceru, ka man nevajadzēs aizsargāties, jo izmeklēšanas tiesnesis neņemsies pierādīt manu vainu.

- Es lūdzu jūs rit no rīta desmitos ierasties Orfēvras krastmalā, kur notiks jūsu oficiālā nopratināšana. Iespējams, ka pēc tam izmeklēšanas tiesnesis, kuru jūs nupat pieminējāt, arī gribēs uzdot jums dažus jautājumus.

- Un kā ar iziešanu no šejienes?

- Es jus lūdzu neiziet no šīs mājas, kur jūs turpinās uzmanīt viens no maniem inspektoriem.

-Es esmu ļoti pacietīgs, Megrē kungs!

- Es arī, Ucnī kungs.

Tomēr Megrē, izejot no istabas, bija piesārtuši vaigi - iespējams, karstuma dēļ. Gaitenī viņš draudzīgi pamāja Toransam, kas lasīja žurnālu, sēdēdams uz neērta krēsla, un pēc tam pieklauvēja pie salona durvīm.

- Ienāciet, Megrē kungs!

Abi vīrieši piecēlās. Vecākais, kas smēķēja cigāru, tuvojās komisāram un pasniedza sausu, spēcīgu roku.

- Es labprātāk satiktos ar jums citos apstākļos, Megrē kungs.

- Ļaujiet man izteikt jums līdzjūtību! Es negribēju pamest šo māju, nepateicis jums, ka mēs - gan kriminālpolicija, gan izmeklēšanas tiesnesis Parkč - darīsim visu, lai atklātu jūsu dēla slepkavu.

- Vai jūs esat atradis kādas pēdas?

- Es tā gluži neteiktu, taču nupat sāk skaidrāk iezīmēties katra cilvēka loma, kas iejaukts šajā notikumā.

- Vai jūs ticat, ka Fēlikss šāvis uz šo sievieti?

- Par to, kā šķiet, nav šaubu - vai nu viņš nospiedis gaili ar nodomu, vai arī nejauši - brīdī, kad uzbruka viņam pašam.

Tēvs un dēls pārsteigti saskatījās.

- Vai jums liekas, ka šī sieviete, kura viņam tik ilgi lika ciest, galu galā...

- Es vēl neesmu ticis tik tālu, lai kādu apsūdzētu. Ar labvakaru, kungi!

- Vai lai es palieku? - mazliet vēlāk gaitenī pavaicāja Toranss.

- Fuads nedrīkst iet ārā. Es gribētu, lai tu uzturies pirmajā stāvā un seko, vai viņš nezvana pa telefonu. Es vēl nezinu, kas nāks tevi nomainīt.

Taksometra šoferis norūca:

- Man šķita, ka jūs gatavojāties uzkavēties tikai dažas minūtes!

- Uz Luvras viesnīcu!

- Tur gan es jūs vairs negaidīšu. Es sāku maiņu pulksten vienpadsmitos, un man vēl nav bijis laika pat kādu nieku uzkost.

Jau sāka tumst. Šoferis acīmredzot ik pa laikam iedarbināja motoru, jo taksometrā bija karsts.

Megrē, sadudzis sēdekļa stūrī, drūmi nolūkojās uz melnajiem, salīgajiem siluetiem pie namiem, kuri slīdēja garām, un galu galā netika gudrs, vai ir ar sevi mierā, vai nav.

Lika, rokas uz vēdera salicis, snauduļoja vienā no monumentālajiem vestibila sēdekļiem, kad caur puspievērtajiem plakstiņiem pamanīja tuvojamies komisāra siluetu. Viņš vienā stiepienā bija kājās un, acis berzēdams, vaicāja:

- Vai kaut kas iet uz priekšu, šef?

-Jā... Nē... Vai Alvaredo atbrauca?

- Vēl ne... Neviena no dāmām nav nākusi ārā... Viena - draudzene - gan nokāpa nopirkt avīzes un žurnālus - tur, zāles galā...

Megrē svārstijās, pēc tam norūca:

- Vai tev neslāpst?

- Es pirms stundas ceturkšņa iedzēru glāzi alus...

Megrē viens pats devās uz bāru, novilka mēteli, noņēma šalli un cepuri, nodeva tos garderobē un uztupās uz vienas no augstajām taburetēm. Viņa tuvumā neviena nebija, vienigi kāds viesmīlis klausījās radio, lai tiktu skaidrībā par futbola spēlēs rezultātu.

- Vienu viskiju... - komisārs galu galā pasūtīja.

Tas viņam bija nepieciešams - pirms tā, ko viņš bija nolēmis darīt. Kur gan Megrē bija to izlasījis: uzbrukt vajag vājākajā vieta?

Par to viņš iedomājās pa ceļam, taksometrā.

Patiesību par Nahura lietu zināja četri cilvēki. Viņš bija nopratinājis visus četrus, dažus pat divreiz. Visi bija melojuši, vismaz vienu reizi, ja ne vairākas.

Kurš no šiem četriem bija vismazāk spējīgs pretoties?

Kādubrīd viņš iedomājās, ka tā ir Nella Vell-huiza, kuras naivitāte nevarēja būt tikai tēlota, drīzāk gan viņa vienkārši neapjēdza, cik smagas sekas var būt šiem meliem, tāpēc bija gatava sastāstīt diezin ko.

Alvaredo visumā bija diezgan simpātisks.

Viņš bija karstas putras strēbējs. Mīlestība pret Linu likās paliesa, ja nu vienīgi pārak eksaltēta, tāpēc viņš cietīs klusu līdz galam, baidīdamies kaitēt jaunajai sievietei, bet ar savu klusēšanu kaitēdams vēl jo vairāk.

Mcgre ar mokām atteicās no domas pieveikt Uenī, kas bija pietiekami spēcīgs, lai paredzētu un apietu visus slazdus.

Palika Līna - par viņu komisāram vel nebija izveidojies skaidrs priekšstats. Pirmajā acu uzmetiena viņa bija bērns, kas atgaiņājas no pieaugušo uzbrukumiem, nezinot, kur paslēpties.

Mazā mašīnrakstītāja no Amsterdamas, kura karoja pēc prestiža - manekenes vietas - un panākumu radītajā apreibumā devās piedalīties skaistuma konkursā.

Un brīnums notika - jaunā sieviete kādā jaukā dienā nonāca gluži svešā vidē.

Bagāts vīrietis, kas katru vakaru spēlēja uz lielām likmēm un kuru kazino personāls sveicināja, zemu klanīdamies, sūtīja viņai puķes, ielūdza viņu pusdienās labākajos restorānos, neko neprasīdams pretī.

Viņš aizveda meiteni uz Biaricu - joprojām palikdams smalkjūtīgs - un, kad kādunakt uzdrīkstējās ienākt viņas istabā, tūlīt piedāvāja viņu apprecēt.

Kā lai viņa būtu izpratusi Nahura psiholoģiju?

Un kur nu vēl Fuada UenI, kas bez kāda redzama iemesla visur sekoja laulātajam pārim?

Tad, kad viņa vēlējās sev tuvumā holandiešu istabmeitu, tas bija kā palīgā sauciens. Un izvēlējās - varbūt pēc fotogrāfijas? - vislaipnāko un līksmāko kandidāti.

Viņai bija tērpi, rotaslietas, kažokādas, taču visur - Dovilā, Kannās, Eviānā, kurp viņu veda, pat neprasot piekrišanu, viņa bija viena, un laiku pa laikam viņa brauca uz Amsterdamu, lai izkratītu sirdi Annai Kēgelci - tāpat kā tajos laikos, kad jaunās meitenes kopā mitinājās Lomanstrā-tas dzīvoklī.

Viņai piedzima bērns. Vai viņa bija gatava mātes pienākumiem? Vai aiz bailēm, ka šie pienākumi viņai izrādīsies par smagiem, Naliurs nolīga aukli?

Vai kopš tā laika viņai bija mīļākie un sākās dēkas?

Gadi gāja, viņas seja palika tikpat jauna, āda tikpat starojoša un gluda. Bet viņas dvēsele? Vai viņa bija ko iemācījusies?

Vēl viens bērns - dēls, un vīrs beidzot jutās apmierināts - viņš tuvojās sievai tik reti un uz īsu laiku.

Viņa satika Alvaredo... Viņas dzīve pēkšņi iekrāsojās jaunās krāsās...

Megrē jau bija gatavs ļauties žēlumam, taču sacīja pats sev:

“Un tomēr - tā nav maza meitenīte ar nevainīgām acīm, kas visu novedusi pie šādas drāmas...”

Un kas kopš piektdienas nakts izturas apbrīnojami aukstasinīgi.

Komisārs gribēja pasūtīt vēl otru viskiju, pēc tam pārdomāja un pēc mirkļa jau liftā brauca uz piekto stāvu. Salona durvis viņam atvēra Nella.

- Vai Nahura kundze guļ?

- Nē. Viņa dzer tēju.

- Vai jūs nepateiktu, ka es vēlētos viņu satikt?

Komisārs atrada viņu sēžam gultā, balta zīda

mājastērpā, kas bija tikai uzmests uz pleciem, lapojot angļu vai amerikāņu žurnālu. Tēja un kūkas šķēlītes atradās uz naktsgaldiņa, un Anna Kēgele, kas bija atlaidusies otrā gultā, komisāram ienākot, pieglauda matus un sakārtoja tērpu.

- Es gribētu ar jums parunāt divatā, Nahura kundze.

- Vai Anna nevar palikt? Es nekad viņai neko neslēpju, un...

- Pieņemsim, ka mani traucētu viņas klātbūt-ne.

Tā bija gandrīz vai patiesība. Kad durvis aizvērās, Megrē atnesa krēslu, nolika to starp abām gultām un neveikli apsēdās.

- Vai jūs neesat ticies ar Visenti? Vai viņš pārāk nesatraucas par manu stāvokli?

- Es viņu nomierināju, ieteikdams neuztraukties par jūsu stāvokli, un jūs droši vien to izdarījāt ari pati - pa telefonu. Jādomā, ka jūs viņu gaidāt?

- Pēc pusstundas. Teicu, lai viņš ierodas pussešos, jo biju cerējusi ilgāk pagulēt. Kāds viņš jums liekas?

- Viņš man likās ļoti iemīlējies. Tieši par viņu gribēju jums uzdot pirmo jautājumu, Nahura kundze. Es saprotu, ka jūs darāt visu iespējamo un neiespējamo, lai turētu viņu tālāk no šīs lietas, lai viņa vārds nekur netiktu pieminēts - jo tādā gadījumā sarežģītos jūsu attiecības nākotnē, jums nāktos vēl grūtāk iedibināt labas attiecības ar viņa vecākiem.

Es no savas puses darīšu visu, lai viņa vārds nekļūtu zināms atklātībā.

Taču mani uztrauc kāds sīkums. Jūs apgalvojāt, ka piektdienas vakarā viņš palicis mašīnā visu to laiku, kuru jūs pavadījāt mājā, tas ir, apmēram stundu.

Viņš zināja par jūsu lēmumu. Viņš zināja arī to, ka jūsu vīrs atteiksies pat runāt par laulības šķiršanu. Tātad viņš gaidīja vētrainu un dramatisku izskaidrošanos. Kā viņš tādos apstākļos spējajās atstāt vienu, nedarot jūsu labā visu, kas vien iespējams?

Kamēr komisārs runāja, viņa kodīja apakšlūpu.

- Та ir taisnība, - viņa atteica.

- Ueni ir citādās domās.

- Ko tad viņš jums teica?

- Ka Alvarcdo ienācis istabā kopā ar jums, un pat piemetināja, ka viņam rokās bijuši biezi cimdi. Uenī teica ari to, ka tad, kad jūsu vīrs izšāvis, Alvaredo izvilcis no kabatas pistoli un izšāvis.

- Uenī melo.

- Tad man jādomā, ka jus ar vīru sākumā neganti sastrīdējāties, bet Alvaredo smalkjūtīgi gaidīja pie durvīm. Kad Nahurs saprata, ka jūsu lēmums ir negrozāms, viņš jums draudēja un izvilka no atvilktnes 6,35 milimetru kalibra pistoli. Jūsu draugs, noticēdams, ka viņš šaus, izšāva pirmais, lai jūs aizstāvētu, bet Nahurs krizdams neviļus nospieda gaili.

- Tā tas nenolika.

-Tad izlabojiet manis teikto!

- Es jau jums teicu. Vispirms jau Visentc palika mašīnā tāpēc, ka es pieprasīju. Es pat draudēju, ka nebraukšu ar viņu kopā, ja viņš nāks iekšā mājā.

- Un jūsu vīrs sēdēja pie rakstāmgalda?

-Jā.

- Un Uenī?

- Stāvēja - pa labi no viņa.

- Tātad - pie atvilktnes, kurā atradās revolveris.

- Domāju gan...

- Jūs domājat vai esat pārliecināta?

- Esmu pārliecināta.

- Un Ueni nelikās noskaņots iziet no istabas?

- Viņš pārvietojās, taču ārā neizgāja.

- Uz kuru pusi viņš devās?

- Uz istabas vidu.

- Vai tas notika pirms tam, kad jūs sākāt runāt, vai pēc tam, kad jūs jau bijāt pateikusi pirmos teikumus?

- Pēc tam.

- Jūs apgalvojāt, ka viņš jums nepatīk. Kāpēc tad jūs nelūdzāt vīram, lai sūta viņu laukā?

- Fēlikss man nebūtu paklausījis. Turklāt - es biju nonākusi tiktāl, ka tas man bija vienalga.

- Kāds bija pirmais teikums, kuru jūs izrunājāt?

- Es teicu: “Tā! Esmu pieņēmusi lēmumu un to nemainīšu. Es aizbraucu...”

- Vai jūs runājāt franciski?

- Angliski. Es šo valodu iemācījos jau tad, kad biju vēl pavisam jauna, franču valodu es mācījos daudz vēlāk.

- Ko jūsu vīrs atbildēja?

- “Ar mīļāko? Vai tas ir viņš, kas tur gaida mašīnā?”

- Kāds Nahurs šajā brīdī izskatījās?

- Ļoti bāls, viņa sejas panti bija kā pārakmeņojušies. Viņš lēnām piecēlās, un es domāju, ka tieši tobrīd pavēra atvilktni, bet es vēl neapjautu viņa nolūku. Piebildu, kas es uz viņu nedusmojos, pateicos par visu, ko viņš manā labā darījis, un teicu, ka ļauju viņam izlemt, kā rīkoties ar bērniem, ka ar viņu sazināsies mans advokāts...

- Kur atradās Uenī?

- Jādomā, ka netālu no manis. Viņš nekad nesaceļ troksni.

- Un tad jūsu vīrs izšāva?

- Nē. Tad vēl ne. Viņš atkārtoja to pašu, ko tika teicis ne reizi vien, - ka ne par kādu naudu nepiekritīšot šķirties. Es atbildēju, ka viņam nāksies piekrist. Tikai tad pamanīju, ka viņam rokā ir ierocis...

- Un tālāk?

Megrē bija mazliet noliecies uz viņas pusi, it kā negribēdams ļaut viņai vēlreiz izlocīties.

- Divreiz...

Viņa aprāvās, pēc tam atsāka:

- Norībēja šāviens.

- Nē. Norībēja divi šāvieni, kā jau jūs gribējāt sacīt. Esmu pārliecināts, ka Alvarcdo atradās salonā, bet tas nebija viņš, kas šāva.

- Vai jums šķiet, ka tā biju es?

- Jūs ne tik. Uenī izvilka no kabatas pistoli -pirms vai pēc tam, kad jūsu vīrs izšāva...

- Kamēr es atrados mājā, atskanēja tikai viens šāviens, Nella jums to apliecinās.

- Nella melo teju tikpat veikli kā jūs, mana mīļā.

Šajā reizē tas bija Megrē, kas piecēlās gandrīz vai draudīgi. Viņš bija beidzis spēlēt paslēpes. Nolicis savu krēslu atpakaļ salona stūrī, komisārs sāka lieliem soļiem staigāt šurpu turpu, un Līna vairs nepazina šo vīrieti, kas agrāk viņai likās gandrīz vai tēvišķīgs.

- Kādā brīdī jums nāksies pārtraukt melošanu, un, jo drīzāk tas notiks, jo labāk. Ja ne, es vairs negaidīšu un zvanīšu izmeklēšanas tiesnesim, lai lūgtu orderi jūsu arestam.

- Kāpēc lai Uem šautu uz manu vīru?

- Tāpēc, ka mīlēja jūs.

- Viņš? Fuads - un lai kādu mīlētu?

- Neizliecieties par nevainīgu, Līna! Cik ilgs laiks pēc jūsu pirmās tikšanās ar Nahuru pagāja, kad jūs kļuvāt Uenī mīļākā?

- Vai viņš jums to pateica?

-Tas nav svarīgi. Atbildiet...

- Vairākus mēnešus pēc manām kāzām... Es nemaz to negaidīju... Nekad netiku viņu redzējusi kopā ne ar vienu sievieti... Viņš likās mani nicinām...

- Un jūs bijāt ieņēmusi galvā viņu aplaimot?

- Ko gan jūs iedomājaties?

- Man ļoti žēl. Protams, nav svarīgi, vai viņš bija tas, kas to iesāka. Līdz tam laikam Nahurs kaut kādā ziņā piederēja viņam. Un, lūk, viņš sāka Fuadam slīdēt ārā no rokām - jūsu dēļ. Kļūdams jūsu mīļākais, viņš atriebās par visiem jau pārciestajiem un ari nākamajiem pazemojumiem.

Viņa pēkšņi bija kļuvusi gandrīz vai neglīta. Sejas vaibsti izplūda - viņa bija sākusi raudāt, pat nenotrausdama asaras.

- Tā kā viesnīcās un villās jūs ar viru dzīvojāt atsevišķās istabās, Uenī nenācās grūti naktī iekļūt piejums. Monsuri parka avēnijā...

- Tur nekad nekas tāds nenotika...

Viņa tik tiešām izskatījās satriekta un uzlūkoja komisāru nožēlojamā pazemībā.

- Es jums zvēru! Kad tas, ar Alvarcdo, izrādījās nopietni...

- Tas ir?

- Kad es sapratu, ka viņš tiešām mani mīl, es pārtraucu jelkādas attiecības ar Fuadu.

- Un viņš to pieļāva?

- Viņš pūlējās - visiem līdzekļiem, reiz pat mēģināja ar spēku panākt, lai mūsu attiecības atjaunotos...

- Cik sen tas bija?

- Apmēram pirms pusotra gada.

- Vai jūs zinājāt, ka viņš jūs joprojām mīl?

-Jā.

- Tajā vakarā runāt ar vīru viņa klātbūtnē -vai tas nenozīmēja kaisīt viņa brūcēs sāli?

- Es par to neiedomājos.

- Ja jau viņš tuvojās jums - tad, kad sākās šī saruna, vai tas bija tāpēc, lai mēģinātu jūs aizsargāt?

- Es netiku par to prātojusi. Galu galā es pat īsti nezinu, kur viņš atradās.

- Vai abi šāvieni izskanēja gandrīz vienlaikus?

Viņa neatbildēja. Viņa izskatījās pagurusi un vairs nespēlēja komēdiju. Sievietes pleci bija atslīguši spilvenos, bet augums zem segas sarāvies čokurā.

- Kāpēc jūs neteicāt patiesību jau pirmajā nopratināšanā?

- Kādu patiesību?

- Par to, ka šāva Fuads.

Viņa klusi atbildēja:

-Tāpēc, ka negribēju, lai Visente uzzina...

- Uzzina - ko?

- Par Fuadu un mani. Man bija kauns. Man bija viena dēka - jau pasen, Kannās - par to es pateicu. Bet ne jau par Fuadu! Ja es viņu apsūdzēšu, viņš tiesā visu pateiks, un mūsu laulības nekad vairs nebūs iespējamas...

- Vai Alvaredo nejutās pārsteigts, redzēdams Uenī nogalinām jūsu vīru?

Viņi labu laiku lūkojās viens otram acīs. Maz-pamazām Mcgrē skatiens atvilga, kamēr Līnas zilās acis aizvien vairāk liecināja par nogurumu un rezignāciju.

- Viņš izveda mani ārā, un automašīnā es viņam pateicu, ka Fuads vienmēr ienīda manu vīru...

Mazliet uzmetusi apakšlūpu, viņa vēl klusām piebilda:

- Kāpēc jūs izturējāties pret mani tik ļauni, Megrē kungs?

7. nodaļa

Pirmdienas rītā, pulksten vienpadsmitos, Megrē iznāca no kabineta Orfēvras krastmalā, kur bija notikusi ceturtā liecinieka oficiālā nopratināšana.

Viņš bija sācis ar Alvarcdo, kuram bija uzdevis kādus divdesmit jautājumus, un Lapuēns ste-nogrāfiski pierakstīja gan tos, gan atbildes. Viens no jautājumiem bija ļoti būtisks, un jaunais ko-lumbietis labu laiciņu domāja, pirms uz to atbildēja.

- Apdomājiet labi, Alvaredo kungs! Varbūt šī ir pēdējā reize, kad es jūs pratinu, jo tālāko pratināšanu uzņemsies izmeklēšanas tiesnesis. Vai jūs atradāties savā mašīnā, vai mājā?

- Mājā. Līna man atvēra durvis - tad, kad gāja iekšā salonā.

- Vai Nahurs tad vēl bija dzīvs?

-Jā.

- Vai istabā bi ja vēl kāds?

- Fuads Ucnī.

- Kur jūs atradāties?

- Pie durvīm.

- Vai Nahurs jūs nelūdza iziet ārā?

- Viņš izlikās mani neredzam.

- Kur atradās Fuads, kad atskanēja šāvieni?

- Apmēram metru no Līnas, istabas vidū.

-Tas ir, diezgan tālu no Nahura?

- Mazliet tālāk par trim metriem.

- Kas izšāva pirmais?

- Es domāju, ka Ucnī, bet neesmu par to pārliecināts, jo abi šāvieni atskanēja gandrīz vienlaikus.

Pēc tam - kamēr kolumbietis gaidīja atļauju atstāt ēku, blakuskabineta tika nopratināta Anna Kēgele - saruna ar viņu bija diezgan īsa.

Trešajā kabinetā atradās Nella Velthuiza, kuru komisārs pārlieku nesteidzināja atbildēt, par ko viņa bija manāmi pārsteigta.

- Cik šāvienus jūs dzirdējāt?

- Es nezinu.

- Vai ir iespējams, ka gandrīz vienlaicīgi atskanēja divi šāvieni?

- Domāju gan.

Kas attiecas uz Līnu, Megrē lika viņai atkārtot lielāko daļu no tā, ko viņa bija sacījusi vakar, papūlēdamies uzdot jautājumus tā, lai neskartu viņas tuvās attiecības ar Fuadu.

Vairs nesniga. Sākās atkusnis, un sniegs pārvērtās dubļos. Plašajos kriminālpolicijas gaiteņos kā allaž vilka caurvējš, bet kabineti bija pārkurināti.

Visā namā bija jūtams zināms satraukums, jo inspektori - pat tie, kuri nestrādāja kriminālpolicijā, - likās nopratuši, ka tika gatavota svarīga operācija.

Žurnālisti - arī visuresošais Makijē - sēdēja uz soliem un metās pie komisāra ikreiz, kad viņš iznāca pa durvīm.

-Tūlīt, tūlīt, puiši. Es vēl neesmu beidzis...

Kāda rīta avīze - droši vien, iztaujājot Orlī personālu, - bija atklājusi īso Līnas ceļojumu uz Amsterdamu, kā arī to, ka viņu pavadījis nezināms kungs, kuru dēvēja par mesjē Iksu. Tas nozīmēja, ka tagad lieta kļuvusi sensacionāla, un tas Megrē nemaz neiepriecināja.

Viņam vēl bija jāstājas pretī Uenī.

Svētdienas vakarā, kad komisārs ap pulksten septiņiem bija atgriezies mājās no Orfēvras krastmalas, Megrē kundzei pietika uzmest viņam vienu acuskatu, lai noprastu, kādā garastāvoklī viņš bija.

- Piekusi?

- Tas nav tikai nogurums.

- Nepatikšanas?

- Netirs darbs! - Megrē norūca - tā viņam gadījās reizi divos vai trijos gados, risinot tamlīdzīgas lietas. - Man nav tiesību aizbāzt acis un ausis, bet, ja es to nedarīšu, tad izpostīšu dzīvi cilvēkiem, kuri nav to pelnījuši.

Viņa papūlējās vīram neko nevaicāt, un pēc vakariņām viņi abi klusēdami apsēdās pie televizora ekrāna.

Jau gaiteņa galā viņš dziļi ieelpoja un nopūtās.

- Ejam, Lapuēn?

Megrē vēl nebija izlēmis. Viņš pagrūda Uenī istabas durvis un atrada Fuadu, kā parasti, ērti atlaidušos vienīgajā zvilnī ar izstieptām kājām.

Tāpat kā vakar, sekretārs nepiecēlās, pat necentās pasveicināt abus ienācējus, tikai noskatīja abus pēc kārtas, un viņa skatienā bija nežēlīga ironija.

Kopš liceja laikiem Megrē atcerējās Voltēra “indīgo smaidu” un, aplūkodams dižvīra krūšutēlu, arī jaunībā nebija mierā ar šo izteicienu. Kopš tā laika viņš bija redzējis nevērīgus, agresīvus un ļaunprātīgus smaidus, bet šī bija pirmā reize, kad viņam atkal nāca prātā šis vārds - indīgs.

Viņš devās apsēsties krēslā pie baltā koka galda, kura virsu klāja brūns papīrs - uz tā atradās rakstāmmašīna. Lapuēns apsēdās galda stūrī un nolika sev priekšā bloknotu.

- Jūsu vārds un uzvārds?

- Uenī, Fuads, dzimis Taklā, Libānā.

- Vecums?

- Piecdesmit viens gads.

Izvilcis no kabatas savu ārzemnieka reģistrācijas apliecību, viņš pastiepa to tukšumā, nepa-pūlēdamies piecelties no zviļņa, un Lapuēnam nācās piesteigties, lai to paņemtu.

- Francijas policija to apliecina... - viņš ironizēja.

- Profesija?

- Juridiskais padomnieks.

Pasakot šos divus vārdus, viņa balss bija kļuvusi vēl zobgalīgāka.

-Tā ir jūsu policija, kas apliecina... Lasiet!

- Vai jūs piektdien, 14. janvārī, laikā starp pulksten vienpadsmitiem vakarā un vieniem naktī, atradāties sava darba devēja Fēliksa Nahu-ra kunga kabinetā Monsurī parka avēnijā?

- Nē. Es lūdzu jūs pierakstīt, ka Nahura kungs nebija mans darba devējs, jo es nekādu samaksu nesaņēmu.

- Kāpēc tad jūs sekojāt viņam uz visām dzīvesvietām, īpaši jau - Monsurī parka avēniju?

-Tāpēc, ka biju viņa draugs.

- Tātad jūs nebijāt viņa sekretārs?

- Es viņam palīdzēju, kad viņam bija vajadzīgs mans padoms.

- Kur jūs bijāt piektdienas vakarā, pēc vienpadsmitiem?

- Senmišela spēļu zālē, kur esmu pastāvīgs apmeklētājs.

- Vai varat nosaukt kaut dažus cilvēkus, kuri jūs tur varētu būt redzējuši?

- Es nezinu, kuri cilvēki varētu but mani redzējuši.

- Cik cilvēku, jūsuprāt, atradās abos spēļu zāles nodalījumos?

- Starp trīsdesmit un četrdesmit, kā kuru bridi.

- Un jūs ne ar vienu no viņiem neaprunājāties?

- Nē. Es negāju uz turieni runāties, bet gan pierakstīt numurus, kuri vinnēja ruletē.

- Kur jūs atradāties?

- Aiz spēlētāju mugurām. Sēdēju kaktā pie durvīm.

- Cikos jūs ieradāties Senmišela bulvārī?

- Apmēram pusvienpadsmitos.

- Cikos jūs aizgājāt no spēļu zāles?

- Ap vieniem naktī.

-Tātad jūs apgalvojat, ka divarpus stundu lai-

ka jūs bijāt kopā ar vairāk nekā trīsdesmit cilvēkiem, bet neviens jūs neievēroja?

- Neko tamlīdzīgu es neteicu.

- Bet jūs nevarat nosaukt nevienu vārdu?

- Es nemēdzu runāt ar citiem spēlētājiem, tie lielākoties ir studenti.

- Arit ejot, jūs gājāt cauri bāram, kas atrodas apakšstāva. Vai tur jūs ar kādu runājāt?

- Ar saimnieku.

- Kojās viņam teicāt?

- Ka stundas laikā 4. numurs vinnēja astoņas reizes.

- Kā jās atgriezāties Monsurī parka ielā?

- Mašīnā, ar kuru atbraucu.

- Nahura kunga bentlijā?

- Jā. Es parasti to vadīju, un tas bija manā rīcībā.

- Trīs liecinieki apgalvo, ka jūs ap pusnakti atradāties Nahura kunga kabinetā, kur stāvējāt pa labi no viņa.

- Tad viņiem visiem trim ir kāda vajadzība melot.

- Ko jūs darījāt, kad pārnācāt?

- Uzkāpu augšā savā istabā un likos gulēt.

- Neatverot salona durvis?

-Jā.

- Uem, jus divdesmit gadus dzīvojāt uz Fēliksa Nahura rēķina, viņš jūs uzskatīja par nabaga radinieku. Jūs izpildījāt ne tikai sekretāra, bet arī kambarsulaiņa un šofera pienākumus. Vai ne-jutāties pazemots?

- Biju viņam pateicīgs par uzticību, kādu viņš man parādīja, un labprāt izdarīju viņam mazus pakalpojumus.

Viņš turpināja pētīt Mcgrē ar nicīgu skatienu, varētu sacīt, ka tajā bija lasāmas gandrīz vai gaviles. Vārdus, kurus viņš izrunāja, varēja pierakstīt un pēc tam pavērst pret viņu; tāpēc viņš vārdus izvēlējās ļoti rūpīgi. Taču nebija iespējams attēlot uz papīra viņa skatienu un sejas izteiksmi, kura visu laiku bija nicinoša.

- Vai tad, kad Nahura kungs apprecējās - pēc tam, kad piecpadsmit gadus bija dzīvojis viens, kopā ar jums, - vai tad jūs nejutāties atstumts?

- Mūsu attiecībās nebija nekādu kaislību, ja gribat zināt, man nebija iemesla būt greizsirdīgam.

- Vai jūsu saimnieka laulība bija laimīga?

- Viņš nemēdza ar mani runāt par savu laulību.

- Kā jūs domājat, vai pēdējos divos gados Nahura kundze bija apmierināta ar to dzīvi, kādu viņai nācās dzīvot kopā ar vīru?

- Šis jautājums mani nekad nav nodarbinājis.

Tagad Megrē skatiens bija kļuvis nospiedošs,

un Uenī to ļoti labi saprata. Taču viņš saglabāja savu agrāko izturēšanos - memo nicinājumu un cinisko zobgalību, kas kontrastēja ar viņa lietišķajām atbildēm.

- Kādas bija jūsu attiecības ar Nahura kundzi?

- Man ar viņu nebija nekādu attiecību.

Tagad, kad notika oficiālā nopratināšana, kurai nākotnē būs svarīga loma, katrs vārds likās kā ar dinamītu uzlādēts.

- Vai jūs nemēģinājāt viņu pavedināt?

- Tāda doma man pat prātā neienāca.

- Vai jums ir gadījies atrasties ar viņu kopā istabā divatā?

- Ja jūs gribējāt sacīt - guļamistabā, tad mana atbilde ir - nē.

- Padomājiet!

- Joprojām nē.

- Jūsu istabā atrada 7,65 milimetru kalibra ieroci. Vai jums ir vēl otra pistole, un kur tā šobrīd atrodas?

- Pie ieroču tirgotāja Rennas ielā, kur es parasti trenējos šaušanā.

- Kad jūs tur bijāt pēdējo reizi?

- Ceturtdien.

- Ceturtdien, 13. datumā, tas ir, slepkavības priekšvakarā. Vai jūs tad jau zinājāt, ka Nahura kundze nākamajā dienā gatavojas pamest savu vīru?

- Viņa to man netika sacījusi.

- Viņas istabmeita to zināja.

- Mums ar Nellu nebija sevišķi labas attiecības.

- Vai tāpēc, ka jūs ap viņu lakstojāties un viņa jūs atraidīja?

- Drīzāk gan bija gluži otrādi.

-Tātad šī ceturtdienas trenēšanās šaušanā varētu kalpot par attaisnojumu, kāpēc uz jūsu pirkstiem atrodamas pulvera pēdas. Taču divi cilvēki piektdienas vakarā, mazliet pirms pusnakts vai pēc tās, atradās Nahura kabinetā. Tie abi ar zvērestu apgalvo, ka tur bijāt ari jūs.

- Kas ir šie divi cilvēki?

- Vispirms jau Nahura kundze.

- Un ko viņa tur darīja?

- Viņa bija iegājusi pateikt vīram savu lēmumu - topašnakt braukt projām un pieprasīt šķiršanos.

- Vai viņa jums apgalvoja, ka vīrs gatavojas dot viņai šķiršanos? Vai tad viņa par to runāja pirmoreiz? Un nezināja, ka viņš pretosies visiem iespējamajiem līdzekļiem?

- Pat šaujot uz viņu ?

- Vai tad ir pierādīts, ka viņš šāva tīšām? Vai varbūt jūsu pieredze rāda, ka no triju vai četru metru attāluma kādam mēdz mērķēt kaklā? Vai Nahura kundze jums teica, kāpēc viņa pēkšņi tik nepacietīgi gribēja panākt šķiršanos?

- Lai apprecētu Visenti Alvaredo, kas kopā ar viņu šāvienu brīdi atradās istabā.

- Šāvienu brīdī?

- Bija divi šāvieni, kuri atskanēja gandrīz reize, un liekas, ka pirmais no tiem trāpīja Nahuram kaklā.

- Vai tas nozīmē, ka otrreiz izšāva mironis?

- Viņam nebūt nebija jākļūst par mironi viena mirklī. Nahurs varēja nospiest gaili, pats to nemanīdams, kad noasiņoja, grīļojās un krita.

- Kurš tad izšāva pirmoreiz?

- Jūs.

- Kāpēc?

Varbūt tāpēc, lai pasargātu Līnu Nahuru, varbūt aiz naida pret jūsu saimnieku.

- Kāpēc ne Alvaredo?

- Kā šķiet, viņš nekad mūžā nav rīkojies ar šaujamieroci, un viņam tāda nav. Vai tā ir, vai nav, to noskaidros izmeklēšana.

- Vai tad viņi neaizbēga?

- Viņi devās uz Amsterdamu, kā bija izlēmuši jau pirms nedēļas, un atgriezās Parīzē, tiklīdz holandiešu policija viņiem to ieteica.

- Ar jūsu palīdzību? Apsolot, ka viņiem nekas nedraud? Vai tad Alvaredo kungam nebija rokās cimdi?

- Bija gan.

- Vai tic nebija biezi ādas cimdi, kurus neizdevās atrast?

- Tos vakarvakarā atrada Orlī, un laboratorijā uz tiem nekādas pulvera pēdas neatrada.

- Vai tad Nahura kundze, gatavodamās braukt projām, arī nebija uzvilkusi cimdus?

- Laboratorijā pārbaudīja arī tos - bez jelkādiem rezultātiem.

- Vai jūs esat pārliecināts, ka cimdi ir tic paši?

- To apliecināja istabmeita.

- Jūs sākumā runājāt par trim lieciniekiem. Jādomā, ka trešā lieciniece ir Nclla Velthuiza?

- Viņa gaidīja sarunas beigas augšstāva gaitenī, pārliekusies pār margām, un dzirdēja divus šāvienus.

- Vai viņa jums to sacīja jau sestdien?

- Tas uz jums neattiecas.

- Vai jūs varat man pateikt, kur viņa pavadīja svētdienu?

- Luvras viesnīcā kopā ar savu kundzi un viņas draudzeni.

- Vai pie šīm trim sievietēm kāds bija atnācis - ja neskaita jūs? Jo es domāju, ka jūs devāties iztaujāt arī viņas - tāpat kā ieradāties Monsurī parka avēnijā iztaujāt mani.

- Pēcpusdienā viņas apmeklēt ieradās Alvare-do.

Tad Ucnī sausi noteica, mainīdams lomu:

- Ar to man pietiek. Kopš šī brīža es runāšu tikai sava advokāta klātbūtnē.

- Tomčr palika neatbildēts vēl viens jautājums, kuru es jums jau uzdevu, un es gribu to atkārtot: kādas tieši bija jūsu attiecības ar Na-hura kundzi?

Uem ar ledainu smaidu, kamēr viņa acis bija tumšākas un spožākas nekā jebkad, ka spļautin izspļāva:

- Nekādas!

- Paldies. Lapuēn, vai tu nepasauktu divus inspektorus?

Megrē bija piecēlies, apgājis apkārt rakstāmgaldam un tagad stāvēja līdzās Uem, kurš joprojām sēdēja savā zvilnī. Uzlūkojot viņu no augšas uz leju, komisārs rūgti pavaicāja:

- Atriebība?

Tad Fuads, pārliecinājies, ka viņi istabā ir vieni un durvis aizvērtas, beidzot atbildēja:

- Iespējams.

- Piecelieties!

Viņš paklausīja.

- Pastiepiet rokas!

Viņš tās pastiepa, joprojām smaidīdams.

- Pēc izmeklēšanas tiesneša Kājotā ordera es jūs apcietinu...

Pēc tam Megrē sacīja diviem ienākušajiem inspektoriem:

- Aizvediet šo vīru uz aresta telpām!

8. nodaļa

Tā bija “Nahura lieta” - jau astoņas dienas par to rakstīja avīžu pirmajās lappusēs, sensāciju kārie laikraksti tai veltīja daudzas slejas. Avīžnieki bez mitas ložņāja ap Monsurī parka avēnijas māju, vākdami tenkas, - bija pienākuši Bodē-na kundzes ziedu laiki.

Makijē devās uz Amsterdamu, pēc tam uz Kannām, no kurienes pārbrauca, atvezdams līdzi interviju ar aukli un abu bērnu fotogrāfiju. Viņš iztaujāja arī spēļu zāļu direktorus un kazino krupjē.

Šajā laikā kriminālpolicijas vīri pārbaudīja Nahuru māju, cerēdami atrast vēl kādus lietiskos pierādījumus. Pārmeklēja arī dārzu un ūdens-notekcaurules, lūkojoties pēc pistoles, ar kuru bija nošauts Nahurs.

Sanākšana pie notāra notika pirmdienas pēcpusdienā, klātesot Pjēram Nahuram un viņa tēvam, kā arī Līnai.

Leruā-Bodjē kunga telefonzvans bija Megrē visu noskaidrojis. Pēc otrā testamenta Fēlikss Nahurs atstāja sievai tikai to minimumu, kas bija paredzēts pēc likuma. Pārējo Nahurs novēlēja bērniem, ar noteikumu, ka to uzticēs viņa brālim, nepieciešamības gadījumā nozīmējot viņu par aizbildni.

- Un viņš neko nav atstājis Uenī?

- Tas pārsteidza ari mani. Tagad varu jums pateikt, ka pēc pirmā testamenta, kuru šis otrais anulē, Nahurs novēlēja savam sekretāram picc-simttūkstoš franku “pateicībā par uzticību un izdarītajiem pakalpojumiem”. Taču pēdējā testamentā Uenī vārds pat nav pieminēts.

Vai Nahurs pa šo laiku būtu uzzinājis, kādas bija Fuada un Līnas attiecības?

Izmeklēšanas tiesnesis nopratināja trīsdesmit sešus Senmišela spēļu zāles pastāvīgos apmeklētājus, direktoru un krupjē.

Ārā ejot, viņus sagaidīja žurnālisti, un izcēlās tracis, jo daži liecinieki dusmās uzbruka fotogrāfiem.

Bija ari kļūmes. Kāds Kambodžas students apgalvoja, ka redzējis Uenī sēžam kaktā no vienpadsmitiem vakarā. Vajadzēja divas pacietīgu meklējumu dienas, lai noskaidrotu, ka šis students šopiektdien nebija spēris kāju spēļu zālē un sajaucis šo piektdienu ar pagājušo.

Kaimiņi, kuri pārradās ap pusdivpadsmitiem pēc kinoteātrī pavadīta vakara, apzvērēja, ka nav redzējuši pie bāra stāvam auto.

Tiesnesis Kājots bija sīkumains un pacietīgs vīrs. Trīs mēnešu laikā viņš gandrīz ik dienas aicināja Megrē savā kabinetā, lai uzdotu viņam aizvien jaunus uzdevumus.

Avīzēs politika aizņēma pirmās lappuses, un

Nahura lieta tika atstumta trešajā, pēc tam piektajā lappusē, līdz beidzot nozuda pavisam.

Līnai, Alvaredo un Nellai bez īpašas atļaujas nebija tiesību atstāt Parīzi, tikai tad, kad izmeklēšana jau bija beigusies, viņiem ļāva paslēpties mazā namiņā Drē apkaimē.

Izmeklēšana apstiprināja Uenī vainu, bet zvērināto tiesa bija tik pārslogota, ka prāva notika tikai nākamā gada janvārī - gadu pēc tam, kad doktors Pardons Voltēra bulvārī savā kabinetā pieņēma klusējošo ievainoto un viņas pavadoni.

Dīvainā kārtā viņu ikmēneša maltītēs abi vīri Nahuru pat nepieminēja.

Pienāca diena, kad Megrē ar mazliet piesarkušu seju nācās runāt tiesas zālē. Līdz šim nebija ne runas par apsūdzētā un Līnas attiecībām.

Komisārs uz tiesas priekšsēdētāja jautājumiem atbildēja, cik lietišķi vien spēdams. Tad, kad piecēlās prokurors, viņš noprata, ka jaunās sievietes noslēpums ir apdraudēts.

- Priekšsēdētāja kungs, vai jūs man neatļautu uzdot lieciniekam jautājumu?

- Vārds Republikas prokuroram.

- Vai liecinieks nepateiktu zvērinātajiem - vai viņam ir zināms, ka starp apsūdzēto un Nahura kundzi pastāvēja tuvas attiecības?

Komisārs bija zvērējis runāt tikai patiesību, tāpēc nedrīkstēja blēdīties.

,

-Jā.

- Vai apsūdzētais to formāli noliedza?

-Jā.

- Vai ar savu uzvedību viņš tomēr lika domāt, ka tā ir patiesība?

- Jā.

- Vai liecinieks noticēja, ka tādas attiecības tiešām bijušas?

-Jā.

- Vai šī pārliecība nebija par iemeslu Uenī arestam, rādot viņa rīcību pavisam citā gaismā?

-Jā.

Un viss. Kamēr Megrē runāja, klausītāji klusēja, taču pēcāk zālē sacēlās murdoņa, un tiesas priekšsēdētājam nācās lūgt ievērot klusumu.

- Ja klusums netiks ievērots, es palūgšu atbrīvot zāli...

Megrē varēja iet apsēsties blakus tiesnesim Kājotām, kas bija viņam aizņēmis vietu, taču labprātāk izgāja ārā.

Nonācis tukšajā gaiteni, kur dobji atbalsojās viņa soļi, Megrē lēnām piebāza pīpi, nezinādams, ko iesākt.

Pēc mirkļa viņš iegriezās Tiesu pils bufetē, kur īgnā balsī palūdza kausu alus.

Viņam nebija vēlēšanās doties uz mājām. Viņš izdzēra vel otru kausu alus, gandrīz vai vienā malkā, un lēniem soļiem devās uz Orfēvras krastmalas pusi.

Šogad nesniga. Gaiss bija silts. Likās, ka pienācis pāragrs pavasaris, un saule bija tik spoža, ka jau redzēja piebriestam pumpurus.

Nonācis savā kabinetā, viņš pavēra inspektoru istabas durvis.

- Likā!... Žanvjē!... Lapuēn!

Varētu domāt, ka viņi visi trīs bija komisāru gaidījuši.

- Uzvelciet mēteļus un nāciet man lidzi...

Viņi sekoja Mcgrē, nevaicājot, kurp tas viņus

vedīs. Pēc dažam minūtēm viņi jau kāpa augšup pa Dofina laukuma alusbāra kāpnēm.

- Kā tad ir ar to Nahura lietu, Megrē kungs? -saimnieks pavaicāja.

Un tūlīt nožēloja, ka pavaicājis, jo komisārs viņu uzlūkoja, paraustīdams plecus. Saimnieks pasteidzās piebilst:

- Ziniet, šodien ir desiņas...

Par došanos uz Bogotu vairs nevarēja būt ne runas. Un vai pec šīrīta tiesas prāvas Līnas un Alvaredo attiecības jebkad vairs būs tādas, kādas tās bija?

Nahura lieta atkal atgriezās avīžu pirmajās lappusēs. Jau vakara izdevumos varēja lasīt par laulību ar mīlētāju četrstūri.

Varbūt bez šī jaunā lietas pavērsiena, uz kura tagad balstījās apsūdzība, tiesa būtu apsūdzēto attaisnojusi?

Ierocis netika atrasts. Apsūdzība balstījās tikai uz vairāk vai mazāk ieinteresētu personu liecībām.

Nākamās dienas vakarā Fuadam Ucnl nolasīja spriedumu - desmit gadi ieslodzījumā, kamēr Līna un Alvaredo, kurus redzēja izejam pa mazajām sāndurtiņām, iekāpa Alfa-Romeo un nozuda nezināmā virzienā.

Megrē nekad vairs par viņiem neko nedzirdēja.

- Es šajā clkstiņā zaudēju, - viņš nākamajā otrdienā atzinās Pardonam, pie kura ēda vakariņas.

- Varbūt, ja es jums tonakt nebūtu piezvanījis...

- Notikumi tik un tā ietu savu gaitu, tikai ar nelielu novēlošanos...

Un Megrē vēl piebilda, pastiepis roku pēc veca burgundieša glāzes:

- Galu galā UenI šajā spēlē vinnēja...

Epalenža, 1966. gada 8. februāri

Megrē izklaidējas

Pirmā nodaļa KOMISĀRS PIE LOGA

Mazais, bārdainais vīrelis atkal iznira no noliktavas nama ēnas, atpakaļ kāpdamies un lūkodamies tc pa labi, te pa kreisi, it kā aicinātu uz savu pusi smago furgonu, kura virzību vadīja.

- Mazliet pa labi... Tā... Tikai taisni... Lēnītēm... Pa kreisi... Tagad... Bremzējiet!...

Un smagais auto, ari atpakaļgaitā, neveikli parbrauca pāri ietvei un iegriezās ielā, kur mazais večuks tagad rādīja zīmes citiem auto, lai tie uz brīdi apstātos.

Tā bija jau trešā mašīna, kura pusstundas laikā šādi izbrauca no platās velves ar frontonu, uz kura varēja lasīt: Kutuārs un Potī. Metāli - vārdi, kurus Megrē pazina, jo tic viņam ik dienas rēgojās acu priekšā jau vairāk nekā trīsdesmit gadus.

Viņš stavēja pie loga Rišara Lenuāra bulvārī, lēnam pīpēdams savu pīpi, bez žaketes, bez kaklasaites, un istabā aiz viņa komisāra sieva sāka klāt gultu.

Megrē nebija slims, un tieši tas likās visdīvainākais, jo pulkstenis rādija desmit no rīta un tā nebūt nebija svētdiena.

Stāvēt pie loga gaišā dienas laikā, lai truli nolūkotos kustībā uz ielas, sekojot ar acīm smagajam mašīnām, kuras brauca uz noliktavu un projām no tās, - tas komisāram atgādināja bērnu dienas, kad viņa māte vēl bija dzīva un viņš, slimodams ar gripu, negāja skolā, jo to slēdza.

Šī bija jau trešā diena, ja neskaita svētdienu, un Megrē jutās aizrāvies un nomācoša nemiera pilns vienlaikus.

Viņš izdarīja visvisādus atklājumus, interesēdamies ne tikai par bārdainā večuka kustībām, norādot, kurp virzīties automašīnām, bet arī par apmeklētājiem, kuri iegriezās bistro turpat blakus.

Komisāram jau bija gadījies pavadīt veselu dienu dzīvoklī. Gandrīz vienmēr ta notika slimības dēļ, un viņš gulēja gultā vai sēdēja zvilnī.

Šoreiz viņš nebija slims. Viņam nebija ko darīt. Viņš varēja izmantot savu laiku, kā pašam tīk. Viņš pētīja sievas dzīves ritmu, vērodams, ko viņa sāk darīt vispirms, kad dodas no virtuves uz istabu, un kādā secībā veic ikdienas mājas soli.

Piepeši sieva komisāram atgādināja paša māti, kas apkopa māju, kamēr viņš tāpat lūkojās ārā pa logu.

Tāpat ka viņa, Megrē kundze sacīja:

-Tagad paej nost, lai varu te izslaucīt!

Viss bija tas pats - pat virtuves smaržas, kuras mainījās; šorīt, piemēram, smaržoja pēc vērša šķiņķa frikasē ar skābenēm.

Megrē atkal kā bērns uzmanīgi aplūkoja gaismas spēles ārā - kā pa ietvi nostiepās ēnas, kur krita saules plankumi, kā tveicīgās dienas trīsuļojošajā gaisā izšķobījās priekšmetu aprises.

Tas turpināsies vēl septiņpadsmit dienas.

Lai tā notiktu, vajadzēja sakrist diezgan daudziem apstākļiem un būšanām, pareizāk nebūšanām. Vispirms jau - martā Megrē bija pārcietis diezgan nelāgu bronhītu. Un pārāk ātri piecēlies no gultas - kā vienmēr, jo Orfēvras krastmalā darbs dzina darbu. Komisāram nācās no jauna likties gultā, un kādu brīdi jau likās, ka viņš saķēris plaušu karsoni.

Galu galā viņš kļuva raižpilns, īgns, pasāka uztraukties par sīkumiem. Komisāram pēkšņi likās, ka viņš top vecs un ka aiz pagrieziena jau uzglūn slimība - tā, īstā, kas neatkāpsies līdz mūža galam.

Sievai Megrē neko neteica, bet viņu tracināja tas, ka sieva viņu paslepus vērīgi pēta. Vienvakar viņš apciemoja savu draugu Pardonu - ārstu no Pikpusa ielas, pie kura viņi abi ar sievu reizi mēnesī mēdza ēst vakariņas.

Pardons ilgi viņu izmeklēja un, lai prāts būtu mierīgs, pat nosūtīja pie sirds slimību speciālista.

Ārsti neko neatrada, ja nu vienīgi asinsspiediens bija mazliet paaugstināts, - taču viņi visi vienprātīgi ieteica: “Jums vajadzīgs atvaļinājums.”

Komisārs jau gadus trīs nebija devies atvaļinājumā. Ikreiz, kad viņš gribēja doties brīvdienās, nācās uzsākt kādas lietas izmeklēšanu un nodarboties ar to; kādā reizē, kad komisārs jau bija ieradies pie sievasmāsas Elzasā, viņam jau pirmajā dienā steidzīgi piezvanīja, aicinot atpakaļ uz Parīzi.

- Norunāts, - viņš ņurdēdams apsolīja savam draugam Pardonam. - Šogad došos brīvdienās, lai kas arī notiktu.

Jūnijā viņš bija nosaucis datumu: I. augustā. Sieva bija aizrakstījusi masai. Šai māsai, kura ar vīru un berniem dzīvoja Kolmāra, bija vasaras māja Šluhtaizā, kur Megrē pāris diezgan bieži atpūtās, - tur bija jauka un patīkama dzīve.

Bet, ak vai! Svainis Šarls bija nopircis jaunu auto un nolēma aizvizināt savu ģimeni uz Itāliju.

Cik daudzus vakarus Megrē tika pavadījis, strīdēdamies ar kundzi par to, kur doties brīvdienās! Vispirms viņi domāja par Luāras krastiem, kur Megrē varētu makšķerēt, pēc tam - par Melno klinšu viesnīcu un Sabldolonu, kur bija pavadījuši brīnišķīgas brīvdienas. Beigu beigās viņi izšķīrās par pēdējo. Megrē kundze uz turieni aizrakstīja jūnija pēdējā nedēļā, un viņai atbildēja, ka visas istabas pasūtītas līdz 18. augustam.

Beigu beigās komisāra lēmumu noteica gadījums. Jūlija vidū, kādā sestdienas vakarā, viņu ap septiņiem izsauca uz Lionas staciju, lai nokārtotu ne pārāk nozīmīgu lietu. Ceļš no Orfēvras krastmalas līdz stacijai vienā no policijas automašīnām prasīja pusstundu, jo auto straume ielās veidoja sastrēgumus.

Izziņoja astoņu papildvilcienu atiešanas laikus, un pūlis no uzgaidāmās zāles un citiem peroniem - ar visām ceļasomām, saiņiem, pakām, bērniem, suņiem un makšķerēm - devās uz izeju.

Viņi visi devās uz laukiem vai pie jūras, piepildīja pat visnecilākās viesnīciņas, vispieticīgākās mājvietas, nemaz nerunājot par tiem, kuri cēla teltis it visur, kur atrada brīvu vietu.

Vasara bija karsta. Megrē pārradās novārdzis, it kā pats būtu braucis ar nakts vilcienu.

- Kas tev lēcies? - sieva pavaicāja, pēc saķertā bronhīta viņu vairāk uzmanīdama.

- Es jau sāku prātot, vai mēs vispār kaut kur brauksim brīvdienās.

- Vai aizmirsi, ko tev teica Pardons?

- Neaizmirsu vis.

Megrē ar šausmām iedomājās pārpildītās viesnīcas un ģimenes pansijas.

- Vai mēs nerīkotos prātīgāk, pavadot brīvdienas Parīzē?

Viņa sākumā domāja, ka vīrs joko.

- Mēs taču nekad neesam, tā sakot, kopā apskatījuši Parīzi. Tikai retu reizi - varbūt vienreiz nedēļā - mēs atrodam laiku aiziet līdz pirmajam kino Lielajos bulvāros. Augustā pilsēta būs tukša, mūsu rīcībā.

- Un tava pirmā doma būs - skriet uz Orfēv-ras krastmalu, lai nodarbotos ar sazin kādu jaunu lietu!

- Es zvēru, ka ne!

- Tu tikai tā saki.

- Dosimies abi divi meklēt piedzīvojumus -apskatīsim kvartālus, kuros nekad neesam bijuši, pusdienosim un vakariņosim mazos, īpatnējos restorāniņos...

- Zinot, ka tu esi pilsētā, tev pie pirmās izdevības zvanīs no kriminālpolicijas.

- Kriminālpolicijā neviens neko nezinās - atvienosim tālruni un paziņosim, ka abonents izbraucis.

Šī ideja komisāru tiešām valdzināja un galu galā savaldzināja arī viņa sievu. Telefons ēdamistabā kļuva mēms, un pie tā bija grūti pierast. Divas reizes viņš jau stiepa roku pēc klausules, taču atcerējās, ka šis prieks tagad liegts.

Oficiāli Megrē tātad Parīzē nebija. Viņš bija

Sabldolonā. Šo adresi viņš bija atstājis kriminālpolicijai - ja pienāktu steidzams ziņojums, komisāram to nogādātu.

Megrē atstāja Orfēvras krastmalu sestdienas vakarā, un visi domāja, ka viņš izbraucis pie juras. Svētdien abi devās laukā tikai vakarpusē, lai paēstu alusbārā Ternu laukumā, patālu no viņu mājām - kā izraidīti.

Pirmdienas rītā ap pulksten pusvienpadsmi-tiem Megrē aizgāja līdz Republikas laukumam, kamēr sieva beidza apdarīt majas darbus, - tur viņš uz gandrīz pavisam tukšas terases lasīja laikrakstus. Pēc tam viņi paēda pusdienas bārā pie Lavileta vārtiem, vakariņoja mājās un devās uz kino.

Ne viens, ne otrs vēl nezināja, ko darīs nākamajā dienā, otrdien - ja nu vienīgi mājās apēdīs frikasē, bet pēc tam, protams, abi dosies meklēt piedzīvojumus.

Tas bija dzīves ritms, pie kura vajadzēja pierast, jo likās tik dīvaini, ka komisāru nerausta šurpu turpu un viņam nenākas skaitīt ne stundas, ne minūtes.

Viņš negarlaikojās. Patiesību sakot, viņam tiešām bija mazliet kauns neko nedarīt. Vai sieva to saprata?

- Vai tu neiesi nopirki avīzes?

Tas jau bija kļuvis par paradumu. Pusvienpadsmitos Megrč devās pēc avīzēm, varbūt palasīt tās uz jau pazīstamās terases Republikas laukumā. Veidojās jauni paradumi. Tas viņu uzjautrināja.

Komisārs atkāpās no loga, apsēja kaklasaiti, uzvilka kurpes, sameklēja cepuri.

- Tev nav jānāk atpakaļ līdz kādiem pusvieniem.

Tagad, vairs neiedams uz Orfēvras krastmalu, Megrc apzinājās mulsinām pat sievu un atkal iedomājās savu māti, kura mēdza teikt:

“Izej uz stundiņu paspēlēties, bet nāc atpakaļ uz pusdienām!”

Pat durvju sardze uzlūkoja viņu ar aizdomām un tādu kā pārmetumu. Vai lielam un stipram vīram bija tiesības tā klejot apkārt, neko nedarot?

Lēnām aizbrauca ielu laistāmā mašīna, un viņš kā izrādē noskatījās tās izšļāktajās ūdens-lāsītēs, kas sprikstēja no mazajiem caurumiņiem, lai pēc tam noklātos uz asfalta.

Orfēvras krastmalā logi droši vien bija līdz galam vaļā, pa tiem varēja vērot Sēņu. Puse no kabinetiem bija tukši. Likā bija Po, kur viņam bija radi, - viņš atgriezīsies tikai piecpadsmitajā. Toranss, kas gadījuma pēc bija nopircis auto, apbraukāja Normandiju un Bretaņu.

Automašīnu tikpat kā nebija, arī taksometru bija maz. Republikas laukums likās sastindzis kā

\

uz skatu kartes, un kādu kustību tajā radīja vienīgi tūristu autobuss.

Megrē apstājās pie kioska, nopirka visas rīta avīzes, kuras parasti atrada uz sava rakstāmgalda un pāršķirstīja, pirms ķērās pie darba.

Tagad komisāram pietika laika tās izlasīt, un vakar viņš pat izlasīja sludinājumus.

Megre ierīkojās uz tās pašas terases, tajā pašā vietā, pasūtīja alu un pēc tam, kad bija noņēmis cepuri un noslaucījis pieri, jo jau metās karsts, atlocīja pirmo laikrakstu.

Divi lieli virsraksti vēstīja par starptautiskajiem notikumiem un kādu katastrofu ar astoņiem mirušajiem, jo kaut kur pie Grenobles bija ievēlies gravā autobuss. Viņa skatiens tūlīt apstājās pie kada cita virsraksta lappuses labajā pusē.

“LĪĶIS ATRASTS SKAPI”.

Ja ari komisāra nāsis nenotrīsēja, zināms satraukums viņa uzvedībā tomēr bija jūtams.

Kriminālpoliciju neizpauž ziņas par šausminošu atradumu, kas atklāts vakarrīt - pirmdien -pazīstama ārsta kabinetā Osmana bulvārī.

Šis ārsts ar sievu un dēlu pašlaik atpūšas Kot-dazīrā.

Mājkalpotāju, kas sāka darbu vakar no rīta, pēc turn, kad biju pavadījusi svētdienu kopā ar ģimeni, pārsteidza aizdomīga smaka, un viņa, atvērusi skapi, no kura šī smaka šķita uzvēdījam, atrada jaunas sievietes līķi.

Pretēji vispārpieņemtajam, kriminālpolicija negrib izpaust nekādas ziņas - tas liek domāt, ka šī lieta ir ārkārtīgi nozīmīga.

Doktors Z... par kuru ir runa, steidzami atsaukts atpakaļ, savukārt ārstam, kas viņu aizstājis prombūtnes laikā, varētu rasties nopietni sarežģījumi sakara ar dīvaino atradumu kolēģa kabinetā.

Mēs ceram, ka rīt spēsim iegūt kādas sīkākas ziņas par šo dīvaino notikumu.

Mcgrē atlocīja abus pārējos rīta laikrakstus, kurus bija nopircis.

Viens no tiem bija palaidis šo informāciju garām. Otrs, saņēmis to pārāk vēlu, bija ievietojis tikai dažas rindiņas, toties ar trekniem burtiem rakstītu virsrakstu.

“LĪĶIS DOKTORA KABINETĀ”.

Kopš vakardienas kriminālpolicija izmeklē kādu notikumu, kas var kļūt par jaunu Petio lietu, starpība tikai tāda, ka tajā iejaukti divi ārsti, nevis viens. Jo pie labi pazīstama praktizējoša ārsta Osmana bulvārī atrasts jaunas sievietes līķis, taču mums līdz šim nav izdevies saņemt tuvākas zinās.

>

4

Megrē pārsteigts nomurmināja:

- Stulbenis!

To viņš neteica par žurnālistiem, bet par Zanvjē, uz kuru šobrīd gūlās atbildība - pirmo reizi. Inspektors jau ilgi gaidīja šādu izdevību, jo iepriekšējās reizēs, kad Megrē devās atvaļinājumā, vienmēr atradās kāds vecākais inspektors, kam komisāru aizstāt.

Šajā gadā viņš aizvietoja komisāru uz nedēļām trim, un Megrē tikko bija paguvis atstāt Or-fēvras krastmalu, kad jau nācās izmeklēt kādu lietu, kura likās gana nozīmīga, cik nu bija iespējams spriest pēc avīzēs rakstītā.

Zanvjē jau bija izdarījis pirmo kļūdu: izlicis pa durvīm žurnālistus. Arī Megrē bija gadījies noslēpt viņiem kādu informāciju, taču šādu tādu savārstījumu komisārs tomēr viņiem piespēlēja, un, pat nepateikdams žurnālistiem neko, viņš centās izlikties, ka uzticējis tiem visu iespējamo.

Komisāra pirmā reakcija bija - doties uz tele-fonkabīni un zvanīt Zanvjē. Taču viņš laikus atcerējās, ka oficiāli atrodas Sabldolona.

Laikraksti ziņoja, ka līķis atrasts vakarrīt. Policija tūlīt bija uzsākusi lietu. Ja viss būtu kā parasti, avīzes publicētu informāciju jau pirmdienas pēcpusdienā.

Vai būtu iejaucies kāds, kas sēdēja augstā vietā? Vai Žanvjē pats būtu nolēmis, ka viss jātur slepenībā?

Pazīstams ārsts no Osmana bulvāra... Megrē šo kvartālu pazina; savulaik, tikko ieradušos Parīzē, viņu laikam visvairāk iespaidoja šī kvartāla mierīgie, elegantie nami ar vārtu velvēm, kuras pagalmu dziļumos lāva saskatīt senus staļļus, kastaņkoku mestās tīkamās ēnas un limuzīnus, kuri reizumis stāvēja arī ietves malā.

- Vai jūs man neiedotu žetonu?

Ne jau lai zvanītu uz Orfēvras krastmalu, jo tas viņam bija liegts, bet lai parunātu ar Pardonu, kas bija atpūties pie jūras jau jūnijā un vienīgais zināja par Megrē Parīzes brīvdienām.

Pardons bija savā kabinetā.

- Sakiet, lūdzami, vai jūs pazīstat kādu doktoru Z... kas dzīvo Osmana bulvārī?

Arī ārstam bija pieticis laika izlasīt avīzi.

- Šo jautājumu es brokastodams jau pats sev uzdevu. Ielūkojos mediķu rokasgrāmatā. Esmu visai ieintriģēts. Tiešām, runa ir par ļoti slavenu ārstu, doktoru Žāvu, agrāko slimnīcu internu, kuram ir visai plaša klientūra.

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Esmu divas vai trīs reizes ar šo ārstu ticies -pirms vairākiem gadiem, taču pēc tam pazaudēju viņu no redzesloka.

- Kāda tipa cilvēks viņš ir?

- Vai profesionālajā ziņā?

- Jā, vispirms jau tādā.

- Nopietns praktiķis, kas prot savu amatu. Viņam varētu būt četrdesmit vai četrdesmit pieci gadi. Izskatīgs vīrietis. Viss, ko viņam varētu pārmest - ja vien tā ir kāda kļūda - ka viņš specializējies augstākās sabiedrības apkalpošanā. Ne bez iemesla viņš iekārtojās Osmana bulvārī. Domāju, ka viņš pelna daudz naudas.

- Precējies?

- Par to uzzināju tikai no avīzes. Es to nemaz nezināju. Sakiet, Megrē, - jūs taču neskriesiet uz Orfēvras krastmalu, lai nodarbotos ar šo lietu?

- To es jums apsolu. Un tas otrs ārsts, par kuru bija runa?

- Šorīt es nebiju vienīgais, kas apzvanīja savus amatbrāļus. Diezgan reti gadās, ka tādas lietas notiek ar mūsu profesijā strādājošajiem, un mēs esam tikpat ziņkārīgi ka durvju sardzes. Tāpat kā lielākā daļa ārstu, kuri dodas brīvdienās, Zavs uz savas prombūtnes laiku pieņēma jaunu aizvietotāju. Es pats personīgi viņu nepazīstu un nedomāju, ka man kādreiz būtu gadījies viņu satikt. Runa ir par kādu Negrē, Žilbēru Negrē, kuram ir trīsdesmit gadu, viņš ir viens no profesora

Lebjē asistentiem. Tā jau ir norāde, jo par Lebjē runā, ka līdzstrādniekus viņš izvēloties ļoti rūpīgi un pārbaudot viņu dzīves apstākļus.

- Vai jūs esat ļoti aizņemts?

- Pašlaik?

- Vispār.

- Mazāk nekā parasti, jo lielākā daļa manu pacientu ir atvaļinājumā. Kāpēc jūs tā vaicājat?

- Man gribētos, lai jūs ievācat pēc iespējas vairāk informācijas par šiem abiem dakteriem.

- Vai jūs neaizmirstat, ka esat atvaļinājumā -pēc ārstu ieteikuma?

- Es apsolu nespert kāju Orfēvras krastmalā!

- Bet tas jums netraucēs klusībā nodarboties ar šo lietu. Vai tā?

- Apmēram.

- Labi. Es šur tur piezvanīšu pa telefonu.

- Varbūt mēs šovakar varētu satikties?

- Kāpēc lai jūs ar sievu neatnāktu pie manis vakariņās?

- Nē. Tas esmu es, kas grib jūs ielūgt - abus ar sievu - uz kādu bistro. Mēs ap astoņiem ienāksim jums pakaļ.

Pēkšņi Megrē nebija vairs gluži tas pats cilvēks, kas no rīta. Viņa sapņainība bija zudusi, viņš vairs nejutās kā mazs puika, kas kavē skolu.

Komisārs devās atpakaļ uz savu vietu terasē, pasūtīja vēl vienu kausu alus un domāja par

Žanvjē, kas bija briesmīgi uztraucies. Vai Žanvjē bija mēģinājis zvanīt viņam uz Sabklolonu, lai palūgtu padomu? Droši vien ne. Viņam bija prātā vadīt izmeklēšanu vienam pašam - līdz uzvaras vainagotām beigām.

Komisārs steidzās uzzināt par to ko vairāk, bet šobrīd, kad viņš atradās aiz kulisēm, komisāram, tāpat kā visiem pārējiem, atlika gaidīt iznākam pēcpusdienas avīzes.

Kad Megrē pārnāca pusdienās, sieva viņu uzlūkoja sarauktām uzacīm - viņa jau kaut ko nojauta.

- Vai tu kādu satiki?

- Nevienu. Es tikai piezvanīju Pardonam. Mēs šovakar vedīsim viņus vakariņās - uz kādu bistro, es vēl neesmu izdomājis, uz kuru.

- Vai tu nejūties labi?

- Esmu lieliskā formā!

Tā bija patiesība. Avīžu ievadraksti bija piešķīruši viņa brīvdienām jēgu, un vairs neuzmācās kārdinājums doties uz savu kabinetu, lai pārņemtu lietu. Šajā reizē viņš beidzot būs tikai skatītājs, un šī situācija jau likās uzjautrinoša.

- Ko mēs darīsim šopēcpusdien?

- Iesim pastaigāt pa Osmana bulvāri - un šo kvartālu.

Viņa neiebilda un nevaicāja vīram, kāpēc. Bija pietiekami daudz laika, tāpēc abi ēda, nelūkojoties pulkstenī, pie atvērta loga; tā nemēdza gadīties bieži. Pat Parīzes trokšņi nebija tādi kā parasti. Kakofoniskas simfonijas vietā atklīda tikai retas, skaidri izšķiramas skaņas - varēja dzirdēt taksometru, kas ap stūri iegriezās ielā, un smago mašīnu, kas apstājās pie mājas.

- Vai negribi atlaisties?

-Nē.

Kamēr sieva nokopa traukus un pēc tam ģērbās, viņš vēlreiz nokāpa lejā, lai nopirktu vakara avīzes. Par šo lietu jau vēstīja daudz iespaidīgāki virsraksti.

“JAUNA PĒTI О LIETA”,

“NOSLEPKAVOTA SIEVIETE SKAPĪ”,

“DIVUS ĀRSTUS CiAIDA APSŪDZĒTO SOLS”.

Izsmeļošākais raksts, kuru bija parakstījis jaunais Lasaņs - viens no apsviedīgākajiem reportieriem, vēstīja:

Kādā no Parīzes elegantākajiem kvartāliem, Osmana bulvārī, starp Miromenila un Kursela ielu, aizsākusies krimināllieta, kura solās būt visai sensacionāla un var sagādāt daudzus pārsteigumus.

Neraugoties uz to, ka policija neizrāda labo gribu, apgādājot mūs ar informāciju, pašu speķiem izdevies noskaidrot sekojošo.

Tātad - Osmana bulvāri 137 b, ceturtajā stāvā, jau piecus gadus dzīvo doktors Filips Žavs, četrdesmit četrus gadus vecs, ar sievu un trīsgadīgo meitiņu.

Žāvu ģimene aizņem vienu no diviem šā stāva dzīvokļiem, otrs pārvērsts par uzgaidāmo zāli un grezni iekārtotām konsultāciju telpām, jo šī ārsta pacienti ir no viselegantākajām aprindām, lielākā daļa - no augstākās sabiedrības.

I. jūlija Žāvu ģimene ar bērnu auklītes pavadībā pameta Parīzi un devas sešas nedēļas pavadīt Kannās, kur viņi noīrējuši villu "Marija Terēze”.

Tajā pašā datumā jauns ārsts, doktors Negrē, ieņēma kolēģa vietu, lai konsultāciju stundās pieņemtu pacientus.

Parasti bez auklītes Žiserāna jaunkundzes Žavicm vēl ir divas kalpotājas, taču viena - istabmeita, kuras vecāki dzīvo Normandijā - devusies atvaļinājumā reizē ar saimniekiem, un Parīzē palikusi piecdesmit vienu gadu vecā Žo-zefa Sovē.

Tā kā dzīvoklī neviens neuzturējās, viņai bija uzdots uzturēt kārtībā tikai darba telpas.

Doktors Negrē, kas ir vecpuisis un dzīvo mēbelētās istabās Senpēru ielā, ieradās katru rītu pulksten deviņos, pierakstīja izsaukumus, izgāja apgaitā pa pilsētu, ieturējās restorānā un pulksten divos atgriezās Osmana bulvārī, lai konsultētu pacientus.

Ap pulksten sešiem viņš atkal bija brīvs, un Zozefa Sovē izmantoja šo laiku, lai apmeklētu savu meitu, kura dzīvo tajā pašā kv art ala, Va-šingtoniclā, kur istabene pavada gandrīz visus brīvos vakarus.

Kas tad īsti noticis? Policijas klusēšanas dēļ mums ir grūti attēlot notikumu gailu, taču zināmas sakritības izdevās noskaidrot.

Pagājušajā sestdienā doktors Negrē izgāja no kabineta Osmana bulvārī pulksten pussešos, kamēr Zozefa vēl atradās tur. Pēcpusdiena viņš bija pieņēmis kādu pusduci pacientu, un neviens šajā namā nebija pamanījis nekādus nepiederīgus nācējus vai gājējus.

Svētdienu doktors Negrē pavadījis pie draugiem laukos, kamēr Zozefa šo dienu veltījusi meitai, uzturēdamās Vašingtoniclā, un atgriezusies tikai astoņos pirmdienas rītā.

Viņa kā parasti sākusi uzkopt salonu ar putekļu sucēju, bet pēc tam iegājusi kabinetā, kas atrodas pirms konsultāciju istabas.

Tikai ieejot šajā - trešajā - telpā, viņa sajutusi dīvainu smaku - saldenu un pretīgu, kā pali saci-ja, taču vel nav satraukusies.

Visbeidzot, dažas minūtes pirms deviņiem, viņa kļuva nemierīga un atvēra ceturtās telpas durvis - tā bija plašāka telpa, kuru izmantoja par laboratoriju. Smirdoņa nāca no šejienes, pareizāk sakot, no kāda skapja.

Tas izrādijās aizslēgts. Atslēgas durvīs nebija. Aplūkodama skapi, viņa izdzirda aiz muguras soļus, un pagriezusies ieraudzīja ienākušo doktoru Negrē.

Vai viņš satrūkās? Vai viņš nobāla? Par to nav noteiktu liecību, jo viss dzirdētais bija pretrunīgs. Doktors noprasījis:

- Ko jūs te darāt?

Viņa savukārt pavaicājusi:

- Vai jūs neko nesaožat?

Tad viņa sākusi runāt, ka droši vien tur ielīdusi un nosprāgusi žurka.

- Vai doktors Žavsjums neatstāja atslēgu?

Pēc dažām minūtēm Zozefa izgājusi no mājas, lai uzmeklētu atslēdznieku no Miromenila ielas, un pēc tam atgriezusies kopā ar viņu.

Megrē lasot prātoja, kur gan jaunais Lasaņs savācis šos faktus. Komisārs varēja zvērēt, ka tos viņam nav pastāstījusi Žozefa. Vēl mazāk ticams, ka to varēja izdarīt doktors Negrē. Durvju sardze? Pilnīgi iespējams. Varbūt vēlāk arī atslēdznieks?

Kad skapja durvis atvērtas, kļuvis redzams pilnīgi kails sievietes ķermenis, kas saliekts, lai to varētu ievietot šajā visai šaurajā telpā.

Tā kā komisārs Megrē devies atvaļinājumā, notikuma vietā ieradās inspektors Žanvjē kopā ar policijas ārstu, kamēr presei kādu mums vel nezināmu iemeslu dēļ netika ziņots itin nekas.

Līķa identifikācija nesagādāja nekādas grūtības, jo tā bija pati Žuva kundze, kuru visi domāja esam Kannās.

Ja neskaita asinsizplūdumu deniņos, labajā pusē, kas varētu būt radies ari no sasituma krītot, nekādās vardarbības pēdas uz līķa nebija saskatāmas.

Doktors Negrē apgalvo, ka nav redzējis Žuva kundzi ne sestdien, ne arī kādā citā dienā pēc doktora Žava un viņa sievas aizbraukšanas uz Kannām 1. jūlijā.

Zozefa apgalvoja to pašu.

Kā jaunā sieviete nogalināta ? Kad? Cik mums zināms, ārsts uzskata, ka nāve iestājusies sestdien.

Pirmdienas pēcpusdienā doktors Žavs, kuram par notikušo paziņoja pa telefonu, no Nicas izlidoja uz Parīzi.

Nakti viņš, tāpat kā doktors Negrē, pavadīja

Orfēvras krastmalā. Nekas nav zināms par to, kādas liecības abi šie cilvēki snieguši.

Vēl šorīt kriminālpolicijā mums atteicās paskaidrot, vai kāds no viņiem abiem arestēts.

Izmeklēšanas tiesnesis šajā lietā ir Komeljo, un viņš ir vēl nerunīgāks par inspektoru Žanvjē.

Mūsu korespondents Kannas mēģināja sazināties ar aukli Žiserāna jaunkundzi, kas palikusi tur kopā ar bērnu, taču nebija iespējams iekļūt villā, kuru jau divreiz bija apmeklējusi policija.

Šī lieta, kā redzams, ir viena no visnoslēpumainākajām pēdējo gadu krimināllietām, un vēl var sagaidīt daudz ko.

Kas nogalinājis Žava kundzi? Kāpēc? Un kāpēc viņas līķi pilnīgi kailu ieslēdza skapī, kas atrodas telpā aiz viņas vira konsultāciju istabas?

Gaidot jaunumus, kuri noteikti būs, mēs pievienojam dažas ziņas par personām, kas iejauktas šajā lietā.

Doktors Filips Žavs ir dzimis Puatjē, viņam ir četrdesmit četri gadi, un pēc tam, kad viņš ar izcilību pabeidza medicīnas studijas Parīzē, šis ārsts kļuva par slimnīcu internu.

Līdz precībām viņš dzīvoja Isīlemulino, kur viņam bija viens no pieticīgākajiem kabinetiem un pacienti - lielākoties tuvējo rūpnīcu strādnieki.

Pirms pieciem gadiem viņš apprecēja Evelīnu

Le Gerč, kas bija par viņu sešpadsmit gadus jaunāka, tātad viņa mira divdesmit astoņu gadu vecumā.

Lc Gcrē ģimenei Konkarno pieder konservu rūpnīca, mājsaimniecēm ir labi pazīstamas sardīnes “Lc Gcrē un Lorāns”.

Tūlīt pēc precībām jaunais pāris iekārtojās Osmana bulvārī - greznā dzīvoklī, un doktors Zavs tūlīt kļuva par vienu no galvaspilsētas iecienītākajiem ārstiem.

Pēc diviem gadiem Le Gere tēvs nomira, atstājot Konkarno uzņēmumu mantojumā dēlam īvam un meitai.

Žāvu pārim bija iris gadus veca meitiņa - Mi-šela.

Kas attiecas uz doktoru Ncgrē, arī viņš ir taisījis spīdošu karjeru. Viņš ir trīsdesmit gadus vecs, neprecējies un joprojām pieticīgi dzīvo savā studenta gadu istabiņā Senpēru ielā.

Viņš nav ierīkojis savu konsultāciju kabinetu un strādā kopā ar profesoru Lcbjē. Šī ir pirmā reize, kad viņš piekrita brīvdienu laikā aizvietot vienu no saviem kolēģiem.

Mēs mēģinājām uzzināt, vai Žāvu pāris satikās ar doktoru Ncgrē arī pirms tam un vai viņu starpā pastāvēja draudzīgas attiecības, taču to neizdevās noskaidrot.

Itin visur - vai tas būtu Orfēvras krastmalā,

Osmana bulvārī, vai ārstu aprindās - jāsastopas ar savādu klusēšanu.

Durvju sardze nav runīga un apgalvo vienīgi to, ka nav zinājusi par Zava kundzes atrašanos nama.

Mušu korespondents Kotdazīrā tomēr kaut ko ir uzzinājis, lai gan ne pārāk daudz. Nicas lidostā redzējuši pasažieri, kura atbilst Zava kundzes aprakstam, aizlidojam ar lidmašīnu sestdienas rītā pulksten 9.15, tā ir lidmašīna, kas ielido Orli pulksten 11.15. Lidsabiedrība atsakās apstiprināt, vai viņas vārds atrodams pasažieru sarakstā.

Šajā stundā, kad iespiež mūsu materiālu, doktors Pols ir ķēries pie līķa sekcijas.

Atgriezies mājās, Megrē rūpīgi izgrieza rakstu un ieslidināja to aktu vākos, kā mēdza darīt Orfēvras krastmalā, uzsākdams kādas lietas izmeklēšanu.

Tikai Orfēvras krastmalā viņa aktu vākos bija īsti - oriģināldokumenti, kamēr šeit nācās apmierināties ar avīžrakstiem, kuri vairāk vai mazāk līdzinājās daiļliteratūrai.

- Vai kārtībā, Megrē kundze?

Viņa iznāca no istabas gaišā katūna kleitā, ar mazu, baltu cepurīti galvā un baltiem cimdiem rokās - kad viņi tā soļoja zem rokas, abi tiešām atgādināja laulātu pāri, kas devies brīvdienās.

- Varētu domāt, ka tu beidzot sāc izklaidēties, - viņa aizrādīja, iesānis uzlūkojusi vīru.

Komisārs neatbildēja, tikai pasmaidīja - ne jau domājot par nabaga Žava kundzi, bet par to, ka Žanvjē noteikti ir aizrāvies ar šo lietu, kuru beidzot var cītīgi izmeklēt viens pats.

Otrā nodaļa

MIELASTS PIE ZILA TĒTIŅA

- Vai visiem kalvadosu? - viņš vaicāja, izvilkdams no kabatas pīpi - tieši tobrīd, kad viesmīle baltā priekšautiņā atnesa kafiju.

Komisārs uztvēra acuskatu, kuru viņam raidīja sieva, un arī to, kuru viņa pēc tam - jau slepenāk — raidīja Pardonam. Viņš nebija iereibis, pat ne mazliet iedzēris. Un noteikti netika dzēris vairāk par citiem, tomēr pats manīja, ka redzokļi kļuvuši savādi šaudīgi un runājot mežģās mēle, lai gan tas nemaz nebija viņam raksturīgi.

Divas reizes šī mielasta laikā Mcgrē kundze viņu uzlūkoja tādā kā saviļņojumā - pirmoreiz, kad viņš pasūtīja ceptus grunduļus, otrreiz - kad pēc tam pasūtīja desiņu ar ceptiem kartupeļiem.

Viņa pazina šo restorānu, kur abi nebija spēruši kāju divdesmit gadus, - arī agrāk viņi bija to apmeklējuši tikai reizes divas. Izkārtne bija vēl arvien tā pati: Pie Žila tētiņa. Koka galdiņi izrādījās nomainīti ar plastmasas galdiņiem uzkrītošās krāsās, un bārs telpas dziļumā - modernizēts. Neparasti likās tas, ka Zila tētiņš joprojām bija te un nelikās īpaši novecojis - pat tiktāl, ka viņa seja zem baltajiem, izspūrušajiem matiem atgādināja aktiera seju, kas parūkā tēlo daudz vecāku cilvēku.

Viņi ieradās Zuenvilā ar Pardonu auto, un Mcgrē izvēlējās restorānu pretī Mīlestības saliņai, kurai apkārt slīdēja laivas un smailītes.

Kaut kur līdzās notika balle, deju mūzikas taktis jaucās kopā ar restorānā mūziku. Apmeklētāju nebija daudz, lielākā daļa bija novilkuši žaketes, citi atnākuši bez tam - no kaimiņiem.

Vai tad Megrē uzticīgi neturējās pie tā plāna, kuru bija paredzējis savām brīvdienām?

- Ir tādas lietas, par kurām vienmēr runa, pat dungo dziesmās, bet kuras nekad nedara, - viņš maltītes sākumā paziņoja. - Piemēram - ēst zivju sacepumu bistro Mamas krastā. Sakiet, Pardon, cik reižu jums ir gadījies ēst zivju sacepumu Mamas krastā?

Doktors meklēja atmiņā. Tas ļoti uzjautrināja viņa sievu, kura sacīja:

- Vienu reizi, kad vīram vēl nebija pacientu.

- Tagad jūs redzat! Mēs - divas reizes. Vēl tika nolemts doties pastaigāties - zem rokas, Parīzes ielās, uz labu laimi...

- Ak vai, kur tas laiks! - Pardons nopūtās.

- Labs ir, šoreiz es to ņemu savā ziņā. Kā jums šķiet, ko mēs pēcpusdienā darījām? Mēs ar autobusu braucām uz Sentogistēna laukumu un, ak, brīnumu brīnumi, - autobuss bija gandrīz tukšs. Nebija neviena sastrēguma. Mēs izkāpām pie Osmana bulvāra...

- Nekur neapstādamies?

- Nekur neapstādamies.

Skaidrs, ka Mcgrē bija apskatījis doktora Zava māju. Pie kārtīgi nolakotajiem koka vārtiem pulcējās ziņkārīgie, viņus garlaikodamies uzlūkoja policists uniformā. Šī bija pirmā reize, kad šādā brīdī Megrē atradās dīkdieņu pusē, un tas viņu uzjautrināja. Nams atradās starp Austrumu paklaju tirgotavu un modistes vitrīnu - šī modiste noteikti bija ļoti dārga, jo apskatei bija izlikta viena vienīga cepure.

Tas bija buržuā nams - grezns, bet ne tik senatnīgs, kā Megrē bija iedomājies.

Pēc tam viņi - joprojām kājām - aizgāja līdz Ternu laukumam, kur iedzēra pa glāzītei kādā terasē, lai pēc tam nāktu atpakaļ pa Vagrama avēniju un Elizejas laukiem - kā provinciāļi, apmeklējot Parīzi.

-Tas ir lieliski! - Megrē nosprieda, sastādījis visai dīvainu ēdienkarti.

Pirmais saviļņotais acuskats no sievas puses bija atzinīgs tāpēc, ka viņš pasūtīja tieši to pašu, ko viņi pasūtīja toreiz. Viss likās viņu aizraujam - mūzika, pārīši, kurus varēja redzēt dodamies uz halli, airulaivas Marnā, nakts, kas viņus maz-pamazām ietina. Varēja manīt, ka komisāram gribējās novilkt žaketi tāpat ka pārējiem, taču viņš neuzdrošinājās - laikam Pardona dēļ.

Megrē kundzes skatiens, ko viņa uzmeta Par-donam, nozīmēja:

“Jus taču redzat, viņam ir labāk!”

Tiesa gan, komisārs jutās atslābinājies, pat it kā kļuvis jaunāks. Citi nezināja, ka šopavasar Megrē iznācis satraukties vairāk, nekā viņš būtu gribējis atzīt, pat atzīties sev pašam. Viņam gadījās justies nogurušam, uztraukties par visupēde-jiem niekiem, un viņš jau pats sev vaicāja, vai viss nebeigsies tāpat kā Bodāram.

Tas bija viens no viņa kolēģiem - no Uzziņu nodaļas - godājams cilvēks, pedantisks līdz bezgalībai, kuru pēkšņi sāka vajāt ar netaisnīgiem uzbrukumiem. Megrē aizstāvēja viņu, cik labi vien spēdams, bet aiz visas šīs lietas slēpās visai netīri politiski motīvi, jo dažiem augstās vielās sēdošajiem vajadzēja padarīt Bodāru par grēkāzi, lai paši liktos baltāki.

Viņiem tas izdevās. Bodārs cīnījās apmēram pusgadu, drīzāk jau - lai aizstāvētu savu godu, nevis krēslu, līdz kādu rītu, kāpjot augšup pa lielajām Orfēvras krastmalas kāpnēm, viņš bija nokritis un turpat miris.

Varbūt tieši Bodāra dēļ Megrē bija nolēmis ņemt atvaļinājumu un atļauties kādu mazu prieku, ko nekad nevarēja sev sagādāt.

Piemēram, tādu kā šīs vakariņas Marnas krastā. Kad viņš ieradās pakaļ Pardoniem Pikpusa ielā, doktors viņam patciea tikai tik vien, ka Žavs atgriezies mājās.

- Un Negrē? - Megrē pajautāja.

- Es nezinu.

Bija tik jocīgi uzzināt jaunumus no tāda cilvēka kā Pardons, kas darīja gluži citu darbu. Vakariņu laikā viņi par to vairs nerunāja. Tagad, kad pasniedza kalvadosu vīriešiem un liķieri abām sievietēm, viņas - tāpat, kā bija paradušas darīt pēc ieturēšanās Pikpusa ielā, - sabīdīja kopā savus sēžamos un ņēmās pusbalsī pļāpāt.

Gaiss bija maigs, mitrs, ar tādu ka vieglu mig-liņu, kura kāpa no upes.

Kāds pārītis airulaivā slīdēja pa ūdensvirsu, atskaņojot maigas dziesmiņas.

- Vēl nupat, - sacīja Pardons, - es runāju pa telefonu ar Deberlēnu. Viņš labi pazīst Filipu Žāvu, kopā ar viņu bijis interns un apmeklējis viņu līdz pašam pēdējam laikam.

- Ko viņš par to visu saka?

- Žavs, kā rādās, nācis no pavisam necilas ģimenes, no Puatjē. Viņa tēvs bija rēķinvedis bankā, māte - skolotāja. Tēvs miris, kad viņš vēl bi-

Та bija patiesība. Osmana bulvara lieta solījās būt viena no sarežģītākajām un aizraujošākajām, kādas vien viņam gadījies piedzīvot. Jau vide, kurā tā risināma, padarīja to kutelīgāku par citām. Allaž ir grūti nodarboties ar izmeklēšanu, ja lietā iejaukti augstākās sabiedrības cilvēki, jo ikviena pieļautā neveiklība var sagādāt lielas nepatikšanas. Turklāt šeit bija iejaukti ārsti. Dažu profesiju pārstāvji vairāk par citiem sargā sava aroda godu - virsnieki, pasniedzēji, koloniju ierēdņi un ari - lai cik dīvaini tas liktos - policisti.

Zanvjē, kas oficiāli vadīja izmeklēšanu, droši vien nācās pārvarēt daudz lielāku prclcslibu, ievācot ziņas par Žāvu un Negrc, nekā Megrē, kas šajā nolūkā izmantoja savu draugu Pardonu.

Turklāt nabaga Žanvjē iegadījās tiesnesis Ko-meljo, kas bija visnelāgākā rakstura maģistrāts no visiem. Komeljo bija bail no preses. Ik raksts, kas tika veltīts kādai izmeklēšanai, kura viņš bija iesaistīts, lika viņam drebēt un trīcēt - vai arī neganti sadusmoja.

- Vispirmām kārtām - nekādus reportierus! -viņš ikreiz paziņoja.

Turklāt vēl - lai izbēgtu no avīžnieku kritikas, jo tic bija visai nepacietīgi, viņam bija paradums uzklupt pirmajam aizdomās turētajam, kas pagadījās pie rokas, un nelaist vaļā.

Piecdesmit vai pat simt reizes savas karjeras

laikā Megrē bija stājies viņam pretī, dažkārt pat riskējot ar savu vietu.

г - Ko jūs gaidāt, kāpēc nearestējat vainīgo? -

rēja mazais tiesnesis ar smailajām ūsām.

- Lai viņš uzmet sev cilpu kaklā?

t - Vai ari - lai pāriet robežu, ko? Tad gan tas

tenku lapas izpriecāsies no sirds patikas...

Zanvjē nepiemita tāda pacietība kā Megrē, kurš novērsās vai domaja par ko citu, kad Ko-meljo zvēroja dusmās. Komisārs jutās pārliecināts, ka inspektors jau paša izmeklēšanas sākumā aizraidījis avīžniekus Komeljo dēļ, liegdams viņiem pat viselementārākās ziņas.

- Vai par Žilhcru Ncgrē nekā nav?

- Nekā vairāk par to, ko es jums jau pateicu. Viņš ir noslēgts. Ja neskaita darbošanos pie prof esora Ixb-je, viņš maz kur sastopams, un man nav nekādu ziņu par viņa personīgo dzīvi. Viņš droši vien nav sevišķi bagāts, jo vēl nav sagādājis sev praksi. Ja nu vienīgi gatavojas agregācijai* un domā kļūt par profesoru.

Būtu vieglāk par vieglu piezvanīt doktoram Polam - policijas ārstam, kas bija komisāra draugs, lai uzzinātu sekcijas rezultātus. Kas īsti bijis par cēloni Evelīnas Žavas nāvei? Laikraksti nerakstīja ne par revolveri, ne nazi, ne žņaugšanu.

Ja viņa gājusi bojā nelaimes gadījumā, tad ne-

*Šcit - pārbaudījums augstskolas mācībspēka nosaukuma iegūšanai - tulk. piez.

bija nekāda iemesla pārlocīt viņu uz pusēm un iebāzt skapī.

- Sakiet, Pardon, cik ilgu laiku pēc cilvēka nāves līķi vēl var locīt?

- Tas atkarīgs no līķa stinguma pakāpes. Un tā savukārt atkarīga no dažādiem faktoriem, piemēram, apkārtējās temperatūras. Dažos gadījumos tā var būt stunda. Citos - vairākas stundas.

Tas komisāram neko nedeva. Protams, viņš negribēja aizrauties ar šo lietu. Megrē bija nolēmis sekot tai, tāpat ka visi pārējie Francijas iedzīvotāji, - lasot avīzes, bet neuzsākt neko vairāk.

Viņš šobrīd bija tikai viens no sabiedrības locekļiem, nevis policists. Vienīgais, kas komisāram nedeva mieru, bija Žanvjē, kuram nācās uzņemties atbildību, pirmoreiz atbildot par kriminālpolicijas darbu šajā izmeklēšanā, turklāt vēl brīvdienu laikā, kad vismaz puse personāla bija projām.

- Vispirms vajadzētu uzzināt, vai Zavs sievas nāves laikā tiešām bija Kannās.

To bija viegli pārbaudīt, un Žanvjē noteikti bija iedomājies to izdarīt. Vienīgi - Megrē nezināja, ar kādiem rezultātiem.

Atbildi komisārs uzzināja tikai nākamajā dienā no rīta, kad jau pulksten astoņos nokāpa nopirkt avīzes. Pardoni pieveda viņus pie namdurvīm tieši pusnaktī. Pēc brītiņa, ģērbdamās nost, Megrē kundze nomurmināja:

- Vai In man apsoli neiet uz darbu?

- Es tev zvēru.

-Tev jau bija jūtami labāk, pats redzi! Pēc trim atpūtas dienām tu esi gluži cits cilvēks. Ja vienas no-mušītas sievietes dēļ tu zaudēsi savas brīvdienas...

- Es tās nezaudēšu.

Viņa nomierinājās, redzot vīru atveram bufeti un izņemam no turienes kalvadosa pudeli.

- Pēdējo lāsīti šovakar... - viņš nomurmināja.

Komisārs nedzēra tāpēc, ka būtu satraucies vai norūpējies, pat ne tādēļ, lai sevi uzmundrinātu, bet gluži pretēji - šovakar viņš dzēra tāpēc, ka jutās atpūties. Tas bija pēdējais mazais prieciņš, ko šī diena spēja sniegt.

Taču no rīta, pie loga stāvot, viņš negaidīja, kamēr sieva uzklās gultu, bet kāpa leja pēc avīzēm. Tādējādi viņš neatkāpās no dotā vārda. Viņš nenodarbojās ar šo lietu. Viņš tikai sekoja izmeklēšanai - tāpat ka citi lasītāji.

Virsraksti bija vēl treknāki nekā vakar, un uzkrītošākais no tiem skanēja tā:

“DIVU ĀRSTU DILEMMA”.

Konkurējošais izdevums izteicās uzmanīgāk: “ČETRU ATSLĒGU NOSLĒPUMS”.

Tiesa gan, abos bija rakstīts gandrīz viens un tas pats. Kā šķiet, policija vairs nebija tik nerunīga, jo laikraksti beidzot bija dabūjuši ziņas, kuras varēja nākt vienīgi no Orfēvras krastmalas vai izmeklēšanas tiesneša kabineta.

Vispirms ļoti virspusēji tika minēti fakti no policijas ārsta slēdziena.

Doktoru Polu izdūri tā pēcnāves sekciju parādīju, ka asins izplūdums upura deniņos labajā pusē, par ko jau rakstījām vakar, ir radies īsu laiciņu pirms upura nāves, taču sitiens nav bijis tik spēcīgs, lai izraisītu nāvi. Tas nav izdarīts ar kādu smagu priekšmetu. Runa varētu but par kritienu uz parketa vai dūres triecienu.

Daudz mīklaināks ir lakts, ka Evelīnas Žavas gurnā, kreisajā pusē, atrastas adatas dūriena pēdas, jo nav nekādu šaubu, ka dūriens izdarīts ar medicīnisko šļ irci.

Kādas zāles viņai iešļircinātas? Tas kļūs zināms tikai pēc ekspertīzes, kad eksperti būs visu pārbaudījuši.

Upuris nebija toksikomānijas pārņemts un nenodarbojās ar narkotiku iešļircināšanu, jo tādā gadījumā būtu atrastas arī senākas dūrienu pēdas. Vīrs par šo faktu atturējies jelko sacīt...

Megrē bija iekārtojies uz tās pašas terases,

kur vakar, - Republikas laukumā, debesis joprojām bija tikpat viendabīgi zilas, gaiss valgs un karsts.

Vakardienas vīna un kalvadosa deļ viņš pasūtīja kafiju un lēnām pukšķināja savu pīpi, lasot visas trīs slejas ar vairāk vai mazāk sensacionālo informāciju.

Galvenais jaunums bija tas, ka Žavs sestdien nav bijis Kannās un ieradies tur tikai svētdienas rītā, ar Zilo vilcienu.

Par ārsta nopratināšanas rezultātiem parskata nebija. Megrē, kas šādās lietas orientējās pietiekami labi un zināja, kā par tām mēdza rakstīt avīzes, noprata, ka tur kaut kas nav skaidrs.

Vispirms Žavs runājis par braucienu ar auto sestdienas pēcpusdienā - uz Montekarlo - un sacījis, ka nakti pavadījis šīs pilsētas kazino.

Viņam par nelaimi Nicas lidostas kalpotāji ievērojuši viņa auto, kas palicis stāvvietā no sestdienas pusdienlaika līdz svētdienas rītam, pulksten desmitiem.

Visā visumā Žanvjē bija labi strādājis. Megre iedomājās par daudzajiem telefonzvaniem, kuri bija nepieciešami, lai noskaidrotu notikumu secību.

Sestdien pulksten 9.15 Evelīna Žava ar taksometru ieradusies lidostā un aizlidojusi uz Parīzi.

Stundu vēlāk uz lidostu ar auto atbraucis vi-

ņas vīrs un apprasījies par nākamajām lidmašīnām. Pirms divpadsmitiem nevienas lidmašīnas nav bijis.

Gadījuma pēc kāda britu lidsabiedrības lidmašīna, kas aizkavējusies tāpēc, ka motoram bijis nepieciešams remonts, tobrīd gatavojusies pacelties gaisā, lai lidotu uz Londonu. Viņš iekāpis lajā, bet Londonā tūlīt varējis pārsēsties Parīzes lidmašīnā, ierazdamies Parīzē pulksten divos.

Osmana bulvāra nama durvju sardze tomēr palikusi pie sava. Viņa doktoru neesot redzējusi, tāpat neesot redzējusi arī viņa sievu.

Šī durvju sardze saucās Dibuā kundze, reportieris rakstīja, ka viņa esot vēl jauna sieviete, ļoti pretimnākošā, un viņai esot desmit gadus vecs dēls. Vīrs viņu pametis dažas dienas pēc dēla piedzimšanas, un viņa par vīru nekad vairs neko neesot dzirdējusi.

Viņa, kā minēja avīze, pavadījusi Orfēvras krastmalā divas stundas un, ārā nākdama, atteikusies sniegt jelkādu informāciju.

Avīzē bija publicēta sievietes fotogrāfija, taču seju nenācās viegli saskatīt, jo viņa bija to aizsegusi ar labo roku.

Megrē pazina Osmana bulvāra namus - tie bija celti apmēram vienā laikā un plānoti visai līdzīgi. Durvju sargu telpas bija diezgan plašas, ar tādu kā salonu un stiklotām dubultdurvim, kuras ļāva saskatīt nācējus un gājējus.

Dibua kundze bija redzējusi Žozefu - mājkalpotāju - ierodamies astoņos no rita. Viņa bija redzējusi pulksten deviņos atnākam doktoru Neg-rē. Viņa bija redzējusi doktoru nokāpjam lejā divpadsmitos desmit un atgriežamies divos, lai dotos projām pussešos.

Dīvaini, ka viņa nebija redzējusi ne doktoru Žāvu, ne viņa sievu.

Sievai taču kaut kā vajadzēja iekļūt mājā, ja jau viņu tur atrada mirušu.

Ka apgalvoja avīze, Žavs, ari piespiests pie sienas, atteicies paskaidrot, ko darījis Parīzē sestdienas pēcpusdienā, teikdams, ka tas esot viņa profesionālais noslēpums.

Viņš palaists vaļā. Vaļā palaists arī doktors Negrē - tā vēstīja pēdējās ziņas, un droši vien tas bija briesmīgs trieciens tiesnesim Komeljo.

Ieradusies Ori! lidosta pulksten 11.15, Žava kundze iekāpusi lidsabiedribai Air France piederošajā taksometrā, no kura izkāpusi Kapucīnu bulvāri. Šoferis viņu atcerējās, jo Evelīnai mugura bijis ļoti uzkrītošs balts kostīms Kotdazīras gaumē.

Baltais kostīms bija pazudis, tāpat tam pieskaņotās kurpes un viņas veļa.

Pēc Kapucīnu bulvāra jaunās sievietes pēdas nozuda - līdz pat brīdim, kad atslēdznieks atvēra skapja durvis, - tas ir, pirmdien, pulksten deviņos no rīta, Žozcfas un Negrē klātbūtnē.

Jautājums par atslēgām nedarīja šo lietu skaidrāku. Avīzes vēstīja, ka pavisam bijušas četras atslēgas, ar kurām iespējams atvērt gan dzīvokļa, gan ārsta darba telpu durvis. Viena no šīm atslēgām bija pie Zozefas, otra - pie doktora Negrē - uz saimnieka aizvietošanas laiku. Žāvām bija trešā atslēga, un ceturtā tikusi uzticēta durvju sardzei.

Evelīnai Žavai nav bijis savas Osmana bulvāra dzīvokļa atslēgas.

Tas nozīmēja, ka viņai kāds atvēris durvis. Ja vien, protams, durvju sardze nemelo un nav iedevusi viņai savējo.

Ja vēl doktors Pols būtu varējis precīzāk noteikt nāves iestāšanās laiku! Viņa slēdzienā bija teikts:

Sestdien, laikā no četriem pčc pusdienas lidz desmitiem vakarā.

Pulksten četros Negrē vēl bija Osmana bulvāri, tāpat Žozefa. Negrē devās projām pussešos, Žozefa ap sešiem, jo viņai tur vairs nekas nebija darāms un viņa bija nodomājusi vakariņot kopā ar meitu.

Žavs bija Parīzē kopš diviem pēcpusdienā, bet iekāpa Zilajā vilcienā bez piecām astoņos, Lionas stacijā.

Avīzē bija publicēta Zozefas fotogrāfija - viņa bija pārsteigta brīdī, kad nāca ārā no meitas dzīvokļa Vašingtonielā. Tā bija kalsna, mazliet vīrišķīga, liela auguma sieviete. Reportieris ļāva

nojaust, ka viņas meita, vārdā Antuanete, kurai bija divdesmit astoņi gadi, nevar lepoties ar nevainojamu uzvedību.

Tomēr, kā šķiet, mātei un meitai bija lieliskas attiecības. Zozefai bija sava istaba Osmana bulvāri, septītajā stāvā - tur dzīvoja arī citi kalpotāji no šī nama, taču viņa, cik vien bieži iespējams, devas pavadīt nakti pie meitas, kur viņai bija ari sava gulta. Tā notika arī sestdienas vakarā un svētdien.

Kad viņu pārsteidza fotogrāfs, viņa nebija slēpusi seju kā durvju sardze, tikai ar netīksmi raudzījās objektīvā.

Aukle turpināja dzīvot Kannās, ieslēgusies villā Marija Terčze kopā ar bērnu, - vietējie reportieri velti zvanīja pie nama durvīm.

Pēdējā ziņa trešās slejas galā bija: īvs Lc Ģērē, Evelīnas Zavas brālis, kas vadīja uzņēmumu Konkarno, ieradies Parīzē un apmeties Skriba viesnīcā.

Mcgrē pabeidza dzert kafiju, paprātoja, vai nepasūtīt vēl kaut ko, pēc tam salocīja avīzes un sāka soļot apkārt laukumam.

Parasti katra krimināllieta līdzinās kādai citai vai citām, jo iemeslu nogalināt - tāpat kā līdzekļu - nav nemaz tik daudz.

Taču Megrē velti meklēja savā atmiņā kādu līdzīgu gadījumu. Viņš bija pazinis četrus vai piecus ārstus - noziedzniekus. Viens no viņiem

Tulūzā pirms piecpadsmit gadiem bija nogalinājis savu pacienti, tīši iedodams viņai lielu toksisku zāļu devu. Tikai pēc trim gadiem gadījumam labpatika, lai nāktu gaismā motīvs - ārsts bija šai pacientei parādā lielas naudas summas un neatrada citu iespēju no šī parāda atbrīvoties.

Kāds cits, apmēram tajā pašā laikā, dzīvodams Francijas vidienē, bija lietojis medicīnisko šļirci, iešļircinādams pavisam ko citu, nekā bija parakstījis. Pēc tam viņš apgalvoja, ka izdarījis to netīšam, un viņu attaisnoja, jo nebija neiespējami, ka pēc nogurdinošas dienas ar daudzām mājas vizītēm viņš sajaucis ampulu, - jo vairāk tāpēc, ka slimnieces istabā valdījusi pustumsa.

Likās, ka Evelīna Žava nogalināta līdzīgā veidā.

Atšķirībā no abiem pārējiem gadījumiem ārsts bija nevis viens, bet divi.

Vai vīram bija kāda interese sievu nogalināt? Viņa bija bagāta. Tikai pateicoties precībām, viņš varēja pamest nomali, kur viņam neklājās viegli, un kļūt par augstākās sabiedrības ārstu galvaspilsētā.

Vai viņam bija kāds sakars? Varbūt viņš gatavojās dibināt jaunu ģimenes pavardu? Vai varbūt viņa sieva, atklājusi neuzticību, draudēja šķirties?

Iespējams bija viss.

Pat greizsirdības uzliesmojums. Neviens nezināja, kādos apstākļos Evelīna sestdienas rītā aizbraukusi no Kannām. Ko viņa teikusi savam vī-ram? Vai vīrs viņai atļāvis aizbraukt? Ja tā bija, tad varbūt Zavam ienācis prātā šaubīties, vai viņa devusies turp tādā nolūkā, kādu vīram minējusi?

Viens bija skaidrs - vīrs viņai sekojis, cik ātri vien spējis, un ieradies Parīzē tikai mazliet vēlāk nekā viņa.

Vai Evelīna Žava būtu bijusi jaunā Negrē mīļākā? Varbūt viņa tāda bija jau ilgi? Vai tā būtu viņa, kas ieteica virām pieņemt Negrē sev par aizvietotāju uz brīvdienu laiku?

Ari Negrē varēja būt kāds iemesls no viņas atbrīvoties. Piemēram, ja viņam bija cili precību plāni, bet Evelīna no savas puses taisījās pamest vīru, lai apprecētu viņu.

Vai varbūt...

Megrē negāja uz Rišāra Lenuāra bulvāra pusi, bet devās Lielo bulvāru virzienā - tie reti kad bija redzēti tik tukši. Pie Sendenī vārtiem viņš iegāja alusbārā un apsēdās iekštelpā, kur pasūtīja kausu alus un rakstāmlietas.

Tā kā komisārs šobrīd bija tikai viens no daudzajiem sabiedrības locekļiem, šo lomu vajadzēja spēlēt līdz beigām, un viņš ironiski pasmaidīja, rakstīdams ar lielajiem burtiem:

“BET KĀDA VELNA PĒC VIŅA BIJA KAILA?”

Uz aploksnes viņš uzrakstīja Žanvjē uzvārdu un adresi - Orfēvras krastmalā. Skaidrs, ka komisārs neparakstījās. Tikai retos gadījumos cilvēki, kuri dod kādas norādes policijai, mēdz savus sūtījumus parakstīt. Viņš iedomājās Mērsa sejas izteiksmi laboratorijā, ja viņam palūgs pārbaudīt pirkstu nospiedumus, -jo komisāra pirkstu nospiedumi tur bija.

Taču šī vēstule bija pārāk ikdienišķa, lai Žanvjc liktu meklct pirkstu nospiedumus. Drīzāk gan viņš paraustīs plecus.

Un tomēr, iespējams, tieši te slēpās mīklas atrisinājums. Vai nu jauna sieviete bija izģērbusies pati, vai arī tika izģērbta pēc tam, kad jau bija mirusi.

Tā kā uz ķermeņa nekādu ievainojumu nebija, drēbēs nevarēja būt notraipītas ar asinīm, tāpēc Megrē nevarēja iedomāties nekādu citu iemeslu, kāpēc jaunā sieviete izģērbta.

No otras puses raugoties - kāpēc lai viņa izģērbtos gluži kaila laikā no četriem pēcpusdienā līdz desmitiem vakarā? Lai pārģērbtos? To viņa būtu darījusi dzīvoklī, kas atradās kāpņu laukumiņa otrā pusē, - tur bija viņas istaba un drēbes.

Mazgāties viņa netaisījās ne tik. Viena no avīzēm bija publicējusi detalizētu notikuma vietas plānu.

Dzīvoklī, kas atradās labajā pusē, bija priekšnams, liela viesistaba, mazāks salons, kuru sauca par buduāru, trīs istabas, ēdamistaba, virtuve un vannasistaba.

Kreisās puses dzīvokļa telpās atradās tikai Žava darba telpas - plāns bija gandrīz tāds pats, tikai telpas paredzētas citiem nolūkiem.

Šīs nudien bija vienas no ērtākajām ārsta pieņemamajām telpām Parīzē. Salons bija pārveidots par uzgaidāmo istabu - kā apgalvoja avīze, tā bija apmēbelēta vistīrākajā ampīra stilā. Ampīra stilā bija arī Zava kabinets, citkārtējais buduārs, kur viņš aprunājās ar saviem pacientiem pirms tam, kad izmeklēja viņus nākamajā istabā.

Pēc šīs konsultāciju istabas, kuras izvietojums atbilda salonam-otrā pusē, bija vēl viena, kur atradās rentgena aparāts un dažas citas ierīces.

Visbeidzot bija laboratorija ar skapjiem no grīdas līdz griestiem. Vannasistaba šeit netika lietota, tur glabājās somas un saimniecības piederumi, bet virtuvē bija novietoti dažādi tīrāmie rīki un priekšmeti, kuriem nevarēja atrast vietu.

Bija vēl viena istaba, kur atradās gulta un guļamistabas mēbeles; tā likās paredzēta gadījumam, ja Žāvu pāris uzņēma kādu viesi vai ieradās kāds pārguris cilvēks, kuram uz laiciņu vajadzēja atgulties.

Avīzē nebija rakstīts, vai gulta bijusi sajaukta. Pieņemot, ka Evelīna nogalināta blakusdzīvoklī, - kāpēc tad uzņemties risku un stiept viņu uz kabinetu pāri kāpņu' laukumiņam, ja turpat pietika skapju, kuros varēja noslēpt līķi?

Kāpēc vajadzēja nest prom drēbes?

Vai slepkava, piemēram, bija nodomājis vēlāk atnākt līķim pakaļ, lai to iemestu Sčnā vai nomestu kādā Parīzes apkaimes mežā?

Šāda hipotēze savukārt radīja jaunus jautājumus. Zavs bija ieradies Kannās bez auto, jo viņa mašīna palika Nicas lidostā.

Vai Negrč bija automašīna?

Avīzes par šo jautājumu cieta klusu.

Ja slepkava bija nodomājis dabūt prom līķi, tad viņam vajadzēja auto...

Megrē bija atsācis soļot un neviļus apstājās pie pazīstamas vitrīnas - tas bija kinoteātris, kuru viņš kopā ar sievu mēdza visbiežāk apmeklēt.

Fonā apskatei izliktām rotaslietām kādā spoguli viņš ieraudzīja savu attclu - ar sarauktām uzacīm, gandrīz vai saniknotu, pūloties kaut ko apjēgt, - un pasmējās par sevi pašu.

Tas viss patiesībā taču neko nenozīmēja. Viņš taustījās tukšumā. Pēkšņi komisārs saprata, kā jūtas sabiedrības loceklis, kas par krimināllietu norisi spriež tikai pēc publikācijām avīzēs.

Domai par auto nebija pamata. Vai tad savas karjeras laikā viņš vismaz reizes trīs nebija piedzīvojis to, ka slepkavas - tostarp kāda sieviete - aizved upuri taksometrā uz staciju, kur to novieto bagāžas glabātuvē? Pietiktu ar palielāku somu vai skalu grozu - tādu tirdzniecībā bija pietiekami.

Vai šajā gadījumā slepkavam nebija nolūka pirms šī pēdējā ceļojuma padarīt līķi nepazīstamu, lai to nevarētu identificēt?

Ja vainīgais bija Negrē, tad kāpēc viņš neatgriezās svētdien, lai pabeigtu savu darāmo, - darbalauks taču bija brīvs, jo Zozefa bija aizgājusi pie meitas?

Ari uz šo jautājumu bija rodama atbilde: svētdien viņam nebija nekāda iemesla atgriezties Os-mana bulvārī, un durvju sardze noteikti būtu ievērojusi viņa atgriešanos, it īpaši tad, ja viņš pec tam ietu ārā ar lielu ceļasomu.

- Tu izskaties tā, it ka būtu labā garastāvoklī, - sacīja komisāra sieva, kad atvēra viņam dzīvokļa durvis.

Tā bija tāpēc, ka viņš pats par sevi uzjautrinājās. Megrc šobrīd spēlēja detektīvu amatieri, lai gan vienmēr bija par viņiem smējies. Tur, Orfēvras krastmalā, viņi apstrādāja precīzas ziņas - tiklīdz radās kāda hipotēze, viņiem bija iespēja to pārbaudīt.

Megrc kundze jau bija gandrīz saģērbusies, taču vēl nebija uzlikusi cepuri un uzvilkusi cimdus — vīrs bija apsolījis vest viņu pusdienās uz itāliešu restorānu Klišī bulvārī.

Šajā ziņā Megrē noimprovizēja, lai cik dīvaini tas liktos. Ja ari viņam nebija precīza plāna, kā aizpildīt dienu, ja arī viņš ļāva vaļu kādām fantāzijām, tad tomēr vadījās pēc vairāk vai mazāk noteiktas pamatdomas.

Kā jau Megrē vakar atzinās savam draugam Pardonam, tagad viņš varēja īstenot dažas idejas, kuras nevarēja atļauties īstenot tad, kad darīja savu ikdienas darbu.

Tā komisārs bija iegriezies krodziņā Pie Zilu tētiņu nogaršot grunduļu sacepumu un apceptu desiņu. Varbūt tas viss nebija gluži tik garšīgs kā pirms divdesmit gadiem, taču viņš jutās apmierināts.

Viņš bija apmierināts arī no rīta, pa logu vērodams gājējus Rišāra Lenuāra bulvārī un kravas mašīnas, kuras iebrauca pie Katuāra un Polī, kā ari tās, kuras no turienes izbrauca.

Itāliešu restorāns Klišī bulvārī, kurp viņš aizveda sievu, Megrē nebija pazīstams. Viņš nekad vēl nebija spēris tur kāju, taču garāmiedams šad un tad ielūkojās pustumsā, nodomādams, ka būtu varen jauki tur iegriezties nogaršot spageti.

Komisāram prātā bija vēl kāda iecere, taču par to viņš sievai nesacīja, baidīdamies, ka viņa smiesies. Varbūt vajadzēja šim nolūkam izvēlēties kādu mazapmeklētu nostūri - teiksim, Vožlaukuma vai Monsurī parkā?

Viņam gribējās apsēsties uz soliņa un palikt sēžam ilgāku laiku - mierīgi, neko nedomājot, pīpējot pīpi un nolūkojoties, kā rotaļājas bērni.

- Vai esi gatavs? - pavaicāja Megrē kundze, vilkdama rokās savus baltos cimdus.

Viņa bija iesmaržojusies gluži kā svētdienās

vai vakaros, kad abi devās uz kino, un apvilkusi savu puķaino kleitu.

- Vienu mirklīti.

Viņam vēl bija jāizgriež un jāieslidina dzeltenajos aktu vākos šīrita avīžraksti.

Pēc pusdienām viņi lēnām uzkāpa līdz Sakre-kcras baznīcai - gluži kā tūristi, un, ejot pa Lepi-ka ielu, Megrē kundze ik pa laikam apstājās, lai atvilktu elpu.

Trešā nodaļa

MĪLĒTĀJU viedoklis

Viņi izvelējās svītrainu, zili baltu saulessargu. Tertra laukumā centās ieplesties veselas trīs kafejnīcas, katra izbīdīja savu terasi, cik tālu vien spēdama, un saulessargi atgādināja karogus: oranži, tumšzili, zilibaltsvītroti. Metāla krēsli bija tādi paši, galdiņi tāpat un, protams, atvēsinātais vīns, kuru pasniedza krūkās. Tie bija kā nebeidzami svētki - ar mašīnām, kuras iznira no kādas ieliņas, itin kā atbīdīdamas mūrus, ar fotoaparātiem bruņotiem tūristiem, ar gleznotājiem - lielākoties tās gan bija sievietes - pie molbertiem. Te bija pat ugunsrijējs, kas turklāt vēl rija arī zobenus.

Ari šeit Megrē un viņa sievai gadījās saskalī-

lies. Būdami divatā, viņi nekad daudz nerunāja. Un skatienos, kurus viņi šodien pārmija, bija gan nostalģija, gan atzinība.

Šis, protams, vairs nebija tas Tertra laukums, kuru viņi pazina, kad Megrē sāka savu darbību kā sekretārs kādā policijas komisariātā, un tomēr interesants - tagad te bija kā krāsainā, trokšņaina gadatirgu, vulgaritāte likās kļuvusi agresīvāka. Vai arī viņi bija tā mainījušies? Kāpēc vēlēties, lai viss cits paliktu nemainīgs, kamēr mēs paši novecojam?

To vai apmēram to viņi paziņoja viens otram, pakustinot plakstus, - un arī pateicās viens otram.

Vēsais vīns bija svaigs, mazliet paskābs. Salokāmais krēsls čīkstēja zem komisāra svara -viņam bija paradums atgāzties pret atzveltni. Turpat blakus viņiem sēdēja mīlētāji, kuriem par abiem kopā vēl nebija četrdesmit gadu, turēdamies rokās un klusumā nolūkodamies, kā šurpu turpu staigā tūristi. Puisim bija pārāk gari mati, meitenei tie bija pārāk īsi. Mājas bija nokrāsotas kā operetes dekorācijā. Gids no kāda autobusa ar megafonu pie mutes kaut ko stāstīja angliski, pēc tam arī vāciski.

Tieši tobrīd stāstījumu pārtrauca avīžpuika, nesakarīgi kliegdams, tā ka varēja saprast tikai dažus vārdus:

-... sensacionāli atklājumi!...

Megrē pastiepa roku un noknakšķināja pirkstus, gluži kā skolā. Viņš nopirka divas konkurējošās pēcpusdienas avi/es, bet mīlētāji viņiem blakus apmierinājās ar to, ka nopirka tikai vienu.

Komisārs paturēja sev to, kurā strādāja jaunais Lasaņs, bet otru iedeva sievai.

Pirmajā lappusē bija ievietota liela jaunas meitenes fotogrāfija - viņa bija peldkostīmā, atspiedusies pret laivu. Jaunajai meitenei bija slaidas kājas un lieli, kā arī smailas, mazas, neattīstītas krūtis. Viņa uzsmaidīja objektīvam bikli un kautri.

Kāpēc viņa izskatījās pēc cilvēka, kuram jau pats liktenis lēmis upura lomu? Klišeja bija neskaidra. Avīžnieki bija palielinājuši pludmalē, ne pārāk labā apgaismojumā uzņemtu momentuzņēmumu.

“Evelīna Zava,” tur bija lasāms. “Tādu viņu nofotografēja brālis tajā gadā, kad viņa iepazinās ar doktoru Žāvu.”

Provinces jaunkundze - saprātīga un melanholiska, droši vien stingri audzināta - tobrīd ieelpoja pavisam citas pasaules gaisu.

Tālāk sekoja paskaidrojums, ka uzņēmumu Lasaņam iedevis īvs. Le Gerē.

“DOKTORS NEGRĒ SNIEDZ MUMS INTERVIJU”.

Tātad viens no abiem ārstiem bija piekritis sniegt interviju - ja ne vairākiem žurnālistiem, tad vismaz vienam. Lasaņs - tievs rūsganmatis, kustīgs kā pērtiķis, droši vien bija pavadījis satraucošas stundas, un Megrē iedomājās, kā viņš steidzās atpakaļ uz avīzes redakciju un pie sava galda laboja slejas, kuras citu pēc citas atnesa izsūtāmie, - un gabalu pa gabalam pievienoja jaunus posmus šai mozaīkai.

Ja arī tur nebija nekā īpaši sensacionāla, kā apgalvoja avīžu pārdevējs, nekādu īpašu atklājumu - teksts tomēr bija interesants.

Lasaņs, kā parasti, vispirms sāka ar darbības vietas aprakstu.

Doktors Negrē piekrita mums sniegt ārkārtas interviju savā dzīvoklī Scnperu ielā, vecā nama, kas atrodas netālu no Scnžermēndeprč.

Sis nams, kas reiz. bija savrupmāja, uz frontona saglabājis kādas dižciltīgas franču ģimenes ģerboni, taču pārveidotajā ēkā jau sen mitinās daudzas ģimenes.

Pagalms ir piebāzts ar divriteņiem, mopēdiem un bērnu ratiņiem. Apakšstāvā ir galdniekdarbnī-ca, un kāpņu pakāpieni ir apdiluši, gluži tāpat kā lieliskās kaltās čuguna margas.

Tā mēs uzkāpām piektajā stāvā - mansardā, kur reiz bijušas kalpotāju istabas, un tumša gaiteņa gala pieklauvējām pie durvīm, pie kurām ar spraudīti bija piesprausta vienkārša vizītkarte.

Mums biju norunāts tikšanās laiks. Kad atveras durvis, atradām aiz tām jaunu vīrieti ar brūniem matiem un blāvu ādu, kurš būtu varējis spēlēt galveno lomu kādā filmā.

Doktors Negrē, kā viņš mums vēlāk pastāstīja, ir no Francijas dienvidiem, no Nimes, kur viņa ģimene dzivojot jau vairākas paaudzes. Sī ģimene piedzīvojusi gan spožumu, gan postu. Kāds Negre ir bijis Napoleona flotes ārsts. Kāds cits Luija Filipa laikā bija prokurors.

Doktora Negre tēvs, kurš vel esot dzīvs, ir fotogrāfs. un doktors esot mācījies Monpcljē universitātē.

Doktors...

Megre pārtrauca lasīšanu, lai ieklausītos. Abi mīlētāji pie blakusgaldiņa lasīja to pašu avīzi, apmēram tajā pašā laikā, un jaunā meitene nomurmināja:

- Un ko es tev teicu?

- Ko tad?

- Ka tas viss noticis mīlestības dēļ.

- Ļauj man izlasīt turpinājumu!

Megrē nenoteikti pasmaidīja un turpināja lasīt.

Doktors, ar visu savu lielisko izskatu, mums likās vienkāršs un nopietns cilvēks, kuru pēdējo dienu notikumi dziļi satriekuši.

Viņa dzīvoklis izskatījās vairāk pēc studenta mitekļa, nekā dzīvokļa, kur dzīvo ārsts, kas taisījis spīdošu karjeru. Mūs viņš pieņēma istabā, kura reizē ir gan darba kabinets, gan salons, gan ēdamistaba. Caur atvērtajām durvīm mēs saskatījām vēl vienu pieticīgi iekārtotu istabu un mazītiņu virtuvīti.

- Es neko nesaprotu no nolikušā, - vispirms paziņoja doktors Negrē, apsēzdamies uz palodzes un norādīdams uz senlaicīgu sarkana plīša klubkrēslu. - Policija, pēc tam arī izmeklēšanas tiesnesis, mani ilgi pratināja, uzdodot man tādus jautājumus, uz kuriem nebija iespējams atbildēt. Kā rādās, mani tur aizdomās par to, ka esmu nogalinājis Zava kundzi. Bet kāpēc, jā, kāpēc lai es to darītu?

Biezās uzacis bija saaugušas kopā, piešķirot viņa skatienam lielāku dziļumu. Uz galda vēl atradās aukstas maltītes atliekas - droši vien durvju sardze bija viņam nopirkusi ko ēdamu tepat kvartālā. Viņš nebija skuvies, viņam nebija ne vestes, ne kaklasaites.

Es vaicāju:

- Vai atļausiet man mūsu lasītāju vārdā savukārt uzdot jums dažus jautājumus?

-Atbildēšu, cik labi vien spēdams.

- Pat tad, ja tic būtu nesmalkjutigi?

Viņš nenoteikti pamāja - kā cilvēks, kuram jau uzdoti visnesmalkjūtīgākie jautājumi.

- Vispirms - cik ilgi jūs jau pazīstat Žāvu laulāto pāri?

- Es pazīstu doktoru Žāvu jau (rīs gadus. Arī tur man jautāja to pašu.

- Kur jūs ar viņu iepazināties?

- Pie mana darba devēja, profesora Lebjē, kura asistents es esmu. Žavs reizēm atved pie mums uz konsultāciju savus pacientus, un reiz, kad es steidzos uz pilsētas centru, viņš aizveda mani sava automašīnā.

- Vai jūs kļuvāt draugi?

- Viņš man teica, ka vēlētos, lai es kādu dienu ierodos pie viņiem pusdienas.

- Vai jūs aizgājāt ?

- Pēc sešiem mēnešiem, gadījuma pēc. Pēc kādas konsultācijās pie profesora Lebjē viņš pavaicāja, vai man šis vakars neesot brīvs, jo viņš rīkojot vakariņas interesantiem cilvēkiem, un tā es ierados Osinana bulvāri.

- Vai laja reizē jūs iepazināties arŽava kundzi?

-Jā.

- Kādu iespaidu viņa uz jums atstāja?

- Es biju visnenozīmīgākais no apmeklētājiem un sēdēju pie durvīm. Man nebija nekādas iespējas ar viņu parunāties.

- Vai viņa izskatījās pēc laimīgas sievietes?

- Ne laimīgas, ne nelaimīgas. Viņa izturējās tā, kā jau daždien mājas saimniece.

- Vai jūs pēcāk bieži bijāt lūgts viesis Osma-na bulvāri?

- Diezgan bieži.

- Kā apgalvo jūsu amatbrāļi, jūs viesos ejat reti un reti ieturaties pilsētā.

Tagad Ncgrē likās nedaudz apmulsis. Pēc tam viņš pasmaidīja.

- Žāvu pāris, - viņš sacīja, - bieži uzņēma viesus, vismaz reizi nedēļā, un pie viņiem vienmēr viesojās vismaz piecpadsmit cilvēki.

Reizēm gadījās kāda “lieka" jauna sieviete vai meitene, un tad man zvanija pēdējā brīdī, lai viņai butu galdabiedrs - tā sakot, “aizlāpīja caurumu”.

- Kāpēc jūs pieņēmāt tādus ielūgumus?

- Tāpēc, ka viņi man bija simpātiski.

- Abi divi?

- Jā, abi divi.

- Ko jūs domājāt par Žāvu?

- Ka viņš ir lielisks praktiķis.

- Un kā cilvēks?

- Esmu viņu vienmēr uzskatījis par godājamu cilvēku, pat sīkumaini godīgu.

- Un tomēr jums varētu nepatikt augstākās sabiedrības ārsti.

- Viņš nebija tikai augstākās sabiedrības ārsts.

- Vai jūs mazpamazām nekļuvāt par ģimenes draugu?

- Draugs - tas ir par skaļu teikts. Neraugoties uz gadu starpību, mums ar Filipu bija ļoti labas attiecības.

- Vai jūs esat uz “tu"?

- Es ne ar vienu neesmu uz “tu”. Iespējams, ka tas man pielipis no Nīmes protestantiskās gaisotnes, kādā esmu dzimis un pavadījis jaunību.

- Tātad ar Evelīnu Žāvu jūs ne tik nebijāt uz “tu”?

-Nē.

V"

Sis “nē”noskanēja diezgan sausi.

- Kādas bija jūsu attiecības ar viņu ?

- Korektas. Es varētu sacīt - draudzīgas.

- Vai viņa jums kratīja sirdi?

- Viņa tikai teica to pašu, ko es jau zināju no viņas vīra sacītā, - ka nekad neesot dzīvojusi tādu dzīvi kā citas sievietes.

- Kāpēc tā?

- Veselības dēļ.

- Vai tad viņa bija slimīga ?

- Es nebiju viņas ārstējošais ārsts, un domāju, ka neatklāšu nekādu glabājamu noslēpumu, ja pateikšu, ka viņai bija Stokera-Adamsa slimība. To sauc arī par palēnināto pulsu. Viņas sirds jau kopš bērnības sita nevis septiņdesmit reizes minūtē, kā normāli jābūt, bet gan četrdesmit vai četrdesmit piecas.

- Kādas tad ir šīs slimības pazīmes?

- Slimnieks dzīvo apmēram tāpat kā visi citi. Tikai riskē jebkurā brīdī paģībt - var sākties arī krampji un iestāties pēkšņa nāve.

- Vai viņa to zināja?

- Kopš divpadsmit gadu vecuma. Pēc konsultācijas pie slavena speciālista - viņa noklausījusies pie durvīm un visu dzirdējusi.

- Vai tad viņa bija iebaidīta ?

- Nē. Rezignēta.

- Tomēr viņa bija arī jautra.

- Tā bija tāda klusa jautrība, ja var tā izteikties. Varētu sacīt, ka viņa baidījās vienmēr - jo pārliecīga jautrība varētu izraisīt krīzi.

- Vai tad viņa nebaidījās dzemdēt bērnu?

- Nē. Gluži otrādi, viņa ļoti priecājās, ka varēs aiz sevis kaut ko atstāt, pat ja tas viņai maksātu dzīvību.

- Vai viņa mīlēja savu vīru?

- Jādomā gan, tāpēc taču viņu apprecēja.

- Vai vīrs mīlēja viņu?

- Es redzēju, ka viņš pret sievu vienmēr izturējās ļoti uzmanīgi.

- Vai jums ir gadījies viņu satikt vienu pašu, es gribēju teikt, vīra prombūtnē?

Klusums. Jaunā ārsta piere sakrunkojās.

- Jā un nē. Nekad neesmu gājis apmeklēt tieši viņu. Reizēm, kad biju Osmana bulvārī, Žāvu steidzīgi izsauca pie kāda slimnieka.

- Vai šādos apstākļos viņa nekad nemēģināja jums kratīt sirdi?

- Nē. Ne tā, lai to varētu saukt par sirds kratīšanu.

- Teiksim, runāt ar jums par savu dzīvi?

- Tāpat kā jebkurš runā par savu pagātni un bērnību.

- Tātad jūs kļuvāt labi draugi?

- Ja jūs to tā saprotat.

- Vai viņa nekad nav bijusi šeit, šajā dzīvoklī?

Atkal klusums.

- Kāpēc jūs to man vaicājat?

- Atbildēšu jums vaļsirdīgi. Jūsu durvju sardze, kurai es parādīju Evelīnas Zavas fotogrāfiju, apgalvo, ka vismaz divas reizes redzējusi viņu uzkāpjam pie jums augšā, otrā reize bijusi pirms sešām nedēļām.

- Durvju sardze melo vai arī ir pārskatījusies.

Pie kaimiņu galdiņa jaunā meitene sacīja:

- Kuram tu tici? Durvju sardzei vai doktoram?

Viņi lasīja vienādā ritmā. Mīlnieks atbildēja:

- Visas durvju sardzes ir blēdes, bet ari doktors neliekas jūtamies īsti savā ādā.

- Es taču tev teicu, ka tur ir runa par mīlestību...

Mcgrē kundze, kas jau bija beigusi lasīt rakstu otrā avīzē - tas droši vien bija īsāks - nolika laikrakstu uz ceļiem un sapņaini sāka vērot tūristu pārvietošanos.

Mcgrē aizmirsa to lomu, kāda viņam bija kriminālpolicijā, to amatu, kuru pildīja visu savu mūžu, un sāka lasīt avizi tā, kā to darītu jebkurš šajā ielā. Un uzreiz izdarīja mazu atklājumu, kas viņu aizrāva.

Parasti morālisti - tic, kas jaucas citu dzīvē, dodot viņiem padomus, - to sauc par neveselīgu interesi vai perversu instinktu, kas liek lasītājiem tā mesties uz lasāmvielu par noziegumiem vai katastrofām.

Daudz par to nedomādams, komisārs vēl vakar bija gatavs viņiem piebiedroties.

Taču viņš pēkšņi saprata, ka te viss gluži tik skaidrs nemaz nebija, un šo - jauno - uzskatu viņam palīdzēja veidot pie blakusgaldiņa sēdošās meitenes viedoklis.

Vai lasītāji tikpat drudžaini nemeklēja lasāmvielu par varoņiem vai neparastiem cilvēkiem?

Varbūt ļaudis gribēja uzzināt, cik tālu cilvēks spēj iet - gan labu, gan sliktu darot?

Jaunās meitenes ziņkāre - tepat blakus pie galdiņa - vai tā neradās tāpēc, ka viņa, iesācēja šajā jomā, gribēja zināt, cik tālu sniedzas mīlestības robežas?

Viņa cerēja, ka avīze, ka Osmana bulvāra slepkavības lietas izmeklēšana spēs viņai šīs zināšanas sniegt.

Lasaņs turpināja, lūkodams maksimāli izmantot savu izņēmumstāvokli:

Tālāk es viņam vaicāju:

- Vai starp jūsu pacientēm ir daudz sieviešu, Negrē kungs?

- Reizēm man ir gadījies pieņemt arī sievietes.

- Ko jūs saprotat ar šo “reizēm”?

Visas mūsu sarunas laikā viņš nepārstāja smēķēt cigaretes, nodzēsdams tās uz atvērtā loga palodzes.

- Es jau gadu esmu saderinājies. Policija to zina. Tā droši vien jau ir nopratinājusi arī to jauno meiteni, tāpēc laikam nav nepieciešams paturēt šo ziņu noslēpumā.

- Vai varu uzzināt viņas vārdu?

- To jums droši vien pateiks Orfēvras krastmalā. Es to darīt negribu.

- Vai šī jaunā meitene dzīvo kopā ar saviem vecākiem?

-Jā.

- Vai viņa strādā?

-Jā.

- Vai viņa ir no buržuā aprindām?

- Viņas tēvs ir pazīstams advokāts.

- Vai viņa nāca šurp, lai satiktos ar jums?

Klusums.

- Es būšu vēl nesmalkjūtīgāks, lūdzu mani atvainot. Vai jūs, doktor, pēdējā laikā nebijāt Žava kundzes mīļākais?

- Šo jautājumu man jau uzdeva.

- Un ko jūs atbildējāt?

-Nē.

- Un jūs nebijāt ari viņā iemīlējies?

- Nekādā gadījumā!

- Un viņa nebija iemīlējusies jūsos?

- Viņa nedarīja un neteica neko tādu, kas man liktu tā domāt.

- Vai pagājšsestdien jūs viņu netikāt redzējis?

-Nē.

- Un netikāt redzējis arī Žāvu?

- Ne vienu, ne otru. Es pēcpusdienā pieņēmu piecus pacientus, viņu kartītes atrada kabinetā. Devos projām pussešos - pēc tam, kad biju pateicis “sveiki”Žozefai un ieteicis viņai aiztaisīt logus.

- Kuram radās doma par to, ka jūs šovasar varētu doktoru aizvietot?

- Doktoram Žavam.

- Kā viņš tika galā atvaļinājumu laikā citos gados?

- Viņš nodarbināja vienu no maniem kolēģiem - doktoru Brisonu, kas pagājušajā ziemā atvēra pats savu kabinetu Amjēnā un tāpēc vairs nevar būt viņa rīcībā.

- Vēl viens, pēdējais, jautājums. Vai jūs uzskatāt, ka Žozefa ir ļoti uzticama saviem saimniekiem ?

- Šis jautājums mani nekad nav nodarbinājis.

-Jums taču vairākas nedēļas bija jāpavada kopā ar viņu. Jūs bieži redzējāties. Vai ši sieviete varētu sniegt viltus liecības kāda - kunga vai kundzes - interesēs?

- Es atkārtoju, ka par to man nekas nav zināms.

Lasaņs nobeidza:

Tā mēs atstājām vīru, kura gods, nākotne un pat dzīve ir likti uz spēles. Viņš to apzinās. Vainīgs vai nevainīgs, viņš zina to apvainojumu un draudu smagumu, kuri šobrīd nāk pār viņa galvu. Viņš likās gatavs aizstāvēties - mierīgi, bez kādas drudžainības vai dusmām, un pēdējais skatiens, kuru viņš mums uzmeta, vērdamies nopakaļ no kāpņu augšas, bija pilns rūgtuma.

- Lūk, kā tas notika - es domāju - tā, - sacīja jaunā meitene pie blakusgaldiņa. - Jaunais doktors un viņa bija mīlnieki. Durvju sardzei nav nekādas vajadzības melot, esmu pārliecināta, ka viņa to sievieti tiešām pazinusi. Vīrs ir par viņu vecāks. Viņš izturējās pret sievu kā pret mazu meiteni, un sievietēm tas nepatīk. Negrē, gluži pretēji, ir glīts zēns, ar maigām acīm...

Megrē smaidīja, pīpēdams savu pīpi. Kur viņa bija ņēmusi maigās acis? Vai tās radās tāpēc, ka avīzē rakstīja par kopā saaugušajām uzacīm?

- Esmu pārliecināta, ka tas ir noziegums kaislības dēļ. Visas atbildes liecina, ka viņš tikko valdās. Ievēro ari to, kā viņš dzēš tās cigaretes -uz palodzes.

- Tas neko nenozīmē.

- Tas nozīmē, ka viņam iekšā vārījās, lai gan viņš visu laiku piespieda sevi izturēties mierīgi. Viņa bija spiesta doties uz Kannām ar vīru un meitu. Varu derēt, ka to ideju par vīra aizvietošanu pasviedusi viņa. Tādā gadījumā, Ncgrē pavadot diezgan daudz laika Osmana bulvārī, viņi varētu uzturēt sakarus.

-Tev gan ir iztēle!

Megrē savukārt domāja, ka šis pārītis nav kopā uz ilgu laiku. Puisis bija gaišmatis un izskatījās nopietns. Jaunās meitenes slaidais augumiņš liecās viņam klāt, it kā gribētu apvīdēs apkārt, un viņš likās kautrējamies, it kā atvainotos apkārtējiem cilvēkiem.

- Nerunā tik skaļi!

- Es neko sliktu nesaku. Kad abi jau mēnesi bija šķirti, viņa vairs nejaudāja izturēt un kāpa lidmašīnā, domādama atgriezties Kannās ar vakara reisu. Viņa droši vien iestāstīja vīram, ka dodas uz Kotdazīru apraudzīt draudzeni. Viņam radās kādas aizdomas, un viņš sievai sekoja.

Pēcpusdienā viņš abus pārsteidza kopā istabā aiz konsultāciju kabineta. Viņš ļāva aiziet Negrē.

Un tad uzklupa sievai. Viņš tai sita. Viņa paģība. Un tad, nolēmis to visu izbeigt, viņš iešļircināja kaut kādas zāles.

- Bet, ja tā ir kaislību drāma, kāpēc tad viņš iebāza sievu skapī?

Megrē kundze, kura arī klausījās, saskatījās ar savu vīru. Bija tik dīvaini šajā tirguslaukuma gaisotnē, šajā gandrīz vai rotaļīgajā tērgavošanā saklausīt traģēdijas atbalsis. Tās personāži - tādi, kādus tos savā skatījumā parādīja jaunā meitene, - bija zaudējuši savu cilvēcisko veidolu, savu traģiku, kļuvuši par populāra romāna varoņiem.

Un tomēr - varbūt viņa teica patiesību. Viņas hipotēze, cik nu Megrē šobrīd zināja par šo lietu, varēja būt tikpat ticama kā jebkura cita.

- Vai tu nesaproti? Paslēpis viņu skapī un atgriezies Kannās, viņš pēc tam apgalvoja, ka nav bijis Parīzē, un tā par slepkavu varēja padarīt Negrē. Par pierādījumu var kalpot tas, ka viņu vēl joprojām tur aizdomās.

- Viņus abus tur aizdomās.

- Kas tev to teica?

- Varu saderēt, ka policija viņus abus palaidusi vaļā tāpēc, lai novērotu, un gaida, kad kāds no viņiem izdarīs ko neapdomīgu.

Arī tas nemaz neizklausījās dumji. īstenībā sabiedrība parasti ir gudrāka, nekā par to mēdz domāt.

Nabaga Žanvjē bija nonācis tādas dilemmas priekšā, kādu policistam nemaz nenācās tik bieži risināt. Parasti bija viens iespējamais vainīgais, jautājums tikai - vai labāk viņu apcietināt, vai palaist vaļā, gaidot, kamēr izdosies sagādāt pietiekami daudz pierādījumu.

Ar vienu vienīgo aizdomās turamo tiesnesis Komeljo daudz nešaubītos: viņš būtu arestēts.

Bet ko iesākt ar diviem? Viņi taču nevarēja nogalēt Evelīnu Žāvu divatā. Tātad viens no ārstiem bija nevainīgs. Arestēt abus - tas nozīmētu, ka viens, nevainīgs būdams, nokļūtu nebrīvē.

Pat Komeljo to saprata un piekrita atlaist abus.

Kas uzmanīja namu, kurā dzīvoja Negrē, kamēr Lasaņs viņu intervēja? Lapuēns? Žanīni?

Kāds noteikti tur bija, tikpat noteikti kāds no kriminālpolicijas uzmanīja māju Osmana bulvārī.

Viens no abiem ārstiem piekrita dot interviju presei, izvēlēdamies tās avīzes korespondentu, kurai bija vislielākā tirāža.

Otrs klusēja, ieslēdzies savā dzīvoklī. Lasaņs par to bija izteicies:

Mēs velti mēģinājām sazināties ar doktoru Žāvu. Izgājis no policijas un atgriezies Osmana bulvārī, viņš nevienu nepieņem, pie viņa ir vienīgi Žozefa. Viņš noteikti ir atvienojis telefonu, viņam zvanot, visu laiku dzirdam signālu aizņemts”.

- Vai ņemsi vēl? - pavaicāja Megrē kundze, redzēdama viru pamājam viesmīlim.

Jā, viņš pasūtīja vēl vēso vīnu. Viņam slāpa. Jo vairāk tāpēc, ka iet projām vēl negribējās.

- Ko tu par to domā? - viņa pusbalsī vaicāja tālāk.

Viņš tikai paraustīja plecus. Dzirdot šādu jautājumu, Megrē parasti mēdza atbildēt, ka nekad neko nedomā, un tā bija gandrīz vai patiesība. Viņa acu priekšā sāka iezīmēties divi personāži: Evelīna Zava un doktors Negrē. Tagad viņi jau vairs nebija tikai bezmiesīgi tēli. Evelīna iemiesojās tad, kad komisārs ieraudzīja viņas fotogrāfiju, un Zanvjē vietā viņš tūlīt pat dotos uz Konkarno.

Taču šīs drāmas atslēga, iespējams, nemaz neatradās tur. Un tomēr - tā bija pilsēta, kur jaunā sieviete pavadīja lielāko savas dzīves daļu, un komisāram būtu gribējies to pamatīgāk iepazīt.

Vai viņu audzināja klostera māsas? To viņš bulu varējis apzvērēt - pēc viņas stājas un tā, kā viņa lūkojās objektīvā. Megrē iedomājās viņas dzimto māju - bez sievietes rūpēm, pelēku, protams; tur oda pēc zivīm, un gan tēvam, gan brālim eksistēja tikai un vienīgi darījumi.

Kā viņa pierada pie Parīzes dzīves? Vai, rīkodama pieņemšanu vai viesības, viņa joprojām nejutās neērti?

Ari Negrē bija provinciālis - ar visu savu jau-

nckllga premjera izskatu. Viņš bija no Nīmes, protestants. Pabeidzis studijas, viņš vis nemeklēja sev klientūru, bet kļuva par sava profesora asistentu.

Lasaņs bija piespiedis viņu atzīties, ka viņš kādreiz pieņēmis sievietes savā dzīvoklī Sen peru ielā, un Megrē būtu gatavs derēt, ka tās bija Sen/.crmēn-deprē vieglas uzvedības meičas. Komisārs pat varētu derēt, ka viņas ieradušās tikai uz īsu bridi un neviena nav pavadījusi jaunā ārsta dzīvoklī visu nakti.

Tagad viņš jau gadu bija saderināts. Megrē tā vien gribējās piezvanīt Zanvjē, lai pajautātu viņam jaunavas vārdu. Pazīstama advokāta meita. Un nākusi pie viņa. Tas perspektīva nozīmēja skandālu.

Mīlētāji zem rokas devās projām - atstājuši avīzi uz galdiņa, viņi aizgāja uz Sakrekēras pusi. Garāmejot jaunā meitene veltīja uzjautrinātu skatienu Megrē kundzes cepurei, kura nebūt nebija smieklīga. Tiesa gan, viņa pali cepuri nenēsāja, un viņas mati bija apgriezti tik īsi kā romiešu imperatoram.

- Kas par to rakstīts tavā avīzē?

- Droši vien tas pats, kas tavā.

Megrē nevērīgi to atvēra. Ari te pirmajā lappusē bija fotogrāfija - šoreiz nevis Evelīna Zava, bet viņas brālis - Ivs Lc Gerē, atspiedies pret vSkriba viesnīcas bāra leti.

Viņš nelīdzinājās savai māsai. Tas bija stūrains, drukns puisis ar kaulainu seju zem ezītī apgrieztajiem matiem, kuri noteikti bija rūsgani.

Nedabūjis rokā ne Žāvu, ne Ncgrē, jaunā La-saņa konkurents bija devies intervēt brāli.

Ivs Le Gerē, tur stāvēja rakstīts, bija precējies, divu bērnu tēvs, uzcēlis sev villu trīs kilometrus no Konkarno. Viņš bija stājies tēva vietā un pēc tēva nāves vadīja konservu rīipnīcu.

- Mnna māsa kopš savām precībām ne reizi netika paciemojusies dzimtajā pusē, un es prātoju, kāpēc... Laikam jau tāpēc, ka vīrs gribēja, lai viņa attālinās no ģimenes.

- Tātad jūs viņu pēc tam vairs neesat redzējis?

- Laiku pa laikam, kad iebraucu Parīzē, devos viņu apmeklēt. Reiz paņēmu līdzi sievu un bērnus — bet, kad mēs ieradāmies Osmana bulvārī, man radās tāda sajūta, ka esam lieki.

- Kāpēc tā notika?

- Mēs esam vienkārši cilvēki, neapgrozāmies tajā pašā sabiedrībā, kurā apgrozās doktors Zavs...

- Taču tajā viņš iekļuva ar jūsu māsas pūra palīdzību?

- Tad, kad viņi precējās, viņam nebija ne sū pie dvēseles. Turklāt vēl bija parādi. Mans tēvs tos samaksāja un samaksāja arī par visu to, kas atrodas Osmana bulvārī.

-Jums nepatīk jūsu svainis?

- To es neesmu teicis. Teiksim, ka mēs neesam īpaši tuvi. Lai gan viņam gribētos, lai tā būtu, jo viņa māte ir tikai vienkārša skolotāja...

Te varēja manīt uznirstam virspusē vecos rēķinus. Patiešām, tās bija divas dažādas pasaules. Le Gerē ģimene, par spīti savai bagātībai, savā provincē turpināja dzīvot vienkāršu un pieticīgu dzīvi, kamēr Žavs, iejuties Parīzes dzīvē, bija turpinājis augšupceļu.

Taču par to maksāja sardīņu fabrikanti.

- Mana māsa mantoja pusi rūpnīcas un katru gadu saņēma glītu summiņu, varat ticēt.

- Un laulības līgums paredzēja kopēju īpašumu ar vīru?

- Nelaimīgā kārtā.

- Un jūsējais?

- Arī mans. Taču tas nav viens un tas pats, jo mana sieva ir kuģīpašnieka meita, un kuģīpaš-nieki ir no mūsu aprindām.

- Vai jūs ticat, ka izdarīts noziegums?

- Vai jums šķiet, ka Evelīna varēja iedurt sev šļirci un pēc tam saliekties deviņos līkumos, lai ielīstu skapī un tur nomirtu, bet pēc tam pagriezt atslēgu durvīs? Kur tā atslēga atrodas? Kur ir viņas mantas?

- Kā jūs domājat, kas viņu varēja nogalināt?

Lc Gerē atvēru muti, lai atbildētu, taču aprāvās.

- Es negribu, lai mani iesūdz par goda aizskaršanu. Fakti taču runā skaidru valodu, vai ne? Ja kāds apgalvo, ka manai māsai bijis mīļākais, kā šur un tur ir dzirdams, tad tic ir pretīgi meli. Viņa uz ko tādu nebija spējīga. Viņai nebija nekāda temperamenta. Vīrieši viņai iedzina bailes. Būdama jauna meitene, viņa ballēs visu vakaru nosēdēja stūrīti un piekrita dejot vienīgi ar mani. Ieskatieties viņas fotogrāfijā! Es atceros, kā viņa nopūlējās, meklēdama tādu peldkostīmu, kas neko neatklātu skatam. Viņa pat kļuva smieklīga.

- Vai viņa jums rakstīja biežā?

- Apsveica dzimšanas dienā mani, manu sievu un bērnus, kā arī novelēja laimes Jaunajā gada.

- Vai viņa zināja par savu slimību?

- Viņa vienmēr zināja, ka ilgi nedzīvos, taču izturējās pret to vienaldzīgi.

- Vai viņa bija ticīga?

- Kamēr dzīvoja pie mums, viņa bija ļoti ticīga, katru rītu gāja uz misi. Taču vēlāk uzzināju, ka vīrs viņu iespaidojis un viņa vairs to nedara.

- Vai jūs domājat, ka viņa nebija laimīga ?

- Esmu par to pārliecināts.

- Kāds jums pamats tā domāt?

- Tās ir tadas lietas, kuras ir sajūtamas. Kaut vai tas, kā viņa man allaž atkārtoja, skumīgi smaidīdama:

“Neaizmirsti mani apciemot katrreiz, kad esi Parīzē! Un pasaki bērniem, ka krustmāte par viņiem doma... ”

Kad Evelīnu Žāvu atrada skapī, viņa bija kaila. Vai slepkava bulu viņu izģērbis pec sitiena?

Šāda hipotēze komisāram likās maz ticama, jo vairāk tāpēc, ka izģērbt mirušo nav nemaz tik viegli.

Un kāpēc viņa būtu jāizģērbj?

Ar ko nodarbojās Žavs, viens pats kopā ar Žo-zefu ieslēdzies Osmana bulvāra dzīvoklī? Ko viņš bija atbildējis uz Žanvjē un izmeklēšanas tiesneša jautājumiem par viņa sasteigto braucienu?

Ja Komcljo nebija licis viņu arestēt, tas nozīmēja, ka pastāvēja kādas nopietnas šaubas par viņa vainu un ka abu aizdomās turēto izredzes bija apmēram līdzīgas.

Megrē tagad gribējās ievākt vairāk ziņu par Filipu Žāvu un viņa personīgo dzīvi. Vai viņam bija mīļākā, otra ģimene?

Vai varbūt viņš tiešām bija ne tikai augstākās sabiedrības ārsts, kā daudzi par viņu domāja?

- Ko mēs tagad darīsim? - vaicāja Megrē kundze, kad vīrs pasauca viesmīli, lai samaksātu rēķinu.

Viņam par to nebija ne jausmas. Tam nebija nekādas nozīmes, un tieši tas bija visjaukākais.

- Mēs vispirms nokāpsim lejā pa Senpjēra kāpnēm...

Pēc tam viņi soļoja pa Rošešuāra bulvāri. No turienes varēja nokļūt, piemēram, Martīrielā, kuras rosība komisāram tā patika. Viņš mīlēja arī Monmartru.

Tā kā nebija, ko darīt, viņš aplūkoja Parīzi it kā citā gaismā un bija nolēmis nezaudēt no šī baudījuma ne drusciņas.

- Šovakar man vajadzētu piezvanīt Pardonam.

- Vai tu neesi slims?

- Nē. Vajadzētu dabūt vēl kādas ziņas par šo doktoru Žāvu.

- Vai viņš tevi tik ļoti nodarbina?

Nevarētu sacīt, ka tas viņu tik ļoti nodarbinātu. Protams, Megrē daudz par to visu domāja, taču šī lieta teicami saaudās kopā ar viņa Parīzes klejojumiem.

- Rīt no rīta es varbūt došos izlūkgājienā uz Senpēru ielu.

Tas bija daudz bīstamāk, jo tur gandrīz nebija gājēju, un viņš riskēja uzdurties kādam no saviem inspektoriem.

- Es jau prātoju, vai mums nevajadzētu aizbraukt uz Konkarno - palūkoties uz jūru.

Viņš apsvēra šos plānus, pats neticēdams to panākumiem, - tāpat vien, lai izklaidētos. Tas viss šobrīd bija Žanvjē pienākums, un Megrē it kā jau iepriekš izgaršoja to dienu noskaņu, kad aizies pensijā.

Šī doma lika viņam saīgt. Megrē bija ar mieru klaidot dažas dienas, ilgākais - trīs nedēļas, tēlojot pārējās sabiedrības locekli.

Taču - ja tas būtu jādara līdz mūža galam?

Soļojot uz Sakrekēras pusi, komisārs pēkšņi saspieda sievas roku, un viņa noprata, ka vīrs jūtas saviļņots, - viņam pat šķita, ka sieva uzminējusi, kāpēc, taču viņa neko neteica.

Ceturtā nodaļa KUR BIJA ŽOZEFA?

Viņš tovakar nepiezvanīja Pardonam, kā bija apņēmies Tertra laukumā. Patiesību sakot, viņš par to pat neiedomājās.

Pulkstenis bija apmēram pieci, kad viņi ar sievu nogriezās no Fobūrmonmartras uz Lielajiem bulvāriem. Saule karsēja ietvi, un varbūt tāpēc, ka gājēju bija mazāk nekā citkārt, tā likās platāka. Starp kāda galantērijas veikala vitrīnu un dzelzspreču tirgotavu viņš ievēroja neapgaismotu ieeju, tādu kā tuneli, un izdzirda klusu zvanīšanu - kā agrāko laiku kinoteātros.

Tā bija ieeja mazā kinoteātri, kuru komisārs neatcerējās nekad redzējis. Tur kaut kas notika, un Megrē domīgi apstājās.

- Vai ieiesim? - viņš piedāvāja sievai.

Viņa ar netīksmi aplūkoja tumšo plīša aizkaru aiz kases un pelēcīgās gaiteņa sienas.

- Vai tu domā, ka tur ir tīrs?

Beigu beigās abi iegāja, un, kad nāca no turienes ārā, uzvarošā augusta saule jau bija nozudusi - to visu Lielo bulvāru garumā bija aizstājušas dubultas gaismu virtenes un neona izkārtnes. Viņi nebija zinājuši, ka šī ir diena, kad maina programmu, tāpēc bija nosēdējuši veselus divus seansus pēc kārtas.

Jau bija par vēlu iet mājās, lai gatavotu vakariņas.

- Ieiesim tepat kaut kur ieēst!

Mcgrē kundze iebilda:

- Ja mēs tā turpināsim, es aizmirsīšu, kā gatavo ēdienu.

Viņi devās uz Uzvaras laukumu, uz kādu restorānu ar klusu terasi, kura komisāram patika. Pēc tam viņi soļoja mājup, un beigu beigās Meg-rē kundze savās augstpapēžu kurpēs jau kliboja. Abi jau gadiem nebija tik daudz staigājuši kājām.

Viņi gulēja pie vaļēja loga un pamodās, kad jau bija sākusies jauna diena ar vēl spožāku sauli nekā tā, no kuras viņi bija glābušies, pamezdami Monmartras bulvāri, tikai gaiss bija vēsāks, un ārā skanēja visi pierastie rīta trokšņi.

Viņiem nebija nekāda laika pavadīšanas plāna, un, jau ēdot brokastis, Megrē kundze pavaicāja:

- Vai varu doties iepirkties?

Kāpēc gan? Iet iepirkties - lai pēc tam gatavotu maltīti. Tas nozīmēja, ka zināmu laiku nāksies pavadīt mājās.

- Mums taču visu gadu nāksies ēst mājās.

- Ja neskaita tās reizes, kad tu nepārnāksi paēst.

Tas bija tiesa - ja saskaitīja dienas, kad izmeklēšanas laikā komisāram nācās ēst pilsētā, neatlika daudz tādu, kad viņi abi ēda mājās, sēdēdami pie galda divatā.

Un tieši tāpēc bija interesantāk kopā ar sievu doties paēst kur citur.

Nekādu tirgu! Nekādas ikdienības! Pirmo pīpi varēja aizkūpināt pie loga, nolūkojoties, kā plātās mazais vīrelis pie Katuāra un Poti. Bistro turpat pārpretim saimnieks, krekla piedurknes uzlocījis, lasīja avīzi, atspiedies pret cinkoto leti.

Megrē būtu varējis pasūtīt, lai durvju sardze avīzes katru rītu uznes viņam augšā, taču tad zustu šis prieks - iet un nopirkt tās pašam.

Beigu beigās viņš saģērbās, kamēr sieva veica mājas soli.

- Es drīz atnākšu tev pakaļ. Vel nezinu, kur mēs iesim.

- Visādā ziņā šodien es uzvilkšu kurpes ar zemiem papēžiem.

Veidojas jauni paradumi. Megrē pirka avīzes vienā un tajā pašā kioskā, apsēdās vienā un tajā pašā terasē Republikas laukumā - un viņš vēl nebija tas atšķīris, kad kafejnīcas viesmīlis jau zināja, ko viņam pasniegt.

“NOZIEGUMS VAI NELAIMES GADĪJUMS?”

Toksikoloģijas profesors, kas izdarīja ekspertīzi, bija devis savu slēdzienu. Šāda vai tāda iemesla dēļ Orfēvras krastmala tagad vairs nebija tik noslēpumaina kā izmeklēšanas sākumā, un avīzes atstāstīja slēdziena saturu.

Evelīnas Zavas organismā bija atrasts diezgan liels daudzums digitalīna.

Mēs par šo jautājumu konsultējāmies ar profesoru Luaro, kurš sniedza mums interesantas ziņas.

Digitalīns ir medikaments, kuru diezgan bieži lieto, lai palēninātu sirdsdarbību. Deva, kas injicēta Zava kundzei, nav pārmērīgi liela un normālos apstākļos nebūtu nāvīga.

Satraucoši ir tas, ka viņai vispār injicēts šis medikaments, jo ar tādu veselības stāvokli tas bija kategoriski aizliegts.

Evelīnai Zavai jau kopš bērnības bija palēnināta sirdsdarbība. Krīzes gadījumā, kā mums paskaidroja profesors Luaro, viņai vajadzēja iešļircināt kādu sirds muskuļa stimulatoru, teiksim, kamparu vai presilu, kas šobrīd modē.

Digitalīns, gluži pretēji, viņai varēja nozīmēt gandrīz vai drošu nāvi, jo tas nevis paātrināja viņas jau tā lēno pulsu, bet to vēl palēnināja.

Vai Zava kundzi bija piemeklējusi krīze, ejot pa Osmana bulvāri? Vai asinsizplūdums deniņos bija radies, viņai nokrītot, kad uznāca ģībonis?

Vai klātesošais ārsts - un mēs nezinām, kurš tas bija, - apstulbumā sajauca ampulu un injicēja viņai digi tālīnu kampara vai presi la vietā?

Vai varbūt, gribēdams viņu nogalināt, tīšām injicēja zāles, kuru iedarbību uz viņu jau varēja paredzēt?

Megrē dažas minūtes palika stāvam, lūkodamies, kā garām terasei aizplūst gājēji, pēc tam palūdza žetonu un iegāja telefonbūdā.

- Hallo? Pardon?

Ārsts jau bija pazinis viņa balsi.

- Vai es jūs netraucēju?

- Es gatavojos doties apgaitā, bet man vēl ir dažas minūtes laika.

- Vai jus izlasījāt?

- Jādomā, ka Parīzē ir vairāki simti ārstu, kuri šo avīzi kā ķertin izķēra.

- Ko jūs par to domājat?

- Tas raksts nav nedz sevišķi lietpratīgs, nedz zinātnisks, bet viss galvenais tur ir pateikts.

- Vai tas varēja but arī nelaimes gadījums?

- Diemžēl. Es pats pārbaudīju. Dažas injekcijām domātās zāles ir visai raksturīgās ampulās, tās ārsts nevar sajaukt, tātad nevar kļūdīties.

- Raksturīgas - kādā ziņā?

- Fr tādas ampulas, kurām viens gals nosmailināts, citām - abi. Ir arī tādas, uz kurām rakstīts medikamenta nosaukums. Ir pat krāsainas ampulas.

- Un šajā gadījumā?

- Kampars, kas nāk no dažādām laboratorijām, ir dažādās ampulās. Presils ir vieglāk atšķirams. Es sameklēju savā somā digitalīna ampulu un salīdzināju to ar kampara ampulu.

- Vai tās ir līdzīgas?

- Diezgan līdzīgas, un cilvēks, kas steidzas un ir uztraucies, varētu tās sajaukt.

- Un kādas ir jūsu domas par to?

- Man tādu nav. Es tikai uzzināju, ka Žavs vakar vakarā izsaucis doktoru Mcrū. Tas ir kardiologs. Es nezinu, vai Žavam arī pašam ir sirdskaite, vai arī viņš gribēja konsultēties ar Merū par to, kas noticis ar viņa sievu.

- Vai jūs pazīstat Merū?

- Viņš ir mans draugs, bet šādā gadījumā viņš neko neteiks, un no manas puses būtu netaktiski viņam kaut ko tādu jautāt.

- Vai jūs par doktoru Žāvu neko jaunu neuzzinājāt?

Klausulē iestājās klusums. Par spīti visam, ārsti balstīja cits citu.

- Vai jūs vēl joprojām neesat Orfēvras krastmalā?

- Paldies Dievam, nē.

- Tās ir tikai baumas, kuras izplatās mediķu aprindās. Man nebūs jums jāsaka, cik lielu satraukumu tās sacēlušas un ka mēs visi gribam kaut ko saprast. Vakar man apgalvoja, ka Žavam, ar visu viņa nevainojamo izskatu, ir parādi un ka jau vairākus mēnešus viņu vajāja kreditori.

- Kā tad ar viņa sievas naudu?

- Neko vairāk es nezinu. Nesakiet neko par to policijai, gan jau tā visu atklās pati. Negribu, lai kļūtu zināms, ka tas nācis no manis.

- Un vēl pēdējais jautājums - par ampulām. Jums taču ir bijušas roka dažādas ampulas, jums piemīt ārsta profesionālās iemaņas; vai jūs varētu kļūdīties?

Viņš juta, ka neredzamais sarunbiedrs šaubās. Beidzot Pardons, labi apsvērdams savus vārdus, sacīja:

- Ja runa būtu par manu paša sievu - varbūt tiešām. Mēs viegli apjūkam, ja runa ir par tuviniekiem un mums pašiem.

- Vai par jūsu mīļāko?

Pardons pasmējās.

- Man nav bijušas mīļākās kopš internatūras laikiem.

Megrē atgriezās terasē un sapņaini ņēmās zelēt pīpes iemuti. Jau gandrīz bija pienākusi tā stunda, kad komisārs mēdza iedzert pirmo dienišķo alus kausu, un viņš ar acīm sekoja lēnajām elektroniskā pulksteņa rādītāju kustībām.

- Vēl otru žetonu, lūdzu! - Megrē beidzot sacīja viesmīlim.

Nonācis telefona kabīnē, viņš piezvanīja uz avīzi, kur strādāja Lasaņs. Bija cerības, ka šajā stundā rudgalvis reportieris ir redakcijā un raksta savu rakstu.

- Lasaņa kungu, lūdzu, jaunkundzīt!

- Kas zvana?

- Pasakiet viņam, ka gribu sniegt ziņas Zava lietā!

Uz avīzi šādi informācijas sniedzēji laikam zvanīja dučiem vien, lielākoties tie bija trakie un maniaki, taču tur, tāpat kā kriminālpolicijā, visus uzmanīgi uzklausīja, jo reizēm gadījās, ka šādā veidā izdevās dabūt arī vērā ņemamas zinās.

» i

- Hallo... Kas runā?

Lasaņa balss bija aizsmakusi.

- Tas nav svarīgi, Lasaņa kungs. Patiesību sakot, nekādas īpašas informācijas manā rīcībā nav, taču es gribētu norādīt uz kādu nepilnību jūsu rakstos.

Kā prazdams, viņš pārgrozīja balsi.

- Runājiet ātri! Es steidzos. Kāda nepilnība?

- Kur bija Žozefa sestdienas pēcpusdienā?

Reportieris sausi atbildēja:

- Dzīvokli.

Viņš jau gribēja nolikt klausuli, taču komisārs pasteidzās viņu apsteigt.

- Kurā dzīvoklī? Tieši to es gribēju sacīt. Uzklausiet mani - vienu īsu mirkli! Bez bērnaukles Žāvi nodarbināja tikai kalpotājas. Viņu nav tik daudz - tādam dzīvoklim, kāds ir viņu dzīvoklis. No otras puses, ārsta dzīvoklī pāri pretī neviena nebija, viss jau bija sakopts, nācās tikai atvērt durvis pacientiem.

Lasaņs nelika nost klausuli, un Megrē dzirdēja viņa elpu.

- Domāju, ka sapratu.

- Kur uzturējās Žozefa konsultāciju laikā? Ārsta dzīvoklī? Priekšnamā? Guļamistabā? Van-nasistabā? Vai viņa tur stundām neko nedarīja, vai arī dzīvoklī pāri pretī bija kas darāms? Esmu pārliecināts, ka durvju zvans atskan gan ārsta konsultāciju telpās, gan dzīvoklī.

- Vai jūs nevēlaties man pateikt, kas runā?

- Manam vārdam nav nekādas nozīmes.

- Es jums pateicos. Es pārbaudīšu.

Megrē jutās mazliet smieklīgs, spēlējot maniaka lomu, kas traucē avīzes līdzstrādniekus, taču komisāram tā bija vienīgā iespēja dabūt ziņas, kuras viņu interesēja.

Bija iespējams, ka Žanvjē jau zināja atbildi uz šo jautājumu. Taču viņš nevarēja zvanīt Žanvjē un to pavaicāt. Vienbrīd Megrē iedomājās piezvanīt Lapuenam, palūdzot paturēt noslēpumā viņa atrašanos Parīzē. Varbūt viņš to neizdarīja tikai tādēļ, ka tas būtu pārāk vienkārši?

Tas bija svarīgs jautājums. Protams, Žozefa varēja but melojusi visās lietās - iespējams, ka viņa bija redzējusi Zava kundzi un viņas viru ieejam vai izejam. Taču bija iespējams ari tas, ka viņa atradusies dzīvoklī pāri pretī un nav pamanījusi neko no otrā dzīvoklī notiekošā.

Evelīnai Zavai, protams, dzīvokļa atslēgas nebija. Bet vai viņu negaidīja Negrē? Vai viņa nevarēja piezvanīt Negrē no Orlī vai pat no Ni-cas - pirms izlidošanas.

Vēl palika durvju sardze. Vai durvju sardze bulu melojusi? Salons viņas miteklī bija atdalīts no guļamistabas ar biezu aizkaru, tāpat ka daudzās citās mājās. Varbūt viņa darbojās aiz aizkara tobrīd, kad ieradās Evelīna Zava?

Megrē pasūtīja savu alus kausu, bez steigas to izdzēra un, ja arī turpināja domāt par šo lietu, tad - bez aizrautības, ar tādu kā atvieglojumu. Komisārs iedomājās drudzi, kāds šobrīd valdīja Or-fēvras krastmalā, - Komeljo nepacietīgos tele-fonzvanus, jo viņam allaž likās, ka policija nestrādā pietiekami ātri.

No inspektora, kas uzmanīja Osmana bulvāri,

Žanvjē jau zināja, ka Žavs izsaucis doktoru Merū. No Kannu policijas inspektoriem, kuri tur nopratināja aukli, viņš zināja arī to, kā Evelīna Zava un arī viņas vīrs devās prom no villas Mariju Terēze.

Nekas netika ziņots par aukles vai bērna ierašanos Parīzē, un bija saprotams, ka viņus abus turēja no tā visa patālāk.

Megrē gribējās paieties, un viņš devās krastmalas virzienā, turēdamies pēc iespējas tālāk no prefektūras. Arī Senžermēndeprē komisārs virzījās uz priekšu ļoti uzmanīgi, un Senpēru ielas stūri viņam nācās apstāties, jo ietves malā stāvēja jaunais Lapuēns un smēķēja cigareti - tikai kādu simt metru attālumā no viņa.

Tas lika Megrē pasmaidīt, lai gan komisārs sajuta vieglu dūrienu sirdī. Viņš iztālēm aplūkoja namu, kas pilnīgi atbilda avīzes aprakstam.

-Taksi!

Megrē brauca mājās. Tas viss uz viņu neattiecās. Viņš bija atvaļinājumā, un Pardons taču uzstāja, ka tam jābūt īstam atvaļinājumam.

- Vai tu jau izlēmi, ko mēs darīsim?

Viņš to vēl nebija izlēmis.

- Bet vai tev nav nekādu ideju?

Sievai to nebija, un viņi saskatījās - vispirms nopietni, pēc tam smaidīdami - un vienlaicīgi sāka smieties.

Pēc piecām brīvdienām - pēc tam, kad bija sev apsolījuši tik daudzus parasti nepieejamus priekus, viņi jau nezināja, kā aizpildīt dienu.

- Kur mēs varētu aiziet vakariņās? Tu negribēji, lai' es eju iepirkties. Es vēl varētu dabūt auksto gaļu.

Megrē svārstījās, taču papurināja galvu. Dzīvoklis viņam nekad vēl nebija licies tik kluss. Ar šīm laucinieciskajām mēbelēm tas atgādināja provinces pilsētiņas mājiņu, un aiz pusaizvērtajiem slēģiem, kurus pievēra, lai paglābtos no saules, valdīja tīkama pustumsa.

-Ej arī!

Komisārs uzsauca sievai jau tad, kad viņa atradās kāpņu laukumiņā:

- Paņem man vienu langusta spīli!

Tas bija Megrē iemīļotais ēdiens tad, kad viņi vēl bija trūcīgi un ilgpilni kavējās pie gardumu vitrīnas.

Viņš ielēja sev glāzi aperitīva, ierīkojās krēslā, palaidis vaļīgāk kaklasaiti, un sapņaini aizsmēķēja pīpi. Tveice pieņēmās spēkā un darīja plakstiņus smagus. Komisāram likās, ka viņš atkal dzird jaunās meitenes balsi Tertra laukumā, kad viņa visiem spēkiem gribēja Osmana bulvāra lietā iedabūt mīlestības romānu.

Viņš pats par to nebūt nebija tik pārliecināts. Zavam bija parādi. Kā viņš bija tajos iekritis? Vai viņš būtu spēlmanis? Spekulēja biržā? Jo laulāto dzīvesveids nebija pretrunā ar ārsta klientūru un viņa sievas ienākumiem.

Otrā ģimene?

Zilbēram Negrē bija saderētā, kura varbūt jau bija ari mīļākā, jo nāca ārstu apmeklēt viņa vecpuiša dzīvoklī. Kāda bija Evelīnas loma šo abu vīriešu dzīvē?

Kāpēc Megrē radās sajūta, ka viņu dzina izmisumā gan viens, gan otrs?

Tā bija tikai intuīcija. Megrē atcerējās fotogrāfiju - slaidos lielus, biklo skatienu, kas šķita izlūdzamies aizgādību un labvēlību.

Vēl būdams zēns - Parēlefrezī, viņš žēloja trusīšus, jo domāja, ka daba nevar būt tos radījusi tikai par barību spēcīgākiem dzīvniekiem.

Evelīna viņam atgādināja trusīti. Viņa bija neaizsargāta. Tad, kad viņa, vēl jauna meitene būdama, klaidoja pa Bezē liedagu - vai gan pirmais pretimnācējs, kurš bija izrādījis mazliet ieinteresētības un maiguma, nevarēja bez pūlēm aizvedināt viņu sev līdzi?

Žavs bija viņu apprecējis. Viņai piedzima bērns. Vai Negrē savukārt bija ienācis viņas dzīvē tā, kā to apgalvoja vakardienas jaunā mīlētāja? Komisārs izdzēra savu glāzi, iesprauda pīpi starp zobiem, un vēlāk, kad Megrē kundze pārnāca, pīpe atradās uz zoda, jo viņš bija aizsnaudies.

Tās bija īstas dzīres - kā toreiz, kad viņi vēl bija jaunlaulātie un dzīvoja mēbelētās istabās, kur viņiem neļāva saimniekot. Tomēr Megrē kundze pētīja vīru ar bažīgu skatienu.

- Es jau prātoju, vai tu nedarītu labāk, piezvanīdams Zanvjē.

- Kāpēc?

- Ne jau tāpēc, lai nodarbotos ar šo lietu, bet tāpēc, lai viņš tev visu paziņotu. Ir brīži, kad man šķiet, ka tu pats sevi tirdi. Tu neesi pieradis nezināt visu un gaidīt ziņas parādāmies avīzēs.

Viņam uzmācās kārdinājums. Tas bulli viegli. Taču Zanvjē tūlīt sāktu prasīt viņam padomus. Un viņš atrastos savā kabinetā; ka likts - sēžot pie rakstāmgalda Orfēvras krastmala un vadot visu šo policijas mašīnu.

- Ne! - Megrē noteikti atteica.

- Kāpēc?

- Es nevaru Zanvjē to nodarīt.

Arī tā bija patiesība. Zanvjē tagad bija gadījusies tā laime vienam pašam izmeklēt sensacionālu lietu. Tā noteikti uzdzina viņam drebuļus, bet tajā pašā laika tās bija viņa karjeras skaistākās dienas.

- Vai tu nosnaudīsies?

Komisārs atkal teica “nē”, jo nupat bija jāiznāk pēcpusdienas avīzēm un viņu mocīja nepacietība, tāpēc ka gribējās uzzināt, vai Lasaņs atradis atbildi uz viņa uzdoto jautājumu.

- Iesim pastaigāties, - viņš nolēma.

Megrē pacietīgi pagaidīja, kamēr sieva nomazgāja traukus, vienbrīd pat gribēja iet viņai palīgā.

- Vai iesim kaut kur tālu?

- To es vēl nezinu.

- Vai tev neliekas, ka var uznākt negaiss?

-Ja līs, tad ieiesim kādā kafejnīcā.

Abi mierīgā solī aizgāja līdz Scnmartēna ka-nalam, kur viņam tik daudzreiz bija nācies kaut ko izmeklēt un kur viņš nekad vēl nebija pabijis kopā ar sievu. Debesīs bija parādījušies vairāki biezi, balti mākoņi, un austrumpusē tie likās biezāki nekā citur, ar pelēku samilzumu vidū - tas atgādināja augoni, kas gatavs trūkt. Gaiss bija tveicīgs, spiedīgs.

Megrē beidzot pamanīja avīžzēnu, pamāja tam ar roku un, tāpat ka vakar, nopirka abas konkurējošās pēcpusdienas avīzes.

- Apsēdīsimies kaut kur un ielūkosimies.

Megrē kundze bažīgi nopētīja krastmalas mazos bistro, no kuriem viņai neviens nelikās pietiekami pievilcīgs.

- Nebaidies! Tur ir kārtīgi puikas.

- Visi?

Viņš paraustīja plecus. Skaidrs, ka nepagāja neviena nedēļa, kad kanālā neatrada kādu līķi. Bet citādi...

- Vai tu domā, ka tur glāzes būs tīras?

- Noteikti nebūs.

- Un tu tomēr kaut ko dzersi?

Terasē, kuru viņš izvēlējās, bija tikai trīs galdiņi - tieši pretī baržai, no kuras krāva ārā ķieģeļus. Bistro jauns vīrietis melnā kamzolī un virvju sandalēs bija atspiedies pret leti un klusi sarunājās ar saimnieku.

Megrē pasūtīja sev konjaku un sievai kāliju, kuru viņa nedzēra.

“Satraucošs toksikologu slēdziens...”

To viņš jau bija lasījis rīta avīzēs, tikai Lasaņs bija paguvis apstaigāt un iztaujāt vairākus pazīstamus ārstus. Viņu viedoklis bija līdzīgs Pardona viedoklim: kļūda bija iespējama, taču tā nebija ticama.

Lasaņs avīzes arhīvā bija sameklējis aprakstus par līdzīgu gadījumu. Runa bija par ārstu no dienvidiem - arī viņa kabinetā skapī atrada kāda pacienta līķi.

Šis ārsts zvērināto tiesā bija apgalvojis, ka kļūdījies, paņemdams citu ampulu, un vēlāk, redzot mironi, zaudējis galvu.

- Es baidījos, ka māsiņa ienāks kabinetā un ieraudzīs mirušo. Izdarīju muļķību. Lai iegūlu laiku pārdomām, iebāzu nelaiķi skapī.

Viņam bija parādi. Tā ari neatrada pacienta kabatas portfeli, kurā atradusies ievērojama naudas summa, un ārstam piesprieda katorgas darbus.

Vai Lasaņs zināja, ka ari Žavam ir parādi? Ja zināja, tad nerakstīja. Taču viņš bija izcēlis nelielu apakšvirsrakstu:

“Kur bija Žozefa?”

Un Megrē atrada atbildi uz jautājumu, kuru no rīta bija uzdevis. Nebūdams godkārīgs, viņš tomēr jutās apmierināts, tāpēc ka nebija kļūdījies, turklāt vēl viņa rīcībā bija tikai tie fakti, kuri kļuva zināmi plašākai publikai.

Lasaņs rakstīja par abiem dzīvokļiem, kuru durvis atradās tieši pretī. Torīt, pabeigusi darba telpu uzkopšanu, Žozefa tiešām bija iegājusi dzīvoklī kāpņu laukumiņa otrā pusē un uzturējusies dzīvojamajās telpās arī pēcpusdienā. Kad pie pretējām durvīm zvanīja apmeklētājs, zvans bija dzirdams arī šajā dzīvoklī.

Sestdienā, kad risinājās šī drāma, viņa atradās dzīvojamās telpās, kur, tāpat kā katru ritu, atvēra logus un slaucīja putekļus.

Lasaņs bija gājis vēl tālāk, jo Megrē telefon-zvans viņam lika ko nojaust. Viņš trīs reizes mēģināja ieiet mājā tā, lai durvju sardze viņu nepamanītu. Divas reizes viņa bija žurnālistu pamanījusi un uzrunājusi. Trešajā reizē viņš nepamanīts sasniedza liftu.

Tātad nebija neiespējami, ka Evelīna Žava uzkāpusi augšā, durvju sardzei viņu nepamanot.

Vai gan vēl nācās šaubīties, ka arī Žavs savukārt varēja to izdarīt - un pēc tam tādā pašā veidā pamest māju?

Turklāt vēl kāds bija gājis ārā, nesdams rokā saini, jo jaunās sievietes drēbes izrādījās pazudušas. Vai durvju sardzei kāds pajautāja, kas bija rokā doktoram Ncgrē, kad viņš pulksten pussešos gāja ārā?

- Vai tu tici negadījumam?

Megrē kundze arī sāka aizrauties, lai gan taisīja atturīgu seju.

- Iespējams ir viss.

- Vai tu izlasīji, ko viņi raksta par to saderināto?

- Vēl ne.

Tajā avīzē, kuru lasīja viņš, šis raksts bija tikai trešajā lappusē. Jaunas, simpātiskas meitenes fotogrāfija - atklāta seja, kas vaļsirdīgi vērās objektīvā, ļoti kārtīgs apģērbs.

Tālāk sekoja virsraksts:

“Rudenī mēs gatavojamies precēties”.

Viņa vis neteica: “Mēs gatavojāmies.”

Viņa bija optimiste, pārliecināta par sevi un savu līgavaini.

Mēs gatavojamies...

Lasaņam šajās četrās dienās noteikti neiznāca daudz gulēt - spriežot pēc sadabūtajiem materiāliem.

Mums vakar vakarā izdevās ar viņu aprunāties viņas, pareizāk sakot, viņas vecāku, mājās, jo doktora Ncgrē saderētā līgava dzivo kopā ar saviem vecākiem.

Viņu sauc Martina Šapui jaunkundze, Noela Šapui kunga, pazīstama advokāta, vienīgā meita.

Ne Šapui kungs, ne viņa meita neiebilda pret mūsu apmeklējumu un labprāt uzņēma mūs savā dzīvoklī Baķa ielā, netālu no Senpēru ielas.

Vēl vairāk: advokāts visai eleganti mūs atstāja aci pret aci ar savu meitu, tādējādi ļaujot viņai brīvi atbildēt uz mūsu jautājumiem.

Vispirms jāteic, ka Martina Šapui, kurai ir divdesmit četri gadi, ir modema jaunava šā vārda labākajā nozīmē. Pabeigusi tieslietu studijas, viņa vienu gadu mācījusies filozofiju Sorbonnā, lai pēc tam pievērstos medicīnai, kuru viņa apgūst jau tiešo gadu.

Inteliģenta, zinātkāra, viņa turklāt vēl ir ļoti sportiska, jo katru ziemu dodas slēpot; viņai ir arī sporta treneres diploms.

Mums viņa nemaz nelikās satriekta - tā bija jauna sieviete, kura runāja pilnīgi atklāti un pat smaidīja.

- Tā ir taisnība, ka mēs ar Žilbēru sešus mēnešus esam saderināti. Mēs esam pazīstami jau gadu. Es dažus mēnešus pagaidīju un tikai tad iepazīstināju viņu ar vecākiem, bet vecāki viņam uzticas gluži tāpat kā man.

- Kur jūs iepazināties?

- Pie profesora Lcbjē, kas man lasa lekcijas, -Zilbērs ir viņa asistents.

- Vai esat nodomājusi turpināt medicīnas studijas un strādāt kopā ar vīru?

- Tā mēs esam nolēmuši. Ceru, ka varēšu viņam palīdzēt vismaz līdz tam laikam, kad mums piedzims bērni. Tālāk redzēs.

- Vai jūs pazīstat Žava kundzi?

- Nekad neesmu viņu satikusi.

- Vai jūsu līgavainis jums ir par viņu stāstījis?

- Retumis.

- Vai viņš runāja par šo sievieti kā par savu draudzeni?

- Jūs varat ar mani runāt atklāti. Es ļoti labi saprotu, ko jūs ar to gribat teikt. Jūs gribat zināt, vai Žava kundze bija Žilbēra mīļākā.

- Es neuzdrošinājos tik tieši uzdot jums tādu jautājumu.

- Kāpēc gan - ja visi par to runā? To var saprast. Ir skaidrs, ka pirms iepazīšanās ar mani Žilbēram bija mīļākās, un es nemaz neesmu pārliecināta, ka nav bijušas arī pēc tam. Tādi piedzīvojumi manī greizsirdību neizraisa. Lai gan, ja runa ir par Žava kundzi, es šaubos, vai viņu starpā kaut kas bija.

-Kāpēc tā?

- Žilbēra rakstura dēļ. Visvairāk uz pasaules viņu interesē paša darbs.

- Vēl vairāk nekā jūs?

- Iespējams. Viņš jau pirms vairākiem gadiem varēja ierīkot sev kabinetu, tomēr labprātāk nodarbojas ar pētījumiem, kurus veic kopā ar profesoru Lcbjē. Naudai viņa acīs nav nekādas nozīmes. Viņam ir tik maz vajadzību. Jūs taču redzējāt viņa dzīvokli.

- Es zinu, ka jūs esat tur bijusi.

- Es to nemaz neslēpju. Netiku īpaši slēpusi arī no sava tēva. Mēs mīlam viens otru. Mēs rudenī apprecēsimies. Nesaprotu, kāpēc es nevarētu doties pie viņa, kad gribu viņu redzēt. Mēs taču vairs nedzīvojam pagājušajā gadsimtā. Žilbē-ram ir bijušas mīļākās, to es jums jau teicu, bet viņš vienmēr sargājies ielaisties tādos sakaros, kur varētu draudēt kādi sarežģījumi vai jāzaudē daudz laika.

- Viņš varēja iemīlēt Evelīnu Žāvu. Mīlestība taču nepakļaujas pavēlēm.

- Tādā gadījumā es būtu to pamanījusi.

- Vai jūs neesat mēģinājusi viņu satikt pēc tam, kad viņu pratināja policija?

- Esmu viņam vairākas reizes zvanījusi. īstc-nibā mēs labu daļu dienas pavadām, runādami pa telefonu. Es negāju uz Scnpčru ielu tāpēc, ka viņš gribētu mani turēt pēc iespējas tālāk no šīs lietas, turklāt pie viņa mājas visu laiku dežurē fotogrāfi.

- Kāda bija jūsu tēva attieksme pret notikušo?

īss šaubu mirklis.

- Vispirms viņš bija sašutis, jo tas nav nekas patīkams, īpaši advokātam, - būt vairāk vai mazāk iejauktam šāda veida drāmā. Mēs abi izrunājāmies. Mēs ar tēvu esam labi draugi. Un viņš piezvanīja Zilbēram, lai vajadzības gadījumā piedāvātu savus pakalpojumus.

- Vai jūsu tēvs viņam deva arī padomus?

- Es viņu sarunu neklausījos. Zinu tikai to, ka tad, ja Zilbēru vēl pratinās izmeklēšanas tiesnesis, un tas ir ļoti iespējams, tēvs viņu pavadīs kā viņa advokāts.

- Vai jūs sestdienas vakarā nesatikāt savu iemīļoto? Jādomā, ka jūs mēdzāt svētdienas pavadīt kopā?

- Es sestdienas vakarā netiku viņu redzējusi, jo kopā ar vecākiem sestdien ap pusdienlaiku aizbraucām no Parīzes; mēs bijām laukos. Mums ir maza mājiņa Sēnportā, kur mēs pavadām nedēļas nogali. Zilbērs pievienojās mums svētdienas rītā, viņš atbrauca ar pirmo vilcienu. Viņam na v automašīnas.

- Vai viņš jums nelikās norūpējies?

- Viņš bija tāds pats kā parasti. Mēs pavadījām kādu dienas daļu airu laivā, un mans tēvs, kuram pirmdienas rītā agri bija jābūt darbā, vakarā ar savu auto aizveda viņu uz Parīzi.

- Vai jums ir gadījies apmeklēt savu saderināto Osmana bulvārī?

- Vienu reizi. Es gāju tur garām. Man gribējās apskatīties, kur viņš strādā. Man patīk iepazīt visas tās vietas, kur viņš uzturas, lai varētu domās būt pie viņa.

- Vai jūs ielaida Zozefa?

- Jā, kalpotāja. Es nezināju, ka viņu sauc Zozefa.

- Vai jūs pagaidījāt priekšistabā?

- Jā, kā paciente. Pirms manis bija divi pacienti.

- Vai jūs iegājāt arī cilās telpās, ne tikai pirmajā - konsultāciju istabā?

- Es biju visās telpās.

- Un arī dzīvoklī?

- Nē. Es runāju par darba telpām, kuras ir pa kreisi.

Nekādas kaunēšanās. Nekādas šaubīšanās. Mēs atļāvāmies vēl precizēt:

- Un arī atpūtas istabā?

Nemaz nenosarkdama, viņa atbildēja, lūkodamās man tieši acīs:

- Arī atpūtas istabā un pat vannasistabā, kur bija pilns ar ceļasomām.

Megrē pasniedza avīzi ar šo rakstu sievai - un, kamēr Megrē kundze lasīja, ar acs kaktiņu visu laiku viņu vēroja, jo jau iepriekš zināja, kuras vietas sievu satrauks. Viņa tiešām tās nepalaida garām neievērotas. Reizes divas vai trīs viņa satraukti nopūtās. Beigu beigās, nepagriezusies pret vīru, viņa sāka cieši lūkoties uz izkraujamo baržu.

- Cik dīvaina jauna meitene, - viņa nomurmināja.

Lai viņu uzmundrinātu, vīrs izlikās nedzirdam. Pēc laiciņa sieva pavaicāja:

- Vai tu tam piekrīti?

- Kam?

- Vai tad tu neizlasīji? To, par Sen peru ielas apmeklējumiem. Par atpūtas istabu... Mušu laikos...

Megrē svārstījās. Viņš negribēja sievu kaitināt, tomēr noteica:

- Vai tad tu neatceries? To mazo birztalu Šev-rēzielejā...

Iespējams, Martina Šapuī šajā brīdī nebūtu nosarkusi, bet Megrē kundze gan piesarka.

- Tu taču neapgalvosi, ka tas ir viens un tas pats?

- Kāpēc?

-Tas bija tikai nedēļu pirms mūsu kāzām.

- Uh, un tur ir runa par diviem mēnešiem.

- Ja viņi apprecēsies!

- Ja viņi neapprecēsies, tad viņa tur nebūs vainojama.

Megrē kundze bozās vēl apmēram stundas ceturksni. Abi nonāca līdz kanāla viņam galam, iedami pa krastmalu un apstādamies aiz katra makšķernieka, un tad viņa beidzot pasmaidīja, nespēdama ilgāk uz vīru dusmoties.

- Kāpēc tu tā teici?

- Tāpēc, ka tā ir patiesība.

- Un tu būtu to stāstījis žurnālistiem - izskatīdamies tā, it kā lielītos?

Neatrazdams, ko uz šādu jautājumu atbildēt, Megrc labprātāk piebāza pīpi. Tobrīd, kad viņš apstājās, lai to aizkūpinātu, uz zemes un viņa cepures sašķīzdamas sāka krist lielas lietus lāses.

Piektā nodaļa DOKTORA ŽAVA ALIBI

Negaiss turpinājās labu daļu nakts un sabojāja skaisto laiku, kas vairāk nekā nedēļu bija saglabājies nemainīgs. Šajā rītā gaiss bija gandrīz auksts, pelēcīga migla plīvēja ielās, un saule bija tik blāva kā februārī.

Taču ne jau tāpēc Megrē bija sapiktojies. Brīdi, kad viņš gāja ārā, lai nopirktu avīzes, sieva pajautāja - gluži tāpat kā citus rītus:

- Vai tev ir kādi plāni šodienai?

Viņš atteica, ka nav - tāpat kā citās dienās.

- Vai tev būtu garlaicīgi pusdienot mājas?

Megrē tūlīt nesaprata, ko īsti viņa gribējusi sacīt.

- Kāpēc lai man būtu garlaicīgi?

Tikai tad viņa nopūtās:

- Man tik neganti sāp kājas. Es gribētu vienu dieniņu atpūsties.

Citādi sakot, viņu biedēja nevis pusdienas restorānā, bet pastaigas pa visu Parīzi, kurās viņu pēc maltītes aicināja vīrs.

Kas šī bija par dienu? Kopš komisārs bija atvaļinājumā, viņš vairs neorientējās laikā. Šai vajadzēja būt piektdienai, un viņa jau bija nogurusi.

- Es drīz būšu atpakaļ, - viņš nomurmināja.

- Vai tu neesi apvainojies?

- Nē taču.

- Un man, protams, jāsaved kārtībā drēbes.

Patiesi - lai sagādātu viņam prieku, sieva katru dienu vilka mugurā citu kleitu - un viņai vasaras drēbju nemaz nebija tik daudz.

Jā gan! Varbūt komisāram nevajadzēja vest viņu šaubīgos bistro Lašapelas bulvāra tuvuma un pēc tam kājām doties mājup, lietum līstot. Viņš bija domājis, ka tā sievu izklaidēs. Viņi abi izmirka, un katru reizi, kad viņus apšļāca, Megrē sacīja:

- Iedomājies, ka tu esi uz kuģa klāja!

Tam nebija nekādas nozīmes. Sievai, protams, tiešām sāpēja kājas, tās viņai vienmēr bija vari-gas.

Megrē nopirka avīzes, apsēdās terasē - pašā stūrītī - un, par spīti dzestrajam laikam, pasūtīja ierasto kafiju.

Rīta avīzēs nekā nebija. Tās tikai atstāstīja -vairs ne tik sīki - to pašu, ko bija rakstījušas vakar.

Tas radīja tukšumu - it kā pēkšņi izmeklēšana būtu nonākusi nāves punktā un vairs nekustētos no vietas. Viņš jutās garlaikots. Pirmā doma bija:

“Ar ko gan viņi tur nodarbojas?”

Viņš domāja par Zanvjē un citiem no Orfēv-ras krastmalas, kuru amats bija - šādas lietas atšķetināt, un pagāja vairākas minūtes, līdz beidzot humora izjūta ņēma virsroku, un viņš varēja pasmieties par sevi pašu.

Viņš tagad sprieda kā visparastākais lasītājs. Viņam netika sagādāta dienišķā izklaide, un viņš sašuta. Tāpat kā pārējā publika, arī viņš vienbrīd sāka domāt, ka policisti nedara savu darāmo, -un tagad labāk saprata reportieru uzstājību, kad viņi sensacionālas izmeklēšanas laikā uzmanīja policijas durvis.

“Pasakiet mums kaut ko, komisār, - vienalga, ko, - bet pasakiet!”

Vienā rāvienā viņš izlasīja visus pārējos rakstus - par laiku, kāds bija dažādās peldvietās un modernos kūrortos, par kinozvaigžņu dzīves jaunumiem, ceļu negadījumiem - pat kādu garu rakstu par televīzijas nākotni.

Pārējais rīts pagāja bez kādām dēkām. Komisārs pastaigājās pa ielām uz labu laimi, iegriezdamies mazos bāriņos, lai tur iedzertu aperitīvu. Kad viņš pārnāca, galdā jau gaidīja sautēta vista - viņš to dēvēja par “vistu labas sievas gaumē”, un Megrē kundze teicās nožēlojam to, ko bija sacījusi no rīta.

- Vai tu nedusmojies?

- Kāpēc gan?

- Ceru, ka tev nešķiet - es ar tevi kopā garlaikojos? Tur tiešām bija vainīgas manas kājas...

- Es zinu.

- Bet tas jau netraucē tev pašam iziet pastai-gāt._

Ara atkal varēja uznākt negaiss - varbūt visparastākais lietus, jo saule bija nozudusi, bet debess izskatījās pelēki viengabalaina. Viņš nezināja, kurp dosies, tomēr devās laukā, joprojām sapīcis. Šoreiz nepagriezies pa kreisi, uzreiz uz Voltēra bulvāra pusi, komisārs devās pa labi, taču lietus tiešām sākās, un brīdī, kad viņš sasniedza Voltēra bulvāri, tas jau šļāca kā spaiņiem.

Komisārs iegāja nelielā kafejnīcā ar pastāvīgiem apmeklētājiem - tā atradās pretī mērijai, viņš zināja arī to, ka tālākajā zālē ir biljarda galdi, un sacīja pats sev, ka nebūtu nekas pretī uzspēlēt, ja vien atrastos partneris. Reiz viņš bija tīri labs biljarda spēlētājs. Megrē patika bumbu kustība - ja izdevās panākt vajadzīgo efektu, tā bija gluži inteliģenta spēle, un viņam patika ari skaņa, kas radās, kad bumbas saskārās.

Biljarda galdi bija apklāti ar pārklājiem. Taču pie loga sēdēja belotes spēlētāji, un Megrē apsēdās netālu no viņiem. No savas vietas viņš varēja novērot vienlaikus divus spēlētājus, un viens no spēlētājiem pavērās atpakaļ uz viņu ikreiz, kad tam rokā gadījās labas kārtis.

Galu gala tas nemaz nebija nepatīkami. Vecākais no četriem droši vien bija pensijā, taču reiz ieņēmis augstu amatu, jo bija saņēmis Goda leģiona ordeni un partneris viņu uzrunāja “profesor”. Varbūt viņš bijis pasniedzējs licejā.

- Pīķis mastā, vēlreiz pīķis un trumpā...

Pensionētais bija vienīgais, kas pastiepa roku, kad kafejnīcā ienāca avīžu pārdevējs. Viņš, protams, apmierinājās ar to, ka nolika avīzi uz bla-kusgaldiņa, tajā pat neieskatījies, un raudzījās tikai savās kārtīs.

Beigu beigās bija paziņoti arī jaunumi. Kā jau Megrē iedomājās, kriminālpolicija nebūt nebija stāvējusi dīkā, taču piedāvāt presei sensacionālus atklājumus divreiz dienā būtu tā kā pairi audz.

Pirmajā lappusē vairāki virsraksti sekoja cits citam, pirmais bija treknāks par pārējiem:

“DOKTORA ŽAVA ALIBI”,

“INSPEKTORS ŽANVJĒ KANNĀS”, “NELAIĶES DĀRGLIETAS”.

Visu reize nevarēja paspēt, Megrē beidza vērot spēlētājus un aizrāvās ar jaunā Lasaņa raksta lasīšanu.

Osmana bulvāra lietu pēdējo divdesmit četru stundu laikā ir ņēmusi jaunu virzienu, un gaidāmi visādi pārsteigumi.

Par to, šķiet, jāpateicas inspektoram Zanvjē, kas komisārā Megre prombūtnē, viņam joprojām esot atvaļinājumā, sekmīgi vada izmeklēšanu.

Jau izmeklēšanas sakuma uz Piejūras Alpiem tika nosūtīts pieprasījums, lai vietējie policijas inspektori nopratina Ziscrāna jaunkundzi - mazās Mišelas Zavas aukli, kura joprojām uzturējās villā “Marija Terēze”.

Kādi tad ir šīs nopratināšanas rezultāti? To mums neizdevās uzzināt, taču vakarrīt viens no mušu reportieriem Ortēvras krastmala pamanīja inspektoru Zanvjē steidzīgi braucam prom ar auto un viņam sekoja.

Šī sekošana, ja varam to tā nosaukt, noveda mūsu līdzstrādnieku Orlī, kur inspektors Zanvjē steigšus iekāpu Nicas lidmašīna - tikai dažas minūtes pirms izlidošanas.

Mčs tūlīt zvanījām savam korespondentam Kotdazīrā un tā dabūjām jaunas ziņas par šīs lietas virzību.

Kā jau ziņojām, līdz šim Žiserāna jaunkundze bija atteikusies sniegt jebkādas ziņas, reportieriem tikai retumis izdevās viņu kopā ar bērnu ieraudzīt villas “Marija Terēze”dārzos.

Šī villa, kuru uz sešām nedēļām noīrējis doktors Žavs, atrodas mazliet ārpus pilsētas, pakāpjoties kalnā. Tā ir dzelteni krāsota celtne, kas būvēta gadsimta sākumā - rokoko stilā, kas tolaik bija iecienīts. Diezgan plašajā dārza aug eikalipti un priedes.

Triju dienu laika vietējie žurnālisti un l'oto-grāti velti uzmanīja vārtiņus, kuri atvērās tikai pārtikās piegādātājiem.

Inspektora Zanvjē ierašanos jau gaidīja kāds Kannu inspektors, un abu tikšanās ar Žiserāna jaunkundzi ilga vairāk nekā trīs stundas.

Žiserāna jaunkundze ir apmēram piecdesmit gadus veca sieviete, varbūt vēl vecāka, pēc izskata barga, ar bālu un nekustīgu seju, necik runīga viņa vis nešķiet. Viņa ilgu laiku strādājusi par slimniekkopēju kādā privātklīnikā, un tieši tur laikam doktors Žavs viņu nolīdzis pēc bērna piedzimšanas.

Viņa ir neprecēta, un, viņu redzot, būtu grūti iedomāties, ka viņas dzīvē jebkad būtu bijis vīrietis.

Mūsu korespondents piegādāja mums dažas ziņas par Žāvu dzīvi Kannās pirms traģēdijas.

Viņiem tur bijis liels, pelēks pontiaks, kurā viņi atbraukuši no Parīzes, lai gan neliekas, ka Evelīna Žava jebkad būtu to vadījusi.

Doktors ar to braucis katru ritu - vedis sievu, aukli un bērnu uz pludmali, kur pats nemēdzis uzkavēties, bet gan braucis uz tenisa kortu turpat netālu, kur divas stundas spēlējis lenisu ar kādu profesoru.

Pludmalē Evelīna Žava ne ar vienu neesot sarunājusies. Viņa peldējusies kopā ar bērnu un pēc tam gulējusi smiltīs - vienmēr zem saulessarga, nevis saulē, un aukle uzmanījusi meitiņu.

Ap pusdienlaiku doktors braucis viņām pakaļ, un visi kopā atgriezušies villā.

Mūsu korespondents, kam izdevies parunāties ar virtuveni, kas nolīgta turpat no vietējiem uz brīvdienu laiku, viņai pajautāja:

- Vai šī bija laimīga laulība ?

- Es nezinu.

- Vai gadījās, ka viņi strīdējās?

- Nekad neesmu dzirdējusi.

- Vai jums ir gadījies viņus pārsteigt apskāvušos?

-Ak! Bet, kungs...

Doktors pavadījis pēcpusdienas, vai nu lasīdams grāmatas par medicīnu dārza dziļumā, vai arī pastaigādamies pa Kruazeta krastmalu, kur parasti dzēris aperitīvu Mažestika bārā.

Izejot no villas, inspektors Zanvjē izskatījies norūpējies, atteicies sniegt jebkādu informāciju un tūlīt devies uz lidostu. Taču šopašrīt Parīzē, laikam pēc konsultēšanās ar tiesnesi Komeljo, viņš nolēmis pieņemt žurnālistus un sniegt viņiem dažas norādes par sava ceļojuma rezultātiem.

Tas notika apmēram tā, kā notiek slavenās Baltā nama preses konferences, turpat uz kāpnēm, protams, un katrs žurnālists varēja vaicāt, ko vien vēlējās. Uz visiem jautājumiem gan inspektors neatbildēja.

Vispirms, tātad, dažos vārdos par to, kā pavadīja laiku Žavs un viņa sieva stundās pirms viņas nonāvēšanas. Šeit būs Žiserāna jaunkundzes izteiktā versija.

Piektdien, ap pulksten deviņiem vakarā, kad viņas vīrs izgājis pastaigāties, Evelīna Žava zvanījusi uz Parīzi un diezgan ilgi runājusi pa telefonu.

Inspektors Žanvjē mums neslēpa, ka izsauktais numurs ir noskaidrots - tas bijis doktora Ncg-rē mājas numurs Senpēru ielā.

Mazliet vēlāk Žava kundze paziņojusi auklei:

- Rīt es būšu projām visu dienu. Es braucu pie draudzenes uz Sentropē.

Un devusi viņai rīkojumus par to, kas jādara mājā.

Iespējams, ka viņa to pašu paziņojusi ari savam vīram. Viņa droši vien izbraukusi no Kannām pēc astoņiem un pasūtījusi taksometru, kas viņu aizvedis uz staciju.

Un te mēs redzam, ka situācija pilnīgi mainās. Tika domāts, ka Zavs sekojis sievai, taču Nicā nokavējis lidmašīnu deviņos piecpadsmit un devies uz Londonu, lai ātrāk viņu panāktu.

Ziserāna jaunkundzes liecība šo teoriju atspēko un parāda mums ārstu no Osmana bulvāra gluži jaunā gaisma.

Zavs pameta villu neilgi pēc sievas aiziešanas, it kā butu gaidījis, kad ceļš būs brīvs, - viņš sēdies pie sava auto stūres un devies uz Nicas lidostu, kur nokavējis Parīzes lidmašīnu tikai par divām vai trim minūtēm.

Viņš nav ievācis ziņas par savu sievu ne pie viena lidostas kalpotāja. Ja ticam auklei, tad viņš nemaz nav zinājis, ka Žava kundze aizlidojusi ar šo lidmašīnu, un ticējis, ka sieva tiešām aizbraukusi pie draudzenes uz Sentropē.

Īstenībā tas bijis viņš, kas izmantojis sievas prombūtni, lai pamestu māju.

Un, ja ta ir noticis, tad policija to noteikti noskaidros.

Megrē pāršķīra avīzes lappusi, tajā laikā neviļus sekodams kārtīm. Trešajā lappusē bija vēl viens virsraksts.

“DOKTORA ŽAVA SLEPENĀ DZĪVE”.

Mēs darīsim visprātīgāk, atstāstot jautājumus un atbildes no mūsu sarunas ar inspektoru Zan-vjč viņa kabinetā, pareizāk sakot, komisāra Meg-rč kabinetā, kur viņš ierīkojies.

Megrē bez iemesla nogrozīja galvu.

- Vai Ziserāna jaunkundze sniedza liecību labprāt?

- Nč. Patiesībā atbildes nācās izdabūt no viņas pa vienai vien un ne bez pūlēm.

- Vai viņa šķiet uzticīga saviem saimniekiem?

- Man radās iespaids, ka viņa izjūt vienādu naidu pret visiem cilvēkiem.

- Kadas bija viņas attiecības ar Žava kundzi?

- Man liekas, ka viņa kundzi necieta.

- Vai viņa tiešam nemīl nevienu cilvēku?

- Bērnu, kuru mīl kā savējo, - un sevi pašu.

Viņa ir par sevi ļoti augstās domas.

- Vai viņa ir tāda sieviete, kas klausītos pie durvīm?

Te Zanvjē riskēja izteikt tādu spriedumu, kas saniknos miljoniem lasītāju - sieviešu.

- Vai tad visas sievietes neklausās pie durvīm?

- Vai jūs ticat viņas sacītajam?

- Viss vai gandrīz viss, ko viņa teica, jau ir pārbaudīts.

- Vai doktoram bija sakars Parīzē?

- Jā. Pat vairāk nekā sakars. Varbūt to var saukt par lielu mīlestību.

- Vai viņa sieva to zināja?

- Oficiāli nē.

- Bet Ziserāna jaunkundze zināja?

- Tā liekas.

- Vai vēl kāds cits šo noslēpumu zināja?

- Žozefa.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka runa ir par viņas meitu Antuancti, kas dzīvo Vašingtoniclā, pavisam netālu no Os-mana bulvāra.

- Vai tad Žozefa to atbalstīja?

-Jā.

Inspektors Žanvjē pavēstīja mums vēl dažas satraucošas ziņas. Apmēram pirms diviem gadiem Antuanctc Sovē, Žozefas meita, kura agrāk bijusi pārdevēja kādā Lielo bulvāru veikalā, saslimusi ar diloni sākumstadijā, un doktors Žavs piedāvājies viņu ārstēt.

Te varam piebilst, ka jaunā meitene atgādina Zava kundzi. Viņa tāpat ir kalsna, ar sāpīgu izteiksmi sejā un acīm, kurās redzamas bailes.

Žavs pasāka iegriezties viņu apraudzīt Va-šingtoniclas dzīvoklī. Tā kā viņai bija vajadzīgs pilnīgs miers, ārsts piekrita segt izdevumus un aizsūtīja viņu uz diviem mēnešiem uz laukiem.

Kad viņa atgriezās, apmeklējumi turpinājās -un nemitējās nākamo divu gadu laikā.

Tieši šī situācija lika cilvēkiem mēļot, ka jaunā meitene ir vieglprātīga. Patiešām, viņa neatsāka strādāt arī tad, kad izveseļojās, un katrreiz, kad doktoram starp divām vizītēm atlika brīvs brītiņš, Žavs steidzās uz Vašingtonielu.

- Arī tad, kad Žozefa bija tur?

- Arī tad, kad Žozefa bija tur. Viņai Žavs ir tāds kā pusdievs, kurš drīkst darīt itin visu.

- Un Žavs sestdien steidzās pie Antuanetes Šovē?

- Vašingtoniclas nama durvju sardze to apliecina, jo redzējusi doktoru ierodamies apmēram trīsccturtdaļstundas pēc tam, kad Londonas lidmašīna nosēdusies Orlī lidostā.

- Līdz cikiem viņš tur uzkavējies?

- Vienu mirklīti. Šajā laikā Žozcfas tur nebija, tādējādi mums ir tikai Antuanetcs liecība. Pēc viņas sacītā, Zavs devies prom no Vašington-ielas tikai septiņos vakarā - tieši laikā, lai, ņemot vērā burzmu, kāda šajā laikā valda ielās, varētu paspēt uz vilcienu, kas pulksten astoņos atiet no Lionas stacijas.

- Un Žozefa?

- Viņa joprojām apgalvo, ka izgājusi no Os-mana bulvāra mājas mazliet pēc doktora Ncgrē, tas ir, ap sešiem, un devusies pie meitas.

- Un tur atradusi priekšā Žāvu?

-Jā.

- Viņa palikusi kopā ar šo pārīti līdz pulksten septiņiem?

- Viņa tā apgalvo.

- Tādā gadījumā Žavam ir alibi?

Inspektors Žanvjē pārāk kategorisks vis nelikās. Ņemot vērā Antuanetcs un viņas mātes pieķeršanos doktoram, ir skaidrs, ka abu liecības var uzskatīt par aizdomīgām. Turklāt durvju sar-

V

dze, kura redzējusi Zavu ieejam mājā, nav viņu redzējusi izejam. Tiesa gan, viņa minētajā laikā iegriezusies kaimiņu bodītē - uz piecpadsmit divdesmit minūtēm.

Ja pieņemam, ka Filips Žavs izgājis no Va-šingtonielas nama ap septiņiem, — vai viņam pic-tika laika aizskriet līdz Osmana bulvārim, nogalināt savu sievu, ieslēgt viņu skapī un paspēt uz Lionas staciju?

Maz ticams, bet šodien tiks izdarīti izmēģinājumi, lai to noskaidrotu.

Megrč bija norūpējies. Te visu laiku kaut kas nesaskanēja.Vai tad Pardons viņam netika uzticējis, ka Zavs esot apkrauts parādiem un balansējot uz naža asmens?

Antuanete savā pieticīgajā Vašingtonielas dzīvoklītī noteikti nebija dārga mīļākā.

Viņš juta arī vieglu skaudību pret Zanvjē - ne jau gūto panākumu dēļ, bet kāda gluži smieklīga iemesla pēc. Ikreiz, kad izmeklēšana saistījās ar izdevumiem un izbraukumiem, nācās izcīnīt īstas cīņas, lai dabūtu līdzekļus, un pēc tam ar kaitinošu sīkumainību tika pārbaudītas kvītis.

Kā Žanvjē bija panācis, lai viņam piešķir līdzekļus lidojumam uz Kannām ar lidmašīnu? Laikam jau šai lietai bija pievērsta īpaša uzmanība, ja jau priekšniecība neskopojās un atvēra maku.

“SIEVIETE AR DĀRGLIETĀM”.

Laiku pa laikam viens no kāršu spēlmaņiem viņu nopētīja, vienbrīd pat pieliecās tuvāk, lai ielūkotos avīzē.

- Vai tas ir Žavs? - viņš pavaicāja.

- Vēl nav zināms.

- Es gan domāju, ka tas ir viņš.

Ja viņš būtu lasījis raksta turpinājumu, tad gan tik pārliecināts vis nebūtu.

Inspektoru Žanvjē brauciens и/. Kannām beidzās ar vel otru pārsteigumu, kurš nemaz nav mazāks par pirmo.

Jau vairākas dienas izplatās baumas, ka Žāvi, par spiti savai šķietamajai pārticībai, nebija spīdošā finansiālā stāvokli un ka doktoram ir parādi.

Firma doma, kas ienāca prātā, bija - ka Žavs dzīvojis dubultdzīvi, varbūt - ar dārgu mīļāko, jo viņš nav ne spēlmanis, ne biržas spekulants.

Kur tad palika gan Žuva kundzes ievērojamie ienākumi, gan viņas vira vairāk nekā pieklājīgie honorāri?

Tā atkal bija Žiserāna jaunkundze, kura pateica priekšā šis miklas atminējumu.

Vai tas bija sievišķīgas atriebības kāres dēļ, vai tāpat vien? Ne jau mums par to spriest. Taču mirklī, kad inspektors Žanvjē jau gatavojās doties projām, jaunkundze viņam pavaicāja:

- Vai jūs nepaņemtu līdzi lādīti ar dārglietām? Es palieku šeit viena, kopā ar bērnu un virtuvēm, un man negribētos uzņemties atbildību.

- Kur tā lādīte atrodas?

- Kundzes istabā. Viņa ceļojot vienmčr ņem to līdzi, un esmu pārsteigta, ka viņa to atstājusi šeit.

Runa bija drīzāk par koferīti, nekā lādīti - to bija darinājis pazīstams Scntonorē priekšpilsētas ādas izstrādājumu meistars. Kā jau varēja gaidīt, tā bija aizslēgta.

- Es zinu, kur atrodas atslēga, - sacīja Žiserā-na jaunkundze, kura acīmredzami zināja daudzas lietas.

Viņa norādīja uz kumodes atvilktni, kur tiešām atradās atslēga - paslēpta zem veļas.

Inspektors Žanvjē neslēpa mums savu pārsteigumu, apskatījis dārglietas, kuras atradās lādē. Tās vēl nav novērtējuši eksperti, taču jau no pirmā acu uzmetiena to vērtību varētu lēst aptuveni trīsdesmit miljonu apmērā - gredzeni, kaklarotas, aproces, visvisādi auskari, un viss nācis no labākajiem Miericlas veikaliem.

Tagad ir skaidrs, kāpēc mēs rakstījām, ka situācija ir mainījusies.

Bija domāts, ka izrādīsies - doktoram Žavam, kura sieva ir tik šķietami vienkārša un pieticīga, bijusi izšķērdīga mīļākā.

Taču tagad izskatās, ka tieši sieva padarījusi nedrošu ģimenes budžeta stāvokli, jo viņa mīļākā apmierinājusies ar mazumiņu.

Mēs sazinājāmies pa telefonu ar upura brāli -īvu Le Gerē. Viņš joprojām atrodas Skriba viesnīcā un neslēpj no mums iemeslu, kāpēc ieilgusi viņa uzturēšanās Parīzē.

Viņš nodomājis vest māsas mirstīgās atliekas uz Konkarno, lai viņu apglabātu ģimenes kapavietā.

Taču tas jāizšķir Zavam, viņas virām.

- Vai jūs viņam esat par to jautājis?

- Netiku viņam klāt - neesmu nedz viņu saticis, nedz ari varējis sazināties pa telefonu. Es viņam aizrakstīju, vēl vairāk - liku, lai viņam aizraksta arī mans advokāts, jo negribu ielaisties ar šo cilvēku nekādās darīšanās, - bet mēs vēl neesam saņēmuši nekādu atbildi.

Vai tagad starp nelaiķes viru un brāli sāksies cīņas par to, kur apglabāt viņas mirstīgas atliekas?

Tad, kad mēs sazinājāmies ar Lc Gerē, viņš vēl nezināja par atrastajām dārglietām, un mēs viņam vaicājām:

- Vai jūsu māsa mīlēja greznoties?

- Domāju, ka ne visai. Lai ari bija bagata, viņa nekad nešuva tērpus pie dārgiem drēbniekiem; dalu no tiem viņa darinājusi pati.

- Vai viņai patika rotas?

-Jāteic, ka viņa tās nemaz nenēsāja. Kad nomira māte, ģimenes rotas sadalījām manai masai un sievai. Tām nebija lielas vērtības, vienīgi -tās bija senlietas. Evelīna ļāva manai sievai izvēlēties, neko no savas puses neiebilzdama.

- Un tomēr viņai bija rotas apmēram trīsdesmit miljonu vērtībā.

- Ko jūs sakāt?

- Es teicu - trīsdesmit miljonu.

- Kas to teica?

- Tās atrada Kannās.

Lc Gerē balss telefona klausulē pēkšņi mainījās.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Neko. Es tikai gribēju zināt, vai jums nav gadījies pamanīt tādu viņas aizraušanos - varbūt viņa jau kā jauna meitene aizrāvās ar dimantiem, rubīniem un smaragdiem.

-Jādomā, ka viņai bija tādas tiesības?

- Bez šaubām.

- Turklāt vēl gribu jums atgādināt, ka ar savu ienākumu daļu no rūpnīcas peļņas viņa varēja darīt jebko, neprasīdama atļauju vīram. Tā taču bija viņas nauda, vai ne?

- Savā ziņā tā ir...

- Tādā gadījumā es nesaprotu, kāpēc jūs tā nodarbina tas, kā mana māsa izlietoja savu naudu. Ja viņai labpatika pirkt rotas, tā bija viņas darīšana.

- Protams.

Pēc tam īvs Le Gcrē diezgan nepieklājīgi nometa klausuli.

Ap pusdienlaiku mēs ieradāmies Vašingtonic-lā, kur ietve bija fotogrāfu pilna.

Māja, kuras piektā stāva dzīvoklīti mitinās Antuanete Sovē, ir paveca, taču pieklājīga. Lifts nedarbojas, tāpēc kāpām augšā kājām, taču pie norādītajām durvīm klaudzinājām velti.

Kaimiņos atvērās durvis. Padzīvojusi sieviete ar sirmiem matiem, ģērbusies melnā, mums paziņoja:

- Ja /t/.s' meklējat Sovē jaunkundzi, tad viņas nav mājas.

- Vai viņa sen izgāja?

- Pirms divām dienām.

- Un jūs neesat viņu redzējusi divas dienas?

- Nē. Vienīgi viņas māte divreiz parādījās -mātei ir atslēga.

- Varbūt jūs zināt, vai jaunā meitene aiznesa sev līdzi ari bagāžu?

- Un jūs viņu saucat par jaunu meiteni? Viņu, kura pie sevis uzņem precētus vīrus?

- Kāpēc jūs sakāt - vīrus? Vai tad bija vairāki?

- Ja jau uzņem vienu, tad ir spējīga uzņemt arī citus - tā es domāju. Un, ja tādas lietas atbalsta ari māte, tad man šķiet...

Mums neizdevās uzzināt visu, ko kaimiņiene domā par Žozefu, jo viņa sašutumā pēkšņi iemetās atpakaļ dzīvokli un aizcirta durvis mums degungalā.

Kur tad ir Antuancte Šovē? Vai viņa būtu gribējusi izvairīties no žurnālistiem un fotogrāfiem?

Policijai tas noteikti ir zināms, jo meiteni arī pratināja, taču tad, kad mēs zvanījām inspektoram Žanvjē, lai uzzinātu viņas adresi, inspektors mums atbildēja, ka šobrīd nevajagot meiteni traucēt.

Kā redzams, šajā situācijā ir grūti orientēties. Lieta nevis atšķetinās, bet kļūst aizvien sarežģītāka.

Rodas aizvien jauni jautājumi, uz kuriem ir gandrīz neiespējami atbildēt.

Vai Evelīna Žava zināja par sava vīra sakaru?

Kāpēc piektdienas vakarā viņa zvanīja doktoram Ncgrē uz mājām? (Jāpiebilst, ka šis telc-fonzvans, kā šķiet, apstiprina Senpēru ielas nama durvju sardzes teikto, kura apgalvo, ka redzējusi jauno sievieti vismaz divreiz uzejam pie doktora.)

Kāpēc Žava kundze pēc tam, kad pateica vīram, ka dodas uz Sentropē apmeklēt draudzeni, izlidoja uz Parīzi?

Vai Evelīna un Žilbērs Negrē satikās?

Antuanetes Šovē un Žozcfas liecības var būt līdzdalībnieču liecības - vai doktoram Žavam tiešam nepietika laika ierasties Osmana bulvāri pirms Zila vilciena atiešanas ?

Un visbeidzot - карее Evelīna Žava, kas neaizrāvās ar rotāšanos un tikpat kā nenēsāja rotaslietas, bija tās krājusi ar tik slimīgu kāri?

Megrē nopūzdamies salocīja avīzi un pasauca viesmīli, lai pasūtītu vel kaut ko. Kaimiņš atkal vaicāja:

- Vai tas ir viņš?

. - To vēl nav noskaidrojuši.

- Ticiet man, jaunekļi reti kad ir tik greizsirdīgi, lai galētu nost. Tie ir vīrieši jūsu un manā vecumā, kuri spēj to izdarīt.

Komisārs pūlējās nesmaidīt. Belotes spēlētājam nebija ne jausmas, ka viņš runā ar cilvēku, kas jau trīsdesmit gadu vecumā pārzināja visas Parīzes drāmas.

Tiesa gan, ja viņš to zinātu, tad tik pārliecināts vis nejustos. Jo mazāk cilvēki pieredzējuši un zina, jo vairāk uzticas saviem spriedumiem.

- To pašu, viesmīli

Megrē pavērās uz biljarda galdiem ar bērnišķīgu vēlmi uzspēlēt. Tur, tieši viņam pretī, sēdēja izkaltis večuks, kurš droši vien prata spēlēt biljardu, taču patlaban lasija laikrakstu un dzēra kafiju ar krējumu - Megrē nepietika drosmes viņu traucēt.

Žanvjē lika galā ļoti labi. Tagad komisāram radās priekšstats par to, ko viņš pasaka, kādos virzienos risinājās meklējumi. Droši vien viņš Orfēvras krastmala vai Osmana bulvāri atkal pratināja doktoru Žāvu.

Megrē būtu daudz atdevis, lai tikai pats varētu izdarīt šo nopratināšanu. Viņam būtu gribējies ari kādu pusstundu parunāties ar Žiserāna jaunkundzi - aci pret aci ar šo aukli, kura nevarēja ciest vīriešus un labprātīgi parādīja noslēpumainās rotaslietas, lai gan viņai neviens neko tādu nejautāja.

Žozefa viņam nelikās interesanta. Tādas kā viņa Megre bija redzējis bieži - darbīgas atraitnes, kuras visu mūžu pakļāvušās tradicionālajai morālei, taču tad, kad runa bija par pašu meitām, pēkšņi izrādījās brīnum iecietīgas.

Jaunais Lasaņs rakstīja, ka viņas acīs Žavs bija pusdievs. Tas likās saprotami. Viņš izglāba Žozefas meitu. Sākumā viņš droši vien noliecās pie jaunās meitenes gluži tēvišķīgā maigumā.

Komisāru nepārsteidza arī tas, ka Žavs iemīlēja meiteni, kura līdzinājās viņa sievai. Tā notika diezgan bieži. Katru vīrieti lielākā vai mazākā mērā saistīja noteikts sievietes lips.

Varbūt tas pat bija pierādījums, ka doktors Konkarno bija laulājies mīlestības, nevis naudas dēļ?

Viņš bija sastapis vāru, jaunu meiteni, kura bija noslēgusies sevī un dzīvoja vienmuļu dzīvi.

Vai Evelīna vēlāk bija izrādījusies citāda, nekā viņš domāja? Vai par to liecināja šīs dārglietas, no kurām veidoti krājumi, kā skudras uzkrāj pārtikas krājumus skudru pūznī?

Gadījumam labpatika, lai viņš pēc trim gadiem satiktu citu jaunu meiteni - tikpat vārgu, slimīgu un apdraudētu kā pirmo, gluži līdzīgu izskatā.

Kas tur dīvains, ka tas iedarbojās arī otrreiz, gluži tāpat kā pirmoreiz?

Viņš ar savu ģimeni aizbrauca uz Kannām, atstājot Antuaneti Parīzē. Sieva viņam paziņoja, ka dodoties pavadīt visu dienu un, iespējams, arī nākamo nakti pie draudzenes Sentropē.

Vai viņš bija izmantojis izdevību un steidzies uz lidostu tāpēc, lai beidzot pavadītu dažas stundas kopā ar Antuaneti?

Tā varēja būt. Protams, atrastos arī daži iebildumi, taču tos varēja atspēkot.

Ja viss bija tā, tad viņam nebija nekādas vajadzības doties uz Osmana bulvāri. Vismaz ne tad, kad tur vēl bija Negrē. Pēc sešiem toties darbības lauks bija brīvs.

Ko viņš tur būtu gribējis darīt?

No otras puses - ja jau doktors domāja, ka sieva ir Sentropē, kāpēc gan, ieradies ar lidmašīnu, viņš ari atpakaļ nelidoja ar lidmašīnu, kura viņu topašvakar nogādātu Nicā, un tādējādi Evelīna nemaz nepamanītu viņa prombūtni?

Starp visiem tiem jautājumiem, kurus bija uzdevis Lasaņs, bija lasāms arī šāds: “Vai Zava kundzei bija zināms par viņas vīra sakaru?”

Viņš bija aizmirsis uzdot vēl vienu, tikpat svarīgu jautājumu, uz kuru arī līdz šim vēl nebija atbildēts:

“Vai doktoram Žavam bija zināms par sievas un viņa aizstājēja attiecībām?”

Jo kaut kādas attiecības viņu starpā bija, reiz nu Žava kundze bija piektdienas vakarā jaunajam ārstam zvanījusi.

Par durvju sardzes liecības patiesīgumu vairs nebija ko šaubīties. Tātad viņa vismaz divas reizes bija iegriezusies Senpēru ielā.

Ja Žavs zināja, ka viņa sieva ir Parīzē, nevis Sentropē, tad viņš nebija lidmašīnu nokavējis netīšām, tieši otrādi - tīšām lidojis ar nākamo.

Ko Žanvjē tagad uzsāks? Megrē iedomājās satrauktā tiesneša Komcljo nepacietību - viņš droši vien uzstāja, ka vajag arestēt doktoru Negrē.

Vēl aizvien lija. Joprojām nebija neviena, ar ko uzspēlēt biljardu. Megrē samaksāja rēķinu, nenoteikti pamāja ar galvu belotes spēlmaņiem un izgāja, rokas kabatās sabāzis.

Komisāram šķita, ka Žanvjē vietā viņš...

Lietus nemaz nebija tik nepatīkams, un Meg-rē, pats to nepamanīdams, aizgāja līdz Republikas laukumam, iegāja tajā pašā alusbārā, kurā bija iegriezies no rīta, pasūtīja kausu alus un rakstāmlietas, bet pēc tam ņēmās vilkt drukātos burtus - gluži tāpat, ka reiz jau bija darījis.

Viņa paziņojums bija tikpat īss kā pirmais un atkal adresēts Zanvjē:

JŪSU VIETĀ ES DOTOS UZ KONKĀRNO.

Ja jau administrācija izrādījās tik devīga, ka samaksāja par lidmašīnas biļeti uz Nicu...

Sestā nodaļa

BRAUCIENS UZ KONKARNO

Anonīmais Megrē ieteikums vēl nebija paguvis sasniegt Orfēvras krastmalu, kad kāds jau bija nolēmis doties uz Konkarno un tā ari darīja, turklāt visai iespaidīgi. Vispirms gan notika vēl kas svarīgāks, taču komisārs to uzzināja tikai reizē ar visu pārējo publiku.

Megrē, lietum līstot, galu galā bija atgriezies Rišāra Lenuāra bulvārī. Gluži kā kūrorta viesnīcā nelāgā laikā viņš noprasīja, pat vēl lāgā neapsēdies krēslā:

- Ko mēs darīsim?

- Ko vien vēlies.

Pulkstenis bija tikai pieci, un visu pārējo dienu vajadzēja ar kaut ko aizpildīt.

- Kāpēc lai mēs nedotos uz kino?

Viņi šonedēļ jau bija uz kino divas reizes - tā nebija gadījies daudzus jo daudzus gadus. Šajā reizē - tādēļ vien, lai būtu kāda starpība, abi devas nevis uz sava kvartāla kinoteātri, bet brauca ar metro un izvēlējās lielu kinozāli Elizejas laukos.

Un tieši tur pēc kinožurnāla un dokumentālās filmas iestājās klusumbrīdis, bet pēc tam uz ekrānā parādījās burti, kas būtu iederējušies vēlēšanu plakāta vai paziņojumā par lielas katastrofas sekām.

“PĒDĒJĀS ZIŅAS OSMANA BULVĀRA LIETĀ

DOKTORS ŽILBĒRS NEGRĒ ŠOPĒCPUSD1EN ARESTĒTS SAVĀ DZĪVOKLĪ”.

Tas bija iespaidīgi - šajā milzīgajā zālē, no kuras bija aizpildīta labi ja trešā daļa, pēc kustīgajām bildēm, ko pavadīja mūzika, ieraudzīt nekustīgu tekstu, it kā to būtu izgaismojusi senlaiku maģiskā laterna. Skatītāji nemierīgi sakustējās savos krēslos. Dažādos zāles stūros dzirdēja kāsēšanu, pēc tam atskanēja arī čuksti.

Ekrāns alkal iekrāsojās balts, taču joprojām gaismoja, un informācijas vietā parādijās jaunā ārsta fotogrāfija. Viņš nebija viens, bet stāvēja kopā ar vairākiem citiem ārstiem - baltā virsvalkā tērpies - slimnīcas pagalmā. Krustiņš virs viena grupas locekļa galvas norādīja to cilvēku, kuru izmeklēšanas tiesnesis Komeljo bija licis apcietināt, apsūdzot slepkavībā.

Beidzot attēls pazuda, tā vietā parādījās cits -Evelīnas Zavas fotogrāfija, kuru avīzes jau bija publicējušas - slēgtajā peldkostīmā, Bretaņas pludmalē.

Kāds zāles pustumsā iesaucās:

- Diezgan!

Komisāram aiz muguras padzīvojis vīrietis nomurmināja:

-Es jau domāju, ka tas bija viņš.

Ekrāns satumsa vēlreiz, un cilvēki ar atvieglojuma sajūtu izdzirda mūziku - sākās pilnmetrāžas filma, parādījās titri.

Megrē nejutās atvieglots kā citi - lai kā viņš centās sevi piespiest sekot filmai, kuras darbība risinājās uz ekrāna, neviļus atkal un atkal domās atgriezās Orfēvras krastmalā, kur iedomājās Neg-rē sēžam savā kabinetā - reiz nu Žanvjē bija ierīkojies viņa kabinetā.

Vienbrīd Megrē kundze ieslidināja savu roku viņa saujā, it kā būtu visu sapratusi, un, kad viņi kopā ar puli izgāja laukā, sieva neuzdeva komisāram nevienu jautājumu, nesacīja vispār neko.

Izgaismotajos Elizejas laukos jau bija sākusies ierastā vakara dzīve, un viņi abi, gluži tāpat kā simti un tūkstoši citu cilvēku, šaubīdamies apstājās paprātot, uz kuru restorānu doties vakariņās. Beigu beigās, lai nebūtu tālu jāiet, viņi izvēlējās plašu iestādījumu, kurā pasniedza zivis un jūras veltes, un apsēdās pie tik maza galdiņa, ka Megrē nebija, kur novietot kājas.

Pārējo viņam izdevās uzzināt tikai nākamajā dienā - Republikas laukumā atverot rīta avīzi. Lietu bija nomainījis vējš.

“ADVOKĀTS ŠAPUi DODAS UZ KONKARNO”.

Kā jau radio ziņoja vakar vakarā, izmeklēšanas tiesnesis Komcljo pēcpusdienā pieņēma lēmumu arestēt doktoru Negrē, un inspektors Žanvjē kopā ar savu kolēģi Lapuēnu ap pulksten trijiem devās uz Senpēru ielu.

Viņi atrada jauno ārstu viņa saderētās Martinas Sapuī un nākamā sievastēva, advokāta Noela Sapuī, sabiedrībā.

Visi trīs likās mierīgi un acīmredzot šādu iznākumu jau gaidīja.

Iedams pāri ielai uz policijas auto, doktors

Negrē uz mirkli apstājās, ļaudams fotogrāfiem darīt savu duramo, - un, kā redzams ari mušu uzņēmuma, viņam uz lupām bija reize gan rūgts, gan pašpārliecināts smaids.

Advokāts Saput pavadīja viņu savā auto. Martina Sapui, kura palika viena žurnālistu varā, paziņoja:

- Es tam neticu. Žilbērs ir nevainīgs.

Nopratināšanu kriminālpolicijā ilga tikai četrdesmit minutes, pec tam - bez roku dzelžiem -joprojām savaldīgo un visai skumīgo Ncgre divi inspektori aizveda uz Tiesu pili.

Žurnālistiem, kuri kriminālpolicijas gaiteni ielenca advokātu Sapui, viņš paziņoja:

- Esmu pārliecināts par mūsu taisnību vairāk nekā jelkad. Lai aizstāvētu savu klientu, man būs jāatklāj patiesība, un es zinu, ka to atklāšu. Es šovakar ar vakara vilcienu dodos uz Konkarno.

- Advokāta kungs, vai jums šķiet, ka patiesība atrodama Konkarno?

Advokāts tikai nenoteikti pamāja, taču nesacīja “nē”.

Ar to arī izskaidrojams, kāpēc pulksten septiņos un trīsdesmit piecās kāds pusducis reportieru kopā ar doktora Ncgre aizstāvi iekāpa vilcienā Monparnasa stacijā.

Advokāts un reportieri brauca viena kupejā un šorīt ieradās šajā bretoņu ostas pilsētā.

Varbūt tā ir sagadīšanās, bet īvs Le Gerē, upura brālis, brauca ar to pašu vilcienu, tikai citā vagonā. Viņš ar otro braucēju grupu nesalikās.

Doktors Zavs savukārt joprojām neiziet no sava dzīvokļa Osmana bulvāri, kur par viņu rūpējas Zozefa. Telefons joprojām ir mēms. Ap pulksten sešiem inspektors Lapuēns, kurš ir visjaunākais no kriminālpolicijas inspektoriem, ieradās pie viņa vizītē un pavadīja kopā ar doktoru gandrīz, divas stundas. Ara iedams, viņš atturējās sniegt jebkādas ziņas.

Pēc saņemtās informācijas, kuru mums nebija iespējams pārbaudīt, Antuanete Sovē uzturas kādā viesnīcā, un viņas atrašanās vieta ir zināma vienīgi policijai, viņas mātei un doktoram Žāvām.

Megrē neizturami gribējās padoties un zvanīt uz Orfēvras krastmalu. Viņu sāka nomākt ši neinformētās publikas spēlēšana. Komisārs juta, ka lietas izmeklēšana beidzot ir izkustējusies no vietas, varbūt patiesība vairs nebija tālu - un viņš nepacietīgi gaidīja jaunumus.

Vakar kinoteātri viņu bija ļoti iespaidojušas abas fotogrāfijas, it kā tur būtu izrādīts kas nepieklājīgs.

Viņi abi ar Megrē kundzi ēda pusdienas tajā pašā kvartālā - restorānā, kas atradās Bastllijas tuvumā. Gandrīz visi tā pastāvīgie apmeklētāji bija aizbraukuši brīvdienās, bet tūristi nebija to uzgājuši, tādējādi zālē bija aizņemta tikai trešda-ļa.

Saimnieks pienāca paspiest viņam roku.

- Es domāju, ka jūs esat atvaļinājumā, komisār.

- Es tiešām esmu.

- Parīzē?

- Cst!

- Jūs esat atgriezies Osmana bulvāra lietas dēļ?

Komisāram nevajadzēja rādīties tādā vietā,

kur viņu pazina.

- Mēs esam te tikai caurbraucot - mana sieva un es. Mēs tūlīt braucam projām.

- Ko jūs par to domājat? Ka to izdarījis jauneklis?

- Es par to neko nezinu.

Viss bija atkarīgs no tik daudziem faktoriem, par kuriem viņam nebija ne jausmas! Vai Žanvjē rīcībā bija kādi fakti, par kuriem viņš neko nebija ziņojis presei? Tā varēja būt, un tieši tas mulsināja komisāru. No vienas puses - viņš nespēja atturēties, nemēģinot šo lietu atrisināt, no otras -viņam nebija rokā visu kāršu.

Kad viņi vēlāk apsēdās kādā terasē Bastīlijas laukumā, nepapūlēdamies pameklēt kādu citu kvartālu, Megrē kundze ieteicās:

- Es prātoju, kā viņi tiek galā Londonā un Ņujorkā.

- Ko tu gribi sacīt?

- Kā rādās, viņiem tur nav terašu.

Tā bija patiesība - viņi labu daļu nedēļas pavadīja, sēžot kafejnīcu terasēs. Komisārs gaidīja avīzes. Divas vēl jaunas meitenes pastaigājās pie ieejas mēbelētās istabās.

- Redzi, tūlīt būs klāt.

Sieva neko vairs nepiebilda, kad Megrē noteica:

- Es ļoti ceru!

Tuvojās avīžzēns ar avīžu ķīpu uz rokas, un Megrē jau bija sagatavojis naudu.

Ar kustību, kura jau bija kļuvusi neapzināta, viņš pasniedza vienu avīzi sievai un atlocīja otru - to, kurā strādāja Lasaņs.

“DRUDZIS PIEMEKLĒ KONKARNO PAR VAI PRET EVELĪNU ŽĀVU ZOBĀRSTA ŠĶIRŠANĀS”.

Lasaņs vispirms rakstīja par Žilbēra Ncgrē arestu - gandrīz vai tiem pašiem vārdiem kā vakardienas avīzēs, pievienojot tikai vienu detaļu: doktors paņēmis līdz ceļasomu, kura laikam sagatavota jau pirms policijas ierašanās. Lejā pa kāpnēm šo somu nesusi Martina Šapuī.

Kā šķiet, advokāts Saput tīšām tik skaļi izziņojis savu braucienu uz Konkarno, un tas darīts ar domu aizvilināt sev līdzi presi.

Vai viņam bija radusies kāda ideja? Varbūt to viņam bija iedvesis nākamais znots?

Bretaņā šī cilvēku grupiņa apmetusies Admirāļu viesnīcā Kārno krastmalā, kuru Megrē pazina, jo reiz bija tur vadījis kādu izmeklēšanu, kas savā laikā sacēla lielu troksni. .

Kā jau paradis, Lasaņs sāka ar pilsētas, ostas, vecpilsētas mūru aprakstu.

Vc7 pirms divām dienām, kā rādās, te spīdēju saule, taču mus sagaidīju ziemeļrietenis - īsta vētra. Debess bija zema un satumsusi. Tūces virzījās ātri, gandrīz virs pašiem jumtiem, un jūra bija nemierīga - pat ostā redzēja zvalstāmies zvejas kuģīšus.

Ja runājam par Osmana bulvāra lietu, tad šejienes klimats arī šuju ziņa atšķīrās no Parīzē valdošās noskaņas. Var just, ka te mutuļo kaislības, bet cilvēki jau ir nostājušies par vai pret.

Ar to nav jāsaprot, ka viņi ir par vai pret doktoru Žuvu vai doktoru Negrē, ne jau to mēs gribējām sacīt. Viņi ir par vai pret Evelīnu Žāvu, varbūt arī Le Gerē ģimeni.

Stacijā nolika zīmīgs atgadījums. Tad, kad mēs kāpām āra no vilciena kopā ar advokātu Sa-

puī, īvs Lc Gerē izkāpu no otru vagona un likās mūs gaidām. Viņš tiešām mūs gaidīja, un tas vairs nebija tas cilvēks, kuru mēs sastapām Skri-ba viesnīcā Parīzē.

Daudz skarbāks un valdonīgāks, viņš piepeši mums uzsauca pāri pasažieru pūļiem:

- Kungi, es nezinu, ko jūs esat te nolēmuši sameklēt, taču paziņoju, ka iesūdzēšu par neslavas celšanu ikvienu, kas atļausies apmelot manu māsu vai ģimeni!

Atzīstamies, ka ši ir pirmā reize, kad esam sastapušies ar tamlīdzīgiem draudiem, bet, protams, tie mums netraucēs veikt profesionālos pienākumus.

Pēc tam, kad bijām divas stundas pastaigājuši pa pilsētu, mēs jau labāk sapratām, kāpēc īvs Lc Gcrē uzvedās tik agresīvi.

Lc Gcrē ģimene ir šejienes lielburžuāzijas sastāvdaļa - tic ir rūpnieki un kuģīpašnieki, kuri veido noslēgtu sabiedrību un kuriem ar pārējiem iedzīvotājiem tikpat kā nav nekādu attiecību.

Mēs redzējām Le Gcrē ģimenes agrāko māju Bugenvilas bulvārī - ar skatu uz jūru, un šķiet, ka esam daudz ko sapratuši. Tas ir milzīgs nams neogotikas stilā ar tādu logu rindu, kuri liek domāt par klosteri vai baznīcu. Ēka ir no tumša akmens. Saule reti iespīd šajās istabās ar griestiem, kur redzamas sijas.

Tieši šeit pavadīja savu bērnību un jaunību tā, kura vēlāk kļuva par Žava kundzi. Patiesībā Le Gerē ģimene dzīvoja šajā namā līdz tēva nāvei, bet īvs lika uzcelt sev modernu villu balto smilšu liedaga galā.

Mēs apskatījām arī rūpnīcu, kuru varēja atrast pēc smakas - tā jūtama jau divsimt metru attālumā, un sezonas laikā tur strādā trīssimt sievietes vecumā no četrpadsmit līdz astoņdesmit diviem gadiem.

Kāpēc šajā pilsētā kontrasts starp dižajiem un sīkajiem ļautiņiem ir lielāks nekā visur citur? Vai varbūt tādu iespaidu radīja šis nelāgais laiks, mākoņainā debess, vējš un lietus, kas gāza kā spaiņiem ?

Mēs aprunājāmies ar zvejniekiem krastmalās, iegriezāmies bodītēs un bāros. Mēs klausījāmies, ko runā tur. Un uzdevām jautājumus.

Protams, valda vienprātība tādā ziņā, ka visi žēlo Evelīnu Žāvu un neviens nepriecājas par viņas nāvi. Taču dzirdami arī tādi izteicieni kā:

- Varēja gaidīt, ka vienā jaukā dienā tā notiks.

Ne vienmēr bija viegli no viņiem izdabūt ko vairāk. Te cilvēkiem nepatīk iebraucēji, vēl jo vairāk žurnālisti. Turklāt daudzi no viņiem ir atkarīgi no Le Gerē, kuri nodrošina viņiem maizes kumosu, bet citi rūpnieki un kuģīpašnieki jūtas vienoti ar viņiem.

,

Kāda maza večiņa nelielā tirgotavā, savilkusi uz krūtīm ciešāk melno šalli, par spīti bodnieces brīdinošajiem skatieniem, kuri lika viņai klusēt, tomēr mums pateica sekojošo:

- Tas nabaga dakteris taču nezināja, ko apprecējis. Viņš ir no Parīzes. Bija atbraucis brīvdienās. Viņš ticēja tam, ko viņam teica. Ja vien viņš būtu papūlējies ievākt ziņas, viņš par to jaunkundzīti būtu daudz ko uzzinājis. Un vispirms jau viņam kāds pateiktu par Lemēra kungu, zobārstu

- tas gan bija viens smuks zēns!

Par spīti īva Le Gerē draudiem, mēs tomēr pastāstīsim par šo notikumu, kuru mums uzticēja kāda pietiekami labi informēta persona, kuras vārdu gan neatklāsim.

Tajā laikā Evelīnai bija sešpadsmit gadu, bet, kā stāsta, šis nav bijis viņas pirmais piedzīvojums. Viņu ārstēja kāds doktors Alēns Lcmērs, kura zobārstniecības kabinets atradās pretī pastam, - viņš jau piecus gadus bija precējies un divu bērnu tēvs.

- Ne jau zobu dēļ viņa gāja turp katru dienu,

- mums sacīja šī persona, - tas ilga visu ziemu, un viņa gaidīja, kamēr dakteris beigs pieņemt pacientus. Es viņu redzēju pati savām acīm, pie sienas piespiedušos, vērojam pirmā stāva logus. Vēl kādā citā reizē redzēju viņus kopā iekāpjam doktora Lemēra auto, un viņa tā spiedās dokto-ram klāt, A'.'i es brīnījos, kā viņš vispār varēja vadīt mašīnu.

Lcmēra kundze viņus pārsteidza tādā pozā, ka pārpratumu nevarēja but. Tā ir ļoti lepna sieviete. Viņa iepļaukāja mazo palaistuvi un izmeta pa durvīm, pēc tam dzīvokli apmēram stundu ilgusi izskaidrošanās.

Sieva ar beriliem aizbrauca uz Retinu, kur apmetās pie vecākiem, un pēc dažām nedēļām pieprasīja šķ iršanos.

To Konkarno zina visi. To zināju ari Lc Gerē ģimene - un jutās visai apjukusi. Viņi uz sešiem mēnešiem ievietoja meitu klosteri - nezinu, kur tas bija, bet galu gala viņa atkal atgriezās.

Nabaga dakterim nācās pilsētu atstāt, jo viņu apsūdzēja meiteņu pa vedināšanā.

Taču bija ne tikai viņš vien. Hs varētu nosaukt vēl daudzu citu precētu vīru vārdus - ļoti kārtīgu, nopietnu cilvēku vārdus, kuriem viņa uzplijās. Viņa nespēja turēties pretī šim tieksmēm -tās bija stiprākas par viņu.

Ģimene mēģināja viņu izprecināt, taču neviens šejienietis viņu nebūtu precējis. Kāds jauns notārs no Rennas zināmu laiku apmeklēja viņu māju, taču, kad bija visu uzzinājis, vairs neatgriezās.

Vai varat iedomāties, kas tas bija par prieku, kad viņa iepatikās ārstam no Parīzes?!

Megrē kundze viņam līdzās laikam lasīja apmēram to pašu, tikai citiem vārdiem uzrakstītu, jo pārsteigti ieteicās:

- Vai tu tam tici?

Komisārs uzskatīja par labāku neatbildēt, zinādams, ka sievai reizēm netīk skatīties patiesībai acīs. Pēc tik daudziem kopdzīves gadiem viņa vel bija paturējusi prāta to priekšstatu par šo pasauli, kādu bērnības gados sev radījusi. Pareizāk sakot, viņa visu noklausījās, taču ne visam ticēja.

- Sešpadsmit gados! - viņa nopūtās.

- Ka šķiet, viņa sākusi jau pirms tam.

- Bet tu taču redzēji viņas fotogrāfiju.

Lasaņs turpināja:

Doktors Lemērs, kurš vienīgais varētu šo stāstu apstiprināt, tagad dzīvo Marokā, bet viņa sieva, kura esot no jauna apprecējusies, dzīvojot dienvidos.

Mēs mēģinājām uzmeklēt dažas Evelīnas jaunības draudzenes un atradām trīs klasesbiedrenes, no kurām divas tagad jau ir precējušās un viņām ir bērni. Trešā, kura strādā pie kāda kuģ-ipašnieka, Le Gcrē ģimenes drauga, mums tūlīt atbildēja:

- Tas viss ir meli! Un, protams, tur nevienam nav nekādas daļas.

Kad izvaicājām vienu no abām pārējām, bija klāt viņas vīrs un neļāva viņai atbildēt.

- Nejaucies tur iekšā! Tu taču zini, ka tas neko labu tev nenesīs. Vēl jo vairāk tāpēc, ka izmeklēšanu taču parasti veic policija, nevis žurnālisti.

Viņa sieva apklusa - diemžēl, jo mums likās, ka viņai ir kaut kas uz. sirds.

Tomēr viena no viņām mums atbildēja vaļsirdīgi, nepārstādama veikt mājas soli.

- Visi mušu skolā un pēc tam arī licejā zināja, ka Evelīna ir slima un ka viņa varēja nomirt jebkurā brīdī. Viņa pati mums to pateica, un mums tika ieteikts viņu uzmanīt. Viņa to zināja. Un teica: “Man jāsteidzas izbaudīt dzīvi, jo cs neesmu pārliecinātā, vai man kādreiz būs divdesmit gadu.”

Mūsu rotaļas viņu neinteresēja. Starpbrīžos viņa palika viena kādā kaktā, lai pasapņotu. Viendien - tad viņai bija četrpadsmit gadu - viņa man pārliecināti paziņoja: “Esmu iemīlējusies. ”

Viņa man nosauca kāda pilsētā labi pazīstama vīrieša vārdu - viņam bija četrdesmit gadu, un mēs viņu gandrīz katru dienu satikām, ejot ārā no liceja.

“ Viņš gan nepievērš man uzmanību, uzskatīdams mani par mazu meiteni, bet cs viņu dabūšu. ”

Viņa bija pasākusi iziet no skolas pati pēdējā un pēc tnm vienu klaiņot pa ielām. Es labi atceros, tas bija decembri. Jo satumsa ļoti agri.

Bija pagājis apmēram mēnesis pēc tās sarunas, kad viņa man teica:

“Tas ir darīts. ”

“Kas tad?"

“Tas, ko cs tev teicu."

“Tu esi...?"

“Vēl ne gluži, bet gandrīz jau ir kartībā. Es dodos pie viņa."

Tas bija vecpuisis, par kuru tad un vēl tagad runā, ka viņš esot labi situēts. Es Evelīnai neticēju. Un tā ari viņai pateicu.

“Labi! Tad vari rīt man sekot. ”

Es tā ari darīju. Viņš gaidīja Evelīnu uz ielas stūra, un abi devās uz kādu namu un iegāja iekšā - es redzēju tur iedegamies gaismu un aizvelkam aizkarus.

“Vai tad es tev meloju?” viņa nākamajā dienā vaicāja.

“Nē.”

“Pēc nedēļas es jau būšu īsta sieviete."

Viņa man neko vairs neteica, taču vienvakar redzēju viņu izejam no tās mājas - tas bija jau pēc mēneša.

Zinu, ka bija vel citi. Tomēr viņa izturējās visai smalkjūtīgi. Tā taču nebija viņas vaina. Viņa bija slima, vai ne?

Lasaņs apgalvoja, ka bija arī otra nometne -tie, kuri aizstāvēja Evelīnu, pat piedēvēja šai lietai politiskus motīvus.

Advokātu S;ipuī ierašanās izraisīja kaislību uzplūdus, viņš tikko paguva iekārtoties savā viesnīcas istabā, kad sāka zvanīt telefons un zvanītāji, gan anonīmi, gan nosaucot sevi, runāja bez apstājas.

Viņš ir pārliecināts, ka gadījumā, ja mūsu savāktās ziņas un baumas, par kurām jau rakstījām, par spiti Le Gcrē draudiem, izrādīsies patiesas, Osmana bulvāra lieta var parādīties pavisam citā gaismā.

Mcgrē būtu gribējies saņemt atbildi uz diviem jautājumiem.

Vai Evelīna zināja par vīra sakaru ar Žozefas meitu?

Vai Filips Zavs zināja par sievas attiecībām ar doktoru Negrē?

Vai Žanvjē savā Orfēvras krastmalas kabinetā jau zināja atbildes uz šiem jautājumiem?

Megrē atcerējās vēl vienu jautājumu, kuru bija formulējis jau pirmajā dienā.

Kāpēc Evelīna Žava bija kaila, kad viņu atrada skapī, un kāpēc viņas drēbes bija pazudušas?

Tā bija trijstūra drāma, gluži kā vodeviļā, starpība tikai tāda, ka viens personāžs bija zaudējis dzīvību, bet otrs varēja zaudēt galvu vai vismaz brīvību.

- Vai tu domā, ka to visu vajag darīt zināmu?

- Vai nu nevajadzēja darīt zināmu neko, vai ari visu.

- Ja tas, kas rakstīts avīzē, ir patiesība, tad viņa bija nelaimīga, un viņu drīzāk vajadzētu žēlot, nekā vainot.

Megrē jau iepriekš zināja, kāda būs sievas reakcija. Pēc klusumbrīža viņa turpināja:

-Tas nav iemesls, lai kādu nogalinātu, turklāt tik muļķīgā veidā.

Viņai, protams, bija taisnība. Bet kurš gan bija viņu nogalinājis? Un kāpēc? Komisāru visvairāk interesēja šis “kāpēc”.

Tikai un vienīgi labāk iepazīstot Evelīnu, varēja cerēt, ka izdosies izprast, kādi dzinuļi vadījuši slepkavas rīcību.

Pēdējo gadu laikā - vismaz divu pēdējo gadu laikā - viņa zināmā mērā atradās starp abiem šiem vīriešiem - savu vīru, no vienas puses, un doktoru Negre, no otras.

Ja pieņemtu, ka ikviens no abiem savā laikā ir viņu mīlējis, iznāca, ka neviens no abiem viņu vairs nemīlēja sestdien, kad viņa mira.

Filips Zavs kādu iemeslu dēļ - Megrē šie iemesli nebija zināmi, bet viņš šķita tos uzminējis - pamazām attālinājās no viņas un iemīlēja An-tuaneti Sovē.

Žilbērs Negrē bija saderinājies ar jaunu meiteni, kura likās viņam ideāli piemērota.

Vai Evelīna to zināja? Vai viņš bija gatavojies izbeigt abu attiecības?

Un kādas īsti šīs attiecības bija?

Konkarno ievāktās ziņas tagad ļāva par to spriest. Evelīna negaidīja, lai vīrietis viņu aplidotu. Viņa pati devās uzbrukuma.

“Es viņu dabūšu!” viņa bija teikusi draudzenei, vēl jauna meitene būdama un runādama par četrdesmitgadīgu vīrieti.

Un bija dabūjusi.

Kad Negrē sāka apmeklēt Osmana bulvāri, varbūt viņa atkal nozvērējās:

“Es viņu dabūšu!”

Vīrs, kas tajā laikā jau bija iemīlējis Antuane-ti, atstāja viņu vienu. Viņam bija gadījies doties apmeklēt slimniekus, pametot Evelīnu divatā ar doktoru Negrē.

Negrē tad vēl nebija saticis advokāta Šapuī meitu. Studēdams un strādādams, viņš bija paguvis iepazīt tikai gadījuma rakstura milestibu.

Tas viss likās ticami. Viņš nezināja neko par jaunās sievietes pagātni - viņa izskatījās tik prā-tiga un tik neaizsargāta šajā dzīvē.

Šajā situācijā bija kaut kas skumji smieklīgs un traģisks reizē.

Evelīna, kurai tik neizturami gribējās intensīvu dzīvi, dzīvojot to ātri, gūstot visu iespējamo, palika viena starp diviem vīriešiem, un katrs no viņiem mīlēja citu.

Viņas vīram bija Antuancte, kura līdzinājās viņai!

Negrē - Martina Šapuī, kura bija tikpat cieši nolēmusi viņu apprecēt, kā Evelīna reiz Konkar-no bija apņēmusies iegūt četrdesmitgadīgo.

Viņai palika vairs tikai rotaslietas, jo bērns, kā šķiet, neieņēma svarīgu vietu viņas dzīvē - ar to vairāk nodarbojās aukle.

Šī kolekcija no rotām, kuras viņa nenēsāja, zināmā mērā izgaismoja arī viņas raksturu.

Vai viņa tās krāja aiz alkatības - kā sievietes, kuras saka pašas sev, ka tas būs kapitāls, kurš paliks viņu rīcībā, lai kas arī notiktu?

Megrē nevienu no šīs drāmas personāžiem nebija redzējis. Viņš ar tiem bija iepazinies tikai no avīzēm. Un tomēr komisāram likās, ka viņš nekļūdās, domājot, ka dārglietas ir tāda kā atriebība.

Ja Megrē varētu atļauties piezvanīt uz Orfēv-ras krastmalu, viņš pavaicātu Žanvjē:

“Kad viņa sākusi krāt šīs rotaslietas?”

Komisārs būtu gatavs apzvērēt, ka šis laiks sakrita ar laiku, kad sākās doktora Žava romāns ar Antuaneti, - visdrīzāk gan ar to laiku, kad Evelīna atklāja, ka viņu vairs nemīl.

Viņa tomēr palika Lc Gerē, par spīti visam. Tā bija viņas nauda, Le Gerē nauda, kas ļāva vīram iekārtoties Osmana bulvārī un kļūt par modes ārstu.

Vai tad viņa nebija vīru nopirkusi? Vai Le Gerē ienākumi joprojām neveidoja galveno ģimenes budžeta daļu?

Viņš sievu vairs nemīlēja. Viņam bija mīļākā. Viņš maksāja īri par dzīvokli Vašingtonielā. Viņš uzturēja Žozefas meitu, kura vairs nestrādāja.

Vai, viņasprāt, tā joprojām nebija Le Gerē nauda?

Un tad viņa savukārt sāka tērēt naudu. Lai to ātrāk izdotu, viņa atļāvās dārgas rotas un pieprasīja tās arī no vīra.

To Zanvjē pat varēja pārbaudīt, pieprasot bankas kontu pārskatus. Viņš varēja noskaidrot arī to, vai ienākumi no rūpnīcas, kuri pienācās Evelīnai, tika izmaksāti tieši viņai - vai arī vīram.

Osmana bulvāra apmeklētājiem neradās nekādas aizdomas. Doktora pacientiem ne tik. Viņš staigāja pa naža asmeni.

Vai viņam bija tiesības sacīt “nē”, ja sieva ko pieprasīja?

Doktors mīlēja Antuaneti, mierinādams sevi par zudušo mīlestību. Varbūt viņš piekrita maksāt prasīto cenu, lai tikai viņu liktu mierā?

Negrē stāvoklis nebija labāks par viņējo. Viņš nebija atraidījis Evelīnas uzmanību. Viņa bija panākusi savu. Viņš bija kļuvis Evelīnas mīļākais.

Kādi atklājumi viņu savukārt bija attālinājuši no Evelīnas?

Viņš bija saticis Martinu, un abi saka plānot kopīgu nākotni.

Tikai - cik nu iespējams spriest, Evelīna negribēja laist viņu vaļā. Evelīna devās pie viņa uz Senpēru ielu. Viņa zvanīja no Kannām. Un steidzās uz lidmašīnu, lai sestdien ierastos pie viņa.

Ko viņa vēlējās, ko viņa pieprasīja?

Viņa kļuva nožēlojama, dzenoties pēc nepanākamās laimes. Pat šķiries no sievas, Konkarno zobārsts labprātāk pameta pilsētu, nekā noņēmās ar viņu. Citi izmantoja viņu, gūdami tos priekus, kurus viņa spēja sniegt, un pēc tam steidzās šo dēku izbeigt.

Tas viss atgādināja cilvēku, kas iekritis ūdenī - negantā straumē - un velti ķepurojas, ķerdamies pie sapuvušām siekstām.

Mīlestība bēga no viņas. Laime no viņas bēga. Stūrgalvīgi turēdamās pie iedomas par savu drīzo nāvi, viņa neatlaidās.

Tas beidzās ar kailu, saliektu līķi skapī.

Kā apgalvoja policijas ārsts, vispirms viņa bija sista - triekta pret sienu vai kādas mēbeles aso stūri. Zilums liecināja par scēnu ar vardarbību.

Greizsirdības scēnu?

Filipam Žavam par tovakaru bija alibi, taču šis alibi bija apšaubāms, jo to apliecināja Antua-nete un Žozefa.

Negrē bija pavadījis sestdienas pēcpusdienu Osmana bulvāri, un lielāko daļu laika ari Žozefa atradās dzīvoklī pāri pretī.

Vai Evelīna bija izģērbta pirms vai pec nāves?

Ja pirms, tad bija jādomā, ka Negrē ļāvās pierunāties un pārītis iegāja istabā aiz konsultāciju kabineta.

Vai tad bija sācies strīds? Vai Evelīna draudēja izjaukt sava mīļākā laulības? Vai tad viņš bija sitis un pēc tam apjukumā rīkojies ar šļirci?

Tādā gadījumā - vai viņš kļūdaini izvelējies ampulu, vai arī apzināti paņēmis tādu, kura varēja Evelīnu nogalināt?

Iespējami bija abi varianti. Abiem bija izskaidrojumi. Art tam, ka viņš paslēpa līķi skapī, pēc tam sakārtoja istabu un, pēdējā brīdī ievērojis drēbes zemē vai uz kāda krēsla, paķēra tās līdzi, lai iznīcinātu.

Bija grūti iedomāties Žāvu, kas, ieradies no Kannām un vispirms apmeklējis savu mīļāko, pēc tam atrod Osmana bulvāri savu sievu un viņu izģērbj - lai liktos gultā.

Ja tas bijis viņš, kas Evelīnu nogalinājis, tad -citādos apstākļos. Bet kādos?

Vai tā būtu kada ciniska kombinācija, gandrīz vai zinātniska plāna īstenošana? Piemēram, Žavs jau zināmu laiku lolojis plānu, kā atbrīvoties no Evelīnas, iegūstot reizē gan brīvību, gan naudu, seko viņai uz Parīzi un vispirms nodrošina sev alibi, iegriežoties Vašingtonielā, bet pēc tam steidzas uz Osmana bulvāri, lai pēc aizvietotāja aiziešanas izpildītu nodomāto?

Viens bija skaidrs - vismaz gadījumā, ja avīzes rakstīja taisnību par atslēgām. Tur apgalvoja, ka bija tikai četras atslēgas, ar kurām varēja atvērt abas durvis šajā kāpņu laukumiņā - gan uz dzīvokli, gan darba telpām. Žozefai bija viena, Zavam otra, durvju sardzei trešā, un Žava kundzes atslēga uz aizstāšanas laiku bija iedota doktoram Negrē.

Ja vien durvju sardze nav melojusi kāda neizprotama iemesla dēļ, tad kāds ir Evelīnai atvēris durvis.

Žozefa apgalvoja, ka tā nav bijusi viņa.

Žavs sacīja, ka nav spēris kāju Osmana bulvā

ri.

Negrē zvērēja, ka nav jauno sievieti redzējis.

Tiesa gan, Negrē jau divreiz bija melojis, taču abi šie meli varēja būt izskaidrojami ar tādu kā vīrišķīgu smalkjūtību.

Vispirms viņš bija noliedzis savu sakaru ar Zava kundzi.

Pēc tam viņš bija noliedzis, ka viņa jebkad būtu ieradusies dzīvoklī Senpēru iela.

- Kaut viņš izkultos! - pēkšņi norūca Megrē, pamādams viesmīlim, lai atnes viņam vel vienu kausu alus.

- Vai tu runā par Žanvjē?

Tiešām, viņš domāja par Žanvjc. Viņu kaitināja tas, ka jāpaliek neziņā, domājot par to, ka viņiem tur, Orfēvras krastmalā, ir rokā visi fakti, kuri jautu visu skaidri saskatīt.

- Vai tu domā, ka viņš nav sācis no pareizā gala?

- Gluži otrādi, viņš visu dara pareizi. Tā nav viņa vaina, ka Komcljo savajadzējies par katru cenu arestēt Negrē.

- Vai tad viņš ir nevainīgs?

- To es nezinu. Visādā ziņā ir kļūdaini arestēt viņu, kamēr nav pietiekami daudz pierādījumu. Jo vairāk tāpēc, ka tagad Noels Saput pacentīsies sajaukt kārtis. Ne jau velti viņš ieradies Konkar-no.

- Uz ko tad viņš cer?

- Pierādīt, ka Zavam bija pietiekami svarīgi iemesli atbrīvoties no savas sievas.

- Vai tad tā nav taisnība?

- Ir. Taču tādi bija ari viņa klientam.

- Vai tu tiešām negribi iegriezties savā kabinetā?

- Noteikti nē. Jo vairāk tāpēc, ka tur ierīkojies Žanvjē. Labi vēl, ka viņš smēķē tikai cigaretes, citādi viņš vēl saktu pīpēt manas pīpes.

Šī tirāde viņu atviegloja, un komisārs beigu beigās pasmējās par sevi pašu.

- Nebīsties! Es neapskaužu brašo Žanvjē. Lai gan tas viss mani patiešām dara gandrīz vai slimu. Iesim!

- Kurp?

- Vienalga, kurp. Uz krastmalu, ja vēlies -Bērsi pusē.

Un Megrē kundze, iedomājusies savas kājas un garo krastmalu, apspieda nopūtu.

Septītā nodaļa MAZAIS BĀRS ŠARANTONAS KRASTMALA

Megrē beidzot apsēdās uz kāda sola un palika tur apmēram pusstundu, nejuzdams ne mazāko vēlēšanos piecelties. Sieva, kas sēdēja viņam blakus, nebija gaidījusi, ka viņš izturēsies tik mierīgi, un laiku pa laikam uzmeta vīram iztruci-nātu skatienu, it kā gaidīdama, ka viņš sliesies kājās un teiks:

“Nāc!”

Tā bija Bērsi krastmala, kur koku ēnā šopec-pusdien bija tikpat vēsi un klusi kā mazpilsētiņas pastaigu vietā. Dievs vien zina, kāpēc sols bija novietots ar atzveltni pret Senu, un Megrē pāra priekšā pletās dīvaina pilsēta - rCipigi pasargāta un režģu iežogota - kur nami vairs nebija nami, bet gan viņa brūži, un nosaukumi uz plāksnītēm jau bija pazīstami no pudeļu etiķetēm, bet citi -lielākiem burtiem rakstīti - bija redzēti ceļu malās un fermu jumtu čukuros.

Te redzēja arī tādas ielas kā īstā pilsētā, ielu krustojumus, laukumus un avēnijas, tikai automašīnu vietā to malās stāvēja visvisādu izmēru mucas.

- Vai zini, kā mēs policijas žargonā saucam žūpu, kuru atrod guļam publiskā vietā?

-Tu man reiz teici, bet es aizmirsu.

- Bersī. Piemēram, ja policistam, kas braukā ar motociklu, jautā, vai nakts pagājusi mierīgi un nekas īpašs nav atgadījies, viņš atbild:

“Nekā īpaša. Savācām trīs Bersī.”

Viņš piepeši uzlūkoja sievu, tikko manāmi smaidīdams.

- Vai tev neliekas, ka esmu liels muļķis?

Sieva izlikās nesaprotam. Megrē nejutās īpaši pārliecināts, vai viņa zināja, ko vīrs gribējis sacīt. Taču viņa mierīgi noprasīja:

- Kāpēc?

- Es taču esmu atvaļinājumā. Pardons galu galā atstāja mani Parīzē - ar īpašu noteikumu, ka es ne par ko neuztraukšos, bet tikai izklaidēšos. Lai vismaz reizi gadā cilvēki varētu galēt nost cits citu un tas uz mani neattiektos.

- Bet tu uztraucies šīs izmeklējamās lielas dēļ? - viņa pavaicāja.

- Es neesmu uztraucies. Pat varu atzīties: ir brīži, kad es uzjautrinos, spēlējot privātdetektīvu. Tu taču esi redzējusi zaldātus gadatirgū ar mazkalibrenēm šaujam uz pīpēm? Reizēm tajā pašā diena viņi manevros šķendēdamies šauj ar īstām karabīnēm. Vai tu saproti, ko es gribu teikt?

Reti gadījās, ka Megrē pateiktu tik daudz par nastu, kura spieda viņa sirdi, - un tas jau noradīja, ka viņš jutās atslābinājies.

- Vispirms jau - šis notikums mani ieinteresēja. Tas mani interesē vēl joprojām. Nelaimīgā kārtā reizēm pienāk tāds bridis, kad es nespēju sevi neiedomāties cila cilvēka ādā.

Sieva droši vien domāja par Žāvu un Negrē, kad vaicāja:

- Kura no viņiem?

Komisārs pasmiedamies atbildēja:

- Varbūt, ka upura ādā. Labi, atstāsim Žanvjc veicam savu pienākumu un nedomāsim vairs par to.

Viņš turēja vārdu labu laiciņu. Kad komisārs piecēlās, viņš veda Megre kundzi ne jau uz Riša-ra Lenuāra bulvāra pusi, bet uz Sarantonas krastmalu, kur Parīze piepeši sāka izskatīties pec nomales. Viņam vienmēr bija patikušas plašās krastmalas, kur izkrāva baržas, - tās bija piekrautas ar mucām, visvisādām kastēm un saiņiem. Un ari pelēcīgie namiņi starp jaunajām celtnēm atgādināja senāko Parīzi.

- Es brīnos, ka mums nekad nav ienākusi prātā doma pameklēt dzīvokli krastmalā.

Pa logu viņš redzētu brālīgi līdzās sastājušos kuģeļus, koku pludinātāju sievas un bērneļus ar matiem kā kaņepju kodeļām un veļu žāvējamies uz nostieptajam auklām.

- Vai redzi to mājeli, kuru grasās nojaukt? Tur dzīvoja kāds jauneklis, kas viendien ieradās pie manis kabinetā kopa ar savu māti un nospēra vienu no manām pīpēm.

Parīzē bija maz tādu nostūru, kuri nemodinātu atmiņas par kādu vairāk vai mazāk sarežģītu izmeklēšanu, kura bija veikusies ātrāk vai gausāk. Megrē kundze tās visas zināja - atlika tikai pieminēt.

Viņa pajautāja:

- Vai tas nebija šeit, kur tu pavadīji trīs dienas un trīs naktis kādā restorānā, kad Konkordijas laukumā atrada noslepkavotu nepazīstamo?

- Tas bija mazliet tālāk. Tas restorāns tika pārveidots par garāžu. Tur tu tagad atradīsi ari degvielas uzpildes staciju.

Kādā citā reize viņš bija izstaigājis visas krastmalas kājām - no Šarantonas slūžām līdz Senlui-ja salai, sekodams kādam velkoņu īpašniekam, kuru beigu beigās iesēdināja cietumā.

- Vai tev neslāpst?

Megrē kundzei nekad neslāpa, taču viņa vienmēr bija gatava sekot vīram.

- Arī tajā bārā, ielas stūri, es pavadīju daudzas stundas, kādu izsekodams.

Abi iegāja tur. Terases nebija, iekša neviens nesēdēja, tikai tieva gaišmate aiz letes klausījās, ko runāja pa radio.

Megrē pasūtīja aperitīvu un sulu sievai, abi apsēdās pie galdiņa, bet īpašniece viņus aplūkoja, uzacis saraukusi.

Viņa nejutās pārliecināta, vai ir komisāru pazinusi. Megrē jau trīs gadus nebija spēris kāju šajā barā. Dzelteni krāsotās sienas sedza reklāmas plakāti, gluži kā lauku krodziņos un kafejnīcās, bet no virtuves plūda ragu smarža. Lai papildinātu šo gleznu, uz krēsla ar salmu sēdekli murrāja rūsgans kaķis.

- Gāzēto ūdeni vai minerālūdeni?

- Gāzēto.

Viņa joprojām izskatījās ieinteresēta, it kā pūlētos atcerēties komisāra vārdu, pazinusi viņa seju. Kad bāra īpašniece bija abus apkalpojusi, viņa noliecās pār avīzi, kura gulēja uz letes, mirkli svārstījās, pēc tam paņēma avīzi un sakautrējusies tuvojās komisāram.

- Vai tas neesat jūs? - viņa pavaicāja.

Viņa norādīja ar pirkstu uz kādu virsrakstu nodaļā Pēdējās ziņas. Šī bija tā pati avīze, kura jau atradās Megrē kabatā, taču numurs bija cits -nupat iznācis.

“VAI MEGRĒ PIEAICINĀTS PALĪGĀ?”

Tagad bija viņa kārta saraukt uzacis, kamēr sieva pieliecās tuvāk komisāra plecam, lai izlasītu rakstu vienlaicīgi ar vīru.

Mēs palūdzām savu Sabldolonas korespondentu aiziet uz Melno klinšu viesnīcu šajā pilsētā - tur esot apmeties komisārs Megrē, kurš ir atvaļinājumā. Mēs patiesi būtu gribējuši iepriecināt savus lasītājus ar slavenā komisāra viedokli par vienu no satraucošākajām krimināllietām pēdējos desmit gados.

Taču Melno klinšu īpašnieks likās samulsis.

- Komisārs ir izgājis, - viņš vispirms sacīja.

- Cikos tad viņš būs atpakaļ ?

- Iespējams, ka viņš šodien nemaz neatgriezīsies.

- Vai viņa sieva ir viesnīcā?

- Arī viņa ir izgājusi.

- Kad? *

īsāk sakot, pēc ilgam tērgavošanām īpašnieks atzinies, ka Megrē nav viņa iestādījuma rādījies vismaz divdesmit četras stundas.

Mūsu korespondents velti lūkoja no viņa izdabūt vēl kaut ko tuvāk.

Vai inspektors Zanvjē, kurš pirmoreiz ir atbildīgs par tik delikātas lietas izmeklēšanu, aicinājis palīgā savu šefu, un komisārs devies uz Parīzi?

Mēs tūlīt viņam piezvanījām. Dabūjām viņu pie telefona. Viņš apgalvoja, ka neesot sazinājies ar komisāru un ka, cik viņam zināms, šefs joprojām atrodoties Vandcjā.

Mēs mēģinājām arī piezvanīt uz Megrē dzīvokli Rišāra Lenuāra bulvārī, taču mums atbildēja centrāle - numurs esot atvienots.

Visai noslēpumaini, ja turklāt vēl ņemam vērā satraucošo Osmana bulvāra nelaiķes noslēpumu.

Bāra saimniece viņu jautājoši uzlūkoja.

- Tas taču esat jūs, vai ne? Jūs jau te bijāt pirms diviem vai trim gadiem. Jūs esat gluži tāds pats - es ļoti labi atceros - un bijāt kopā ar mazu resnīti, kas gāja palēkdamies.

Viņa runāja par Lika.

- Tas esmu es, - Megrē atzinās, neko citu nevarēdams darīt. - Mēs ar sievu ieradāmies pavadīt dažas stundas Parīzē, taču es joprojām esmu atvaļinājumā.

- Tam, kas rakstīts avīzēs, nekad nevar ticēt, - viņa beigās noteica, atkal nostādamās savā vietā aiz letes.

Avīzē bija vēl viena informācija.

Tūlīt pēc pusdienas izmeklēšanas tiesnesis Komeljo lika atvest uz savu kabinetu doktoru Negrē, lai viņu nopratinātu. Jaunais ārsts gluži vienkārši un noteikti atteicās atbildēt, jo klāt neesot viņa advokāta. Taču advokāts Sapuī, kas ir gan viņa nākamais sievastēvs, gan aizstāvis, joprojām atrodas Konkarno, kur viņa klātbūtne sacēlusi īstus nemierus. Pēdējās ziņas, kas no turienes saņemtas, liecina, ka viņš jūtoties apmierināts ar breloņu ostā gūtajiem rezultātiem un šovakar braukšot uz Parīzi ar vakara vilcienu.

Vai viņš pa telefonu sazinājies ar meitu? Vai viņa ko uzsākusi arī uz savu roku? Ir zināms, ka viņa ieradusies kriminālpolicijā, uz kurieni netika uzaicināta, un gribējusi runāt ar inspektoru Zanvjē.

Viņš, tagad kļuvis runīgāks nekā izmeklēšanas sākumā, neslēpa no mums, kādā noļuka jaunā meitene pie viņa ieradusies.

Viņa gribējusi paziņot, ka zinājusi par attiecībām, kādas pastāvējušas starp Ncgrē un Evelīnu Žāvu, bet nav tām piešķīrusi nekādu nozīmi.

- Žilbēram, - meitene teikusi, - bija viņas žēl. Viņa jau divus gadus kārās Žilbēram kaklā. Žilbērs viņu nemīlēja. Un tikās ar viņu, cik reti vien iespējams. Viņš netika man slēpis, ka kopš mūsu pazīšanās sākuma redzējies ar viņu tikai trīs vai četras reizes, bet viņa Žilbēru vajājusi -pat viņa mājās. Žavs, kas labi pazina savu sievu, to noteikti zināja, un es esmu pārliecināta, ka viņš nebija greizsirdīgs.

Pēc jaunās meitenes aiziešanas Orfcvras krastmalā valdījis zināms satraukums, tur laikam gatavojušies tālākiem atklājumiem. Laika, kad mēs rakstam šīs rindas, divi inspektori - Lapuens un Neve - devušies nezināmā virzienā.

Mcgrē kabinetā, kuru kopš komisāra aiziešanas atvaļinājumā aizņēmis inspektors Žanvjē, telefons zvana bez mitas.

Tātad atslābums bija beidzies. Pirms dažām minūtēm Mcgrē vēl mierīgi pastaigājās pa krastmalu kopā ar sievu, stāstīdams viņai par izbijušām izmeklēšanām.

Komisāra seja atkal bija kļuvusi saspringta, viņš vairs nelikās redzam dzeltenās, ar plakātiem izrotātās sienas.

- Vai tev šķiet, - sieva vaicāja, - ka viņi sāks mūs izsekot Rišāra Lenuāra bulvāri?

Taču tobrīd viņš domāja par gluži ko citu un nodrebēja - vajadzēja paiet dažām sekundēm, kamēr viņas izteiktie vārdi, izlauzdamies kā cauri miglai, ieguva jēgu.

- Tas var būt. Jā. Tas ir iespējams.

Lasaņs, kas joprojām atradās Konkarno, droši vien visu laiku sazinājās ar avīzi un, visticamāk, aizsūtīja kādu jaunu reportieri uzmanīt Megrē dzīvokli.

- Dodiet man vēlreiz to pašu, kundze!

- Vai jūs izlasījāt?

- Jā. Es jums pateicos.

Komisārs vairs neatradās mazajā bāriņā. Viņa sieva - gluži tāpat kā līdzstrādnieki - ļoti labi pazina šo stāvokli. Kad tas iestājās, Orfēvras krastmalā staigāja uz pirkstgaliem un runāja pusbalsī, jo Megrē varēja uznākt īss, bet negants dusmu uzliesmojums, kuru viņš pats pirmais vēlāk nožēlotu.

Megrē kundze piesargājās, lai neraudzītos uz viņa pusi, un izlikās lasām to avīzes lappusi, kura domāta sievietēm, tomēr modri uzmanīja vīra reakcijas.

Pats Megrē, protams, nebūtu varējis pateikt, ko īsti domāja. Varbūt tāpēe, ka nemaz nedomāja? Jo runa jau nebija par pārdomām. Gluži tā, it kā šie trīs drāmas personāži viņā būtu sākuši dzīvot paši savu dzīvi, bet pārējie - Zozefa, Antua-nete, saderētā līgava un Žiscrāna jaunkundze -vairs nebija tikai ēnas, bet kļuva par cilvēkiem ar miesu un asinīm.

Ak vai, šie cilvēki vēl bija nepilnīgi, shematiski. Komisāram viņi palika pustumsā, no kuras Megrē ar gandrīz vai sāpīgu piepūli mēģināja viņus izvilkt gaismā.

Viņš juta patiesību esam pavisam tuvu, taču nespēja to satvert.

No abiem šiem vīriešiem viens bija vainīgs, otrs - nevainīgs. Reizēm komisāra lūpas pavērās, it kā lai izrunātu vārdu, taču pēc īsa šaubu mirkļa viņš to neizrunāja.

Te nebija tā, kā lielākajā daļā citu gadījumu -kur iespējams viens vienīgs risinājums. Te risinājumi varēja būt vismaz divi.

Un tomēr - dereja tikai viens, viens vienīgais bija patiess. To vajadzēja atrast - ne jau ar asas domas palīdzību vai loģiski pārcilājot faktus - to vajadzēja sajust.

Evelīna piektdien bija zvanījusi Negrē, kas bija viņas mīļākais un vairāk vai mazāk viņu atraidīja.

Vai viņa bija paziņojusi, ka rit no rīta lidos uz Parīzi?

Vai varbūt gluži pretčji - jauna ārsta vēsā izturēšanās bija par iemeslu tam, ka viņa pēkšņi nolēma doties šajā ceļojumā?

Sestdienas rītā, tikko viņa bija aizbraukusi, Zavs steidzās uz lidostu un, nokavējis Parīzes lidmašīnu, kāpa Londonas lidmašīnā, lai nenāktos gaidīt.

- Vai tu tam tici? - viņš pēkšņi pavaicāja, vairāk gan sev pašam, nekā Megrē kundzei.

- Kam?

- Vienam apstāklim. Evelīna Zava ir iemīlējusies doktorā Negrē, pēc dažu nedēļu šķiršanās viņa neiztur un steidzas uz Parīzi. Viņas vīrs iemīlējis Antuaneti Sovē un tajā pašā dienā jūt pēkšņu vēlmi doties ceļojumā, lai viņu apskautu.

Megrē kundze padomāja.

- Viņš izmantoja sievas prombūtni, vai ne?

Taču Megrē tā nešķita. Viņam gadījums nelikās sevišķi ticams.

- Parīzē, kur viņam nebija auto, doktoram nācās vismaz divreiz braukt ar taksometru, lai nokļūtu no Kapucīnu bulvāra, kur viņu nogādāja lidostas autobuss, uz Vašingtonielu - un vēl otrreiz, lai vakarā nokļūtu stacijā. Es pazīstu Zanvjē, viņš jau būs izvaicājis visus taksometru šoferus.

- Vai lu domā, ka tā varētu kaut ko atklāt?

- Mēs tādā veidā vienmēr esam guvuši kaut kādus rezultātus, tikai tas prasa laiku.

Pēc diezgan ilga klusumbrīža, kura laikā komisārs iedzēra malciņu un no jauna aizkūpināja pīpi, viņš nopūtās:

- Viņa bija kaila...

Viņam visu laiku nāca prātā Evelīnas kailais ķermenis - salocīts un ieslēgts skapī.

Komisārs jutās pārsteigts, ka viņa sieva pārvarēja savu kautrību, kuras dēļ Megrē viņu ne reizi vien ķircināja.

- Ja ņem vērā, ko viņa bija ieradusies darīt Osmana bulvārī, tas taču ir dabiski, vai ne?

Viņam gribējās atbildēt:

“Nē.”

Te kaut kas nesaskanēja. Vai šāda notikumu gaita viņam likās neiespējama Negrē rakstura dēļ? Jaunais ārsts aizstāja savu amatbrāli vienā no greznākajiem Parīzes ārstu kabinetiem. Viņam bija norunātas pacientu vizītes. Pieminētas taču lika vismaz piecas. Un jebkurā brīdi varēja ierasties vēl citi pacienti, jo tas bija pieņemšanas laiks. Beigu beigās - turpat blakus bija Zozefa.

Pat ja Evelīna būtu izģērbusies turpat istabā, pat ja viņš būtu Evelīnu nogalinājis - nejauši vai tīšām, vai Negrē nebija tāds vīrs, kas viņu būtu tūlīt apģērbis?

Ne jau tikai tāpēc, lai novērstu aizdomas. Drīzāk jau tāda kā refleksa dēļ.

Radio joprojām klusināti spēlēja, taču Megrē to nedzirdēja, jo ar pusaizvērtām acīm turpināja citu pēc cita pārlūkot sestdienas pēcpusdienas notikumus.

Žozefa, ka pati apgalvoja, bija atstājusi Os-mana bulvāri ap sešiem, lai dotos pie meitas, un tur atradusi priekšā doktoru Žāvu.

Pirmajā nopratināšanā viņa bija melojusi, apgalvodama, ka pēc saimnieka aizbraukšanas uz Kannām neesot viņu vairs redzējusi. To varēja izskaidrot ar nevēlēšanos kompromitēt meitu. Bet varēja izskaidrot ari citādi.

Komisāram pēkšņi likās, ka miglā atspīdējis gaismas stariņš, taču tas vēl bija tik kusls, ka to nebija iespējams skaidri saskatīt. Viņš domāja par kāpņu telpu un abām durvīm... Vai tad kāpņu telpa...?

Megrē kundze šajā brīdī uzlika roku viņam uz elkoņa.

• - Paklausies!

Komisārs nebija pamanījis, ka radio pārtraucis raidīt mūziku un kāds stāstīja:

- Pēdējas ziņas šajā pēcpusdienā. Kā šķiet, Osmana bulvāra lieta ieiet izmeklēšanas pēdējā stadijā...

Balss bija vienmuļa. Radās iespaids, ka dik-tors lasa tekstu, kuru viņam tikai nupat iedevuši, ar grūtībām izrunādams dažas zilbes:

- Šopēcpusdien pulksten trijos divi kriminālpolicijas inspektori ieradās doktora Žava dzīvoklī Osmana bulvāri un pēc dažām minūtēm iznāca no turienes kopā ar ārstu.

Viņš likās pa šim četrām dienām manāmi novājējis un pārgāja pāri ielai, pat nepaskatīdamies uz žurnālistiem, kuri velti centās izdabūt no viņa kādu vārdu.

Apmēram tajā pašā laikā kāds cits inspektors taksometrā aizveda uz Orfēvras krastmalu kādu visai noslēpumainu personu, kuru pēdējo dienu laikā nebija iespējams sastapt: mēs runājam par Antuaneti Sovē jaunkundzi, ārsta mīļāko.

Mazāk satriekta nekā Žavs, viņa sekoja inspektoram, šķērsojot kriminālpolicijas pagalmu, uzkāpa pa lielajām kāpnēm un tūlīt tika ievesta pie inspektora Zanvjē.

Žavs ieradās mazliet vēlāk. Arī viņu ieveda turpat, un durvis tūlīt aizvērās.

Doktora un Antuanetcs Sovē pratināšana jau ilgst vairāk nekā divas stundas, un nekas neliecina, ka tā drīz varētu beigties. Gluži otrādi, sāk likties, ka gaisotne gaiteņos un kabinetos, policistiem nākot un ejot, liecina - inspektors Žanvjē nolēmis šīs lietas izmeklēšanu beigt.

Mūsu rīcībā nonācis tikai viens jauns ele-merits: istabā, kura atrodas aiz konsultāciju kabineta Osmana bulvāri, policija atrada pogu, kura varčtu but izrauta no Žilbēra Negrē žaketes.

Un tagad ziņosim par pēdējo divpadsmit stundu politiskajam aktivitātēm, kuras...

Bāra saimniece izslēdza radio.

- Jādomā, ka tas jūs neinteresē?

Megrē uzlūkoja viņu tā, it ka nebūtu dzirdējis. Komisāram sažņaudzās sirds, jo vardi, kurus izrunāja diktors, viņam nozīmēja ko cilu, nekā lielākajai daļai klausītāju.

Ka mēdz sacīt, ka zaldāts sajūt pulveri, viņš sajuta, ka viņa paša kabinetā kaut kas tiek gatavots. Šī drudžainība, par kuru runāja radio, viņam bija ļoti labi pazīstama - viņš bija to pārdzīvojis simtiem reižu.

Gadījās, ka izmeklēšana nevedās, viņi likās mīņājamies uz vietas - dienām un pat veselām nedēļām. Un pēkšņi - kādā brīdī, kad to vismazāk varēja gaidīt, kaut kas notika - varbūt kāds anonīms zvanītājs piezvanīja pa telefonu vai tika atrasts kas šķietami nesvarīgs.

“Ejiet un atvediet pie manis Žāvu...”

Megrē šķita, ka viņš redz mazliet nobālušo Žanvjē - ka aktieri, kuram uznācis lampu drudzis, - parādāmies uz skatuves, soļojam pa viņa kabinetu šurpu turpu un gaidām Antuaneti un doktoru.

Kāpēc viņus uz turieni izsauca kopā? Kādus jautājumus viņiem tagad uzdod?

Megrē, aiziedams atvaļinājumā, pat nebija paņēmis līdzi visas savas pīpes. Tur droši vien vēl bija palikušas četras vai piecas - turpat viņam pie rokas, zem lampas ar zaļo kupolu. Kaktā, kur komisārs mēdza mazgāt rokas pie emaljētās izlietnes, bija skapis - tajā karājās viņa vecā žakete un stāvēja puspudele konjaka.

Ka Žanvjē tika ar to visu galā? Viņš bija divdesmit gadus jaunāks par komisāru, taču pavadīja šefu gandrīz visās izmeklēšanās un pazina viņa metodes labak nekā jelkurš cits.

Vai viņa spēki nebija par vājiem, lai spētu nospēlēt to lomu, kuru viņš pašlaik uzņēmās? Kino valodā mēdza sacīt - ‘"iznest lomu”. Žavs bija vecāks par viņu, cienījams cilvēks, kas daudz ko redzējis un piedzīvojis.

- Vai iesim? - Megrē kundze vaicāja, kad viņš piecēlās un devās uz letes pusi, lai samaksātu rēķinu.

- Jā.

Šoreiz viņš nelika sievai iet kājām. Komisārs ielas malā pasauca taksometru, un tas tiešām piebrauca un apstājās.

- Uz Rišāra Lenuāra bulvāra un Voltēra bulvāra stūri!

Iekārtojies sēdeklī, viņš paskaidroja:

- Gadījumam, ja mūsu māju uzmana žurnālisti.

- Tu gribi teikt, ka es iešu mājās viena?

Viņš apstiprinoši nolaida plakstiņus, un sieva

vairāk nekādus jautājumus neuzdeva.

- Ej mājās, it kā nekas nebutu noticis! Ja reportieri tev ko jauta, pasaki viņiem, ka mēs esam atbraukuši pavadīt pāris dienas Parīzē, bet es esmu pilsētā. Pagatavo vakariņas un, ja es gadījumā astoņos vēl nepārrodos, paēd bez manis!

Gluži ka tad, kad viņš strādāja Orfēvras krastmalā un izmeklēja kādu lietu. Tad komisārs reizēm ne tikai nepārnāca vakariņās - reizēm sieva redzēja viņu pārnākam tikai mazā gaismiņā.

- Esmu krastmalā, - viņš reizēm paziņoja pa telefonu. - Nezinu, cikos pabeigšu.

Arī sieva bija dzirdējusi, ko teica pa radio. Viņa uzminēja notiekošo. Un prāloja, vai vīrs grasās lauzt viņai un arī Pardonam doto solījumu -atvaļinājuma laikā nespert kāju kriminālpolicijā.

Sieva zināja, cik ļoti viņam to gribējās. Redzēja, ka vīrs sadrūmis un nobažījies. Brīdī, kad taksometrs apstājās, viņa nomurmināja:

- Galu galā - kāpēc tu nedodies turp?

Viņš tikai noraidoši papurināja galvu, pagaidīja, kamēr sieva attālinājās, un sacīja šoferim:

- Uz Senmišela bulvāri. Pie strūklakas.

Tas bija mazliet bērnišķīgi, taču viņam gribe-jās tuvoties kaujas laukam. Gadās, ka ziņkārīgie stundām drūzmējas pie nama, kur izdarīts noziegums, lai gan tur nebija nekā, ko redzēt.

Viss, ko viņš varēja saskatīt, bija monumentālā ieeja kriminālpolicijā ar policistu sardzē pie durvīm, pagalms ar mazajiem, melnajiem auto un logiem, arī viņa paša kabineta logu.

Krastmalu uzmanīja divi fotogrāfi ar saviem aparātiem, un droši vien tur bija vēl citi, kā arī reportieri otrā stāva plašajos gaiteņos.

Vai Zanvjē tiešām bija atklājis kādu jaunu faktu? Vai viņš ko uzsāka uz savu roku, vai arī pēc uzbudinātā tiesneša Komeljo pieprasījuma?

Žilbers Ncgrē viens pats sēdēja kamerā, kuras logi vērās uz otru - iekšējo pagalmu.

Par Evelīnas apglabāšanu vairs nerunāja, it kā tā pēkšņi vairs neinteresētu nevienu, pat viņas brāli ne.

Mcgrē nonāca Grandogistēnu krastmalā, tieši pretī Tiesu pilij, un mirkli šaubījās, tikai pēc tam ieiedams mazā normandiešu bārā tādā kā puspagrabā, kur vajadzēja nokāpt pa diviem pakāpieniem.

Tur allaž, pat vislielākajā tveicē, bija vēsi -nevienā Parīzes bistro kal vadoša smarža nebija tik spēcīga.

-Tātad avīzēm taisnība...

Saimnieks ar sarkanajiem vaigiem viņu pazina jau gadiem, un viņam priekša bija jaunākas avīzes.

- Ko lai jums piedāvāju? Vai mēriņam kalva-dosa nav pārāk vēls?

Saimnieks vēlīgi piepildīja divas glāzes. Te kaktā sēdēja tikai viens apmeklētājs, kas lasīja tūrisma aģentūras prospektus, bet viesmīle lika galda piederumus uz sešiem ar sarkanrūtotiem galdautiem apklātiem galdiņiem.

- Kāds laiks tad bija Sabklolonā? Te, ja neskaita vienu negaisu, bija varen jauks. Uz jūsu veselību!

Megrē pieskandināja savu glāzi pie saimnieka glāzes un nodzēra malciņu.

- Es jau paša sakuma domāju, ka jūs izsauks atpakaļ. Pat sacīju sievai: “Šo lietu spēs atrisināt tikai komisārs Megrē.”

Jo, ja gribat zināt manas domas, viņi visi melo. Vai jums pašam tā neliekas?

Inspektora Zanvjē vietā - patiesi, jau labs laiciņš pagājis, kopš viņš nav iegriezies iedzert kādu glāzīti! - viņa vietā, es saku, es noliktu šos abus vienu pretī otram un teiktu, lai kādi izcili dakteri šie arī būtu:

“Beidziet muldēt, jūs abi...”

Megrē nespēja apvaldīt smaidu, taču viņa skatiens cauri loga rūtij palika piekalts atvērtajiem kabineta logiem. Kādā brīdi viņš pamanīja cilvēka profilu, tam soļojot šurpu turpu, - un pazina Zanvjē siluetu. Viņš pat varēja - par spīli attālumam - saskatīt cigaretes dūmus vijamies augšup pusgaismā.

Komisāru tracināja ziņa par pogu - tā šķita kā nepareizi piesista nots. Tā lika domāt, ka starp Evelīnu un doktoru Negrē norisinājusies cīņa. Tālāk būtu jasecina, ka jauno sievieti sitis vai grūdis pret kādu mēbeli viņš.

Un tādā gadījumā digitalīna iešļircinājums varēja nozīmēt kļūdaini izvēlētu medikamentu.

- Viņa bija kaila... - neviļus nomurmināja komisārs.

- Ko jūs teicāt?

- Neko. Es tikai prātoju...

Megrē atkal bija pamanījis gaismas stariņu, kuru vēl nesen ieraudzīja Sarantonas krastmalā. Te kaut kas slēpās. Viņam visu laiku nāca prātā kāda otršķirīga persona - viena no tām, par kurām tika vismazāk runāts.

Runa bija par Klēru Ziserānu - aukli, kuru doktors Žavs atradis kādā Parīzes klīnikā, kur viņa bijusi slimniekkopēja, - lai tā nodarbotos ar viņa bērnu.

Ja avīzēm varēja ticēt, tad sākumā viņa klusēja, ieslēdzās villā Mariju Terēze, un viņu ar mazo Mišelu varēja pamanīt tikai iztālēm, dārzā.

Megrē atcerējās kādu nenozīmīgu frāzi, kuru bija lasījis Lasaņa rakstā.

Viņai ir apmēram piecdesmit gadu, un šķiet, ka viņa neieredz visus vīriešus...

Viņš bija pazinis šādas sievietes. Lielākā daļa no viņām necieta ne tikai vīriešus, bet jo īpaši sievietes, un dzīvoja, noslēgušās sevī.

Taču viņām nebūt nevajadzēja neieredzēt visus vīriešus. Reizēm viņas veltīja sevi slepenam kultam, kurš reizēm bija kļuvis par viņu vienīgo dzīves jēgu.

Vai viņa pazina Žāvu jau sen? Ja viņa bija pieķērusies savai profesijai, tad droši vien, jo runa bija par ārstu, kurš apmeklēja lielāko daļu Parīzes klīniku.

Megrē mēģināja viņu iedomāties Osmana bulvārī un villā Marija Terēze. Viņa nebija pazinusi mīlestību - vai arī, ja bija pazinusi, tad tā bija nelaimīga mīlestība.

Kādas bija viņas attiecības ar Evelīnu, kuru viņa redzēja uzkrājam dārglietas un kurai bija ne tikai vīrs, bet arī mīļākais?

Saule jau rietēja, un pēdējie velkonīši ar visām savām liellaivu virtenēm slīdēja uz kādu Sē-nas piestātni. Makšķernieks lika kopā savu makšķeri, bukinistu kastes jau bija sasaiņotas.

- Es neuzdrīkstos vaicāt, vai jūs nepavakari-ņotu šeit. Jādomā, ka esat ļoti aizņemts?

- Man nekas nav jadara. Es esmu atvaļinājumā.

Komisārs to pateica ar zināmu rūgtumu.

- Kas jums ir ēdienkartē?

Tā bija ar kritu uzrakstīta uz dakstiņa. Bija butes normandiešu gaumē un teļa cepetis.

- Paēdīšu šeit.

Saimniekam bija blēdīgs izskats, it kā viņš neticētu nevienam komisāra teiktajam vārdam par šo atvaļinājumu. Viņam, tāpat kā daudziem citiem, avīzēs rakstītais bija tikpat ticams ka Evaņģēlijs.

- Marij, uzklājiet komisāram galdiņu pie loga!

Un saimnieks uzmeta komisāram tādu skatienu, kas liecināja par viņa uzskatu, ka Megrē atrodas šeit tikai tāpēc, lai pa logu kaut ko uzmanītu.

- Varat piepildīt glāzes... Šoreiz ir mana reize uzcienāt...

Tagad Žavs un Antuanete jau atradās Megrē kabinetā četras stundas - pretī Žanvjē, kurš kļuva aizvien nervozāks.

Iedegās lampa ar zaļo kupolu. Kāds pienāca aizvērt logu. Pēc pusstundas, kad Megre jau vakariņoja, viņš pamanīja Dol'ina alusbāra viesmīli ar paplāti, kura bija apsegta ar salveti.

Arī tas bija tipiski. Alus glāzes un sviestmaizes liecināja, ka pratināšana droši vien turpināsies līdz vēlam vakaram.

Uz tūlītējiem rezultātiem bija tik maz ceribu, ka trīs vai četri reportieri pameta Orfēvras krastmalu un devās uz restorānu Dofina laukumā. Viņi nekādā gadījumā neattālinātos, ja vien kāds viņiem nepateiktu, ka pietiks laika paēst vakariņas.

Pie galdiņiem bija apsēdušies pieci restorāna apmeklētāji - divi no viņiem apspriedās par karburatoriem un droši vien bija tirdzniecības aģenti, viens ārzemnieku pāris, kas tik tikko spēja saprasties ar viesmīli, un vēl gaišmataina, jauna meitene, kura, iekšā nākdama, pētīja komisāru un rauca uzacis.

Komisārs viņu nebija tūlīt pazinis, lai gan avīzes publicēja viņas fotogrāfiju. Tā bija Martina Sapui, kurai mugurā bija apdrukātas kokvilnas kleita un kura izskatījās pilnīgāka un apaļāka nekā uz fotogrāfijām.

Arī viņa izvēlējās vietu pie loga un nenolaida acis no Orfēvras krastmalas - ja nu vienīgi tad, kad uzlūkoja komisāru.

Komisāram viņa tūlīt iepatikās. Viņai bija atklāta seja, jauki veidota mute, un viņa izrādījās daudz sievišķīgāka, nekā varētu domāt par tik akadēmiski izglītotu personu.

Megrč gandrīz vai iegribējās iet ar viņu aprunāties, un ari viņai droši vien vairākkārt iešāvās prāta tāda doma, jo tad, kad abu skatieni satikās, viņas lūpās parādījās tikko manāms smaids.

Arī viņa no avīzēm un radio zināja, kas notiek pāri pretī. Ņemot vērā, kas bija viņas tēvs, meitene noteikti kaut ko saprata no norisēm policijā - arī viņa gaidīja atrisinājumu.

Viņa gribēja atrasties pirmajās skatītāju rindās. Vai viņa nebija viena no tiem, kas šajā lietā ieinteresētāki visvairāk?

“īsta sieviete,” komisārs nodomāja brīdī, kad viņam pasniedza sieru.

Viņš pēkšņi piecēlās un iegāja virtuvē, kur saimnieks, apvilcis baltu virsvalku, rīkojās pie plīts.

- Vai drīkstu piezvanīt uz Kannām?

- Jūs jau zināt, kur ir tālsarunu kabīne. Jums tikai beigās jāpajautā, cik minūtes norunājāt.

Martina Šapuī, kas sekoja viņam ar acīm, redzēja komisāru ieejam pa stiklotajām durvīm un noceļam klausuli.

- Man, lūdzu, villu Marija Terēze - Kannās, jaunkundz. Personīgi - palūdziet Ziserāna jaunkundzi!

- Lūdzu, pagaidiet dažas minūtes!

Viņš atgriezās sava vietā, un tad, kad bija beidzis ēst kamambēru, zvanīja telefons.

Tagad bija Megrē kārta saslimt ar lampu drudzi, jo viņš atļāvās tādu eksperimentu, pie kādiem nebija pieradis, un neko tādu nevarētu atļauties, ja sēdētu Žanvjē vietā savā kabinetā.

Dzirdamība, kā jau varēja gaidīt - un ari cerēt, bija slikta. Viņš pagaidīja, kamēr kāda balss nepacietīgi atkārtoja klausulē:

- Hallo... hallo... Villa Mariju Terēze... Kas runā?

Avīzē bija rakstīts, ka virēja ir vietējā. Tā sieviete, kas atbildēja, nerunāja dialektā - jādomā, ka tā bija Ziserāna jaunkundze.

Megrē klusināja balsi, kā vien spēdams:

- Hallo! Klēra?

Komisārs uzņēmās risku, nezinādams, kā doktors Zavs sauca aukli.

- Jā, tā esmu es. Kas runā?

Viņam nācās uzņemties risku vēl otrreiz:

- Te mesjē.

- Dzirdamība ir slikta, - viņa sacīja. - Es jūs ļoti slikti dzirdu. Un maziņā blakusistabā raud.

Viss bija labi. Viņš bija izvēlējies īstos vārdus. Tagad atlika tikai uzdot jautājumu.

- Sakiet man, Klēra, - kad policija jums vaicāja par kundzes telcfonzvanu piektdien - vai jūs viņiem sacījāt, ka pateicāt to man?

Megrē gaidīja ar pukstošu sirdi un cauri stiklam redzēja Martinu Šapuī, kas stīvi vērās viņā.

- Protams, ka nē, - sacīja balss klausulē.

Likās - aukle jūtas izbrīnīta par to, ka vispār

radušās šādas šaubas.

- Es jums pateicos. Tas ir viss.

Megrē steidzās nolikt klausuli, aizmirsa telefonistei pajautāt, cik ilgi runājis, un iedomājās par to tikai tad, kad apsēdās pie galdiņa.

Komisāram pretī - nelielās zāles otrā malā -sēdēja meitene un norūpējusies viņu vēroja, un Megrē tik tikko noturējās, viņai neuzsmaidījis.

Astotā nodaļa INSPEKTORA ŽANVJĒ LIELĀ NAKTS

Pirmie aizgāja abi tirdzniecības aģenti. Kā izteicās saimnieks, maltītes beigās pienācis pie Megrē galdiņa, - viņa īstie apmeklētāji bija laukos vai pie jūras, bet ar tūristiem “nekad neko nevar zināt”. Viendien ne no šā, ne no tā bija pilns - tāpēc, ka viņi sekoja cits citam pakaļ “kā auni”, citudien - gluži kā šodien - ieradās divi “nūģi”, kas aizsūtīja atpakaļ uz virtuvi ēdienus, kuri viņiem negaršoja, un pēc tam pārbaudīja rēķinu, strīdēdamies par katru franku.

Martina Sapui bija izdzērusi savu kafiju pirms Megrē un atvēra somiņu, lai mazliet nokrāsotu lūpas. Pēc tam, laikam jau gribēdama maksāt rēķinu, viņa palūkojās zāles dziļumā, kur saimnieks sarunājās ar viesmīli.

Megrē, kas sīkiem vilcieniem kūpināja savu pīpi, muguru pret krēsla atzveltni atspiedis, aplūkoja viņu, prātodams, vai viņa uzdrošināsies... Viņš reizēm tā uzjautrinājās, pūlēdamies paredzēt, ko cilvēks darīs, - un izjuta neviltotu apmierinājumu, ja nebija kļūdījies.

Vai viņa pacels roku, lai viesmīle no zāles viņa gala pienāk klāt? Meitene jau cēla roku, bet tad pēkšņi uzlūkoja komisāru. Labi! Viņa mainīja savu nolūku, ciešāk uzlūkoja komisāru un mazliet samiedza acis, it kā pārdomādama jautājumu.

Komisārs savukārt mirkšķināja plakstus, lūkodams izskatīties iespējami tēvišķīgs.

Abi bija sapratušies. Viņa diezgan nedroši piecēlās un tuvojās policista galdiņam - komisārs piecēlās un viņu apsēdināja.

Tas bija Megrē, kas pasauca viesmīli, bet ne tāpēc, lai lūgtu rēķinu.

- Divus kalvadosus, meitenīt. No saimnieka pudeles.

Pārsteigtajai Martinai viņš pateica:

- Jums tas noteikti noderēs. Tas velkas ilgi, vai ne?

- Ja es ko nevaru saprast, - meitene atzinās, -tad to, kāpēc jūs neesat tur pāri pretī. Es lasīju avīzes un klausījos radio.

- Es tiešām esmu atvaļinājumā.

- Parīzē?

- Cst! Tas ir noslēpums. Mēs ar sievu nolēmām pavadīt kopā manu atvaļinājumu Parīzē, tā, lai mūs netraucētu. Zanvjē to nemaz nezina. Tāpēc, kā redzat, es slēpjos.

- Bet jūs taču esat par to lietu painteresējies?

- Kā amatieris, pareizāk sakot - kā visi. Es tāpat lasīju avīzes, un nesen man kādā barā gadījās dzirdēt pēdējās ziņas pa radio.

- Vai jums liekas, ka inspektors Zanvjē ir spējīgs saprast?

- Saprast - ko?

- Ka Žilbērs nav nogalinājis to sievieti.

Restorānā tagad bija kluss kā akvārijā. Saimnieks ar saimnieci - mazu, resnu sievišķi ar tikpat sarkanu seju kā vīram - ēda pie galdiņa, kas atradās virtuves tuvumā, bet viesmīle viņus apkalpoja.

Krastmalā pāri pretī varēja redzēt pulcējamies žurnālistus, kuri acīmredzot bija pamatīgi apslacījuši savas steidzīgās vakariņas, jo pat no tālienes varēja pamanīt, cik viņi uzbudināti.

Kriminālpolicijā gandrīz visos logos gaismas bija nodzisušas. Otrajā stāvā tās vairs dega tikai Megrē kabinetā un inspektoru istabā, kura atradās tam blakus.

Komisārs pa šo laiku bija atguvis savu labsirdīgo izskatu.

- Vai tad jūs esat tik pārliecināta, ka viņš nav vainīgs?

Meitene nosarka, un komisārs jutās apmierināts, jo necieta sievietes, kuras vairs nebija spējīgas nosarkt.

- Pilnīgi.

-Vai tāpēc, ka jūs viņu mīlat?

- Tāpēc, ka zinu - viņš nav spējīgs pastrādāt kādu kauna darbu, kur nu vēl noziegumu.

- Vai jūs tā domājat jau kopš pašas pirmās dienas?

Viņa novērsās, un komisārs turpināja:

- Atzīstieties, ka jūs šaubījāties!

- Vispirms es sacīju pati sev, ka tas varbūt ir nelaimes gadījums.

- Un tagad?

- Es esmu pārliecināta, ka tas nav viņš.

- Kāpēc?

Jau kopš paša vakariņu sākuma komisārs intuitīvi jutās pārliecināts, ka meitene grib ar viņu aprunāties, ka viņai tiešām ir kaut kas sakāms -kāda svarīga atzīšanās. Pēc meitenes uzvedības komisārs bija nopratis, ka viņai ar tēvu ir ļoti draudzīgas un siltas attiecības. Un tagad bija tā, it kā tēva prombūtnē viņa būtu izvēlējusies komisāru par tēva aizvietotāju.

Neatbildēdama viņa savukārt vaicāja:

- Vai jūs nupat zvanījāt uz Konkarno?

-Nē.

-Tā!

Viņa likās pārsteigta par to, ka kļūdījusies.

- Es prātoju, ko viņi tur, pretī, var darīt tik daudzas stundas.

- Labāk būtu, ja jūs nekļūtu nepacietīga - tas var ilgt visu nakti.

- Vai jums šķiet, ka viņi pratinās ari Zilbēru?

- Tas ir iespējams, bet nav*ticams. Negrē jau ir izmeklēšanas tiesneša ziņā, un viņu var pratināt tikai advokāta klātbūtnē.

- Tētis ieradīsies tikai rīt no rīta.

- Es zinu. Jūs man joprojām neesat pateikusi, kāpēc esat tik pārliecināta, ka Zava kundzi nav nogalinājis jūsu līgavainis.

Viņa mazliet nervozi aizdedza cigareti.

- Vai atļaujat?

- Lūdzu.

- To ir grūti paskaidrot. Vai jūs nekad neesat Zilbēru redzējis?

- Nē. Taču domāju, ka man par viņa raksturu ir radies diezgan skaidrs priekšstats.

- Un arī par viņa izturēšanos pret sievietēm?

Komisārs pārsteigts un ieinteresēts uzlūkoja

meiteni.

- Man taču nevajadzētu liekuļot, ko? Jūs jau pēc maniem paziņojumiem droši vien nopratāt, ka mēs negaidījām laulības, lai piederētu viens otram. Māmiņa dusmojas citu ļaužu deļ, bet tētis to man ļaunā neņem. Kad atrada tās sievietes līķi, tas bija pilnīgi kails...

Mcgrē acis samiedzās pavisam šauras, skatiens kļuva caururbjošs, jo viņa nupat pieminēja faktu, kurš komisāru interesēja kopš paša sākuma.

- Pat nezinu, kā to pateikt... Tā ir diezgan delikāta būšana... Ar dažu vīrieti tas varbūt būtu iespējams... Vai jūs saprotat?

- Vēl ne.

Viņa izdzēra pusi no savas glāzes satura, lai sakopotu drosmi.

- Ja tajā sestdienā starp viņiem kaut kas būtu noticis un Zava kundze tāpēc izģērbusies, tad ari Zilbērs būtu izģērbies.

Komisārs pēkšņi sajuta, ka tā bija patiesība. Daži vīrieši varbūt rīkotos citādi - nekautrīgāk. Taču ne jau tāds puisis kā Negrē, kas noteikti mēģinātu darīt tāpat ka partnere.

- Bet kur pierādījumi, ka viņš nebija izģērbies?

Viņš uzdeva šo jautājumu tāpat vien, jo jau zināja atbildi.

- Jus aizmirstat, ka tas viss notika pacientu pieņemamajā laikā un Zozefa ikkatrā brīdī vare-ja ievest kādu apmeklētāju. Vai varat iedomāties ārstu, kas savā kabinetā pieņemtu pacientus kails?

Viņai pat sāka nākt smiekli. Pēc tam viņa atkal kļuva nopietna un palūkojās pāri Senai.

- Es jums zvēru, komisār, ka tā ir patiesība. Es pazīstu Zilbēru. Lai cik dīvaini tas liktos, viņš ir kautrīgs un attiecībās ar sievietēm ļoti smalkjūtīgs.

- Es jums ticu.

- Tad jau jūs ticat arī tam, ka viņš nav to sievieti nogalinājis?

Komisārs labprātāk neatbildēja un savukārt palūkojās sava kabineta logos, aiz kuriem Žan-vjē - to varēja sacīt nepārspīlējot - vadīja savas dzīves lieliskāko nakti. Reportieri un fotogrāfi gaidīja gaiteni. Avīzēs un pa radio jau bija izziņots, ka sākusies izšķirošā pratināšana.

Vai nu Osmana bulvāra lieta drīz būs atrisināta un Zanvjē šo cīņu bus izcīnījis, vai ari sabiedrība jutīsies vīlusies un sašutusi. Un ne tikai sabiedrība. Komeljo no sava dzīvokļa droši vien zvanīja katru pusstundu, lai būtu lietas kursā par notiekošo.

- Vai atļausiet - vienu mirklīti, maziņā?

Megrē pats bija pārsteigts, ka meiteni tā nosaucis -jo tā viņam ļoti patika. Ja komisāram būtu meita, tad viņš nudien nebūtu dusmīgs, ja tā lī-dzfnātos šai meitenei. Megrē kundze droši vien reaģētu tāpat kā Martinas māte, bet viņš pats noteikti rīkotos tāpat kā Sapuī.

Megrē devās uz zāles viņu galu.

- Vai jums ir papīrs bez kādiem uzrakstiem un aploksne?

- Mums ir tikai papīrs bez uzrakstiem. Paņemiet tur to bloknotu, pie kases! Turpat ir tintes pudele un spalva.

- Cik ilgi jūs jau nodarbināt to puiku, kuru es nupat redzēju virtuvē mazgājam traukus?

- Viņa māte nodeva mums puiku pirms trim nedēļām. Viņš oktobrī atgriezīsies licejā. Viņi ir nabadzīgi ļaudis, un brīvdienu laikā viņš cenšas nopelnīt mazliet naudas.

-Tātad Zanvjē nav te bijis trīs nedēļas?

- Nē, es neesmu viņu redzējis. Kad viņi grib iedzert kādu glāzīti, tad parasti dodas uz Dofina alusbāru, tas ir tuvāk.

Megrē to zināja labāk par jebkuru citu.

- Nelaidiet to puiku prom, kamēr neesmu viņam uzdevis kādu uzdevumu!

- Viņš vēl kādu brīdi te būs - kamēr sakārtos virtuvi.

Megrē neatgriezās pie galdiņa, bet apsēdās patālāk no Martinas Sapuī. Uz aploksnes viņš uzrakstīja:

“LOTI STEIDZĪGI NODOT INSPEKTORAM ŽANVJĒ”.

Jaunā meitene gan no savas vietas varēja redzēt viņu velkam lielos burtus, taču nesaprata, ko viņš raksta.

Teksts uz lapiņas nebija garš:

“ŽAVAM AUKLE JAU PIEKTDIENAS VAKARĀ PATEICA, KA VIŅA SIEVA DOSIES UZ PARĪZI.”

Megrē iegāja virtuvē.

- Kā tevi sauc? - viņš vaicāja zēnam ar izspūrušo matu kodeļu - puika tobrīd kārtoja plauktā šķīvjus.

- Ernests, komisāra kungs.

- Kas tev teica, ka es tas esmu?

- Neviens. Es jūs pazinu pēc fotogrāfijām.

- Vai gribi izdarīt man pakalpojumu? Vai tevi nevar ātri samulsināt?

- Jūs varbūt varētu. Bet neviens cits gan ne.

- Tev būtu jāpārskrien tur pāri, uz kriminālpoliciju. Vai zini, kur tas ir?

-Tie lielie vārti, pie kuriem vienmēr stāv sardzē policists?

- Jā. Tu iedosi šito aploksni policistam un pateiksi, lai viņš to tūlīt nodod inspektoram Zanvjē.

- Es sapratu.

- Vienu mirklīti! Tas nav viss. Iespējams, ka policists teiks, lai tu pats kāp augšā.

- Vai lai tā daru?

- Ja. Otrajā stāvā būs daudz cilvēku. Tur tu sargbūdā ieraudzīsi vecu sargu ar važu ap kaklu.

- Es zinu, kādi tie ir. Tādi ir ari bankas.

- Tu viņam pateiksi to pašu. Ja tur tuvumā būs kāds inspektors, viņš tev uzdos jautājumus. Iegaumē labi: tu gāji pa Senmišela tiltu, kad kāds kungs tev iedeva piecsimt franku un palūdza aiznest vēstuli uz kriminālpoliciju.

- Es sapratu.

-Tas kungs bija maza auguma un tievs...

Zēns uzjautrināts jau gribēja steigties prom.

- Mazs un tievs, pavecs...

- Jā, Megrē kungs.

- Tas ir viss. Labāk būs, ja šovakar tu vairs šurp nenāksi, jo tev var sekot.

- Vai jūs gribat viņus izjokot?

Megrē apmierinājās ar to, ka par atbildi tikai pasmaidīja, tad atgriezās savā vietā pretī jaunajai meitenei.

- Kaut ko jau tas dos.

- Ko jūs izdarījāt?

- Izdarījos kā parasts lasītājs, kas paraksta savus ziņojumus: “Kāds, kas visu zina”.

Viņa redzēja Ernestu aizejam ar vēstuli rokā

3X4

pēc tam, kad zēns bija pusbalsī aprunājies ar saimnieku, un sekoja viņam ar acīm līdz Senmišela tiltam, pa kuru mazais drīzāk gan skrēja, nevis soļoja.

- Vai tas ir tas, ko es jums sacīju?

-Nē.

- Vai tas, ko jūs uzzinājāt, kad zvanījāt pa telefonu?

-Jā.

Saimnieks ar saimnieci bija beiguši vakariņot. Viņu galdiņš jau bija novākts.

- Vai jūs nedomājat, ka viņi gaida, kad mēs beidzot dosimies projām, lai slēgtu ciet?

- Noteikti.

- Un viņiem ir agri jāceļas.

- Bēdīgāk ir tas, ka pēcāk mums vairs nebūs, kur ieiet.

Pretī kriminālpolicijai vairs nebija neviena cita atvērta bāra vai kafejnīcas. Puika tur pāri - otrā pusē - runājās ar sardzē stāvošo policistu. Drīz pēc tam viņš nozuda vārtu velvē.

- Es gan šaubījos, vai viņu laidīs iekšā. Policistam nav atļauts pamest savu posteni. Tomēr...

Laikam viss gāja labi, jo Ernests pēc trim vai četrām minūtēm atkal parādījās un šajā reizē devās uz Jauno tiltu.

Zanvjē bija saņēmis anonīmo ziņojumu. Pat ja tas izrādītos šķietami nesvarīgi, viņš tomēr uzdotu doktoram Žavam kādu negaidītu jautājumu.

- Jūs nemaz neizskatāties nepacietīgs, - aizrādīja Martina, kad Megrē apsēdās, šķizdams gluži mierīgs.

Taču viņa komisāru nepazina. Šī bija pirmā reize, kad viņš pārdzīvoja šo izmeklēšanas fāzi kur citur, nevis savā kabinetā, tomēr sajūta bija tāda pati, it kā jautājumus uzdotu viņš pats.

Viņš bija pratinājis visvisādus ļaudis - simtiem reižu. Lielākoties pratināšana ilga daudzas stundas. Daudzkārt tā turpinājās - pīpes un cigarešu dūmos - lielāko daļu nakts, un inspektori bieži vien bija spiesti mainīties.

Orfēvras krastmalā vēl tagad pieminēja kādu pratināšanu, kura ilga divdesmit septiņas stundas un kuras beigās Megrē bija tikpat pārguris kā pratināmais, kurš galu galā atzinās.

Taču katrreiz - arī pēc tik daudziem gadiem -notika tas pats.

Tad, kad aizdomās turētais viņa priekšā izlocījās, atteicās atbildēt vai meloja - savā ziņā cīņa bija vienlīdzīga, vismaz līdzekļu ziņā. Jautājums sekoja jautājumam - tie bija tik negaidīti, cik vien iespējams, kamēr komisāra skatiens uzmanīgi vēroja ik sīkāko ietrīsēšanos pratināmā sejā.

Gandrīz vienmēr - pēc ilgāka vai īsāka laika - nāca brīdis, kad pretestība pēkšņi zuda un poli-cistām pretī atradās vairs tikai vajāts un paguris cilvēks. Jo tobrīd noziedznieks atkal kļuva par cilvēku - cilvēku, kas bija zadzis vai nogalinājis, un tomēr tas bija cilvēks, kuram nāksies samaksāt par izdarīto un kurš to zināja, - cilvēks, kam šis bridis nozīmēja šķiršanos no savas pagātnes un sev līdzīgajiem.

Kā dzīvnieks, kas iedzīts kaktā - un Megrē nekad nespēja nogalināt dzīvnieku, pat kaitīgu radījumu, - tas raudzījās pretī, kāpdamies atpakaļ ar izbrīnītu un pārmetošu skatienu.

- Tas notika tā... - viņš tad murmināja, spēkiem izsikstot.

Un steidzās vairs tikai parakstīt - atzīšanos, vienalga, ko, - un doties gulēt.

Cik daudzas reizes Megrē bija izvilcis no skapja konjaka pudeli - ne tikai tāpēc, lai piedāvātu savam upurim iedzert, bet ari tāpēc, lai ielietu kādu glāzi sev.

Viņš tikai pildīja savu policista pienākumu. Viņš netiesāja. Tas viņam nebija jadara - to darīja citi, vēlāk; tiesāja tie, kam pienācās tiesāt, un viņš bija ar to mierā.

Cik tālu viņi bija tikuši - tur augšā, Megrē kabinetā ar apgaismotajiem logiem? Vai Zava pretestība bija sākusi atslābt un Zanvjē līksmoja?

Varēja sacīt, ka jauna meitene, sēdēdama pretī komisāram, sekoja viņa domām.

- Cik jocīgi, - viņa neskanīgā balsī nomurmināja. - Es nebūtu ticējusi, ka doktors Zavs spētu ko tādu izdarīt. Viņš it nemaz neizskatās pēc slepkavnieka!

Megrē nesacīja neko. Kā lai viņai paskaidro, ka visas savas karjeras laikā komisārs - ja neskaita dažus profesionāļus - nekad nebija sastapis slepkavu, kurš izskatītos pēc slepkavnieka.

- Cik esmu jums parādā, saimniek?

- Par abām vakariņām?

- Es pati gribētu samaksāt par savējām, - protestēja Martina Šapuī.

Viņš neuzstāja.

- Es maksāšu par kalvadosu abiem.

- Ja vēlaties.

Viņi izgāja kopā un vēl nebija sasnieguši Sen-mišela tiltu, kad saimnieks jau aizvēra slēģus.

- Vai jūs iesiet turp?

- Nē. Es gaidīšu.

Laimīgā kārtā Orfēvras krastmala bija slikti apgaismota. Palikdami uz ietves, kura veda gar Sēnas malu, viņi bija ēnā, un sardzē stāvošais policists nevarēja viņus saskatīt.

- Vai jūs cerat, ka viņš atzīsies?

Megrē tikai paraustīja plecus. Viņš taču nebija Dievs Tas Kungs. Viņš bija darījis, ko varējis. Pārējais attiecās uz Zanvjē.

Viņi soļoja klusēdami, un no tālienes viņus varēja noturēt par mīlas pāri vai precētiem ļau-dim, kas vakarā izgājuši krastmalā pirms gulētiešanas paelpot svaigu gaisu.

- Es gandrīz vai nožēloju, - pēkšņi norūca komisārs, - ka tas nav Ncgre.

Viņa sarāvās un uzlūkoja komisāru ar skatienu, kas pēkšņi likās caururbjošs.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Nedusmojieties! Man nav nekas pretī pret jūsu Žilbēru, gluži pretēji. Bet, ja tas butu viņš, tad vēl varētu būt runa par nelaimes gadījumu. Vai jūs saprotat?

- Domāju, ka sāku saprast.

- Vispirms - jūsu līgavainim nebija pietiekami svarīga iemesla viņu nogalināt. Jo vairāk tāpēc, ka jūs zinājāt par viņa sakaru ar Evelīnu Žāvu. Jo jūs taču zinājāt, vai ne?

-Jā.

Viņš mitējās soļot un pavaicāja, neuzlūkodams meiteni:

• - Kāpēc jūs melojat?

- Es nemeloju. Tas ir...

- Turpiniet!

- Es zināju - tāpēc, ka viņš man atzinās, - ka viņiem bijušas tuvas attiecības. Tā ir bijusi gandrīz spiesta lieta. Zināju arī to, ka viņa turpināja Žilbēru vajāt...

- Taču ne to, ka viņa no Kannām sestdien ieradīsies ar Žilbēru satikties?

-Nē.

- Un ari to ne, ka viņa bijusi pie Žilbēra mājās - pēc tam, kad jūs iepazināties?

- Nē. Jūs taču redzat, ka es runāju vaļsirdīgi. Viņš aiz smalkjūtības to man neteica. Vai tas ko maina?

Komisārs kādu brīdi pārdomāja.

- Tagad vairs ne. Visādā ziņā motīvs bija nepietiekams. Un, kā jau es jums nupat teicu, gadījumā, ja tas būtu Negrē, varētu runāt par negadījumu, kad notikusi kļūdīšanās ar ampulu.

- Vai jūs vēl domājat, ka tas ir iespējams?

- Baidos, ka nē.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka Zavs jau piektdienas vakarā zināja par sievas braucienu uz Parīzi un lidmašīnu sestdienas ritā. Viņš neieradās tāpēc, lai satiktu Antuaneti. Viņš nenokavēja lidmašīnu, ar kuru lidoja Evelīna. Viņš tīšām lidoja ar Londonas lidmašīnu, un esmu pārliecināts, ka viņš jau agrāk bija apskatījies sarakstu.

Logi tur augšā vēl joprojām bija apgaismoti. Divas vai trīs reizes viņi redzēja paslīdam garām kādu siluetu. Tas noteikti bija Zanvjē - pārāk satraukts, lai paliktu sēžam pie Megrē rakstāmgalda.

- Vai jums šķiet, ka doktoram Žavam bija pietiekami svarīgi iemesli?

- Vai tas, kas ir zināms par Evelīnu, nebija pietiekami svarīgs iemesls?

- Lai viņu nogalinātu?

Komisārs atkal paraustīja plecus.

- Tas, kas man šeit galīgi nepatīk, - viņš ar nožēlu atzina, - ir fakts, ka viņš to izģērba.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Tas norāda, ka viņš gribējis novirzīt aizdomas uz kādu citu.

- Uz Žilbēru!

- Jā. Viņš domāja, ka rīkojies ļoti gudri. Bet, lai cik dīvaini tas liktos, sevi aizvien pazudina tieši gudri cilvēki. Daži neģēlīgi noziegumi, kurus izdarījuši sīki nelieši vai plānprātiņi, tā arī palikuši nesodīti. Bet intelektuāļa noziegums - nekad. Viņš grib paredzēt it visu, izmantot katru iespēju. Rūpīgi nostrādā. Un, rūpīgi nostrādājot, kāda detaļa izrādās lieka - un šis “par daudz” viņu galu galā iegāž.

Esmu pārliecināts, ka Žavs atradās dzīvoklī pāri pretī - tajā laikā, kad viņa sieva izskaidrojās ar jūsu līgavaini.

Es nezinu, ko viņa sacīja Negrē, un šaubos, vai viņš jums to jebkad pateiks, ja ņemam vēra viņa raksturu.

- Par to gan esmu pārliecināta.

- Es nejustos pārsteigts, ja viņa būtu pateikusi Negrē, ka nolēmusi šķirties vai tūlīt pārvākties dzīvot pie viņa.

- Vai jums šķiet, ka viņa bija iemīlējusies?

- Vismaz viņai bija vajadzīgs kāds vīrietis. Viņa bija tā nopūlējusies! Kopš četrpadsmit gadu vecuma viņa velti centās...

- Tātad viņa bija nelaimīga?

- To es nezinu. Viņa bija pieķērusies Negrē. Un izrāva viņa žaketes pogu.

- To scēnu man nepatīk iedomāties.

- Man ne tik. Negrē labprātāk devās projām. Ņemiet vērā, ka viņš aizgāja pulksten pussešos, lai gan pieņemšanas laiks ir no diviem līdz sešiem. Kad vieta atbrīvojās, Zavam vajadzēja tikai pāriet pāri kāpņu laukumiņam.

- Cietiet klusu!

- Es nemaz negrasos aplūkot visas detaļas. Atzīmēšu tikai to faktu, ka viņš pēc tam sievu izģērba un aizvāca drēbes.

- Es saprotu. Nesakiet neko vairāk, lūdzu! Un ja viņi, tur augšā, to nesapratīs? - Meitene pacēla acis pret apgaismotajiem logiem. - Карее jus neejat turp, komisār? Tad viss tūlīt būtu galā. Es esmu pārliecināta, ka jūs...

Bija jau pāri pusnaktij. Krastmala bija gluži tuksnesīga, Senmišela tilts tāpat. Iztālēm bija dzirdams troksnis, un Mcgrē šķita, ka viņš saklausījis daudzu kāju dipoņu kriminālpolicijas pagalmā.

Martina apstājās un neviļus saķēra viņa roku.

- Kas tur notiek?

Komisārs ieklausījās, lūkodamies trokšņa virzienā. Visbeidzot viņa saspringums atslāba.

- Kāds viņu aizveda uz aresta telpām.

- Vai jūs esat par to pārliecināts?

- Es pazīstu režģa čirksloņu.

- Žāvu?

- Domāju gan.

Topašbrid viens no logiem apdzisa - tas bija inspektoru istabas logs.

- Nāciet šeit!

Komisārs ieveda meiteni ēnā, un pēc dažām minūtēm tiešām viņi redzēja iznākam ārā Santonī, Lapuēnu un Bonfisu. Lapuēns un Santonī devās uz Senmišela tilta pusi, Bonfiss - uz Jauno tiltu.

- Līdz rītam.

- Ar labunakti.

- Cauri ir, - Mcgrē nomurmināja.

- Vai esat pārliecināts?

- Žanvjē dod materiālu žurnālistiem. Tūlīt mēs redzēsim viņus nākam ārā.

- Un tā jaunā sieviete, Antuanete?

- Viņu tur paturēs, un var gadīties, ka apsūdzēs līdzdalībā, jo viņa sagādāja doktoram alibi.

- Un arī viņas māti?

- Iespējams.

- Kā jums šķiet - viņas zināja?

- Redziet, maziņā, tas uz mani neattiecas, es

taču esmu atvaļinājumā. Un, pat ja es būtu Žan-vjē vietā, tik un tā neatļautos to izlemt, jo tas ir zvērināto pienākums.

- Vai tad viņi neizlaidīs Žilbēru?

- Ne ātrāk kā rit, jo izmeklēšanas tiesnesis ir vienīgais, kas var parakstīt nepieciešamos papīrus.

- Vai viņš jau zina?

- Viņš droši vien ir dzirdējis, ka viņam kaimiņos kādu iespundē, un varu apzvērēt, ka būs arī pazinis balsis. Kas jums lēcies?

Viņa raudāja, piepeši sākdama šņukstēt, pati nezinot, kāpēc.

- Un man pat nav kabatlakata... - viņa murmināja. - Cik muļķīgi! Cikos lai no rīta ierodos?

- Noteikti ne ātrāk par deviņiem.

Komisārs iedeva viņai savu mutautu, joprojām vērodams kriminālpolicijas vārtus.

Drīz vien pa tiem izbrauca auto - tas bija pelēks auto, ar kuru droši vien brauca žurnālisti; tur bija iekāpuši kādi četri vai pieci. Kājām iznāca ārā divi fotogrāfi - un devās uz Jaunā tilta pusi.

Mcgrē kabinetā vēl joprojām dega gaisma, taču drīz nodzisa arī tā.

- Nāciet šurp...

Komisārs nedaudz attālinājās, meklēdams tumšāku ēnu. Pagalmā ierūcās motors, un parādījās viena no kriminālpolicijas mazajām, melnajām automašīnām.

- Viss iet labi. Viņš ir viens pats, - nomurmināja komisārs.

-Kas?

- Žanvjē. Ja viņš nebūtu ticis galā, tad vai nu liktu aizvest, vai pats aizvestu Žāvu mājās.

Melnais auto savukārt attālinājās Jaunā tilta virzienā.

-Tā, lūk, mazā jaunkundzīt. Tas ir beidzies.

- Es jums pateicos, komisār!

- Par ko?

- Par visu.

Viņa jau atkal bija gatava raudāt. Komisārs soļoja viņai līdzās uz Senmišcla tilta pusi.

- Nepavadiet mani! Es dzīvoju tepat pretī.

- Es zinu. Ar labunakti.

Vēl bija vaļā kāda kafejnīca - pie Šatlē, Meg-rē iegāja, apsēdās tikpat kā tukšajā zālē pie viena no galdiņiem un lēnām izdzēra kausu alus. Pēc tam viņš sameklēja taksometru.

- Uz Rišāra Lcnuāra bulvāri! Es jums pateikšu, kur apstāties.

Bulvāris bija tukšs. Komisārs uz ietves neredzēja nevienu dzīvu dvēseli. Kad viņš uzkāpa pa kāpnēm, durvis atvērās - kā vienmēr Megrē kundze bija pazinusi viņa soļus.

- Kā ir? - sieva noprasīja, viņas mati bija uztīti uz rullīšiem.

-Tas ir cauri.

- Negrē?

- Žavs.

- Es nemūžam nebūtu ticējusi.

- Vai te neviens nav bijis?

-Nē.

- Vai nelodāja apkārt žurnālisti, kad tu nāci iekšā?

- Es apskatījos. Esmu pārliecināta, ka ne.

- Kas šodien par dienu?

- Sestdiena. Pareizāk sakot - tā kā ir jau pusdivi - svētdiena.

- Vai tev būtu grūti sakravāt ceļasomu - pāris dienām?

- Kad tu gribi braukt prom?

- Tiklīdz tu būsi gatava. Jo rit no rīta mūs noteikti atklās.

- Tad man jāiztin mati.

Kad viņi nokāpa lejā, bija pustrīs, nakts likās klusa un maiga - Megrē nesa ceļasomu, kuru viņi parasti ņēma līdzi retajos gadījumos, kad devās kaut kur pavadīt nedēļas nogali.

- Kurp tu gribi doties?

- Turp, kur atradīsim vietu. Kaut kur, ne pārāk tālu no Parīzes, taču atradīsies mājvieta ar brīvu istabu.

Viņi taksometrā brauca uz priekšu gar Sēnas krastu, Fontenblo meža virzienā. Gabaliņu pēc Korbeijas Megrē atcerējās mājvietu Morsānā, kur bija apmeties kādas izmeklēšanas laika.

- Vai tu modināsi viņus augšā?

Viņš neko nebija plānojis. Viņš pat nezināja, ko iesākt. Megrē bija atvaļinājumā, šajā reizē pa īstam.

Viņš nebija kļūdījies, uzticēdamies savai zvaigznei, jo nenācās modināt mājvietas saimniekus, klaudzinot pie aizvērtajiem slēģiem, kurus redzēja spīdam mēness gaismā.

Sēnas krastā sudrabainajā mēnesnīcā kāds vīrs darbojās gar naktsšņorēm, un Megrē pazina saimnieku.

- Mums tiešām ir brīva istaba, taču tā ir pasūtīta uz rītvakaru.

Kāda tam bija nozīme? Nākamajā dienā viņi taču varēja izmēģināt laimi mazliet tālāk.

Viņi pagaidīja, kamēr saimnieks pamodināja sievu, klusi sēdēdami terasē pie dzelzs galdiņa un lūkodamies tekošajā ūdenī.

Tikai pēc četrām dienām - kādā mājvietā Luāras krastā - Megrē saņēma pastkarti ar Or-fēvras krastmalas attēlu. Viņa vārds un adrese bija rakstīti lieliem burtiem, un vēstījumam paredzētajā daļā bija uzvilkti tikai divi vārdi:

“PALDIES, ŠEF!”

Kannās, 1956. gada 13. septembri

Megrē un Nahura lieta Megrē izklaidējas

Žoržs Simcnons MEGRĒ UN NAHURA LIETA MEGRĒ IZKLAIDĒJAS Romāni

Apgāds “Artava”, LV-IOII. Rīgā, K. Barona iela 12. Tcl./fax -286452. l.icence Nr. 2-0356.

Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rigā, Balasta dambi 3.

Content

Simenons Žoržs Simenons-18 Megrē un Nahura lieta. Megrē izklaidējas

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

Megrē izklaidējas