Simenons Žoržs

Simenons-19. Megrē pirmā lieta. Megrē aizstāvas

Žoržs Simenons Megrē pirmā lieta. Megrē aizstāvas.

Romāni

Megre pirmā lieta

.

I nodaļa. FLAUTISTA LIECĪBA

Melnas margas sadalīja istabu divās daļās. Apmeklētājiem paredzētajā pusē bija tikai viens sols bez atzveltnes - arī tas bija nokrāsots melns un novietots pie nobalsinātās sienas, kuru klāja lapiņas ar dažādiem administratīviem paziņojumiem. Otrā pusē bija galdi, tintnīcas, ar reģistriem pilni aktu vāki - tic tāpat bija melni, tādējādi viss bija melnbalts. Tur uz skārda loksnes stāvēja arī čuguna krāsniņa - šodien tādu vairs nav, ja nu vienīgi mazpilsētiņu stacijās - ar visu dūmvada cauruli, kura vispirms slējās pret griestiem, bet pēc tam saliecās leņķī un stiepās cauri visai telpai, nozuzdama sienā.

Policists ar apaļiem vaigiem, kas bija atpogājis uniformu un mēģināja pasnaust, saucās Lekērs.

Pulkstenis melnajā ietvarā rādīja vienu un divdesmit piecas minūtes. Laiku pa laikam ie-sprakšķējās degošais gāzes radziņš. Gluži tāpat laiku pa laikam krāsniņa ierūcās - bez kāda redzama iemesla.

Ārā sprāga petardes, blīkšķiem atskanot arvien retāk un reizumis iztraucējot naktsmieru tāpat kā dzērāja dziedāšana vai aizdārdošs fiakrs.

Pie galda kreisajā pusē Scnžorža kvartāla komisariāta sekretārs šķobīja lūpas kā skolnieks, noliecies pār mazu grāmatiņu, kura bija nupat iznākusi: “Pazīmju kopums (vārdiskais apraksts) -policijas virsnieku un inspektoru zināšanai”.

Titullapā kāda roka ar violetu tinti bija uzvilkusi izplūdušus burtus: “Z. Megrē.”

Šajā naktī jaunais komisariāta sekretārs jau trīs reizes bija piecēlies, lai sabikstītu krāsniņu -tieši pēc šīs krāsniņas viņš vēlāk skuma visu mūžu; gluži tādu vai arī līdzīgu viņš vēlāk atrada Orfēvras krastmalas kabinetā, un vēlāk, kad kriminālpolicijas ēkā ievilka centrālapkuri, divīzijas komisārs Megrē, speciālās brigādes šefs, pieprasīja, lai viņa kabinetā to atstātu neskartu.

Bija 1913. gada 15. aprīlis. Kriminālpolicija toreiz vēl tā nesaucās, to dēvēja par Sirtē. Torīt kāds svešzemju valdnieks ļoti svinīgi izkāpa Lonšānas stacijā, kur viņu sagaidīja republikas prezidents. Valdības braucamie defilēja starp republikāņu gvardu rindām pilnā uniformā pa Buā avēniju un Elizcjas laukiem, pa vidu pūlim un karogiem.

Operā notika grezns sarīkojums, bija uguņošana, gājieni, un tikai tagad tauta pamazām beidza priecāties.

Policija bija nokausēta. Neraugoties uz visiem drošības pasākumiem, par spīti savlaicīgajiem arestiem un dažu šķietami bīstamu personu uzmanīšanai, nācās baidīties no visa kā, ieskaitot anarhista bumbu.

Megrē un policists Lckērs bija vieni paši, pulkstenis rādīja pusdivi naktī, Senžorža kvartāla policijas komisariātā, šajā klusajā Larošfuko ielā, bija pavisam mierīgi.

Abi pacēla galvas, izdzirduši pa ietvi tuvojamies steidzīgus soļus. Durvis atvērās. Iekšā ielūkojās jauns, aizelsies vīrietis, apžilbis gāzes gaismā.

- Vai komisārs ir? - jauneklis elsodams jautāja.

- Esmu viņa sekretārs, - sacīja Megrē, nepieceldamies no krēsla.

Viņš vēl nezināja, ka sākusies viņa pirmā izmeklēšana.

*

Jauneklis bija gaišmatains, trausls, ar zilām acīm un sārtu ādas krāsu. Viņam mugurā bija melns uzvalks un ūdensnecaurlaidīgs lietusmētelis, rokā viņš turēja katliņu, bet ar otru roku taustīja savu uztūkušo degunu.

- Vai jums uzklupa kāds diedelnieks?

- Nē. Es gribēju steigties talkā sievietei, kura .sauca palīgā.

- Uz ielas?

- Kādā Saptāla ielas savrupmājā. Es domāju, ka jūs darītu labāk, ja nāktu tūlīt pat. Tur mani izmeta pa durvīm.

- Kas?

- Tāds kā šveicars vai durvju sargs.

- Vai jums nešķiet, ka labāk būtu sākt no sākuma? Ko jūs darījāt Šaptāla ielā?

- Nācu mājās no darba. Mani sauc Žistēns Minārs. Es esmu Lamurē koncertzāles otrais flautists, bet šovakar spēlēju Klišī alusbārā, Klišī bulvārī. Es dzīvoju Angjēna ielā, tiešī pretī “Mazajam Parīzietim”. Gāju pa Ballī ielu, pēc tam pa Saptāla ielu - kā katru vakaru.

Kā jau uzcītīgs sekretārs, Megrē visu pierakstīja.

- Ielas vidu - šī iela parasti ir pavisam tukša - es pamanīju stāvam auto - dionbutonu, ar iedarbinātu motoru. Iekšā sēdēja vīrietis pelēkā ādas mētelī, seja aiz lielajām brillēm gandrīz nebija redzama. Kad biju ticis apmēram līdz tai vietai, trešajā stāvā atvērās kāds logs.

- Vai jūs ievērojāt mājas numuru?

- 17 b. Tā ir savrupmāja, ar lieliem iebraucamajiem vārtiem. Visi citi logi bija tumši. Tikai otrais logs no kreisās puses bija apgaismots - tas pats, kas atvērās. Es pacēlu galvu. Ieraudzīju sievietes aprises - viņa mēģināja izliekties pa logu un sauca: “Palīgā...”

- Ko jūs darījāt?

- Pagaidiet! Kāds, kas atradās istabā, rāva viņu atpakaļ. Topašbrīd norībēja šāviens. Es pagriezos pret auto, kuram biju pagājis garām, bet las piepeši sāka braukt.

- Vai esat pārliecināts, ka tas nebija motora troksnis, ko jūs dzirdējāt?

- Pilnīgi pārliecināts. Es piegāju pie durvīm un piezvanīju.

- Vai jūs bijāt viens pats?

- Jā.

- Apbruņots?

-Nē.

- Ko tad jūs domājāt uzsākt?

-Bet...

Šis jautājums tā pārsteidza flautistu, ka viņš neatrada, ko atbildēt. Ja viņam nebūtu gaišo ūsu un dažu bārdas spalviņu, viņam varētu dot gadus sešpadsmit.

- Vai kaimiņi neko nebija dzirdējuši?

- Jādomā, ka nē.

- Vai jums atvēra?

- Ne uzreiz. Es zvanīju vismaz trīs reizes. Pēc tam dauzīju durvis ar kāju. Beigu beigās izdzirdu soļus, kāds noņēma ķēdi un atvilka aizbīdni. Priekšnamā nebija gaismas, bet tieši pie mājas deg gāzes radziņš.

Viens un četrdesmit septiņas. Flautists laiku pa laikam satraukti paskatījās pulkstenī.

- Liela auguma tips melnā šveicara apģērbā noprasīja, ko es vēlos.

- Viņš bija pilnīgi apģērbies?

- Jā gan.

- Ar biksēm kājās un kaklasaiti?

-Jā.

- Un tomēr - mājā nedega gaisma?

- Vienīgi tajā istabā trešajā stāvā.

- Kojās teicāt?

- Es nezinu. Es gribēju tikt iekšā.

- Kāpēc?

- Lai apskatītos. Viņš aizšķērsoja man ceļu. Es teicu par sievieti, kura pa logu sauca palīgā.

- Vai viņš likās pārsteigts?

- Viņš mani cieti uzlūkoja, neko neteikdams, un ar visu savu svaru bīdīja mani atpakaļ.

- Un pēc tam?

- Viņš norūca, ka es esot to nosapņojis, esot piedzēries, pat īsti nezinot, ko vēl, bet pēc tam tumsā atskanēja kāda balss, it kā runātu no otrā stāva kāpņu laukumiņa.

- Ko tā teica?

-Pasteidzieties, Luij!

- Un tālāk?

- Viņš pagrūda mani stiprāk un, tā kā es pretojos, zvēla ar dūri man pa seju. Atjēdzos uz ietves pie aizslēgtām durvīm.

- Vai trešajā stāvā vēl dega gaisma?

-Nē.

- Vai auto nebija atgriezies?

- Nē. Vai nebūtu labāk, ja mēs tagad dotos turp?

- Mēs? Vai jūs esat apņēmies mani pavadīt?

Tas bija reizē komiski un aizkustinoši - redzēt šo kontrastu starp gluži vai sievišķīgo flautista trauslumu un viņa noteiktību.

- Bet es taču saņēmu sitienu ar dūri pa seju! Es, protams, iesniegšu sūdzību.

- Tiešām, jums ir tādas tiesības.

- Taču mums labāk būtu nodarboties ar to tūlīt pat. Vai jums tā neliekas?

-Jūs man pateicāt mājas numuru?

-17 b.

Megrē sarauca uzacis, jo šī adrese viņam kaut ko atgādināja. Viņš izvilka no aktu vākiem reģistrus, pārlapoja tos un izlasīja uzvārdu, kas viņam lika saraukt uzacis vēl vairāk.

Šajā vakarā viņš bija uzvilcis žaketi. Tā bija viņa pirmā žakete. Kāds priekšraksts pirms dažām dienām bija ieteicis visiem policijas darbiniekiem par godu karaļa apmeklējumam ietērpties parādes uniformā, jo katru no viņiem ik-brīd varēja izsaukt pie kādas oficiālas personas.

Viņa ūdensnecaurlaidīgais lietusmētelis, pirkts gatavo apģērbu veikalā, bija gluži tāds pats kā Zistēnam Mināram.

- Nāciet! Ja vaicās pēc manis, Lekēr, sakiet, ka es drīz būšu atpakaļ!

Viņš bija mazliet uztraucies. Uzvārds, kuru viņš izlasīja reģistrā, nekādā ziņā nebija viņu nomierinājis.

Viņam bija divdesmit seši gadi, un viņš pirms pieciem mēnešiem bija apprecējies. Kopš viņš strādāja policijā - viņš bija sācis strādāt pirms četriem gadiem — Megrē bija paguvis pabūt visur, it visos dienestos — uz ielas, stacijās, lielajos veikalos, un tagad nepilnu gadu viņš bija Scn-žorža kvartāla komisariāta sekretārs.

Un no visiem kvartāla iedzīvotājiem, bez šaubām, viscienījamākie dzīvoja tieši Saptāla ielā 17 b.

Žandro - Baltazāri. Baltazāru kafejnīcu trests. Šis vārds, uzkrāsots lieliem, brūniem burtiem, bija lasāms visās metrostacijās. Un arī ielās Baltazāru prečurati, kurus vilka četri zirgi lieliskā iejūgā, zināmā mērā veidoja Parīzes raksturīgākos vaibstus.

Megrē mēdza dzert kafiju Baltazāru kafejnīcā. Un, kad viņš nonāca pie Operas, tad nepagāja garām, nepaostījis labas kafijas smaržu, kura plūda no Baltazāru veikaliem.

Nakts bija skaidra un vēsa. Uz ielas nebija neviena cilvēka, tuvumā neviena fiakra. Megrē šajā laikā vēl bija gandrīz tikpat tievs kā flautists, un, kad viņi tā gāja pa šo ielu uz priekšu, abi atgādināja kalsnus pusaudžus.

- Ceru, ka jūs neesat dzēris?

- Es nekad nedzeru. To man ir aizliedzis ārsts.

- Vai esat pārliecināts, ka redzējāt logu atveramies?

- Es par to esmu pilnīgi pārliecināts.

Ši bija pirmā reize, kad Megrē rīkojās patstāvīgi. Līdz šim viņš tikai pavadīja savu šefu, Le Breta kungu - vislabāko komisāru visā Parīzē izmeklējot dažādus notikumus, četras reizes, starp citu, arī laulības pārkāpšanas.

Šaptāla iela bija tikpat tukša kā Larošfuko iela. Žandro - Baltazāru savrupmāja bija viena no šī kvartāla skaistākajām savrupmājām.

- Jūs man teicāt, ka šeit stāvēja auto?

- Paskatieties! Tieši te.

Gluži pie vārtiem tas nebija. Nedaudz tālāk. Megrē, kuram galva jau bija pilna ar teorijām par šo liecību, aizdedzināja sērkociņu un noliecās pār bruģi.

- Redziet pats! - uzvaroši iesaucās mūziķis, rādīdams uz lielu, melnu eļļas plankumu.

- Nāciet! Es gan nedomāju, ka jums vajadzētu mani pavadīt.

- Bet tas taču biju es, kas saņēma sitienu ar dūri pa seju!

Un tomēr tas bija mazliet riskanti. Ceļot roku pie zvana pogas, Megrē sažņaudzās sirds, un viņš vaicāja sev, ko tagad pasākt, pie kāda priekšraksta turēties. Viņam nebija ordera. Turklāt - bija jau nakts vidus. Vai viņš varēja runāt par likumpārkāpumu, ja pierādījumu vietā viņa rīcībā bija tikai flautista sasistais deguns?

Tāpat kā pirmāk mūziķim, viņam nācās zvanīt trīs reizes, taču ar kāju pa durvīm viņš nespēra. Beigu beigās iekšā kāda balss jautāja:

- Kas tur ir?

- Policija! - Megrē nedrošā balsī sacīja.

- Lūdzu, vienu mirklīti! Iešu sameklēt atslēgu.

Priekšnama kaut kas noklikšķēja. Nama iedegās elektrība. Pēc tam nācās ilgi gaidīt.

- Tas bija viņš, - sacīja mūziķis, kas bija pazinis balsi.

Galu galā nograbēja ķēde, noskrapstēja atslēga, pēc tam parādījās samiegojusies seja, un skatiens, pārslīdējis pāri Megrē, apstājās pie Žistēna Mināra.

- Jūs viņu aizturējāt? - vīrietis noprasīja. -Jādomā, ka viņš gribēja vēl kaut kur ielauzties?

- Vai atļausiet mums ienākt?

- Ja domājat, ka tas būtu nepieciešams. Es jūs palūgšu necelt troksni, lai neuzmodinātu visu māju. Nāciet šeit!

Pa kreisi bija trīs marmora pakāpieni un stiklotas divviru durvis, kuras veda stiklotā hallē. Megrē pirmoreiz mūžā iegāja tik greznā mājā, kas pēc izmēriem atgādināja kādu ministriju.

- Vai jūsu vārds ir Luijs?

- Kā jūs to zināt?

Luijs katram gadījumam norādīja kādas durvis, kuras veda nevis salonā, bet tādā kā kabinetā. Viņam mugurā nebija durvju sarga formas. Viņš likās piecēlies no gultas - steigā uzvilcis bikses, un viņam mugurā vēl bija balts naktskrekls ar sarkaniem krustdūrieniem izšūtu apkakli.

- Vai Zandro - Baltazāra kungs mājās?

- Kurš? Tēvs vai dēls?

- Tēvs.

- Fclisjēna kungs vēl nav atgriezies. Ja runājam par Rišāra kungu - dēlu, tas droši vien sen

Jau guļ. Apmēram pirms pusstundas šis žūpa...

Luijs bija liela auguma, platiem pleciem. Viņam varēja būt gadi četrdesmit pieci, gludi skūtais zods izskatījās zilgans, acis ļoti tumšas, uzacis melnas un neparasti biezas.

Megrē, norijis siekalas, sacīja:

- Es gribētu parunāt ar Rišāra kungu. - Viņš jutās tā, it kā mestos aukstā ūdenī.

- Jūs gribat, lai es viņu pamodinu?

- Tiešām gan.

- Vai jūs man neparādītu savu apliecību? Megrē pasniedza viņam policijas prefektūras

izsniegto apliecību.

- Vai jūs jau sen strādājat šajā kvartālā?

- Desmit mēnešus.

- Senžorža kvartāla komisariātā?

- Tieši tā.

- Vai jūs pazīstat Lc Breta kungu?

- Tas ir mans šefs.

Tad Luijs sacīja - šķietamā vienaldzībā, ar neslēptiem draudiem:

- Es ari viņu pazīstu. Man ir tas gods viņu apkalpot - ik reizi, kad viņš pusdieno šeit.

Viņš ļāva paiet dažām sekundēm, lūkodamies projām.

- Vai jūs joprojām vēlaties, lai es modinu Ri-šāra kungu?

-Jā.

- Vai jums ir orderis?

- Nav.

-Lieliski! Uzgaidiet, lūdzami!

Promiedams viņš paņēma no kāda skapja uz-kreklu, apkaklīti un melnu kaklasaiti. Pēc tam uzvilka uzvalku, kas turpat karājās.

Kabinetā bija tikai viens vienīgs krēsls. Ne Megrē, ne Žistēns Minārs nesēdās. Viņi stāvēja klusumā. Visa māja grima puskrēslā. Un izskatījās ļoti svinīga, ļoti iespaidīga.

Megrē divreiz izvilka kabatas pulksteni.

Aizritēja divdesmit minūtes, līdz beidzot parādījās Luijs - tikpat ledains.

-Ja jūs būtu tik laipns un sekotu man...

Minārs gribēja doties pakaļ Megrē, bet sargs pagriezās pret viņu.

- Jūs gan ne. Ja nu vienīgi ari jūs esat no policijas.

Megrē uzmācās dīvaina sajūta. Viņam šķita nepareizi atstāt flautistu te vienu pašu. Kabinets ar tumšajiem paneļiem viņam kādu brīdi atgādināja tādu kā slēptuvi - un vienbrīd parādījās vīzija - šveicars ar zilgano zodu no sāniem pielavās savam upurim.

Viņš sekoja Luijam cauri hallei ar kolonnām un iegāja kāpnēs, kuras sedza tumšsarkans paklājs.

Dega tikai dažas lampas ar dzelteniem kvēldiegiem, atstājot daudzas vietas neizgaismotas. Kādas durvis, kas veda uz kāpņu laukumiņu otrajā stāvā, bija atvērtas. Tur izgaismojās vīrieša augums mājas tērpā.

- Man sacīja, ka jūs vēlaties ar mani runāt? Nāciet iekšā, lūdzu! Atstājiet mūs, Luij!

Istaba kalpoja gan par salonu, gan par kabinetu - sienas bija tapsētas ar ādu, oda pēc Havan-nas cigāriem un pēc kāda parfīma, kuru Megrē nepazina. Puspievērtas durvis veda guļamistabā, kur atradās sajaukta gulta ar baldahīnu.

Rišārs Zandro - Baltazārs bija apvilcis mājas tērpu virs pidžamas, viņa kailajās kājās bija uzmauktas iešļūcenes no kāda Krievijas kažokzvēra ādas.

Viņam varēja būt gadu trīsdesmit. Viņš bija tumšmatis, un viņa seja izskatītos gaužām banāla, ja vien deguns nebijis greizs.

- Luijs man teica, ka jūs strādājot mūsu kvartāla komisariātā?

Viņš atvēra kādu izrotātu kārbu ar cigaretēm un piedāvāja ari apmeklētājam, kurš atteicās.

-Jūs nesmēķējat?

- Vienīgi pīpi.

- Es neaicinu jūs šeit smēķēt pīpi, jo nepanesu pīpes dūmu smaku. Jādomā, ka jūs pirms nākšanas šurp piezvanījāt manam draugam Le Brc-tam?

-Nē.

- Ak tā! Es lūdzu piedošanu, jo neesmu informēts par priekšrakstiem, kādi ir jūsu profesijai. Lc Brets bieži ir šajā mājā, bet es jums tūlīt teikšu, ka viņš nenāk šurp pildīt savus policijas komisāra pienākumus. Viņš tik maz atgādina policistu! Tas tiešām ir lielisks cilvēks, viņam ir apburoša sieva. Bet atgriezīsimies pie faktiem. Cik ir pulkstenis?

Viņš izlikās meklējam pulksteni - taču Mcgrē izvilka savējo - lielu sudraba kabatas pulksteni.

- Divi un divdesmit piecas minūtes.

- Un šajā gadalaikā gaisma aust ap pieciem, vai ne? Es to zinu, jo man gadās jādelēt pa mežu arī daudz agrākās stundās. Biju iedomājies, ka pilsoņu naktsmiers viņu mājās nav traucējams līdz saules lēktam.

-Tā ir, bet...

Viņš pārtrauca Megrē pusvārdā:

- Ievērojiet, ka es to saku, lai atgādinātu. Jūs esat jauns un droši vien ari strādājat nesen. Jums gadījies uztrāpīt sava šefa draugam. Jādomā, ka jums ir svarīgi iemesli ielauzties šajā mājā tā, kā jūs to izdarījāt. Luijs man divos vārdos pateica, kas par lietu. Varbūt tas indivīds, kuru viņš izmeta pa durvīm, ir bīstams? Bet pat tādā gadījumā, mans draugs, jūs varējāt pagaidīt līdz rītam, vai jums tā neliekas? Sēdieties, lūdzu!

Viņš pats palika stāvam un staigāja šurpu turpu, līdamies dūmu mākonī no*ēģiptiešu cigaretes ar zeltītu iemuti.

- Tagad, kad esmu jums nolasījis nelielu pamācību, kuru bijāt pelnījis, sakiet - ko jūs īsti gribat zināt?

- Kas dzīvo istabā, kura atrodas virs šīs telpas?

- Kā, lūdzu?

- Piedodiet! Es zinu, ka jums ir tiesības man neatbildēt, vismaz šobrīd.

- Tiesības? - Rišārs milzīgā izbrīnā atkārtoja.

Un Megrē, kura ausis bija kļuvušas purpursārtas, sacīja:

- Tajā istabā šonakt norībēja šāviens.

- Kā, lūdzu? Kā, lūdzu? Ceru, ka jūs esat pie pilna prāta... Šī bija tautas līksmību nakts, jādomā, ka jūs neiedzērāt pāri mēram?

Kāpnēs atskanēja soļi. Durvis bija palikušas vaļā, un Megrē redzēja kāpņu laukumiņā parādāmies vel neredzēta cilvēka siluetu - viņš likās nule nokāpis no “Vie Parisienne” vāka. Vīram mugurā bija uzvalks un apmetnis, bet galvā cilindrs. Viņš bija pavecs un kalsns, un viņa mazās Ūsiņas ar uzskrullētajiem galiem acīmredzami bija krāsotas.

Viņš palika stāvam uz sliekšņa - šaubīdamies, izbrīnīts, varbūt pat norūpējies.

- Nāciet iekšā, tēt! Man nupat ir cerība jūs sasmīdināt. Tēva kungs, te ir kāds Lc Brcta padotais...

Dīvaini: Felisjēns Zandro - Baltazārs vecākais nelikās piedzēries, tomēr tāds kā grīļīgs, kā izvairīgs, kā nedrošs.

- Vai jūs satikāt Luiju? - dēls noprasīja.

- Viņš ir lejā, kopā ar kādu svešinieku.

- Tieši tā! Kādu dzērāju, ja vien tas nav kāds trakais, kas izmucis no trakomājas, - šis nesen gribēja ielauzties pa ārdurvīm. Luijs nokāpa lejā un pamatīgi nopūlējās, kamēr dabūja viņu projām. Un tagad mesjē...

Viņš gaidīja — ar jautājošu sejas izteiksmi.

- Megrē.

- Megrē kungs, kas ir mūsu drauga Le Breta sekretārs, ieradies šeit, lai man jautātu... Ko jūs īstenībā gribējāt man jautāt?

- Kas dzīvo tajā istabā, kuras logs ir trešajā stāvā pa kreisi, virs šīs istabas?

Viņam likās, ka tēvs izskatās nobažījies, un šis bažas bija visai savādas. Piemēram, kopš tā brīža, kad ieradās, tēvs uzlūkoja dēlu ar tādām kā bailēm, kā padevību. Viņš neuzdrošinājās ne muti atvērt. Varēja domāt, ka viņš gaida Rišāra atļauju.

- Tur dzīvo mana māsa, - dēls beidzot sacīja.

- Tagad beidzot jūs to zināt.

- Vai viņa šobrīd ir tur?

To teikdams, Megrē uzlūkoja nevis dēlu, bet tēvu. Taču arī šajā reizē atbildēja dēls.

- Nē. Viņa ir Ansvālā.

- Piedodiet?

- Mūsu pilī, Ansvālas pilī, Puijī pie Luāras, Njēvrā.

- Tātad tā istaba tagad ir tukša?

- Man ir pilnīgs pamats tā domāt.

Viņš vēl ironiski piebilda:

- Domājams, ka jus vēlaties par to pārliecināties? Es jūs pavadīšu. Tātad rīt varēšu apsveikt mūsu draugu Le Bretu ar pārmēru cītīgu padoto. Sekojiet man, lūdzami!

Megrē par pārsteigumu, abiem sekoja arī tēvs

- tikai mazliet bikli.

- Lūk, te ir istaba, par kuru jūs runājāt. Mums ir laimējies, ka tā nav aizslēgta.

Viņš pagrieza slēdzi. Guļamistabas mēbeles bija no balti lakota koka, sienas tapsētas ar zilu zīdu. Kādas durvis veda buduārā, un visur valdīja kārtība, katrs priekšmets likās savā vietā.

I л jus Ilīdzu, izdariet apskati! Mana māsa Imis sajūsmā, kad uzzinās, ka policija te ielauzusies un bāzusi degunu viņas mantās.

Neļaudamies iebaidīties, Megrē piegāja pie loga. Biezie aizkari bija no zila zīda, mazliet tumšāki nekā tapetes. Viņš tos atvilka, atklājot tilla audumu, kas laida cauri dienas gaismu, un ievēroja, ka viens auduma stūris piespiests ar loga rāmi.

- Jādomā, - viņš sacīja, - ka te šovakar neviens nav ienācis?

- Ja nu vienīgi kāda no istabmeitām...

- Vai viņas šajā mājā ir vairākas?

- Jā gan! - sarkastiski sacīja Rišārs. - Viņas ir divas - Žermēna un Mārī. Ir vēl arī Luija sieva, viņa ir virēja, un tad vēl veļas mazgātāja, bet tā ir precēta un ierodas no rītiem, bet vakaros iet prom.

Felisjēns Žandro - tēvs - tikai uzlūkoja viņus abus pēc kārtas.

- Par ko ir runa? - viņš vaicāja, zīmīgi noklepojies.

- Es īsti nezinu. Pavaicājiet Megrē kungam!

- Apmēram pirms pusotras stundas kāds garāmgājējs manījis pēkšņi atveramies šīs mājas logu. Paskatīdamies uz augšu, viņš ieraudzījis pārbijušos sievieti, kura saukusi pēc palīdzības.

Viņš redzēja tēva roku sažņaudzam spieķa zeltīto rokturi.

- Tālāk? - Rišārs vaicāja.

- Sievieti kāds atrāva no loga, un tieši tobrīd atskanējis šāviens.

- Patiesi?

Jaunais Zandro palūkojās apkārt tēlotā izbrīnā, it kā meklēdams lodi, kas iestrēgusi sienu tapsējuma zīdā.

- Es brīnos vienīgi par to, Megrē kungs - jūs taču sauc Megrē, vai ne? - ka gadījumā, kad tika izteiktas tik smagas apsūdzības, jūs ncpapūlējā-ties piezvanīt savai priekšniecībai. Man šķiet, ka jūs skrējāt šurp mazliet vieglprātīgi. Vai jūs izvaicājāt tikai šo garāmgājēju, kuram ir tik attīstīta iztēle?

- Viņš ir lejā.

- Tas gan mani iepriecina - zināt, ka viņš atrodas zem mana jumta. Tātad jūs ne tikai ielauzāties šeit nakts vidū, neievērojot likumu, kurš paredz pilsoņiem zināmas tiesības, bet vēl atvedāt līdzi arī šo indivīdu, kuru es uzskatu vismaz par apšaubāmu tipu. Bet, ja nu jūs esat te, jums rīt nāksies rakstīt atskaiti savam šefam, mūsu draugam Le Bretam, tāpēc es jūs lūdzu visu pārbaudīt. Jādomā, ka jūs gribēsiet pārliecināties, vai gultā šonakt neviens nav gulējis?

Viņš norāva atlasa pārsegu, atsedzot palagus bez nevienas krociņas un neskartu spilvenu.

- Meklējiet, es jūs lūdzu! Izostiet visus kaklus! Es ceru, ka jums līdzi ir lupa?

г

Га nebūs vajadzīga.

Piedodiet! Izņemot Le Bretu, man policijā nav citu paziņu, es to pazīstu tikai pēc detektīvromāniem. Jūs sakāt - te šāva? Varbūt kaut kur ir arī līķis? Sekojiet man! Pameklēsim to kopā! Vai šajā skapī? Kas zina?

Viņš atvēra skapi, kur redzēja uz pakaramajiem karājamies kleitas.

- Vai šeit? Te ir Lizas apavi. Viņa ir ķerta uz apaviem, pats redzat. Iesim viņas buduārā...

Viņš bija saspringts, runādams aizvien sarkastiskāk.

- Šīs durvis? Tās ir slēgtas kopš māmiņas nāves. Bet mēs varam ieiet šajā apartamentā no gaiteņa. Nāciet! Jā, jā! Es jūs lūdzu...

Tā bija murgaina pusstunda. Megrē neatlika nekas cits kā paklausīt. Jo katrs Rišāra vārds bija - pavēle. Viņu klejošanā pa savrupmāju bija kas spokains, šo sajūtu vēl pastiprināja vecais Zan-dro - Baltazārs, kas sekoja abiem pa pēdām, joprojām ar cilindru galvā, apmetni plecos un spieķi rokā.

- Nē taču! Vēl nekāpsim lejā. Jūs aizmirstat, ka virs mums ir vēl viens stāvs, bēniņstāvs, kur guļ kalpotāji.

Gaiteņu spuldzēm nebija kupolu. Griesti bija slīpi. Rišārs pieklauvēja pie durvīm.

- Atveriet, Žermēna! Jā gan! Nav svarīgi, ka esat vienā kreklā. Te ir policija.

Parādījās paresna meiča ar miega pilnām acīm - iekšā gaiss bija sasmacis, gulta piesvīdu-si, uz tualetes galdiņa stāvēja suka, pilna ar matiem.

- Vai jūs nedzirdējāt šāvienu?

- Ko?

- Kad jūs aizgājāt gulēt?

- Uzkāpu augšā pulksten desmitos.

- Un jūs neko nedzirdējāt?

Jautājumus uzdeva Rišārs.

- Nākamo!... Atveriet, Mārī... Nē, maziņā, tas nav svarīgi...

Parādījās sešpadsmitgadīga meitene, kura bija virs naktskrekla uzmetusi zaļu mēteli un drebēja pie visām miesām.

- Vai jūs dzirdējāt šāvienu?

Viņa uzlūkoja Rišāru un Megrē tādās kā šausmās.

- Vai jūs jau ilgi guļat?

- Es nezinu.

- Vai jūs kaut ko dzirdējāt?

- Nē. Kāpēc man būtu kaut kas jādzird? Kas noticis?

- Vai jums ir kas jautājams, Megrē kungs?

- Es gribētu viņai pajautāt, no kurienes viņa ir.

- No kurienes jūs esat, Mārī?

- No Ansvālas.

- Un Zermēna?

- Arī no Ansvālas.

- Un Luijs?

- No Ansvālas, Mcgrē kungs, - ironiski atbildēja Rišārs. - Es redzu, ka jūs nezināt - tie, kam pieder pilis, parasti pieņem kalpotājus no šīs apkārtnes.

- Un nākamā istaba?

- Tā ir Luija sievas istaba.

- Vai tajā guļ arī viņas vīrs?

- Viņš guļ lejā, ložā.

Nācās ilgi gaidīt, līdz beidzot Luija sieva atvēra durvis. Viņa bija maza auguma, melnīgsnēja, ļoti resna, ar niknām acīm.

- Vai šī jezga drīz beigsies? Kur ir Luijs?

- Lejā. Sakiet man, vai jūs dzirdējāt šāvienu? Luija sieva gandrīz vai aizcirta durvis viņiem

deguna priekšā, kaut ko nikni murminādama. Durvis pēc durvīm, visur bija tukšas istabas, pažobeles ar visādiem krāmiem, mansardi. Megrē nācās apskatīt visus bēniņus, nokāpt pirmajā stāvā un tur apskatīt arī tēva un dēla apartamentus.

- Vēl paliek saloni. Jā gan! Tie ir vairāki.

Viņš iededza lielo lustru ar kristāla karuļiem,

kuri tinkšķēja.

- Līķa nav? Neviena ievainotā? Vai visu redzējāt? Vai nevēlaties nokāpt pagrabā? Pats redzat - tagad ir ceturksnis pāri trijiem.

Viņš atvēra kabineta durvis un ieraudzīja Zis-tēnu Mināru sēžam uz krēsla, bet Luiju stāvam kaktā - Luijs izskatījās tā, it kā apsargātu cietumnieku.

- Vai šis ir tas jaunais cilvēks, kas dzirdēja šāvienu? Man gan laimējies, ka varu skatīt tik interesantu tipu. Jādomā, ka tagad, Megrē kungs, es varu iesniegt sūdzību par apmelošanu un ielaušanās mēģinājumu.

- Jums ir tādas tiesības.

- Es jums saku “ar labunakti”. Luij, izlaidiet ārā šos kungus!

Vecais Zandro atvēra muti, taču neko neteica. Kas attiecas uz Megrē, tad viņš noteica:

- Es jums pateicos.

Luijs devās viņiem nopakaļ un aizslēdza aiz abiem smagās durvis.

Viņi bija vieni paši, apjukuši un mazliet nobažījušies, stāvot kreisajā pusē uz Šaptāla ielas ietves, un Megrē mehāniski pievērsās eļļas plankumam uz bruģa, it kā mēģinātu tverties pie kaut kā taustāma.

- Ziniet, es zvēru, ka neesmu dzēris.

- Es jums ticu.

- Un neesmu traks.

- Noteikti nē.

- Vai jūs nebaidāties, ka jūs nogremdēs? Es mazliet dzirdēju...

Šonakt Megrē bija pirmoreiz uzvilcis jauno žaketi, kura padusēs bija mazliet par šauru.

II nodaļa RIŠARS MELOJA

Desmit minūtes pāri deviņiem smaidīgā Meg-rē kundze, kura labi smaržoja - pēc ziepēm un svaiguma, atvilka aizkarus, ielaizdama istabā spožo saules gaismu. Abi tikai nesen bija precējušies, viņa vēl nebija pieradusi redzēt aizmigušo vīru, kura rūsganie ūsu galiņi trīsēja, piere saraucās, kad uz tās uzsēdās muša, biezie mati spurojās uz visām pusēm. Viņa smējās. Viņa vienmēr smējās, no rīta ar kafijas tasi rokā tuvodamās vīram, kas viņu uzlūkoja ar miegainām, mazliet bērnišķīgām acīm.

Tā bija pilnīga, svaiga meiča, kādas var sastapt konditorejās vai aiz piena veikalu marmora letēm, - apaļa un spēkpilna, viņu varēja uz visu dienu atstāt vienu pašu Rišāra Lenuāra ielas dzīvoklī, un viņa nevienu mirkli negarlaikojās.

- Ko tu domā, Žil?

Tolaik viņa vēl vīru nesauca par Megrē, lai gan jau juta pret viņu cieņu - tādu, kādu droši vien bija jutusi pret savu tēvu un droši vien justu arī pret dēlu, ja viņai tāds būtu.

- Es domāju...

Un viņš pēc atmiņas nocitēja tekstu, kas bija atausis atmiņā jau pamošanās brīdī, kad viņš atvēra acis - pēc tam, kad bija pagulējis tikai divas stundas. Tas bija fragments no policijas iekšējās kārtības noteikumiem:

- Ir pats par sevi saprotams, ka Sirtē ierēdņiem viss viņu laiks jāveltī dienestam.

Jebkuru izmeklēšanu vai uzraudzība, kas iesākta, principā jāturpina bez pārtraukuma, neievērojot nekādas noteiktas atpūtas dienas vai stundas.

Viņš bija aizgājis no komisariāta sešos no rīta, kad otrs sekretārs Albērs Liss ieradās pārņemt maiņu - ārā gaiss bija tik svaigs, Parīzes ielās valdīja tik rosīga noskaņa, ka Megrē, soļodams mājup, vēl iegriezās tirgus hallēs, lai ieelpotu pavasara augļu un dārzeņu smaržas.

Šajās dienās Parīzē bija simtiem, pat tūkstošiem cilvēku, kuri negulēja ilgāk par viņu. Svešzemju valdnieka vizītei vajadzēja turpināties trīs dienas, un visi dienesti bija sacelti kājās daži no tiem jau nedēļu - kā apsardze, staciju un ielu dežuranti.

Dienesti apmainījās ar cilvēkiem, komisariāti tāpat. Karaļa pārbraucieni, kas iepriekš bija rūpīgi izplānoti, Senžorža kvartālu neskāra, un visi rīcībspējīgie cilvēki bija nosūtīti uz Operas kvartāla komisariātu.

Ne jau tikai anarhisti neļāva gulēt policijai. Bija vēl arī vājprātīgie, kurus šādos svinīgos ga-dijumos vienmēr pārņēma trakums; bija kabatzagļi un prickameitas, kuras ar lielu vērienu metās priecēt provinciāļus, kurus pievilka svinīgie gājieni.

- Vai tā ir no Baltazāru kafijas veikala? - Meg-rē pavaicāja.

- Kāpēc tu tā jautā? Vai tad tā nav laba?

- Es gribēju zināt, kāpēc tu izvēlējies tieši šo kafiju, nevis kādu citu. Vai šī ir labāka?

- Visādā ziņā šī nav slikta, un vēl ir bildītes.

Megrē bija aizmirsis albumu, kura viņa rūpīgi

krāja bildītes no kafijas paciņām — uz tām bija attēloti visi iespējamie ziedi.

- Ar trim pilnīgi nokomplektētām kolekcijām var dabūt par brīvu riekstkoka guļamistabas iekārtu.

Viņš mazgājās bļodā, jo dzīvoklī vēl nebija iebūvēta vannasistaba. Padzēra buljonu - tā viņš bija paradis laukos - ik rītu iebaudīt siltu zupu.

- Jādomā, ka tev nav ne jausmas par to, kad būsi atpakaļ?

Viņš pasmaidīdams atkārtoja:

- ... neievērojot nekādas noteiktas atpūtas dienas vai stundas...

Viņa jau to zināja no galvas. Viņai jau bija galvā cepure. Sievai patika viņu pavadīt līdz komisariātam - tāpat kā būtu paticis pavadīt bērnu līdz skolai, taču līdz pašai komisariāta ēkai viņa negāja, jo vīrs varēja sakautrēties, ja satiktu kādu kolēģi.

Kad pulkstenis nosita desmit, Larošfuko ielā apstājās komisāra kabriolets; zirgs kārpījās, un kučieris pārņēma grožus, kurus bija turējis pats saimnieks. Maksims Le Brcts laikam bija vienīgais policijas komisārs visā Parīzē, kuram bija sava ekipāža un kas dzīvoja Monso klajumā, vienā no Kursela bulvāra jaunajiem namiem.

Kad viņš tā ieradās komisariātā, komisārs jau bija paguvis Oša avēnija apmeklēt paukošanas nodarbību, izpeldēties baseinā un pabūt pie masiera.

Megrē ziņojums jau atradās uz viņa galda, un Megrē domāja par to trulā izmisumā, jo tas bija viņa pirmais svarīgais ziņojums, viņš bija strādājis pie tā līdz rīta gaismai, pūlēdamies neko neaizmirst no tām teorijām, kuras vēl maisījās viņam pa galvu.

Flautists Zistēns Minārs bija kopā ar viņu atgriezies no Saptāla ielas. Viņi abi apstājās pie komisariāta durvīm.

- Vai esat precējies?

- Jā.

- Vai nebaidāties, ka jūsu sieva uztrauksies?

- Tam nav nozīmes.

Un Zistēns ienāca. Megrē bija pierakstījis viņa liecību, un mūziķis to parakstīja. Viņš tomēr vēl negāja projām.

- Vai jums nešķiet, ka sieva jums sarīkos scēnu?

Viņš atkal mierīgā stūrgalvībā atbildēja to pašu:

- Tam nav nozīmes.

Kāpēc Megrē tagad par to iedomājās? Viņam gandrīz nācās izlikt apmeklētāju pa durvīm, kad ausa gaisma. Un arī tad vēl flautists pavaicāja -gan bikli, gan pašpārliecināti reizē:

- Vai atļausiet atnākt jūs apmeklēt?

Viņš bija iesniedzis sūdzību pret tā saucamo Luiju. Un palika pie sava. Visi šie dokumenti atradās uz komisāra rakstāmgalda - virs mazāk-svarīgiem, ikdienišķākiem ziņojumiem.

Nebija redzams, kā Maksims Le Brets iegāja iekšā, jo viņš no gaiteņa uzreiz nozuda savā kabinetā, taču varēja dzirdēt viņu tur rosāmies, un Megrē pamira sirds.

Uz sola gaidīja bariņš apmeklētāju - lielākoties nabaga ļaudis, skrandaiņi, un viņš aicināja tos iekšā citu pēc cita - izskatīja sūdzības par dzīves apstākļiem vai trūkumu, izdarīja pierakstus par pazaudētiem vai atrastiem priekšmetiem, nosūtīja uz aresta telpām kaktu tirgoņus un ubagus, kuri bija savākti bulvāros.

Tieši zem pulksteņa melnajā ietvarā bija elektriskais zvans - un tad, kad tas sāks zvanīt...

Viņš bija aplēsis, ka viņa ziņojuma un Mināra liecības izskatīšana varētu ilgt apmēram divpadsmit minūtes. Jau bija aizritējušas divdesmit minūtes, taču viņu vēl neizsauca, tikai kluss klikšķis liecināja par to, ka viņa šefs kaut kur zvanīja pa telefonu.

Le Breta kabinetu no komisariāta priekštelpas šķīra tapsētas durvis. Tām cauri labākajā gadījumā varēja saklausīt klusinātu balsu murdoņu.

Vai Le Brets jau bija sazinājies ar Rišāru Žan-dro, kura viesis viņš tik bieži bija?

Zvans neatskanēja, toties atvērās durvis.

- Megrē!

Laba zīme? Slikta zīme?

- Ienāciet, manu zēn!

Komisārs vēl nesēdās pie rakstāmgalda, viņš staigāja šurpu turpu pa kabinetu, smēķēdams cigareti. Beigu beigās viņš uzlika roku uz aktu vākiem un, šķietami meklēdams vārdus, nopūtās:

- Es lasīju jūsu pārskatu.

- Jā, komisāra kungs.

- Jūs darījāt to, ko uzskatījāt par nepieciešamu. Jūsu pārskats ir ļoti skaidrs un detalizēts.

- Pateicos, komisāra kungs.

- Tajā ir runāts arī par mani.

Viņš ar spēju kustību apklusināja Megrē, kas jau bija atvēris muti.

- Es jums neko nepārmetu, gluži pretēji.

- Es centos pēc labākās sirdsapziņas vārdu pa vārdam attēlot visu, kas tika runāts.

- Kopumā ņemot, jums izdevās apskatīt visu māju?

- Mani izvadāja pa visām istabām.

- Un jūs varējāt pārliecināties, ka tur viss bija normāli?

- Tajā istabā, kuru norādīja Žistēns Minārs, tilla aizkars bija ievērts loga, it kā logs būtu aizcirsts steigā.

- Tas gan varēja notikt jebkad, vai ne? Nav nekādu pierādījumu, ka aizkars nebūtu iespiests logā jau pirms vairākām dienām?

- Tēvs - Fclisjēns Žandro - Baltazārs - likās ļoti satraukts, ieraudzījis mani savā mājā.

- Jūs uzrakstījāt “iztrūcināts”.

- Man radās tāda sajūta.

- lis pazīstu Žandro personīgi, vairākas reizes nedēļā sastopos ar viņu sabiedrībā.

- Es zinu, komisāra kungs.

Komisārs bija izskatīgs vīrietis, ļoti izsmalcināts, viņu redzēja visās augstākās sabiedrības sanākšanās, jo viņš bija apprecējis vienu no bagātākajām mantiniecēm visā Parīzē. Taču, neraugoties uz visu to - ari viņa dzīvesveidu, viņš palika savā darbā. Viņa plaksti bija krunkaini, acu kaktiņos - krunciņas kā vāmkājas laikam šonakt - tāpat kā daudzas citas naktis - viņš nebija gulējis daudz vairāk par Megrē?

- Paaiciniet pie manis Bessonu!

Tas bija inspektors - vienīgais, kurš karaliskās vizītes laikā bija palicis komisariātā.

- Man ir kāds darbiņš jums, veco zēn Besson!

Komisārs pārrakstīja uz papīra lapiņas Žistč-

na Mināra - flautista - uzvārdu un adresi.

- Jūs neuzkrītoši ievāksiet visas iespējamās ziņas par šo kungu. Jo ātrāk, jo labāk!

Bessons uzmeta acis adresei, nopriecājās, redzēdams, ka nebūs nekur tālu jādodas, un noteica:

- Es jau eju, šef!

Kad komisārs palika divatā ar Megrē, viņš plati pasmaidīja un nomurmināja:

- Lūk! Man šķiet, ka tas ir vienīgais, ko šobrīd varam darīt.

*

Sēdēdams pie sava melni krāsotā galda, Megrē pavadīja vissatraucošākās stundas savā mūžā, pārlūkojot nosmulētos papīrus, uzklausot durvju sardžu žēlabas un vārtu sargu sūdzības.

Viņam nāca prātā visvisādas versijas, pat iespēja, ka tūlīt nāksies iesniegt atlūgumu.

Tātad - viss, ko varēja darīt, komisāraprāt, bija: izsekot flautistu! Kāpēc neapcietināt viņu un neiesēdināt tuplūzī?

Megrē varēja arī piezvanīt lielākam priekšniekam vai doties pie viņa. Viņš personīgi pazina Ksavjē Gišāru, Sirtē šefu. Lielais priekšnieks bieži bija pavadījis brīvdienas viņa dzimtajā puse Alljē un bija pat viņa tēva draugs.

Viņš nebija šā priekšnieka protežē šā vārda šaurākajā nozīmē, bet šefs viņu neuzkrītoši vēroja - iztālēm, pareizāk sakot - no augšas, un droši vien tas bija viņš, kas visu laiku sūtīja Megrē no viena dienesta uz citu, lai jauneklis ātrāk apgūtu pieredzi visā policijas mašinērijā.

“Minārs nav traks. Viņš nebija piedzēries. Viņš redzēja šo logu atveramies. Un dzirdēja šāvienu. Un es pats skaidri redzēju eļļas plankumu uz ielas.”

Tā viņš sacītu - aizrautīgi pastāstīdams par notikušo. Vai pārspīlētu?

Tad viņam ienāca prātā kāda doma, un viņš izgāja no kabineta, nokāpa trīs pakāpienus zemāk un ienira sardzes telpā, kur uniformās tērpti policisti spēlēja kārtis.

- Sakiet, brigadier, vai tie vīri, kas pagājušajā naktī gāja apgaitā, ir jau uzrakstījuši pārskatus ?

- Visi nē.

- Es vēlos, lai jūs uzdodat viņiem vienu jautājumu. Man gribētos uzzināt, vai kāds nav pamanījis šajā kvartālā dionbutona markas auto -starp pusnakti un diviem naktī. Šoferim mugurā bija pelēka ādas jaka, acis aizsedza melnas brilles. Nezinu, vai tur iekšā vēl kāds bija, vai nebija.

Jo ļaunāk komisāram! Katra iesāktā izmeklēšana vai uzmanīšana...

Viņš zināja šefa domas. Katrā ziņā šī bija viņa izmeklēšana, vai Baltazāri būtu, vai nebūtu tur iejaukti.

Ap pusdienlaiku viņš gandrīz aizsnaudās, taču vēl nebija pienācis laiks doties paēst. Acis krita ciet. Viņam gadījās uzdot apmeklētājam vairākreiz vienus un tos pašus jautājumus.

Bessons atgriezās, ūsām smaržojot pēc vērmeļu degvīna - šī smarža lika domāt par vēsu bistro vai apēnotu bulvāru terasi.

- Vai šefs joprojām ir tur iekšā?

Šefa tur vairs nebija, un Bessons apsēdās rakstīt pārskatu.

- Nabaga zellis! - viņš nopūtās.

- Kurš tad?

- Tas muzikants.

Un Bessons, kas vai plīsa no veselības, ar gludu un spīdīgu ādu, turpināja iesākto domu:

- Vispirms jau - viņam ir tuberkuloze, tas vienmēr beidzas bēdīgi. Viņu jau divus gadus cenšas nosūtīt ārstēties uz kalniem, bet viņš par to negrib neko dzirdēt.

No Senžorža laukuma puses tuvojās jātnieki. Vakarā Invalīdu laukumā bija gaidāma parāde, un tuvējos kvartālus pārpludināja pulki no dažādām kazarmām. Pilsētā joprojām valdīja satraukums, nēsāja karogus, uniformas, soļoja muzikanti, un tresoti virsnieki steidzās uz Elizejas pils pusi, kur notika plašas oficiālas pusdienas.

- Viņi dzīvo divistabu dzīvoklī ar skatu uz pagalmu, un lifta tur nav.

- Vai jūs bijāt iegājis pie viņiem?

- Es papļāpāju ar kādu tipu, kas dzīvo tajā pašā mājā, un aprunājos ar durvju sardzi, kas ir mana novadniece. Katru mēnesi viņai ienāk sūdzības no īrniekiem viņa flautas spēles dēļ, viņš spēlē caurām dienām un logu tur līdz galam vaļā. Taču durvju sardzei viņš patīk. Un arī tam ņurdētajam, lai gan jauneklis viņam ir parādā par oglēm, par diviem vai trim mēnešiem. Kas attiecas uz viņa lauleni...

- Vai jūs viņu redzējāt?

- Viņa pagāja garām, kamēr es biju ložā pie durvju sardzes. Pamatīgi veidota tumšmate, va-ren pilnmiesīga, acis mētā dzirksteles. Tāds Karmenas tips. Mūždien mājastērpā un čībās, pat tad, kad dodas turpat netālu uz veikaliem. Viņa liekot kārtis. Un lamājoties. Durvju sardze pat apgalvo, ka viņa vīru sitot. Nabadziņšl...

Bessons uzrakstīja dažus teikumus - tas viņam nācās grūti, jo pārskatu rakstīšana nebija viņa stiprā puse.

- Es braucu ar metro un iegāju arī pie viņa darba devēja Klišī alusbārā. Neko nevar teikt. Viņš nedzerot. Un vienmēr ierodoties piecas minūtes ātrāk. Esot laipns pret visiem, un kasiere viņu dievina.

- Kur viņš šorīt bija?

- Es nezinu. Mājās viņa nebija. To man pateica durvju sardze.

Mcgrē izgāja no kabineta, lai dotos apēst pāris vārītas olas un izdzert kausu alus kādā mazā

Senžorža laukuma bārā. Kad viņš atgriezās, brigadieris bija atstājis uz viņa rakstāmgalda zīmīti.

Ziliāns dežūras laikā esot pamanījis dionbuto-nu, tas bijis pusdivos - auto stāvējis Mansāra ielā, pie 2S. numura. Tur iekšā bijis tikai šoferis, kas atbilst sniegtajam aprakstam. Mašīna kavējusies Mansāra iela apmēram desmit minūtes un aizbraukusi Blanšas laukuma virzienā.

Iezvanījās zem pulksteņa novietotais zvans, Mcgrē steidzīgi piecēlās un atvēra tapsētās durvis. Komisārs jau bija atgriezies, un Megrē redzēja sava ziņojuma lapiņas uz viņa rakstāmgalda ar atzīmēm, kuras bija izdarītas ar sarkanu zīmuli.

- Ienāciet, manu zēn! Sēdieties!

Tā bija diezgan reta laipnība, jo komisārs labprātāk redzēja savus padotos stāvam.

- Man liekas, ka jūs visu ritu pavadījāt, mani lādēdams?

Arī viņš bija žaketē, taču viņa žakete nāca no labākā drēbnieka Vandoma laukumā, un vestes vienmēr bija neparasti maigās nokrāsās.

- Es rīipīgi pārlasīju jūsu ziņojumu. Tas ir ļoti labs ziņojums, kā šķiet, es jau jums to teicu. Man bija saruna arī ar Bessonu - par jūsu draugu flautistu.

Megrē saņēma dūšu.

- Vai Žandro - Baltazāri jums nezvanīja?

- Zvanīja gan, bet ne tādā toni, kā jums liekas. Rišārs Žandro bija laipnāks par laipnu. Viņš pat mazliet pajokojās pārjums un jūsu centību! Jūs, bez šaubām, gaidījāt, ka viņš nikni protestēs? Bet notika pretējais. Tas, ka viņš uzskata jūs par jaunu un uzcītīgu, laikam jau jūs nespēs pārsteigt. Tieši tāpēc viņš ar patiesu prieku esot jums atvēris visas durvis.

Megrē jutās apjucis, bet šefs uzlūkoja viņu, tikko manāmi smaidīdams - to smaidu, kas bija raksturīgs šlspasaules “varenajiem” un “dzīves baudītājiem” - kā tobrīd bija modē sacīt.

- Sakiet man, dārgo zēn, ko jūs būtu šorīt darījis, darbodamies manā vietā?

Un, tā kā Megrē neatbildēja, viņš turpināja:

- Lūgtu aresta orderi? Vispirms - uz kā vārda? Vai tad ir iesniegta kāda prasība? Katrā ziņā - ne jau pret Žandro. Vai tad ir noticis kāds likumpārkāpums? Nekas par to neliecina. Vai bija kāds ievainotais vai līķis? Cik mums zināms, tad nē. Un jūs taču šonakt apskatījāt māju - visus kaktus, redzējāt visus tās iemītniekus, dažus pat apakšveļā.

Saprotiet mani pareizi! Man ir skaidrs, kas jums nāca prātā šorīt, visu pārdomājot. Es esmu Žandro draugs. Esmu pie viņiem viesojies. Piederu pie tām pašām aprindām. Atzīstieties, ka jūs mani lādējāt!

- Tomēr - ir Mināra liecība un ari prasība.

- Flautists - par to vēlāk. Ap pusdiviem naktī viņš ir mēģinājis ar spēku ielauzties savrupmājā, aizbildinādamies ar to, ka dzirdējis palīgā saucienus.

- Viņš redzējis...

- Neaizmirstiet, ka viņš ir vienīgais, kas kaut ko redzējis, neviens cits nav steidzies palīgā. Iedomājieties sevi durvju sarga vietā, kuru pamodinājuši kājas spērieni pa durvīm.

- Piedodiet! Tā sauktais Luijs ir bijis pilnā ietērpā, ieskaitot kaklasaiti, - pusdivos naktī, turklāt vēl tobrīd, kad Minārs zvanīja, mājā nekur vairs nedega gaisma.

- Lai tā būtu. Bet ielāgojiet - tas ir vienīgi jūsu flautists, kas apgalvo, ka durvju sargs bijis pilnā ietērpā. Atzīstiet to! Vai tas ir kāds pārkāpums? Minārs esot diezgan brutāli izmests pa durvīm. Bet kā rīkotos jūs, ja nakts vidū kāds subjekts mēģinātu ielauzties pa durvīm, apgalvodams, ka jūs esat mēģinājis noslepkavot savu sievu?

Komisārs pastiepa Megrē savu zelta etviju, un Megrē nācās šefam atgādināt - laikam jau simto reizi - ka viņš nesmēķē cigaretes. Tāds bija Le Breta ieradums - aristokrātiskas labvēlības žests.

- Tagad palūkosimies uz šo jautājumu no tīri administratīvā redzes viedokļa. Jūs uzrakstījāt protokolu, un tam jāiet parastais ceļš, tas ir, sā-

kūmā jānonāk pic policijas prefekta, kas nolems, vai nodot to tālāk Parkē. Izmeklēta tiks arī flautista apsūdzība pret durvju sargu.

Megrē nikni uzlūkoja viņu, acis nenolaizdams, - un atkal domāja par atlūguma iesniegšanu. Viņš jau bija uzminējis, kas sekos.

- Zandro - Baltazāru ģimene ir viena no ievērojamākajām visā Parīzē. Ikviena tenku lapa jutīsies laimīga to visu apcerēt, ja vien tiks pieļauta kaut mazākā nesmalkjūtība.

Megrē sausi noteica:

- Es saprotu.

- Un mani nicināt, vai ne? Jūs domājat, ka es protežēju šos ļautiņus tāpēc, ka viņi ir vareni un arī mani draugi.

Megrē pastiepa roku, lai paņemtu no rakstāmgalda papīrus un tos saplēstu, ja dzirdēs tādu rīkojumu. Pēc tam viņš atgriezīsies pie sava galda un, cik vien iespējams, stingrā rokrakstā uzrakstīs atlūgumu.

- Tagad, manu zēn Megrē, man jums kas paziņojams.

Smieklīgi: viņš vē! mēģināja draudzīgi pajokot.

- Šorīt, kamēr es lasīju jūsu ziņojumu, un arī tagad, kamēr runāju ar jums, kaut kas mani pārsteidza. Kāda neskaidra atmiņa. Es nezinu, vai arī ar jums tā gadās. Un - jo vairāk centos te precizēt, jo miglaināka tā kļuva. Tomēr apziņā jos, cik svarīgi ir atcerēties, jo tas varētu mainīt visu.izmeklēšanas gaitu. Beigu beigās es atcerējos - tobrīd, kad devos pusdienās. Pretēji savam paradumam, es pusdienoju mājās, jo pie mums ieradās draugi. Ieraudzījis sievu, es uztaustīju vienu pavediena galu. Šorīt mani pārsteidza kāda frāze, kuru viņa bija izteikusi. Bet kura gan? Piepeši maltītes vidū tā atausa man atmiņā. Vakar, grasīdamies doties projām no Kurscla bulvāra, es pavaicāju kā daždien:

- Ko jūs šopēcpusdien darāt ?

Un mana sieva atbildēja:

- Dzeršu tēju Sentonorē priekšpilsētā - kopā ar Līžu un Bernadetu.

Bcrnadeta ir grāfiene d’ Estiro. Bet Liza - tā ir Liza Zandro - Baltazāra.

Viņš apklusa un ar mirdzošām acīm uzlūkoja Megrē.

- Tā, mans draugs. Vēl atlika uzzināt, vai laža Zandro tiešām vakar pulksten piecos dzēra tēju kopā ar manu sievu Pianu salonā. Viņa tur bija, sieva to apstiprināja. Un nevienu mirkli viņa nav runājusi par to, ka gatavotos atgriezties An-svālā. Atgriezies šeit, es rūpīgi pārlasīju jūsu ziņojumu.

Megrē seja atplauka, un viņš jau atvēra muti, lai priecīgi kaut ko sacītu.

- Vienu mirklīti! Bet nesteidzieties! Šonakt jūs atradāt tukšu šīs pašas Līzas Žandro istabu.

Viņas brālis jums teica, ka viņa aizbraukusi uz Njēvru.

-Bet...

- Tas neko nepierāda. Rišārs Žandro taču nerunāja ar jums, zvērējis runāt patiesību un tikai patiesību. Jums nebija ne ordera, ne tiesību izprašņāt.

- Bet tagad...

- Ari tagad nav. Lūk, kāpēc es jums iesaku...

Megrē vairs neko nesaprata. Viss gāja krustu

šķērsu, viņš vairs nezināja, kā izturēties. Viņam metās karsti. Un metās kauns par to, ka ar viņu izrīkojas kā ar bērnu.

- Vai jums jau ir padomā, ko darīsiet brīvdienās?

Viņam gribējās atbildēt ar kādu nepieklājību.

- Es zinu, ka ierēdņiem ir paradums paredzēt labu laiku iepriekš, ko viņi darīs brīvajās dienās un atvaļinājumā. Tomēr, ja vēlaties, varat doties atvaļinājumā tūlīt, jau no šodienas. Es pat domāju, ka tad mana sirdsapziņa būs mierīgāka. It īpaši tad, ja jums nav nolūka braukt tālu prom no Parīzes. Jo policists brīvdienās vairs nav policists un var atļauties daudz ko tādu, ko, darbā būdams, nevarētu - jo priekšniecībai grūti nāktos viņu aizstāvēt,

Vēl bija cerība. Bet viņam joprojām bija bail. Viņš gaidīja vēl kādu negaidītu pagriezienu.

- Es, protams, ceru, ka nesaņemšu nekādas sūdzības par jums. Ja jums būtu kaut kas man paziņojams - vai vaicājams, tad varat zvanīt uz Kursela bulvāri. Numuru atradīsiet telefongrā-matā.

Megrē atkal atvēra muti, šoreiz - lai pateiktos, bet komisārs viņu bez ceremonijām pastūma uz durvju pusi, tomēr pēkšņi likās ko būtisku atcerējies un noteica:

- Patiesībā jau sešus vai septiņus gadus Felis-jēns Žandro - tēvs - ir ģimenes uzraugāmais, gluži kā jauns vējgrābslis. Pēc savas mātes nāves ar visām darīšanām nodarbojas Rišārs. Vai jūsu sievai klājas labi? Vai viņa pierod pie Parīzes un jūsu jaunā dzīvokļa?

Megrē nokļuva otrpus tapsētajām durvīm -pēc tam, kad viņa roku bija paspiedusi cieta un sausa roka. Viņš vēl bija apstulbis un automātiski devās uz sava melnā galda pusi, kad viņa skatiens pēkšņi atdūrās pret kādu siluetu - vienu no sēdošajiem uz sola otrpus tā saucamajai barjerai.

Tas bija flautists Žistēns, ģērbies viscaur melnā, taču ne vakara uzvalkā un šajā reizē bez ūdensnecaurlaidīgā lietusmēteļa - Žistēns Mi-nārs, kas mierīgi gaidīja savu kārtu starp kādu klaidoni un zaļā šallē ievīkstījušos resnu sievu, kura baroja bērnu.

Mūziķis pameta viņam ar aci, it kā vaicādams, vai drīkst tuvoties barjerai. Megrē no savas puses pamāja viņam, ka sapratis, sakārtoja savus papīrus un pasauca kādu kolēģi, kuram nodeva lietas.

- Dodos atvaļinājumā! - viņš paziņoja.

- Atvaļinājumā - aprīlī, kad pilsētā ir karaliska persona no ārzemēm?

- Atvaļinājumā gan.

Otrs, kas zināja, ka Megrē nesen apprecējies, pavaicāja:

- Būs bērns?

- Nebūs vis.

- Slimības dēļ?

- Arī ne slimības dēļ.

Tas izklausījās pavisam noslēpumaini, un kolēģis nogrozīja galvu.

- Ja tā, tad tā. Skaties pats! Vēlu jauki pavadīt brīvdienas. Ir taču pasaulē ari veiksminieki.

Megrē paņēma cepuri, uzvilka žaketi, kuru bija novilcis, kad ieradās darbā, un izgāja pa durtiņām, kuras šķīra komisariāta priekštelpu no uzgaidāmās zāles. Zistēns Minārs gluži nepiespiesti piecēlās un, neko neteikdams, sekoja viņam.

Vai viņš būtu dabūjis kāvienu no sievas, kā bija teicis Bessons? Te nu viņš bija - tikpat gaišmatains, tikpat trausls, ar sārtiem vaigu galiem un zilām acīm. sekodams Megrē pa pēdām kā noklīdis suns, kas seko nejaušam garāmgājējam.

Ārā bija saulains, pie visām mājām - karogi. Likās, ka gaiss vibrēja no bungu rīboņas un trompešu skaņām. Ļaudis soļoja līksmi, un, nopētot gājējus, varēja pamanīt, ka vīriešiem lielākoties bija militāra stāja.

Kad Minārs beidzot nonāca uz ietves līdzās Megrē, viņš norūpējies noprasīja:

- Vai jūs atlaida?

Viņam droši vien likās, ka policijas ierēdni var atlaist tikpat viegli kā orķestra flautistu, un jutās nelaimīgs, ka varbūt bijis šis atlaišanas iemesls.

- Es neesmu atlaists. Esmu atvaļinājumā!

-Ak tā!

Šis “Ak tā!” skanēja bažīgi. Tajā varēja saklausīt rūpes, varbūt pat pārmetumu.

- Viņi vēlas, lai jūs šobrīd nebūtu tur klāt, vai ne? Man liekas, viņi gribēs to lietu apklusināt? Un kā ar manu iesniegumu?

Viņa balss tonis kļuva cietāks.

- Viņi taču neiemetīs manu iesniegumu papīrgrozā, ko? Es labāk jums tūlīt pateikšu, ka neļaušu turēt sevi par muļķi.

- Iesniegums ies savu ceļu.

- Jo labāk! Turklāt vēl man ir jums paziņojami daži jaunumi. Vismaz viens jaunums...

Viņi bija nonākuši Senžorža laukumā - klusā, provinciālā vietā ar bistro, kur oda pēc baltvīna. Megrē nepiespiesti pagrūda tā durvis. Šajā pēcpusdienā tiešam gaisam bija tāda kā brīvdienu piegarša. Alvas lete bija nule nospodrināta, glāzēs Vuvrē vīns meta zaļganus atspulgus, radot slāpes.

- Jūs tajā mājā redzējāt divas kalpones, vai ne? Tā taču jūs man teicāt?

- Žermēnu un Māri, - sacīja Megrē. - Un vēl Luija sievu, kura ir virēja.

- Tā, tā! Bet tur ir tikai viena.

Mūziķa sejā varēja izlasīt bērnišķīgu prieku, viņš vairāk nekā jebkad izskatījās pēc uzticama suņa, kas pienes savam saimniekam koka gabalu.

- Es aprunājos ar piena sievu, kas apkalpo šos Žandro, - Fontēna ielā, tieši pretī tabakas bodītei uz stūra.

Megrē uzlūkoja viņu - izbrīnījies, mazliet nokaunējies, un neviļus viņam nāca prātā Karmenas pļaukas.

- Vecākā kalpone Žermēna jau kopš sestdienas ir Uāzā, kur viņas māsa gaida bērnu. Man dienas ir brīvas, vai saprotat?

- Bet jūsu sieva?

- Tam nav nekādas nozīmes, - viņš nevērīgi atbildēja. - Es nozvērējos, ka tad, ja jūs turpināsiet izmeklēšanu, es pacentīšos jums šur tur palīdzēt. Ļautiņi parasti ir pret mani ļoti laipni, pats nezinu, kāpēc.

Megrē nodomāja: “Izņemot Karmenu!”

- Tagad ir mana kārta. Jā gan! Tāpēc, ka es dzeru tikai VišI ūdeni, neatturos izmaksāt. Tas, par jūsu atvaļinājumu, taču bija joks, ko?

Ko tagad darīt - atklāt darba noslēpumu vai justies apkaunotam viņa acīs?

- Ja tā nebūtu, tad es pārjums brīnītos. Es nepazīstu tos cilvēkus. Man pret viņiem nav nekāda personīga naida. Neraugoties uz to, ka tam viņu Luijam ir slepkavnieka ģīmis un ka viņi meloja.

Maza meitenīte sarkanā kleitiņā pārdeva svaigas mimozas no Nicas, un Megrē nopirka puķu pušķīti savai sievai, kura pazina Kotdazlru tikai pēc krāsainām pastkartltēm, kuras attēloja Eņģeļu līci.

- Jums tikai jāpasaka, ko lai es daru. Vispirms jau - nebaidieties, ka es jums sagādāšu nepatikšanas! Esmu radis turēt mēli aiz zobiem!

Viņa skatiens bija lūdzošs. Viņam gribējās piedāvāt Megrē vēl vienu glāzi Vuvrē vīna, noskaņojot piekrist, taču viņš neuzdrošinājās.

- Tādos namos vienmēr atrodas netīrā veļa, ko slēpt; tikai nekad nevar noslēpt no visiem visu. Kalpotāji parasti pārāk daudz runā, un pārtikas piegādātāji daudz ko uzzina.

Pats to nemanīdams, Megrē bija noslēdzis tādu kā sazvērestību ar flautistu - viņš nomurmināja:

- Žandro jaunkundze nav aizbraukusi uz An-svālu, kā apgalvoja viņas brālis.

- Kur tad viņa ir?

- Tā kā istabmeitas Žermēnas tur nav, tad varbūt tā bija Liza Žandro, kuru es vienā kreklā redzēju kalpotājas istabā.

Tas viņu satrauca. Viņš bija savu jaunību pavadījis netālu no pils, kuras pārvaldnieks bija viņa tēvs. Gluži neviļus viņš bija paradis cienīt augst-dzimušos un bagātos kungus. Visdīvainākais, ka flautists dalījās ar viņu šajā mulsumā - labu bridi neko neteica, raudzīdamies savā Višī ūdens glāzē.

- Vai jūs tam ticat? - viņš beidzot satraukti pavaicāja.

- Visādā ziņā kalpones istabā bija sievišķis vienā kreklā. Resna meiča, kura oda pēc piesmakušas veļas.

Arī tas viņu mulsināja - it kā augstāko aprindu jaunkundzes, kuru vārdi bija lasāmi reklāmas sludinājumos metro stacijās, rakstīti lieliem burtiem, nevarētu ost pēc sviedriem - gluži kā lauku meičas.

Abi likās aizsapņojušies pie savām glāzēm, jaucoties kopā mimozu, baltvīna un zemeņu liķiera smaržām, ar saules atspulgiem aizmugurē - un Megrē nodrebēja, kad otrs viņu atsauca īstenībā, visdabiskākajā balsi pavaicādams:

- Ko mēs tagad darīsim?

Ill nodaļa POMELTĒVA IZDARĪBAS

Inspektoriem ieteicams iegādāties melnu uzvalku, smokingu un žaketi, bez kuriem viņiem zināmu aprindu sarīkojumos ieeja būtu liegta.

Ari tā bija viena no instrukcijām, kuras Megrē glabāja atmiņā kā katķismu kopš pirmās komūnas laikiem. Taču šis instrukcijas laikam bija rakstījis izteikts optimists. Vai ari šie vārdi “zināmas aprindas” bija lietots tā šaurākajā nozīmē.

Viņš uzlaikoja apģērbu - vakara uzvalku, domādams vilkt to mugurā, kad apmeklēs vietas, kuras apmeklēja Zandro, - piemēram, sanākšanas Oša avēnijā vai Osmana bulvāri, bet pietika ar vienu sievas pateiktu teikumu, lai vestu viņu pie prāta.

- Tu tik jauki izskaties, Žil! - viņa bija iesaukusies, kamēr Megrē apskatīja sevi skapja lielajā' spogulī.

Viņa nebūtu atļāvusies būt ironiska. Viņa noteikti tiešām ta domāja. Un tomēr viņas balss skaņā un smaida bija kaut kas nenosakāms kaut kas tāds, kas lika viņam noprast, ka būs velti izlikties par jaunu klubu apmeklētāju.

Bastīlijas laukumā pūta vakara jundu. Viņi abi bija atbalstījušies ar elkoņiem pret loga palodzi, un, jo vairāk abus atsvaidzināja nakts vēsums, jo Megrē grūtāk nācās saglabāt labo garastāvokli.

- Saproti, ja man izdosies, tad ir gandrīz droša cerība nokļūt Orfēvras krastmalā. Ja nē...

Ko vēl viņš varēja vēlēties? Strādāt Sirte -varbūt tajā slavenajā brigade, kura nodarbojās ar slepkavību izmeklēšanu!

Lai to sasniegtu, vajadzēja sekmīgi novadīt šo izmeklēšanu, tas ir, pievērst sev uzmanību, atklā-jot visdziļāk nobāztos Šaptala ielas savrupmājas noslēpumus.

Viņš gulēja nemierīgi, un kopš pamošanās -sešos no rīta - viņam atkal nācās ar zināmu ironiju iedomāties savu grāmatiņu.

Žokejcepure, kaklauts, piemērota veste, kā rāda pieredze, ir izrādījušies ļoti noderīgi maskēšanās vajadzībām.

Šajā reizē, kamēr viņš sevi aplūkoja spogulī, Megrē kundze bija nopietna. Viņa tikai atmaigušā balsī noteica:

- Nākammēnes tev vajadzētu nopirkt sev uzvalku.

Tas bija diezgan skaidri pateikts. Tas nozīmēja, ka viņa vecā veste nebija neko daudz apvalkātāka par tā saucamo jauno uzvalko. Citādi sakot, no maskēšanās nekas nevarēja iznākt.

Tāpēc viņš uzvilka savu parasto uzkreklu, apsēja kaklasaiti un uzlika galvā katliņu.

Laiks joprojām bija brīnišķīgs, it kā būtu īpaši pasūtīts par godu šim valdniekam, kas šobrīd uzturējās Versaļā. Simt vai divsimt tūkstoši parīziešu jau bija ceļā uz karalisko apmešanās vietu, un šovakar tās parki būs piemētāti ar taukainiem papīriem un tukšām pudelēm.

Žistēns Minārs droši vien brauca ar vilcienu uz Konflānu, kur bija nodomājis uzmeklēt Žer-mēnu, Zandro istabmeitu.

- Ja vien es dabūšu viņu rokā, - viņš bija aizkustinoši maigi noteicis, - tad, esmu pārliecināts, viņa man izstāstīs visu, ko zina. Es nezinu, kas tur īsti ir par lietu, bet cilvēki vienmēr jūt vajadzību man visu ko izstāstīt.

Pulkstenis jau bija septiņi, kad Megrē bija apmēram iepazinis Saptāla ielu, - un viņš nopriecājās, ka nebija uzlicis citu cepuri un apsējis kaklautu, jo pirmais cilvēks, ko viņš satika, bija policists no pašu komisariāta, kas viņu sveicināja, nosaukdams vārdā.

Ir tādas ielas, kur nav grūti kādu “uzmanīt”, pateicoties burzmai, veikaliem, kafejnīcām, taču Saptāla iela nebija no tām - tā bija īsa un plata, bez kādām tirgotavām un bez kādiem gājējiem.

Zandro - Baltazāru savrupmājā visi aizkari bija aizvilkti, gluži tāpat kā lielākajā daļā citu šīs ielas savrupmāju. Megrē uzturējās te vienā ielas stūri, te citā, necik labi nejuzdamies, un, kad no kādas mājas izgāja kalpotāja, lai dotos pēc piena uz Fontēna ielu, līdzās tabakas bodei, Megrē likās, ka viņa to šaubīgi uzlūko un pasteidzina soļus.

Šis bija visnelāgākais laiks. Par spīti saulītei, gaiss vēl bija dzestrs, viņš nebija uzvilcis lietusmēteli, sagaidot, ka drīz kļūs karsts. Ietves bija pilnīgi tukšas. Tabakas bodīti stūrī atvēra tikai pusastoņos, un Mcgrē tur iedzēra sliktu kafiju, no kuras viņam metās slikta dūša.

Vēl viena kalpotāja ar piena pudeli, pēc tam vel viena. Viņas izskatījās tā, it kā tikai nupat būtu piecēlušās no gultas un vēl nebūtu paguvušas nomazgāties. Pēc tam šur un tur tika paceltas žalūzijas, parādījās sievietes ar uztītiem matiem, kuras palūkojās uz ielu - un vienmēr viņu skatieni ar netīksmi pakavējās pie Megrē. Taču pie Žandro nebija nekādas kustības; tikai ceturksni pec astoņiem no Notrdamdcloretas ielas puses piebrauca šoferis melnā, labi piegulošā uniformā un piezvanīja pie durvīm.

Laimīgā kārtā tad jau bija atvērts “Vecais Kalvadoss”. Tas bija vienīgais krodziņš šajā ielā - tur varēja patverties - tas atradās Annē ielas stūrī, ne gluži pretī Žandro savrupmājai. Mcgrē tieši pietika laika pārkāpt tā slieksni.

Luijs svītrainā vestē atvēra vārtus, pēc tam apmainījās ar šoferi dažiem teikumiem. Vārti palika vaļā - laikam jau tie stāvēja vaļā visu dienu. Velves galā varēja redzēt saulainu pagalmu, mazliet zaļumu, garāžu - pakavu klaudzoņa liecināja, ka tur bija arī staļļi.

- Vai jūs moka izsalkums?

Ļoti resns vīrietis ar sarkanu seju un mazām ačtelēm mierīgi uzlūkoja Mcgrē, kurš nodrebēja.

- Ko jūs teiktu par dažām desas šķēlītēm ar sidru? Tas ir labākais, ar ko tc var apmierināt izsalkumu.

Tā sākās ši diena - tāda pati kā citas, kuras Megrē savas karjeras laikā nācās piedzīvot daudzas jo daudzas, bet kuru viņš pavadīja kā sapnī.

Šis nostūris bija diezgan neparasts. Šajā savrupmāju un grezno namu ielā “Vecais Kalvadoss” izskatījās pēc lauku krodziņa, kurš joprojām pastāvēja kopš tiem laikiem, kad Parīze bija izpletusies uz šo pusi. Mājele bija zema un šaura. Nokāpjot vienu pakāpienu zemāk, apmeklētājs nokļuva patumšā, ļoti vēsā telpā, kur meta retus atspulgus alvas lete un pudeles likās stāvam savās vietās kopš pasaules sākumiem.

Arī smarža te bija neatkārtojama. Varbūt tā nāca no atvērtās lūkas grīdā - lūka veda pagrabā.

No turienes augšup kāpa dvaka - skābuma smārds, sidra un kalvadosa smaržas, vecu koka mucu un pelējuma smakas - un topašlaik no virtuves plūda vēl cili aromāti. Telpas galā vītņu kāpnes veda bēniņos, un viss kopā atgādināja dekorāciju; saimnieks - iskājains vīrs ar platiem pleciem, stūrgalvja pieri un mazām, spīdīgām ačtelēm - kustējās šurpu turpu kā aktieris.

Vai gan Mcgrē varēja rīkoties citādi - viņš pasūtīja piedāvāto. Megrē nekad vēl nebija brokastīs dzēris sidru. Šī bija pirmā reize, un, pretēji gaidītajam, krūtīs ielija karstums.

- Es kādu gaidu, - viņš uzskatīja par labāku paziņot.

-Tā nav mana darīšana!

Taču plato plecu kustība vēstīja: “Tas nav tiesa!”

Jo viņa skatienā pazibēja tāda kā ironija, tā bija tik spēcīga, ka pēc laiciņa Mcgrē sāka justies neērti.

Saimnieks arī ēda, stāvēdams pie kases, - biezas desas šķēles, un pēc stundas ceturkšņa viņš jau bija iztukšojis sidra krūku, kuru bija pagrabā ietecinājis.

Pie Zandro varēja pagalmā šad tad pamanīt šoferi, kas bija novilcis formas žaketi un ar šļūteni mazgāja auto, no kura bija saskatāmi tikai riteņi. Taču tas nebija dionbutons. Tas bija melns limuzīns ar lieliem vara lukturiem.

Gājēju uz ielas joprojām bija maz, tikai daži ierēdņi steidzās uz metro, un kalpotājas vai mājsaimnieces devās uz Fontēna ielas veikaliņiem.

“Vecajā Kalvadosā” neienāca neviens, tikai vītņu kāpnēs ar kājām pa priekšu parādījās mil-zumresna sieva sarkanās čībās - un, ne vārda neteikusi, iegāja virtuvē.

Policisti, kuri uzsākuši novērošanu, vairs nepieder paši sev; viņu riciba turpmāk ir atkariga no izsekojamā indivīda rīcības.

Aizkari otrajā stāvā pavērās - tā bija Rišāra Zandro istaba. Šobrīd pulkstenis bija tieši deviņi. “Vecā Kalvadosa” saimnieks lēnām kustējās šurpu turpu ar lupatu rokā - varēja domāt, ka viņš tā dara tīšām, lai nebūtu jāsarunājas.

- Kā rādās, man vēl ilgi nāksies gaidīt, - noteica Megrē, kuram bija sagribējies taisnoties.

Šis nebija bārs, bet gan restorāns pastāvīgiem apmeklētājiem. Uz galdiem bija galdauti ar sīkām, sarkanām rūtīm - no tāda paša auduma kā aizkari. Pa otrām durvīm jau plūda iekšā virtuves smaržas, un tur varēja dzirdēt mizojam kartupeļus, kuri cits pēc cita krita spainī.

Kāpēc saimnieks un viņa sieva nesarunājās? Kopš sieva bija nokāpusi lejā, viņi abi izskatījās tā, it kā spēlētu dīvainu pantomīmu - kopā ar Megrē kā ar trešo dalībnieku.

Saimnieks slaucīja glāzes, pudeles, pulēja alvas leti, kādu brīdi šaubījās, aplūkodams vairākas māla krūzes un nevarēdams izlemt, kuru no tām izvēlēties. Tad viņš drošām kustībām piepildīja divas glāzes, norādīja uz pulksteni, kas karājās pie sienas kopā ar reklāmas kalendāru, un noteica:

-Jau ir gana vēls!

Viņa mazās ačteles vēroja Megrē reakciju, nogaršojot kalvadosu, viņš klakšķināja ar mēli un atkal ķērās pie lupatas, kuru bija aizbāzis aiz bikštura, kamēr neko neslaucīja.

Pusdesmitos šoferis pāri pretī uzvilka savu formas žaketi, un varēja dzirdēt ierūcamies mašīnas motoru, kuru viņš bija iedarbinājis. Auto izbrauca un nostājās pie parādes durvīm; pēc dažām minūtēm iznāca Rišārs Zandro pelēkā uzvalkā, ar vijolīti pogcaurumā - un iesēdās tajā.

Vai tiešām restorāna saimnieks bija tikai blēdīgs vientiesis? Varbūt - gluži pretēji - viņš jau bija visu uzminējis? Viņš nopētīja aizbraucošo auto, pēc tam Megrē, tikko dzirdami nopūtās un atsāka darbu.

Pulksten deviņos četrdesmit piecās saimnieks atkal nostājās aiz letes, izvēlējās kādu citu krūzi, piepildīja divas mazas glāzītes un bez neviena vārda pasniedza glāzīti apmeklētājam.

Tikai vēlāk pa dienu Megrē noprata, ka tas bija ka rituāls - dienas kārtība vai mānija. Ik pa pusstundai viņam nācās izdzert glāzīti kalvadosa - ar to varēja izskaidrot šā vīra sārto ādas krāsu un acu spīdumu, it kā redzokļi visu laiku peldētu šķidrumā.

- Es jums pateicos, bet...

Jo ļaunāk! Atteikties nebija iespējams. Viņam pievērstais skatiens bija tik pavēlošs, ka Megrē labāk norija dzērienu, kas jau sāka viņu uzbudināt.

Pulksten desmitos viņš vaicāja:

- Vai jums ir telefons?

- Augšā, pretī kabinetam.

Megrē uzkāpa pa vītņu kāpnēm un atrada mazu istabiņu, kur bija tikai četri galdiņi, pārklāti ar rūtainiem galdautiem. Tā bija pažobele. Logi sākās no pašas grīdas.

Baltazāru kafejnīcas... Operas avēnija... Uzņēmumi... Valmī krastmala... Direkcija... Obē iela...

Viņš piezvanīja uz Obē ielu.

- Es gribētu runāt ar Rišāru Zandro kungu.

- Kas runā?

- Sakiet viņam, ka zvana Luijs!

Megrē gandrīz tūlīt pazina Žandro balsi klausulē.

- Hallo! Luij?

Balss bija norūpējusies. Megrē nolika klausuli. Pa logu viņš varēja redzēt durvju sargu svītrainajā vestē - tas bija iznācis uz ietves un mierīgi smēķēja cigareti. Taču tur viņš nepalika ilgi. Droši vien bija izdzirdis zvanām telefonu.

Satrauktais saimnieks tagad zvanīja viņam.

Labi! Tātad Rišārs Zandro bija savā uzņēmumā, kur droši vien pavadīs labu daļu dienas. Luijs nenāca atpakaļ, taču vārti vēl joprojām stāvēja neaizslēgti.

Trešā stāva logā parādījās jaunas meitenes sejiņa - viņa atvilka aizkarus. Tā bija Mārī, mazā kalponītc ar uzrauto deguntiņu un kakliņu kā noplūktai vistai, viņas izspūrušos matus sedza jauka mežģīņu aubītc. Viņa bija ģērbusies melnā kleitā un aplikusies tādu priekšautiņu, kādu varēja skatīt ja nu vienīgi teātrī.

Megrē baidījās palikt augšā pārāk ilgi un modināt saimniekā aizdomas. Viņš nokāpa tieši laikā, lai iedzertu trešo kalvadosu, kuru viņam pasniedza tikpat valdonīgi kā iepriekšējos. Kopā ar glāzīti viņam piestūma tuvāk šķīvi ar sagrieztu desu, un saimnieks sacīja:

- Es esmu no Pontfarsī!

Viņš izrunāja šo vārdu tik svinīgi, it kā tam būtu kāda slēpta jēga. Vai no turienes būtu nākusi arī desa? Vai arī ļaudīm no Pontfarsī bija paradums ik pa pusstundai izdzert glāzīti kalvadosa? Saimnieks vēl piebilda:

- Tas ir pie Virē!

- Vai atļausiet man vēlreiz piezvanīt?

Bija pusvienpadsmit, un apkārtni viņš jau likās iepazinis - Megrē sāka justies labāk, pat diezgan labi. Tas bija tik neparasti - tāds logs, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem un no ārpuses ļāva saskatītjHisdienotājus.

- Hallo! Vai Zandro - Baltazāru dzīvoklis?

Šoreiz atbildēja nekaunīgā Luija balss.

- Es, lūdzu, vēlētos runāt ar Zandro jaunkundzi!

- Jaunkundzes te nav. Kas runā?

Tāpat kā pirmoreiz viņš nolika klausuli un nokāpa atpakaļ lejā, kur saimnieks, svinīgāks nekā jebkad, rakstīja uz dakstiņa ēdienkarti, pārdomādams katru vārdu.

Tagad jau bija vairāk atvērtu logu, virs tukšās ielas purināja paklājus. Veca dāma melnā ar violetu plīvuru pie cepures veda pastaigā mazu sunīti, kas apstājās pie katra sliekšņa, lai paceltu kājiņu, taču neko neizdarīja.

- Es jau sāku prātot, - nomurmināja Megrē, piespiesti pasmiedamies, - vai mans draugs nav piemirsis norunāto tikšanos.

Vai otrs tam ticēja? Vai viņš būtu uzminējis, ka Megrē bija no policijas?

Pulksten vienpadsmitos Zandro nama pagalmā kučieris sāka jūgt divričos bēru zirgu. Taču kučieris nebija ienācis mājā pa atvērtajiem vārtiem. Viņš nevarēja būt arī gulējis savrupmājā, tāpēc nācās pieņemt, ka bija vēl otra izeja.

Ceturksni pāri vienpadsmitiem kāpa lejā Fe-lisjēns Žandro - tēvs, tērpies žaketē, dzeltenos cimdos un smilškrāsas cepurē, ar spieķi rokā, iepomadētām ūsām - un kučieris palīdzēja viņam iekāpt divričos, kas aizbrauca Blanšas ielas virzienā. Droši vien vecais kungs devās izbraukumā uz mežu un gatavojās pusdienot savā klubā.

... inspektoriem ieteicams iegādāties melnu uzvalku, smokingu un fraku...

Un Megrē, kas sevi starp pudelēm aplūkoja spogulī, rūgti pasmaidīja. Varbūt vēl dzeltenus cimdus? Un spieķi ar zeltītu rokturi? Un gaišas getras, un lakkurpes?

Bija gan viņam laimējies ar pirmo izmeklēšanu! Viņš būtu varējis iekļauties jebkādā vidē -pie buržuā, pie bodniekiem, lupatlašiem, klaidoņiem. Viņam likās, ka tas nāktos viegli. Bet šis savrupmājas vārtu velve viņam atgādināja baznīcas vārtus, un tad vēl marmora vestibils, bet pagalmā vienam no saimniekiem nospodrināja auto, bet otram iejūdza dārgu zirgu!

Kalvadoss! Nekas cits neatlika. Viņam bija jāiztur līdz beigām. Un jāuzturas “Vecajā Kalva-dosā”, cik ilgi vien iespējams.

Megrē nekur nemanīja Luija kundzi. Droši vien viņa katru ritu negāja iepirkties, laikam jau mājā bija pārtikas krājumi ? Tiesa gan - šie kungi pusdienas ēda ārpus mājas.

Zistēnam Mināram bija laimējies. Viņš tagad bija laukos. Un nodarbojās ar Žermēnu Babefu -uzvārdu bija izdevies uzzināt no piena sievas — Zermēna ciemojās pie māsas, droši vien pieklājīgā, mazā mājiņā ar dārziņu un vistām.

“Vai jūsu sieva neiebildis?”

“Tam nav nozīmes.”

Un Megrē kundze šodien bija nolēmusi pamatīgi iztīrīt dzīvokli no viena gala līdz otram!

- Vai tev šķiet, ka tas ir pūļu vērts? - Megrē noprasīja. - Mēs te uzturēsimies tik īsu laiku! Droši vien atradīsim dzīvokli patīkamākā kvartālā.

Viņam ne prātā neienāca, ka pēc trīsdesmit gadiem viņi vēl dzīvos tajā pašā dzīvokli Rišāra Lenuāra bulvārī, tikai dzīvoklis būs palielināts uz kaimiņdzīvokļa rēķina.

Pusdivpadsmitos beidzot ieradās “Vecā Kal-vadosa” apmeklētāji - krāsotāji baltos uzsvārčos, kuri droši vien bija pastāvīgi klienti, jo viens no viņiem sveicināja saimnieku kā vecu paziņu:

- Sveiks, Pomel!

Viņi bija nākuši iedzert pa aperitīvam, tāpat kājās stāvot, pētīdami dakstiņu ar ēdienkarti un tikai pēc tam apsēzdamies pie loga.

Divpadsmitos visi galdiņi jau bija aizņemti, un Pomela kundze ik pa laikam iznira no virtuves ar ēdienu šķīvjiem rokās, kamēr viņas vīrs lēja dzērienus, kāpdams lejā pagrabā un atkal augšā - no zāles uz pagrabu, no pagraba zālē, no zāles - uz mansardu. Lielākā daļa apmeklētāju bija strādnieki no būvlaukumiem tepat kaimiņos, taču iegriezās arī divi kučieri, kuru l'iakri bija apstājušies tepat pie krodziņa.

Megrē vēlējās piezvanīt Le Bretam, lai palūgtu padomu. Viņš bija pārāk daudz ēdis, pārāk daudz dzēris. Jutās saguris un, būdams Uāzā flautista vietā, droši vien atļautos nosnausties zālītē zem koka, uzklājis uz sejas avīzi.

Megrē sāka zaudēt ticību pats sev un arī savam darbam, kas viņam šobrīd likās veltīgs. Vai tad tas bija vīra darbs - cauru dienu dirnēt bistro un novērot māju, kurā nekas nenotika? Visiem citiem te bija kāda noteikta nodarbošanās. Visā Parīzē cilvēki rosījās kā skudras lielā pūznī - viņi vismaz zināja, ko un kāpēc dara!

Piemēram, nevienam nenācās ik pa pusstundai iedzert glāzīti kalvadosa ar tipu, kura acis kļuva aizvien bažīgākas, smaids - aizvien saspringtāks.

Pomels par viņu uzjautrinājās, par to Megrē jutās pārliecināts. Bet ko gan viņš varēja darīt? Iet ārā un nostāties uz ietves, pašā saules versmē, un stāvēt tur, labi apskatāms no visiem šiem neskaitāmajiem logiem?

Tas Megrē atgādināja kādu nepatīkamu notikumu, muļķīgu piedzīvojumu, kas viņam gandrīz vai lika aiziet no darba policijā. Tas atgadījās pirms diviem gadiem. Viņš dežūrēja pilsēta, un viņam bija dots īpašs uzdevums uzmanīt kabatzagļus metro.

Žokejcepure, kaklauts, piemērota veste ir noderīgi. ..

Tolaik viņš vēl tam visam ticēja. Patiesībā -licēja vienmēr. Tas bija pretī “Samārietei”. Viņš kāpa augšup pa metro kāpnēm. Tieši viņam priekšā kāds tips ar katliņu galvā ar ātru kustību pārgrieza kādas vecas dāmas rokassomiņai rokturi. Megrē metās viņam virsū, sagrāba somu, kura bija no melna samta, un mēģināja noturēt arī vīru, kurš sāka kliegt:

- Turiet zagli!

Un pūlis satvēra Megrē, kamēr vīrs katliņā nemanot nozuda.

Tagad viņam uzmācās šaubas arī par sava drauga Zistēna Mināra sacīto. Varbūt trešā stāva logs jau bija atvērts? Un tad? Visiem taču ir ļauts pa nakti atvērt logu. Ir mēnessērdzīgi ļautiņi, kuri pat sāk kliegt...

“Vecais Kalvadoss” sāka tukšoties. Saimnieks un saimniece kopš paša rīta nebija pārmijuši nevienu vārdu, katrs darīja savu darāmo klusēdams, kā labi iestudētā baletā.

Un, lūk, beidzot - divos divdesmit - kaut kas notika. Pa ielu lēnā gaitā brauca šurp auto - tas bija pelēks dionbulons, bet pie stūres sēdēja šoferis ādas mētelī un lielās brillēs.

Auto neapstājās pie Zandro mājas, tikai lēni pabrauca garām, un Megrē pamanīja, ka iekšā neviena nav. Pieliecies tuvāk rūtij, viņš paguva arī saskatīt numuru: В 780.

Nebija jēgas skriet pakaļ mašīnai, kura jau ap stūri iegriezās Fontēna ielā. Megrē palika turpat, viņa sirds dauzījās, un pēc piecām minūtēm tas pats auto atkal lēni pabrauca garām.

Kad Megrē pagriezās pret leti, Pomels cieši lūkojās viņā, bet nebija iespējams pateikt, ko viņš domāja. Saimnieks tikai piepildīja divas glāzītes un piestūma vienu tuvāk apmeklētājam.

Auto vairāk nerādījās. Šajā stundā Operas ba-lettrupa spēlēja nimfas Versaļas dārzos, un skatītajos bija visi šie kungi ar militāro stāju, simttūkstoš cilvēku tur drūzmējās un grūstījās, bērni bija sasēdināti uz pieaugušo pleciem, visur redzēja sarkanus baloniņus, kokosu pārdevējus un mazus papīra karodziņus.

Bet Šaptāla iela snauduļoja. Paretam pabrauca garām kāds fiakrs, zirgu pakaviem dobji aizklaudzinot pa bruģi.

Bez desmit četros parādījās Luijs. Viņš bija virs svītrainās vestes uzvilcis melnu žaketi, un galvā viņam bija melns katliņš. Vispirms Luijs kādu brīdi palika stāvam vārtos, aizdedza cigareti, pūzdams dūmu mākoņus taisni uz priekšu, bet pēc tam viņš lēnām aizgāja līdz Fontēna ielas stūrim, un Mcgrē redzēja viņu ieejam tabakas bodītē.

Drīz vien viņš no turienes iznāca un devās atpakaļ. Vienbrīd viņa skatiens apstājās pie “Vecā Kalvadosa” izkārtnes, taču ārā bija pārāk gaišs, un iekšā pārāk krēslains, lai viņš pazītu Senžorža komisariāta sekretāru.

Vai viņš kādu gaidīja? Varbūt bija pieņēmis kādu lēmumu? Luijs pagājās līdz Blanšas ielas stūrim - tur viņš likās kādu pamanījis, bet Megrē nevarēja tālāk neko saskatīt - un durvju sargs ātriem soļiem aizsteidzās.

Megrē jau gribēja viņam sekot. Taču vienkārša cilvēciskā cieņa neļāva. Viņš manīja sev pievērstu satraukto saimnieka skatienu. Tādā gadījuma vajadzēja atrast paskaidrojumu, palūgt rēķinu, samaksāt - un tad, kad viņš sasniegtu Blanšas ielu, durvju sargs droši vien jau būs tālu.

Te viņam prātā iešāvās kāds cits plāns: mierīgi samaksāt rēķinu un izmantot Luija prombūtni, lai piezvanītu pie durvīm pāri pretī - un pateiktu, ka viņš vēlas runāt ar Zandro jaunkundzi vai varbūt jauniņo Mārī.

Taču Megrē nedarīja ne vienu, ne otru. Palika pietiekami daudz laika pārdomām, nudien, turklāt drīz vien no Blanšas ielas parādījās fiakrs. Kučieris ādas cepurē uzmanīgi pētīja namu numurus un apstājās tieši pie Zandro savrupmājas. Viņš nekāpa lejā no bukas. Likās, ka viņš noklausās rīkojumus. Aizkari bija nolaisti.

Aizritēja kādas divas vai trīs minūtes, ne vairāk. Vārtu velvē parādījās Mārī peles purniņš, viņa bija tajā pašā priekšautiņā un ar mežģīņu aubīti galvā. Pēc tam viņa nozuda, atgriezās ar ceļasomu, palūkojās apkārt un piegāja pie ratiem.

Aizvērtais logs traucēja Megrē saklausīt, ko viņa teica kučierim. Kučieris, nenokāpdams no sava sēdekļa, paņēma somu, kura nelikās smaga, un nolika to sev līdzās.

Mārī savā lēkājošajā gaitā atgriezās mājā. Viņai bija tievs jo tievs viduklis, un viņa likās tik trausla, ka kuplo matu smagums varēja likt viņai zaudēt līdzsvaru.

Viņa nozuda, un pēc mirkļa parādījās vēl viena persona - jauna, pilnmiesīga, ģērbusies jūras-zilā kostīmā, ar zilu cepuri galvā un baltu, punktotu plīvurīti.

Kāpēc Megrē nosarka? Vai tāpēc, ka bija viņu redzējis kreklā nekārtīgajā kalpones istabā?

Tā, protams, nebija kalpone. Tā varēja būt tikai Līza Zandro, kura ar visu steigu izskatījās ļoti cienīga - gurnus grozīdama, viņa devās uz fiakru un iesēdās tajā.

Megrē bija tā pārsteigts, ka gandrīz aizmirsa pierakstīt fiakra numuru: 48. Viņš to tūlīt atzīmēja - un vēlreiz nosarka, pamanījis Pomela skatienu.

- Tā, lūk! - saimnieks nopūtās, lūkodams, kuru krūku tagad izvēlēties.

-Tā, lūk... kas?

- Tā, lūk, notiek tā sauktajās labajās ģimenēs.

Saimnieks izskatījās uzjautrināts, lai gan neatļāvās pasmaidīt.

- Jūs taču to gaidījāt, vai ne?

- Ko jūs gribat teikt?

Saimnieks atsala un nicīgi pastūma Megrē tuvāk glāzīti. Sapiktojies viņš likās sakām: “Ko jūs te spēlējat slēpšanos!”

Un Megrē, lai glābtu, kas glābjams, mēģināja atgūt viņa vēlību.

- Tā ir Žandro jaunkundze, vai ne?

- Baltazāru kafejnīcu mantiniece, jā gan, kungs. Es domāju, ka mēs viņu mūsu ielā tik drīz vairs neredzēsim.

- Vai jums šķiet, ka viņa dodas ceļojumā?

Saimnieka sejas izteiksme pauda milzīgu pārsteigumu. Viņš nopētīja jauno cilvēku - ar visu savu piecdesmit vai sešdesmit gadu garo pieredzi, kas radusies, izdzerot daudzas jo daudzas glāzītes ar visādiem ļaudīm un uzzinot dažnedažādus šā kvartāla noslēpumus.

- Kā uzdevumā tad jūs strādājat? - viņš noprasīja, pēkšņi kļuvis naidīgs.

- Bet... es nestrādāju neviena uzdevumā...

Ar vienu vienīgu skatienu viņam lika saprast:

“Tu melo!”

Pēc tam, paraustot plecus, saimnieks vēl noteica:

- Jo ļaunāk!

- Ko tad jūs nodomājāt?

- Atzīstieties, ka jūs jau šajā kvartālā ošņājāties!

- Es? Es jums zvēru...

Tā bija taisnība. Viņš gribēja parādīt savu labo gribu. Otrs klusēdams viņu nopētīja, likās šaubāmies, pēc tam nopūtās:

- Es jūs noturēju par grāfa draugu.

- Kāda grāfa?

- Nav svarīgi, ja jau tā nav. Jums ir tāda pati gaita, un dažbrīd jūs tādā pašā veidā izriežat plecus.

- Vai jums šķiet, ka Žandro jaunkundze devusies pie grāfa?

Pomcls neatbildēja, jo bija ieraudzījis Luiju, kas parādījās Fontcna ielas stūri. Tā kā viņš aizgāja Plaušas ielas virzienā, nācās domāt, ka Luijs apmetis likumu. Viņš likās apmierinātāks nekā tad, kad aizgāja. Un izskatījās tā, it kā tiešām būtu izgājis pastaigā, lai pasildītos saulītē. Viņš nopētīja tukšo ielu visā tās garumā, pec tam - kā cilvēks, kas dodas iedzert godam nopelnītu glāzīti, ienirti tabakas veikaliņā.

- Vai viņš kādreiz iegriežas arī šeit?

Šis “nē” skanēja sausi un kategoriski.

- Viņš izskatās tik nepatīkams.

- Ir daudzi cilvēki, kuri izskatās nepatīkami, bet to ir grūti mainīt.

Vai viņš, to teikdams, domāja Mcgrē? Saimnieks turpināja, it kā runādams ar sevi pašu, kamēr no virtuves skanēja trauku šķinda:

- Un vēl - ir cilvēki, kuri runā patiesību, bet ir arī tādi, kuri to nedara.

Megrē likās, ka viņu tikai kāds nieks šķir no svarīgiem atklājumiem, taču šis nieks nelaimīgā kārtā bija — šī resnā, ar kal vadošu piesātinātā vīra uzticēšanās. Varbūt jau bija par vēlu to iegūt? Megrē noteikti bija to zaudējis, paziņodams, ka nav grāfa draugs. Viņam likās, ka visu šo ritu viņu vajā neveiksmes.

- Esmu no privātdetektīvu aģentūras, - viņš uz labu laimi sacīja.

- Paskat tik!

Viņa priekšnieks taču piekodināja policiju šajā lietā nejaukt.

Viņam nācās melot, lai uzzinātu patiesību. Sājā bridi viņš būtu daudz ko devis, lai kļūtu divdesmit gadus vecāks un iegūtu krodziņa saimnieka svaru un pieredzi.

- Es jau domāju, ka te kaut kas tāds notiks.

- Pats redzat, ka notika ari!

- Tātad jums šķiet, ka viņa neatgriezīsies?

Megrē droši vien visu laiku trāpīja garām, jo

Pornels tikai paraustīja plecus - ne bez zināmas nožēlas. Tātad vajadzēja pamēģināt ko citu.

- Tagad ir mana reize uzcienāt, - Megrē ieteicās, norādīdams uz māla krūkām.

Vai saimnieks atteiksies ar viņu saskandināt? Vīrs vēlreiz paraustīja plecus un norūca:

- Šajā laikā labāk būtu izdzert pudeli vīna.

Viņš nokāpa pagrabā to uzmeklēt. Megrē jau tagad jutās saguris ļiēc visiem šodien izdzertajiem kal-vadosiem, turpretī Pomela gaita joprojām bija noteikta, un bezmargu kāpnes uz pagrabu viņu nebiedēja.

- Redziet, jaunais cilvēk, lai sekmīgi melotu, ir jābūt vecam mērkaķim.

- Jums šķiet, ka es...

Saimnieks piepildīja glāzes.

- Kurš tad būtu uzdevis privātdetektīvu aģentūrai ar to nodarboties? Taču ne jau grāfs, vai ne? Vēl jo mazāk - Žandro kungi, ne tēvs, ne dēls. Kas attiecas uz Ibēra kungu...

- Kas tas par lbēru?

- Redziet pats! Jūs pat nepazīstat šo ģimeni!

- Vai tad ir vēl kāds dēls?

- Cik šajā ielā ir namu?

- Es nezinu... Četrdesmit?... Piecdesmit?...

-Tā, tā! Saskaitiet tos... Un pēc tam pieklauvējiet pie katrām durvīm pēc kārtas! Varbūt atradīsiet kādu, kas jums pastāstīs. Bet es gan lūgšu mani atvainot. Es jūs nesviežu ārā. Varat palikt šeit, cik ilgi vien gribat. Tikai es tagad iešu pagulēt, šī ir mana diendusas stunda, kuru es svēti ievēroju.

Aiz letes bija krēsls ar salmu sēdekli, un Po-mcls apsēdās tajā, pagriezis apmeklētājam muguru, sakrustoja rokas uz vēdera, aizvēra acis un likās uzreiz iegrimstam snaudā.

Kad vairs nekas nebija dzirdams, viņa sieva pabāza galvu virtuves durvīs - vienā rokā viņai bija lupata, otrā - šķīvis, palūkojusies viņa atgriezās pie traukiem, bet Mcgrē tāds kā nokaunējies atgriezās pie loga.

IV nodaļa VECAIS KUNGS NO BUĀ AVĒNIJAS

Ar Mināru bija norunāts, ka viņš - tad, kad atgriezīsies no Konflānas, - ienesīs zīmīti Rišāra Lenuāra bulvāra dzīvoklī, lai paziņotu jaunumus.

- Bet tas taču jums nemaz nav pa ceļam! -Megrē iebilda.

Un saņēma parasto atbildi:

- Tam nav nozīmes.

Megrē uzdeva viņam arī jautājumu - kautrīgi, jo nevēlējās flautistu izbiedēt.

- Kojās domājat sacīt, kad būsiet tur? Kājās ar viņiem runāsiet?

Taču tikai tagad - to atminoties, kad jau bija pagājusi šī satraucošā diena un Megrē devās mājup pa platajiem, apgaismotajiem bulvāriem, viņš jutās izbijies, jo mūziķis bija atbildējis:

-Ganes izdomāšu. Nebīstieties!

Tomēr - pēc ilgstošās nospiestības - vai nu nomācošā “Vecā Kalvadosa” saimnieka, vai daudzo kopš paša rīta izdzerto glāzīšu dēļ - pēcpusdienā Megrē tomēr sajutās labāk.

Ar viņu notika tādas pārvērtības, kuru norisi viņš vēl neapjauta, Megrē nenāca ne prātā, ka turpmāk viņu šādas atklāsmes piemeklēs bieži, un, pateicoties tām, viņš Orlevras krastmalā kļūs leģendārs.

Pagaidām bija tikai patīkams siltums visā ķermenī, mazliet stingrāka gaita un vairāk noteiktības, uzlūkojot cilvēkus, gaismēnas, fiakrus un tramvajus.

Vēl nupat Šaptāla ielā viņš dusmojās uz savu šefu par to, ka tas bija viņam atļāvis nodarboties ar šo izmeklēšanu, un pat iedomājās, ka varbūt Le Brets apzināti izspēlējis ar viņu nelāgu joku.

Vai tad viens pats viņš varēja doties uzbrukumā tādam cietoksnim kā Baltazāru savrupnams? Vai tad tā viņi strādāja - šefa brigādes dūži? Viņu rīcībā taču bija visvisādi līdzekļi, dosjē, kartotēkas, līdzstrādnieki it visur, ziņotāji. Ja bija vajadzība izsekot desmit personas, tad to uzņēmās desmit inspektori - katrs gāja pa pēdām savam uzraugāmajam.

Taču tagad pēkšņi Megrē jutās apmierināts, ka ir viens pats, viens un brīvs, un varēja izošņāt visus kaktus pēc paša patikas.

Viņš nenojauta ne tik, ka reiz tieši tāda būs viņa metode un ka tad, kad viņš pats būs kļuvis par specializētās brigādes šefu un viņa rīkojumiem paklausīs vesela maza policistu armija, viņam tāpat gadīsies pašam kādu uzmanīt, izsekojot aizdomās turēto pa ielām un stundām gaidot kādā bistro.

Pirms aiziešanas no “Vecā Kal vadoša”, kur Pomels pret viņu izturējās vislielākajā mērā vienaldzīgi, viņš bija vēl divreiz piezvanījis pa telefonu. Vispirms - Urbēnam, jo Līzas Žandro fiak-ra krāsojums liecināja, ka tas pieder šai sabiedrībai. Pie telefona viņam nācās ilgi gaidīt.

- 48. numurs ir no La Vileta staļļiem Kučieri sauc Ežēns Komijs. Viņš šodien sāka darbu divpadsmitos. Nav daudz cerību, ka viņš varētu atgriezties staļļos pirms pusnakts.

- Vai jums nav prātā, kur es varētu viņu satikt?

- Viņš parasti apstājas stāvvietā Sentogistēna laukumā, bet viss ir atkarīgs no tā, cik tālu viņam jābrauc. Tur ir mazs restorāniņš, kas saucas “Ran-devū”. Kā rādās, tad katrā izdevīgā brīdī viņš tur iegriežas kaut ko iekost vai iedzert glāzīti.

Otrajā reize Megrē zvanīja uz prefektūru, auto inspektoram. Nācās gaidīt včl ilgāk, kamēr pēc numura tika sameklēts auto īpašnieka uzvārds. Tā kā Megrē teicās zvanām no komisariāta, viņam piedāvāja pārzvanīt.

- Es labprātāk pagaidītu pie aparāta!

Galu galā viņam paziņoja uzvārdu un adresi: marķīzs dc Bazankūrs, Gabriela avēnijā 3.

Vēl viens bagāto kvartāls, atkal viena savrupmāja, ar logiem uz Elizejas laukiem. Megrē nevarēja atļauties iet un vienkārši zvanīt pie durvīm. Viņš pa ceļam iegāja kādā tabakas bodītē un piezvanīja pa telefonu.

- Vai es varētu runāt ar marķīzu de Bazankū-ru,lūdzu?

Atbildēja aizsmakusi balss:

- Vai personīgi?

Un tad, kad Megrē atbildēja apstiprinoši, balss sacīja:

- Marķīza kungs nomira pirms trim mēnešiem.

Te Megrē diezgan naivi pavaicāja:

- Vai tad viņa vietā tur neviena nav?

- Kā, lūdzu? Es nesaprotu. Visa viņa mantība ir pārdota, vairs palikusi tikai savrupmāja, kurai vēl nav atradies pircējs.

- Vai jūs nezināt, kas nopirka dionbutonu?

- Kāds mehāniķis no Akāciju ielas, pie Grand-armē avēnijas. Es aizmirsu viņa uzvārdu, bet domāju, ka tajā ielā nevienas citas mehāniskās darbnīcas nav.

Pulksten piecos Megrē ar metro nokļuva Zvaigznes laukumā un tiešām atrada norādītajā ielā garāžu, taču darbnīca bija ciet, tikai uz durvīm uzsprausts papīriņš ar uzrakstu:

“Apvaicāties blakus”.

Blakus vienā pusē bija kurpniekdarhnīca, otrā bistro. Tātad apvaicāties vajadzēja bistro. Nelaimīgā kārtā vīnlirgotājs neko nevarēja pateikt.

- Dedē te šodien nav rādījies. Ziniet, viņš labo mašīnas. Un reizēm dodas izbraukumos pie klientiem.

- Vai jūs nezināt viņa mājas adresi?

- Viņš dzīvo mēbelētās istabās pie Ternu laukuma, bet es nezinu numuru.

- Vai viņš ir precējies?

Megrē nejutās ne par ko pārliecināts, arī pārak daudz jautāt neuzdrošinājās, taču viņam nāca prātā, ka šis Dedē varētu būt visai īpašas kategorijas kungs - ja gadījumā viņam bija mīļākā, tad to visdrīzāk varēja sameklēt uz ielas kaut kur starp Zvaigznes laukumu un Ternu laukumu.

Pārējo pēcpusdienas daļu Megrē pavadīja, meklējot kučieri Komiju. Viņš ierīkojās uz gaidīšanu “Randevū”.

- Reti gadās, ka viņš tik ilgi neienāk iemest kādu glāzīti.

Nelaimīgā kārtā tieši šodien bija tā retā reize. Šodien braucieni nekādi nenoveda Komiju viņa miera ostā Sentogistēna laukumā.

Megrē visbeidzot devās mājup un iegāja vārtu velvē. Viņu ieraudzījusi, durvju sardze atvēra lodziņu stiklotajās durvīs.

- Megrē kungs!... Megrē kungs!... Man jums nododams kas svarīgs...

Tā bija zīmīte, kuru viņam ieteica izlasīt pirms ieiešanas dzīvoklī.

Nekāpiet tūlīt augšā uz šuvu dzīvokli. Man vispirms ar jums jārunā. Es gaidīju, cik ilgi vien varēju. Nāciet mani uzmeklēt “Klišī alusbārā”! Jaunkundze ir augšā, kopā ar jūsu sievu.

Jums padevīgais

Zistēns Minārs.

Pēkšņi bija satumsis. Iznācis atkal uz ielas, Megrē pacēla galvu, redzēja nolaisto aizkaru savā dzīvoklī un iedomājās abas sievietes mazajā ēdamistabā, kura kalpoja arī par salonu. Ko gan viņas varēja viena otrai sacīt? Megrē kundze - to viņš varēja iedomāties - noteikti klāja galdu, varbūt viņas ēda vakariņas?

Megrē iekāpa metro, izkāpa Blanšas laukumā un iegāja plašajā alusbāra zālē, kur oda pēc alus un kāpostiem. Mazais orķestris - pieci mūziķi -tobrīd spēlēja. Zistēns nespēlēja flautu, bet kontrabasu, un aiz šī milzīgā instrumenta viņš likās vēl smalkāks.

Megrē apsēdās pie viena no marmora galdiņiem un šaubīgi pasūtīja kāpostus un kausu alus. Beidzis spēlēt, Minārs viņam piebiedrojās.

- Lūdzu, piedodiet man, ka aicināju jūs šurp; man bija svarīgi ar jums parunāt, pirms jūs pats ar viņu runāsiet.

Viņš bija ļoti norūpējies, varbūt arī uztraucies, un arī Megrē tagad sajuta uztraukumu.

- Es nebiju iedomājies, ka viņas māsai, kura ir precējusies, ir cits uzvārds. Tāpēc man vajadzēja diezgan daudz laika, lai viņu atrastu. Māsasvīrs strādā uz dzelzceļa. Viņš ir vilciena pavadonis un parasti nav mājās divas vai trīs dienas pēc kārtas. Viņi dzīvo mazā mājiņā, zaļumos, vīna kalna nogāzē, ar baltu kazu pie mietiņa un dārzeņu dobēm aiz dzīvžoga.

- Vai Zermēna bija tur?

- Kad es ierados, viņas abas sēdēja pie galda un ņēmās ar asinsdesām, tur šausmīgi oda pēc sīpoliem.

- Vai māsa vēl nav dzemdējusi?

- Vēl ne. Viņas gaidīja. Kā šķiet, gaidīt vēl nāksies vairākas dienas. Es sacīju, ka esmu apdrošināšanas aģents un esmu uzzinājis, ka jaunā sieviete gatavojas dzemdēt, tāpēc iesaku viņai parakstīt polisi, jo šis ir vispiemērotākais brīdis.

Vijolnieks, kurš bija arī diriģents, pavicināja partitūru un pieklaudzināja ar lociņu pie pults -Zistēns atvainodamies kāpa atpakaļ uz estrādes. Kad Žistēns atgriezās, viņš steidzīgi noteica:

- Nebīstieties! Es domāju, ka viss nokārtosies.

Esmu diezgan pieredzējis apdrošināšanas lietās, jo tā ir manas sievas jājamzirdziņš. Viņa apgalvo, ka man nav atlicis dzīvot ne trīs gadus, un ka... Bet tam nav nozīmes! Žcrmēna ir diezgan izskatīga meitene, pilnīga, ar bieziem matiem, kurus viņai grūti nākas savaldīt, un acīm, no kuru skatiena paliek tā jocīgi ap dūšu. Pats redzēsiet! Viņa visu laiku mani pētīja. Un tūlīt noprasīja, kurai sabiedrībai es strādāju. Es viņai nosaucu vienu, uz labu laimi, un tad viņa gribēja zināt, kas ir mans priekšnieks. Viņa uzdeva man vēl arī citus jautājumus un beigās teica:

“Man veselus trīs mēnešus bija draugs, kas strādāja tajā sabiedrībā.” -

Pēc tam, bez kādas pārejas noprasīja:

“Vai tas bija Luijs, kas jūs atsūtīja šurp?” Viņam atkal nācās kāpt uz estrādes, un visu laiku, spēlēdams Vīnes valsi, mūziķis meta skatienus uz Megrē pusi, it kā viņu mierinādams. Viņš likās sakām: “Nebīstieties! Pagaidiet turpinājumu!”

Bet turpinājums bija šāds:

- Es viņai sacīju, ka Luijs tas nav.

“Bet grāfs tas nevar būt ne tik!” viņa lūkoja izdibināt.

“Nē.”

“Kas attiecas uz Rišāra kungu... Sakiet, lūdzami! Vai tikai jūs neesat no Rišāra cilvēkiem?”

Vai varat iedomāties, kas tā ir par meiteni? Man vajadzēja izlemt, ko darīt. Māsa ir jaunāka par viņu. Viņa ir precējusies tikai gadu. Viņa bijusi apkopēja Senlazāra kvartālā, kur iepazinusies ar savu vīru. Zermēna nemaz nebūtu dusmīga, ja izdotos māsu pārsteigt. Ja gribat zināt manas domas, šai meitenei patīk citus pārsteigt. Viņa grib izlikties interesanta, lai tas maksātu, ko maksādams, vai saprotat?

Viņa noteikti sapņojusi kļūt aktrise. Pēc tam, kad bija paēdusi, viņa sāka smēķēt cigareti, taču bija redzams, ka viņa nemaz neprot smēķēt.

Mājiņā ir tikai viena istaba - ar lielu gultu un jaunlaulāto fotogrāfija ovālā rāmī.

“Kā es varu būt pārliecināta, ka jūs neesat no Rišāra cilvēkiem?”

Viņas acis šķielē, un reizēm runājot to var manīt - skatiens sastingst. Tas ir mulsinoši. Varētu domāt, ka viņa vairs neapzinās, kas notiek, kad acis saiet šķērsām, bet tas ir tikai tāds iespaids, jo īstenībā viņa nemaz nezaudē galvu.

“Vai redzi, Olga,” viņa pagurusi sacīja māsai, “cik tā augstākās sabiedrības dzīve ir sarežģīta? Es jau tev teicu, ka tas slikti beigsies.”

Es vaicāju, kad viņa domā atgriezties darbā.

“Es domāju, ka nemūžam neatgriezīšos tajā midzenī.”

Un visu laiku viņa gribēja uzzināt... Tad...

Mūzika! Flautista skatiens lūdza Mcgrē būt pacietīgam un neuztraukties.

- Lūk! Ja esmu slikti darījis, tad - jo ļaunāk man. Es pastāstīju viņai patiesību.

- Kādu patiesību?

- Ka jaunkundze sauca palīgā, ka Luijs man iezvēla ar dūri, ka jūs bijāt tur aizgājis, bet jums parādīja meiču kreklā un apgalvoja, ka tā esot Zermēna. Viņa saskaitās. Es pateicu, ka šī nav oficiāla izmeklēšana, ka jūs ar šo lietu nodarbojaties privātā kārtā, ka jūs gribētu viņu redzēt, un es vēl nebiju beidzis runāt, kad viņa jau sāka ģērbties. Man vēl tagad viņa ir acu priekšā - biksēs ar saitēm un korsetē -rakņājamies ceļasomā un atvainojamies māsai.

“Saproti,” viņa māsai sacīja, “bērns taču beigu beigās nāks pasaulē pats, bet man šis ir dzīvības un nāves jautājums.”

Es biju apjucis, taču domāju, ka jums būs derīgi to visu uzzināt. Nezināju, kurp viņu vest. Tāpēc aizvedu pie jums. Es gan klusām aprunājos ar jūsu sievu - kāpnēs. Mans Dievs, cik jums ir laipna sieviņa! Es teicu, lai viņa nelaiž to meiteni prom.

Vai jūs uz mani dusmojaties?

Kā gan Mcgrē būtu varējis uz flautistu dusmoties? Mcgrē nejutās īpaši nomierinājies, tomēr nopūtās:

- Varbūt tā arī ir labāk.

- Kad es jūs redzēšu?

Megrē atcerējās, ka viņam pusnaktī jāpārķer kučieris Komijs.

- Varbūt šovakar pat.

- Ja es jūs neredzēšu, tad atļaušos rit no rīta iegriezties pie jums, tagad es zinu to māju. Ak, jā! Vēl viens sīkums...

Viņš izskatījās noraizējies un šķita šaubāmies.

- Viņa man vaicāja, kas apmaksās izdevumus, un es viņai teicu... Es nezināju, ko atbildēt. Es teicu, lai viņa neraizējas... Bet, ziniet, ja jums tas būtu grūti, tad es...

Šajā reizē, mūzikai spēlējot, Mcgrē aizgāja -un steidzās uz metro. Viņš juta zināmu satraukumu, redzot durvju apakšā spīdam gaismu, bet viņam nenācās meklēt kabatā atslēgu, jo Mcgrē kundze vienmēr pazina viņa soļus.

Viņa sazvērnieciski uzlūkoja vīru, jautri noteikdama:

-Tevi gaida apburoša jauna meitene.

Bravo, Megrē kundze! Viņa nemaz to neteica ironiski. Viņa gribēja būt laipna. Tur sēdēja šis fenomens - ar elkoņiem uz galda un netīriem traukiem priekšā, bet cigareti mutē. Viņas lielās acis lūkojās Mcgrē tā, it kā viņa grasītos ģībt. Un tomēr viņa vēl šaubījās.

- Vai jūs tiešām esat no policijas?

Mcgrē parādīja viņai savu apliecību, un meitene vairs nenolaida acis no viņa. Meitenei priekšā bija arī maza glāzīte: Megrē kundze bija viņu pacienājusi ar savu izturēto ķiršu liķieri.

- Es domāju, tu nebūsi ēdis vakariņas?

- Nē, ēdu gan.

- Tādā gadījumā es jūs atstāšu vienus. Man jānomazgā trauki.

Viņa novāca galdu un iegāja virtuvē, bet pēc tam šaubīgi aizvēra durvis.

- Vai arī jūsu draugs ir no policijas?

- Nē, ne gluži! Tā gadījās...

- Vai viņš ir precējies?

- Jā. Es tā domāju.

Viņam bija mazliet neērti - šajā ģimeniskajā gaisotnē, kopā ar šo dīvaino meiteni, kura jutās kā mājās - piecēlās, sakārtoja matu sasuku pie spoguļa virs kamīna un iekārtojās Megrē kundzes klubkrēslā, nomurminādama:

- Vai atļausiet?

Megrē pavaicāja:

- Vai jūs jau sen pazīstat Žandro jaunkundzi?

- Mēs vienlaikus mācījāmies skolā.

- Es domāju, ka jūs esat no Ansvālas, vai ne? Tātad jūs kopā mācījāties Ansvālas skolā?

Viņš izbrīnījās par to, ka Baltazāra kafejnīcu mantiniece mācījusies mazā lauku skoliņā.

- Es gribēju teikt, ka mēs esam viena vecuma, ar dažu mēnešu starpību. Viņai nākammēnes būs divdesmit viens gads, bet man - pēc piecpadsmit dienām.

- Un jūs abas Ansvālā mācījāties vienā klasē? - Megrē pārvaicāja.

- Viņa nē. Viņa bija nodota klosterskolā, Nc-vērā. Bet tas bija vienā laikā.

Viņš saprata. Un kopš šī brīža uzmanījās, lai nesajauktu patieso ar nepatieso, ticamo ar mazāk ticamo un neticamo.

- Vai jūs jau gaidījāt, ka Saptāla ielā kaut kas noliks?

- Es vienmēr domāju, ka tas viss beigsies slikti.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka viņi cits citu nevarēja ciest.

- Kas?

- Jaunkundze un viņas brālis. Es tur kalpoju jau četrus gadus. Iestājos darbā uzreiz pēc kundzes nāves. Jūs jau droši vien zināt, ka viņa gāja bojā vilciena katastrofā - kad brauca uz Vitclas kūrvietu? Tas bija briesmīgi.

Meitene to pateica tā, it kā būtu bijusi klāt, kad no vagonu drupām bija izvilkti simt vai vairāk līķi.

- Kamēr kundze bija dzīva, ziniet, testamentam nebija nozīmes.

- Jūs laikam labi pazīstat šo ģimeni?

- Esmu dzimusi Ansvālā. Ari mans tēvs ir tur dzimis. Mans vectēvs, kas bija vecā grāfa rentnieks, spēlēja biljardu ar veco kungu.

- Kuru veco kungu?

- Tā viņus laukos godā. Vai jums tas nav zināms? Es domāju, ka policija zina visu.

- Jūs droši vien runājat par veco Baltazāra kungu?

- Jā, par Hcktora kungu. Viņa tēvs bija ciema sedlinicks. Viņš zvanīja arī baznīcas zvanus. Divpadsmit gadu vecumā Hektora kungs kļuva par kolportieri. Viņš gāja no fermas uz fermu ar kasti uz. muguras.

- Vai tas bija viņš, kas dibināju Baltazāru uzņēmumus?

- Jā. Tas gan netraucēja viņam būt ar manu vectēvu uz “tu”, līdz pašām beigām. Viņš ilgu laiku bija projām. Bet, kad atgriezās, tad jau bija bagāts, un nāca zināms, ka viņš nopircis pili.

- Kam tad tā pils piederēja?

- Ansvālas grāfam, velns lai parauj!

- Vai tad Ansvālas grāfu vairs nav?

- Vēl viens ir. Jaunkundzes draugs. Vai jūs man neielietu vēl vienu mazu glāzīti liķiera?

- Tas ir no manas sievas dzimtajām vietām.

- Kad es domāju par to, ka šitai švirkai ir pieticis bezkaunības izlikties par mani un gulēt manā gultā! Vai tiesa, ka jūs viņu redzējāt vienā kreklā? Viņa ir resnāka par mani. Par viņas figūru es varētu pateikt tādas lietiņas... Kaut vai krūtis...

- Tātad vecais Baltazārs, kafejnīcu īpašnieks, nopirka Ansvālas pili. Vai viņš bija precējies?

- Viņš bija precējies, taču tolaik viņa sieva jau bija mirusi. Viņam bija meita, skaista sieviete, tikai pārlieku uzpūtīga. Viņam bija arī dēls, Ibēra kungs, bet, lai ko viņš darīja, nekad nekas nebija labi. Tas zēns bija tikpat kluss, cik viņa māsa vīzdegunīga. Viņš daudz ceļoja pa ārzemēm.

- Vai tas viss notika pirms jūsu dzimšanas?

- Protams. Taču tas joprojām turpinās!

Megrē gluži nejauši bija izvilcis kabatas grāmatiņu un sāka pierakstīt vārdus, apmēram tā, kā būtu zīmējis ģenealoģisko koku. Viņš juta, ka, runājot ar tādu meiteni, kāda bija Zermēna, precizitāte ir nenovērtējama.

- Tātad vispirms bija Hektors Baltazārs, kuru jūs saucat par veco kungu. Cik ilgs laiks jau pagājis kopš viņa nāves?

- Pieci gadi. Viņš nomira gadu pirms savas meitas.

Megrē iedomājās Felisjēnu Zandro, kurš pats jau bija vecais kungs, un pabrīnījās:

-Tātad viņš jau bija ļoti vecs?

- Viņam bija astoņdesmit astoņi gadi. Viņš dzīvoja viens pats milzīgā savrupmājā Buloņas meža avēnijā. Un vēl pats vadīja uzņēmumu - ar meitas palīdzību.

- Nevis ar dēla?

- Nekad mūžā! Viņa dēlam pat netika ļauts ieiet tēva uzņēmumos. Viņam maksā tādu kā pensiju. Viņš dzīvo krastmalā, netālu no Jaunā tilta. Viņš ir kaut kas līdzīgs māksliniekam.

- Vienu mirklīti... Buloņas meža avēnija... Viņa meita apprecējās ar Felisjēnu Zandro.

- Tā bija. Bet arī Felisjēna kungam nebija brīv nodarboties ar darījumiem.

- Kāpēc?

- Ka rādās, viņš ļoti sen mēģināja... Viņš bija spēlmanis... Vēl tagad viņš pēcpusdienas pavada zirgu sacīkstēs... Runā, ka viņš izdarījis ko nelāgu ar vekseļiem vai čekiem. Sievastēvs pēc tam ar viņu vairs nekad nerunāja neviena vārda.

Tālāk Megrē uzzināja par savrupmāju Buloņas meža avēnijā - vienu no neglītākajām un bezgaumīgākajām visā Parīzē, ar viduslaicīgicm tornīšiem un vitrāžām. Viņš izvaicāja arī par vecā vīra izskatu - ar asām līnijām veidoto seju, krīta bālo ādu, garo un balto vaigubārdu un vizītsvārkiem, kuri atklāja tikai divas baltas uzkrekla svītriņas gar melnās kaklasaites malām.

Ja viņš būtu zinājis vairāk par Parīzes augstāko aprindu dzīvi, tad atcerētos, ka vecais Baltazārs bija novēlējis savu savrupmāju valstij ar visām gleznām, kuras bija tur sakrājis, - ar noteikumu, ka tur tiks ierīkots muzejs. Pēc viņa nāves par to daudz runāja. Ilgāk nekā gadu eksperti strīdējās par to vērtību, un beigu beigās valsts no mantojuma atteicās, jo lielākā daļa gleznu izrādījās viltotas.

Megrē vēlāk atcerējās redzējis arī meitas portretu - viņas mati bija saņemti mezglā uz kakla, siluets kā imperatrisei Eiženijai, un seja tikpat salta kā dinastijas dibinātājam.

Felisjēnu Zandro viņš pazina - krāsotās ūsas, gaišās getras un spieķi ar zeltīto rokturi.

- Kā liekas, vecais nevarēja ciest nevienu, ieskaitot savu paša dēlu, pēc tam arī znotu un galu galā pat Rišāra kungu, kuru viņam vēl pietika laika iepazīt. Izņēmumi bija tikai meita un arī mazmeita, Līzas jaunkundze. Vecais apgalvoja, ka šīs abas vienīgās atsitušās viņā, un atstāja sarežģītu testamentu. Brakemāna kungs jums par to pastāstīs.

- Kas ir Brakemāna kungs?

- Viņa notārs. Viņam ir astoņdesmit gadu. Visiem no viņa bail, jo viņš zina.

- Zina - ko tad?

-To man neviens nav teicis. Visam jāatklājas, kad Līzas jaunkundzei paliks divdesmit viens gads, tāpēc viņi visi šobrīd tā satrakojušies. Es neesmu nevienā pusē... Ja es būtu gribējusi...

Megrē uznāca iedvesma.

- Rišāra kungs? - viņš noprasīja, iesaistīdamies spēlē.

- Viņš diezgan tika izskraidījies man pakaļ. Bet es viņam skaidri pateicu, ka nekas nebūs, -un ieteicu nodarboties ar Mārī.

“Viņa ir pietiekami liela dumiķe, lai ļautu sevi apmuļķot,” es viņam skaidri pateicu.

- Un viņš sekoja jūsu padomam?

- To es nezinu. Ar tādiem ļautiņiem nekad neko nevar saprast. Ja vēlaties zināt manas domas - es gan viņus pazīstu! Viņi visi ir tādi kā jukuši.

Kamēr viņa tā runāja, meitenes acis bija iz-velbtākas nekā jebkad, skatiens mulsinoši stings. Viņa pieliecās tuvāk Megrē. Varēja domāt, ka meitene grasās viņam pieķerties ar rokām.

- Vai arī Luijs ir no Ansvālas?

- Viņš ir mūsu bijušā skolotāja dēls. Taču daži apgalvo, ka īstenībā viņš esot kirē dēls.

- Vai viņš ir Rišāra kunga pusē?

- Ko jūs runājat? Viņš taču visu laiku pavada, mīdams jaunkundzei uz papēžiem. Viņš palika kopā ar veco kungu līdz pašai vecā nāvei. Luijs viņu kopa slimības laikā, viņam vajadzētu zināt vairāk nekā jebkuram citam, varbūt pat vairāk, nekā zina Brakemāna kungs.

- Vai viņš ar jums nekad nav lakstojies?

-Viņš?'

Un meitene sāka smieties.

- Viņš gan izskatās tāds, kas varētu to darīt! Viņš, ar visām savām melnajām spalvām, izskatās pēc tāda. Bet vispirms jau - viņš ir daudz vecāks, nekā izskatās. Viņam ir vismaz piecdesmit pieci gadi. Un viņš nemaz nav īsts vīrietis. Vai saprotat? Tāpēc jau Luija kundze un Albērs...

- Piedodiet! Kas ir Albērs?

- Sulainis. Arī viņš ir no Ansvālas. Līdz divdesmit viena gada vecumam viņš bija žokejs.

- Piedošanu! Mani izvadāja pa visu māju, bet es neredzēju istabu, kur...

- Tāpēc, ka viņš guļ virs staļļiem, kopā ar Zeromu.

- Zeromu?

- Felisjēna kunga kučieri. Vēl ir Arsēns - šoferis, kas ir precējies, viņiem ir bērns, un viņš guļ savās mājās.

Megrē jau bija pieskribelējis savu kabatas grāmatiņu ar vārdiem visos iespējamajos virzienos.

- Ja kāds ir uz jaunkundzi šāvis - un es nemaz par to nebrīnītos, tad tas noteikti ir Rišāra kungs - pēc kāda no viņu garajiem strīdiem.

- Vai viņi bieži strīdas?

- Patiesību sakot, katru dienu. Vienā reizē Ri-šārs viņai tā saspieda rokas, ka viņa nedēļu staigāja ar ziliem riņķiem kā aprocēm. Taču viņa aizstāvas, arī viņš ir saņēmis spērienus pa kājām un varbūt pat augstāk. Es tomēr varētu derēt, ka šauts nav uz jaunkundzi.

- Uz ko tad?

-Uz grāfu!

- Kādu grāfu?

- Vai tad jūs neko nesaprotat? Uz grāfu d’An-svalu.

-Tiesa gan! Ir taču vēl ari grāfs d’Ansvāls.

- Tā grāfa mazdēls, kas pārdeva pili vecajam Baltazāram. Tā bija jaunkundze, kas viņu sameklēja, es pat nezinu, kur.

- Vai viņš ir bagāts?

- Viņš? Viņam nav neviena sū.

- Un viņš apmeklē šo māju?

- Viņš apmeklē jaunkundzi.

- Viņš... Es gribēju sacīt...

- Vai jūs man vaicājat, vai viņš ar jaunkundzi guļ? Es nedomāju vis, ka viņš gribētu ko tādu darīt. Vai tagad jūs saprotat? Viņi visi ir uz nažiem. Plēšas kā suņi. Vienīgi Ibēra kungs neliekas ne par ko zinis, bet abi pārējie, brālis un māsa, katrs no savas puses mēģina padarīt viņu par grēkāzi.

- Jūs runājat par Ibēru Baltazāru, vecā kunga dēlu? Cik viņam gadu?

- Kādi piecdesmit? Varbūt mazliet vairāk? Viņš ir ļoti smalks kungs, ļoti labi audzināts. Kad viņš atnāk, tad vienmēr ar mani parunājas. Lai nu viens saka! Šajā stundā vairs nav neviena vilciena uz Konflānu, man kaut kur jāpārguļ. Vai jums te ir kāda lieka gulta?

Viņas skatienā bija kaut kas tik provocējošs, ka Megrē noklepojās un neviļus pavērās uz virtuves durvīm.

- Nelaimīgā kārtā mums nav viesistabas, kas domāta draugiem. Mēs tikai nupat te ievācāmies.

- Tātad jus esat jaunlaulātie?

Šiem vārdiem viņas mutē bija tāda kā nekaunīga pieskaņa.

- Es atradīšu jums istabu viesnīcā, šajā pašā kvartālā.

- Vai tad jūs jau ejat gulēt?

- Man vēl pilsētā sarunāta tikšanās.

- Tā ir taisnība, ka policistiem bieži neiznāk pavadīt nakti savā gultā. Cik jocīgi, jūs nemaz nelīdzināties policistam. Es vienu pazinu - mūsu kvartāla seržantu, liela auguma tumšmati, Leonāru...

Megrē nemaz negribējās to zināt. Kā likās, viņa pazinusi daudzus jo daudzus vīriešus, arī apdrošināšanas aģentu.

- Jādomā, ka vel būšu jums vajadzīga? Ir viena iespēja - es varu atgriezties pie viņiem, it kā nekas nebūtu noticis. Un es varētu katru vakaru pastāstīt jums, kas tur notiek.

Virtuvē varēja dzirdēt katlu šķindu, bet ne jau tā bija par iemeslu Megrē atteikumam. Vienkārši Žermēna viņu biedēja.

-Tad redzēsimies rit. Ja jūs nāktu man līdzi...

Pirms uzlikt cepuri un vilkt mugurā mēteli, viņa vēlreiz sakārtoja matus pie spoguļa un pakampa ķiršu liķiera karafi:

- Vai atļausiet? Es tik daudz runāju, tik daudz atcerējos! Vai jūs pats nedzerat?

Nebija nekādas jēgas atzīties, cik daudzas kalvadosa glāzītes viņam nācās pret savu gribu izdzert šīs dienas laikā.

- Man noteikti jums vēl ir daudz kas stāstāms. Ir cilvēki, kas raksta romānus, bet nav piedzīvojuši ne ceturto daļu no tā, ko esmu piedzīvojusi es. Ja es sāktu rakstīt...

Viņš iegāja virtuvē un noskūpstīja sievu uz pieres. Sieva jautri uzlūkoja viņu, viņas acīs bija iedegusies maza, šķelmīga liesmiņa.

- Var gadīties, ka es atgriezīšos diezgan vēlu.

Sieva pasteidzināja:

- Nekavējies, Žil!

Dažas mājas tālāk, pie Voltēra bulvāra, bija mēbelētas istabas. Uz ielas Zermēna tīšuprāt ieķērās savam pavadonim elkonī.

- Mani papēži ir Luija XV stilā...

Velna būšana! Viņa taču bija radusi staigāt koka tupelēs.

- Man liekas, ka jums ir ļoti jauka sieva. Viņa ļoti labi gatavo.

Megrē neiedrošinājās iedot viņai naudu, lai samaksātu par istabu. Viņš iegāja viesnīcas administrācijas telpās un nosarka tad, kad naktssargs viņam vaicāja:

- Uz visu nakti vai tikai uz brītiņu?

- Uz visu nakti. F’aliks tikai jaunkundze...

Kamēr sargs pārlūkoja atslēgu dēlīti, Žermēna balstījās uz viņa rokas - tagad, kad nebija jāiet, bez jebkāda attaisnojuma.

- 18. numurs. Tas ir trešajā stāvā, pa kreisi. Pagaidiet, es jums iedošu dvieļus.

Mcgrē bija neērti atcerēties, kā viņš no meitenes atvadījās. Uz kāpnēm bija sarkans paklājs. Meitenei vienā rokā bija divi dvieļi, otrā atslēga ar misiņa plāksnīti. Naktssargs atkal iedziļinājās avīzes lasīšanā.

- Vai esat pārliecināts, ka jums nav man nekas jautājams?

Viņa kavējās uz apakšējā pakāpiena. Meitenes acis bija izvalbītas, šķielējošas vēl vairāk nekā agrāk. Nez kāpēc viņam ienāca prātā ekstāze, kāda pārņēma tēviņu pēc kopošanās.

- Nē... Šodien nē... - viņš noburkšķēja.

- Es aizmirsu, ka jums norunāta tikšanās.

Viņas valgā lūpa bija ironiski savilkta.

- Tātad - rit?

- Jā, rit.

Lai vai kā, bet tieši tā arī vajadzēja nolikt. Megrē vēl nebija pieredzes. Viņš atcerējās tikai netīrās veļas smārdu - tai brīdī, kad steidzās uz metro kāpnēm un ar klikšķi aizcirtās automātiskās durvis, pēc tam sekoja garš brauciens pazemes tumsībā kopā ar siluetiem, kuri zvārojās līdz ar katru sastāva kustību, kamēr elektriskā gaisma apgaismoja sejas un miegainās acis.

Mcgrč ienira tukšajās, slikti apgaismotajās ieliņās un pie Vileta vārtiem uzmeklēja plašu rat-nīcu ar fiakriem, gaisā saslietām ilksīm un staļļu silto dvesmu pagalmā.

- Komijs? Nē, viņš vēl nav atgriezies. Vai vēlaties viņu pagaidīt?

Tikai pusvienos nakti ieradās galīgi piedzērušais kučieris un viņu izbrīnīti uzlūkoja.

- Mazā jaunkundzīte no Šaptāla ielas? Pagaidiet! Tā ir tā, kas man iedeva vienu franku dzeramnaudas. Un garais tumšmatis...

- Kāds garais tumšmatis?

- Tas, kas mani apturēja Blanšas ielā, velns parāvis, un teica, lai braucu uz Šaptāla ielu un apstājos pie... pie... neatceros numuru. Tas gan ir jocīgi, ka es nekad neatceros ciparus... Manā darbā taču...

- Vai jūs viņu aizvedāt uz staciju?

- Uz staciju? Kādu staciju?

Viņa acis bija pavisam ūdeņainas, un Megrē steigšus glāba savas bikses no zelējamās tabakas, kuru viņš izspļāva tieši savā priekšā.

- Vispirms - tas nebija uz staciju... Bez tam... Bez tam...

Megrē ieslidināja viņam saujā franku - tāpat kā jaunkundze.

- Tā bija viesnīca, kas ir pretī Tilerijām, tādā mazā laukumā... Paga! Tāds vārds kā piemineklim... Es vienmēr jaucu tos arhitektūras pieminekļus... Luvras viesnīca... Nāc, ķēvīt...

Metro vairs negāja, tāpat autobusi un tramvaji, un Megrē nācās iet kājām pa nebeidzamo Flandrijas ielu, lai tiktu līdz kādam dzīvākam kvartālam ar labāku satiksmi.

Klišī alusbārs droši vien jau bija ciet, un Zis-tčns Minārs - atgriezies savā Angjēna ielas dzīvoklī, kur izskaidrojās ar sievu.

V nodaļa MEGRĒ PIRMĀS AMBĪCIJAS

Viņš skuvās pie spoguļa, pakarinājis to pie loga bultas ēdamistabā. Tā bija kā mānija - no rīta uzturēties tur, kur uzturējās sieva, ģērbjoties visās istabās - varbūt tie bija jaukākie viņu kopdzīves mirkļi. Ir tiesa, ka Megrē kundzei piemita kāda slavējama īpašība: viņa no rīta bija tikpat svaiga un vēlīga kā vakarpusē. Viņi atvēra logus un ieelpoja āra gaisu. Varēja dzirdēt āmura dunoņu - kaut kur kala dzelzi, brauca smagās mašīnas, zviedza zirgi, augšup cēlās pat karsti garaiņi no zirgāboliem - tur tīrīja kravu pārvadāšanas uzņēmuma staļļus tepat kaimiņos.

- Vai tu domā, ka viņa tiešām ir ķerta?

- Ja viņa būtu palikusi savā ciematā, apprecējusies un laidusi pasaulē desmit bērnus, varbūt to nevarētu manīt. Varbūt viņi tikai nebūtu visi no viena tēva, tas arī viss.

- Paskat tik, Megrē! Man šķiet, ka tas ir tavs draugs, kas tur pastaigājas pa ietvi.

Viņš pieliecās, vaigu noziepējis, - un pazina Zistēnu Mināru, kas pacietīgi viņu gaidīja.

- Vai tu neaicināsi viņu augšā?

- Nav vērts. Būšu gatavs pēc piecām minūtēm. Vai tu šodien domā kur iziet?

Megrē reti vaicāja sievai, ko viņa pa dienu darīs, un viņa tūlīt uzminēja, kāpēc.

- Tu gribi, lai es apstrādāju to jaunkundzi?

- Ļoti iespējams, ka man nāksies tev ko tādu palūgt. Ja es viņu atstāšu Parīzē, tad no viņas jāizdabū viss, lai tas maksātu, ko maksādams, jo Dievs vien zina, kam un ko viņa vēl stāstīs pēcāk.

- Vai tu tagad dosies pie viņas?

- Tūlīt pat.

- Viņa būs gultā.

- Iespējams.

- Varu derēt, ka tev būs grūti no turienes iz-gumzāties ārā.

Kad Megrē iznāca no velves, Minārs tuvojās viņam un sāka iet blakus, gluži nepiespiesti noprasīdams:

- Ko mēs darīsim, šodien, šef?

Vēlāk Megrē to atcerēsies - jo trauslais flautists bija pirmais, kas nosauca viņu par šefu.

- Vai jūs viņu redzējāt? Vai ziņas dabūjāt? Es tikpat kā neesmu gulējis. Tieši tobrīd, kad gribēju laisties miegā, man prātā iešāvās kāds jautājums.

Viņu soļi skanēja uz Rišāra Lenuāra bulvāra ietves. Viņi jau iztālēm pamanīja Voltēra bulvāra burzmu.

- Ja jau šāva, tad ir skaidrs, ka šāva uz kādu noteiktu cilvēku. Un es prātoju, vai viņu nošāva. Vai es jūs negarlaikoju?

Gluži pretēji, šo jautājumu sev jau bija uzdevis ari Megrē.

- Pieņemsim, ka šāva, bet nevienam netrāpīja. Ir skaidrs, ka iejusties šādu ļautiņu ādā nemaz nav tik vienkārši... Tomēr man liekas, ka tad, ja nebūtu ne ievainotā, ne līķa, viņi tā nenopūlētos, organizēdami visu to izrādi... Vai saprotat?... Tikko viņi izmeta mani pa durvīm, tūlīt sāka uzkopt istabu - tā, lai liktos, ka tur neviens nav kāju spēris... Un tad vēl kāds sīkums: jūs jau atceraties, ka tajā brīdī, kamēr durvju sargs grūda mani atpakaļ, kāda balss no otrā stāva sacīja:

“Pasteidzieties, Luij!”

It kā augšā būtu noticis kas nelāgs, vai ne? Un viņi iegrūda jaunkundzi kalpones istabā tāpēc, ka viņa droši vien bija pārāk satraukta, lai spēlētu savu lomu... Manā rīcībā ir visa diena... Varat mani sūtīt, kurp vien vēlaties...

Blakus mēbelētajām istabām, kur Zermēna bija pavadījusi nakti, bija kafejnīca ar terasi, balta marmora galdiņiem, un viesmīlis ar vaigubārdu - gluži kā no reklāmas plakāta - ar krīta pulveri spodrināja vitrīnu.

- Pagaidiet mani te!

Mcgrē bija kādu bridi šaubījies. Viņš būtu varējis savā vietā sūtīt augšā Mināru. Ja viņam vaicātu, kāpēc viņš pats grib istabmeitu satikt, Meg-rē būtu grūti uz šo jautājumu atbildēt. Ir tiesa, ka šorīt viņam gribējās būt itin visur vienlaicīgi. Megrē gandrīz vai sāka mocīt nostalģija pēc “Vecā Kalvadosa”, viņš dusmojās pats uz sevi par to, ka nesēž aiz stikla, novērojot Saptāla ielas savrupnamu - tos, kas ienāk un iziet. Tagad, kad viņš mazliet labāk pazina šos cilvēkus, Mcgrē likās, ka Rišārs Zandro, kas kāpa mašīnā, viņa tēvs, kas devās uz savu pajūgu, un Luijs, kas šad tad iznāca uz ielas, viņa acīs ieguva katrs savu nozīmi.

Megrē būtu gribējies būt arī Luvras viesnīcā, Buloņas meža avēnijā un pat Ansvālā.

Taču no visiem šiem ļaudīm, kurus viņš pirms divām dienām vēl nepazina, pieejams bija tikai viens, un Megrē instinktīvi tvērās pie tā.

Savādi gan, šīs jūtas sakņojās jau viņa bērnības un pusaudža gadu sapņos. Ja ari tēva nāve nebūtu likusi viņam jau pēc diviem gadiem pārtraukt medicīnas studijas, viņš tomēr nebūtu kļuvis par parastu ārstu, lai ārstētu slimniekus.

Pareizāk sakot, tas amats, kuru viņam vienmēr bija gribējies apgūt, nemaz nepastāvēja. Vēl jauns, dzīvodams dzimtajā ciematā, viņš bija nopratis, ka daudzi cilvēki nebija savās īstajās vietās, gāja to ceļu, kas nebija viņiem paredzēts, gluži vienkārši īsto ceļu nezinādami.

Un Megrē iedomājās ļoti inteliģentu, ļoti saprotošu cilvēku - kā ārstu un mācītāju reizē kas apjautīs likteņa lemto no pirmā acu uzmetiena.

To pašu viņš nupat bija atbildējis sievai, runājot par Žermēnu: ja viņa butu palikusi Ansvālā...

Pie šā cilvēka nāktu konsultēties, kā konsultējas pie ārsta. Viņš būtu tāds kā likteņu lāpītājs. Ne jau tikai tāpēc, ka būtu gudrs. Varbūt viņam nemaz nevajadzētu būt īpaši gudram? Taču viņš spētu izdzīvot visu šo cilvēku dzīves, iejusties viņu visu ādā.

Megrē nekad nebija ne ar vienu par to runājis; viņš neuzdrīkstējās daudz par to domāt, jo tad jutās kā izjokots. Tā kā nebija iespējas pabeigt medicīnas studijas, viņš bija sācis strādāt policijā, bet tas nebija nejauši. Un tomēr - vai īstenībā tas nebija gadījums? Un vai tad policisti arī reizēm nebija likteņu taisnotāji?

Visu pagājušo nakti, gan nomodā, gan pusmiegā, viņš bija pavadījis kopā ar šiem cilvēkiem, kurus tik tikko pazina, par kuriem gandrīz neko nezināja - sākot ar veco Baltazāru, kas bija miris pirms pieciem gadiem, un tagad visa šī ģimene bija atnākusi viņam līdzi uz Zer-mēnas istabu, pie kuras durvīm Megrē šobrīd klauvēja.

- Ienāciet! - atsaucās miegaina balss.

Un tūlīt pēc tam:

- Pagaidiet! Es aizmirsu, ka durvis ir aizslēgtas.

Meiča vilka savas kailās kājas pa grīdsegu. Viņa bija vienā kreklā, mati krita uz pleciem, smagās krūtis bija nokārušās - spēks viņu plēsa vai pušu. Taču viņa jau labu laiku bija nomodā, jo uz naktsgaldiņa redzēja paplāti ar kakao atliekām un radziņu drumslām.

- Viti mēs iesim ārā? Vai man jāapģērbjas?

- Varat likties atpakaļ gultā vai uzvilkt kaut ko mugurā. Es tikai mazliet parunāšos.

- Vai jūs nemulsina, ka esat pilnīgi apģērbies, kamēr es - vienā naktskreklā?

-Nē.

- Vai jūsu sieva nav greizsirdīga?

- Nē. Man gribētos, lai jūs man pastāstāt par Ansvālas grāfu. Un vēl... Jūs taču pazīstat to māju, it visus, kas tur dzīvo un to apmeklē... Iedomājieties, ka ir viens naktī... Viens naktī... Žandro jaunkundzes istabā sākas ķilda... Sekojiet uzmanīgi... Kas, jūsuprāt, varētu šajā istabā atrasties?

Meiča sāka pie spoguļa sukāt matus, paceļot rokas, atklājās rudie matiņi padusēs, caurspīdīgais krekls ļāva saskatīt viņas sārto miesu. Viņa pūlējās apdomāt.

- Luijs? - Megrē pavaicāja, lai viņai palīdzētu.

- Nē. Luijs tik vēlu nekāptu augšā.

- Pagaidiet! Es kaut ko aizmirsu. Luijs bija pilnīgi apģērbies, ar uzvalku mugurā, baltu uz-kreklu un melnu kaklasaiti. Vai viņš ir radis vēlu iet gulēt?

- Reizēm, bet tad viņš nestaigā uzvalkā. Tas nozīme, ka mājā bija kāds no malas.

- Vai, piemēram, lbērs Baltazārs - Zandro jaunkundzes tēvocis, varēja atrasties viņas istabā?

- Nedomāju vis, ka viņš būtu turp gājis vienos naktī.

- Ja viņš būtu atnācis, kur tad jaunkundze viņu pieņemtu? Kādā no apakšstāva saloniem, es domāju?

- Noteikti nē. Šaptāla ielā gluži tā nenotiek. Tur katrs ir par sevi, dzīvo savu dzīvi. Saloni ir domāti tikai oficiālām pieņemšanām. Pārējo laiku katrs pavada savā kaktā.

- Vai Rišārs Zandro varēja uzkāpt pie māsas?

- Noteikti. Viņš tā dara bieži. īpaši jau tad, kad ir apskaities.

- Vai viņam līdzi varēja būt revolveris? Vai esat kādreiz redzējusi viņam rokā revolveri?

- Nē. ^

- Un Zandro jaunkundzei?

- Vienu mirklīti! Rišāra kungam ir revolveri, divi gabali, liels un mazs, bet tie atrodas viņa kabinetā. Arī jaunkundzei viens ir - ar perlamutra spalu, naktsgaldiņa atvilktnē. Viņa to katru vakaru uzliek uz naktsgaldiņa.

- Vai tad viņa ir bailīga?

- Nē. Viņa ir aizdomīga. Kā visas skopiķes, viņa mūždien iedomājas, ka citiem no viņas kas vajadzīgs. Kad es jums saku, viņa jau šajā vecumā ir sīkstule. Viņa ar nolūku atstāj tur naudu -pēc tam, kad to saskaitījusi, - lai pārbaudītu, vai to kāds nezog. Tā kalpone, kura strādāja pirms Mārī, uzķērās uz sitās makšķeres - un tika atlaista.

- Vai viņai ir gadījies pieņemt savā istabā grāfu?

- Varbūt ne gluži savā istabā, bet tai blakus, buduārā, gan.

- Vienos no rīta?

- Iespējams. Es lasīju vienu grāmatu par Elizabeti, Anglijas karalieni... Vai esat to lasījis? Tas ir romāns, bet droši vien viss noticis arī īstenībā... Viņa bijusi auksta sieviete, kurai nav gribējies mīlēties. Es nebūtu izbrīnījusies, ja jaunkundze būtu tāda pati.

Suka matos skripstēja, viņa salieca rokas, šad tad uzlūkodama Megrē spogulī.

- Ar mani laimīgā kārtā tā nav!

- Vai gadījumā, dzirdēdams augšstāvā troksni, Rišāra kungs nevarēja ar visu revolveri uzkāpt augšā?

Viņa paraustīja plecus.

- Lai darītu - ko?

- Lai pārsteigtu māsu kopā ar mīļāko...

- Tas viņam bija gluži vienaldzīgi. Šiem ļautiņiem svarīga ir tikai nauda.

Viņa turpināja spēlēt šķelmi Mcgrē priekšā, pat neiedomādamās, ka viņš jau bija tālu - tur, Saptāla ielas nama istabā, pūlēdamies novietot cilvēkus pienācīgajās vietās kā teātrī.

- Vai grāfs d’Ansvāls kādreiz ir atnācis kopā ar draugu?

- Tas ir iespējams, bet tad viņu pieņēma apakšstāvā, un mani reti aicināja apkalpot.

- Vai Līzas jaunkundze ir viņam kādreiz zvanījusi?

- Nedomāju vis, ka viņam būtu telefons. Jaunkundze nemēdz viņam zvanīt; viņš pats laiku pa laikam zvanīja, droši vien no kafejnīcas.

- Kā jaunkundze viņu godāja?

- Par Žaku, protams.

-Cik vecs viņš ir?

- Varbūt divdesmit piecus gadus vecs? Viņš ir izskatīgs zēns, lai gan mazliet izskatās pēc diedelnieka. Reizēm šķiet, ka viņš smejas par citiem cilvēkiem.

- Vai viņš ir tāds puisis, kuram kabatā varētu būt ierocis?

- Noteikti.

- Kāpēc jūs esat par to tik pārliecināta?

- Tāpēc, ka viņš ir tāda tipa cilvēks. Vai jūs esat lasījis “Fantomasu”?

- Vai Felisjēna kungs - tēvs - bija meitas vai dēla pusē?

- Viņš nebija neviena pusē. Vai, drīzāk, bija manā pusē, ja gribat zināt. Viņam ir gadījies ienākt manā istabā čībās, astoņos no rīta - ar ieganstu, ka jāpiešuj poga.

Tie citi ar viņu diezko nenoņemas. Kalpotāji viņu sauc par veco naudu un vēl par Ūsiķi. Izņemot Albertu - tas ir viņa sulainis - neviens viņa teiktajā neklausās. Visi zina, ka viņam nav nekādas nozīmes. Vicnrciz.es viņam skaidri pateicu:

- Ja jūs turpināsiet tā skraidīt man pakaļ, tad dabūsiet trieku. Jūs taču esat cienījamos gados!

Taču tas viņam netraucēja atsākt. Tagad ir pienākusi Man kārta, un es nezinu, vai viņa ir likusi ar to galā...

Sakiet, lūdzami - vai jūs nemulsina sieviete pie spoguļa?

Megrē piecēlās un lūkojās pēc cepures.

- Kurp tad jūs? Jūs taču negrasāties atstāt mani vienu?

- Man sarunātas svarīgas tikšanās. Pēc brītiņa pie jums uznāks mans draugs, kas jūs atveda šurp.

- Kur tad viņš ir?

-Lejā.

- Kāpēc tad jūs kāpāt augšā bez viņa? Atzīstieties, ka jums bija kaut kas aiz ādas! Bet neuzdrošinājāties? Vai sievas dēļ?

Viņa jau bija ielējusi ūdeni bļodā, lai mazgātos, un Megrē jau likās, ka viņa tūlīt nometīs kreklu, kura lencītes ar katru mirkli slīdēja zemāk.

- Es droši vien jūs pa dienu vēl satikšu, - viņš teica, atvērdams durvis.

Un viņš uzmeklēja Zistēnu Mināru, kurš sildījās saulītē uz terases, dzerdams kafiju ar krējumu.

- Bija atnākusi jūsu sieva.

-Tā?

- Tūlīt pēc tam, kad jūs izgājāt no mājas, pienāca vēstule pa pneimatisko pastu. Viņa skrēja pakaļ, cerēdama jūs panākt. Es nopratu, ka viņa meklē jūs.

Megrē apsēdās, pasūtīja glāzi alus un automātiski, nedomādams par agro stundu, to izdzēra. Vēstulīti bija parakstījis Maksims Le Brets.

Man gribētos, lai jūs rīta pusē ienākat komisariātā. Sirsnībā.

Tas noteikti bija rakstīts Kursela bulvārī, jo komisariātā Le Brets būtu rakstījis uz ģerboņpa-pira. Tādā ziņā viņš bija ļoti sīkumains. Viņam bija vismaz četru veidu vizītkartes, piemērotas visādām vajadzībām: “Le Breta de Pluinē kungs un kundze, Maksims Le Brets de Pluinē, Maksims Le Brets, Goda Leģiona ordeņa kavalieris, Maksims Le Brets, policijas komisārs...”

Šāda zīmīte, rakstīta ar roku, liecināja par jaunu tuvību starp viņiem - šefu un sekretāru, un viņš droši vien bija lauzījis galvu, kā iesākt. Mans dārgais Megrē? Dārgais Megrē? Kungs? Galu galā viņš nebija uzrakstījis nekādu uzrunu.

- Sakiet man, Minār, vai jums tiešām ir brīvs laiks?

-Cik vien vēlaties.

- Tā jaunkundze ir tur augšā. Es nezinu, cikos atbrīvošos. Es baidos, ka tad, ja viņu pametīs vienu, viņa iegriezīsies Šaptāla ielā un sāks pļāpāt.

- Es saprotu.

- Ja jūs' ar viņu kaut kur iziesiet, atstājiet ziņu, kur esat. Ja jums ir jātiek no viņas vaļā, tad aizvediet viņu pie manas sievas!

Pēc stundas ceturkšņa viņš jau iegāja komisariātā, un kolēģi uzlūkoja viņu ar to nedaudz skaudīgo apbrīnu, ar kādu mēdz uzlūkot ierēdņus atpūtā vai nosūtītus veikt īpašu misiju, jo viņi tā brīnumainā kārtā tikuši vaļā no rutīnas, no ikdienas pienākumiem.

- Vai komisārs ir klāt?

-Jau labu brīdi.

Viņš sagaidīja Megrē ar to pašu niansi, kāda bija vērojama vēstulē. Pat pasniedza roku, lai gan parasti tā nemēdza darīt.

- Es nevaicāju, cik tālu esat ticis ar jūsu izmeklēšanu, jo domāju, ka vēl ir par agru jautāt.

Es jūs lūdzu atnākt pie manis... Jo vēlētos, lai jūs mani pareizi saprotat, jo šis jautājums ir ļoti kutelīgs. Ir skaidrs, ka tas, ko es uzzinu Kursela bulvāri, neattiecas uz policijas komisāru. Bet, no otras puses...

Viņš staigāja šurpu turpu pa kabinetu - ar svaigu, atpūtušos seju, smēķēdams savu cigareti ar zeltīto iemuti.

- Man ir grūti ļaut jums mīņāties uz vietas tā-£ēc, ka jums trūkst informācijas. Vakar vakarā Zandro jaunkundze zvanīja manai sievai.

- Vai viņa zvanīja no Luvras viesnīcas?

- Jūs to zinājāt?

- Viņa aizbrauca uz turieni ar fiakru jau pēcpusdienā.

-Tādā gadījumā... Tas ir viss... Es zinu, cik grūti ir uzzināt, kas notiek dažās mājās...

Varētu teikt, ka viņš izskatās noraizējies un vaicā pats sev, ko vēl Megrē varētu būt uzzinājis.

- Viņa nedomā atgriezties Šaptāla ielā un ir nolēmusi dabūt savā īpašumā vectēva savrupmāju.

- Buloņas meža avēnijā.

-Jā. Es redzu, ka jūs jau daudz ko zināt.

Te Megrē sadūšojās.

- Vai drīkstu vaicāt - varbūt jūs pazīstat grāfu d’Ansvālu?

Le Brets pārsteigumā sarauca uzacis - kā cilvēks, kas mēģina saprast. Viņš labu brīdi pārdomāja.

- Ak! Jā. Baltazāri taču nopirka Ansvālu pili. Tā taču bija, vai ne? Bet es tur neredzu nekāda sakara.

- Žandro jaunkundze bieži tikās ar grāfu d’Ansvālu.

- Vai esat par to pārliecināts? Tas ir visai interesanti.

- Vai jūs pazīstat grāfu?

- Personīgi nē, un domāju, ka tā ari labāk. Taču esmu dzirdējis runājam par viņu. Mani satrauc tikai... Var gan būt, ka viņi iepazinušies, vēl bērni būdami, ka viņa nezina... Uz d’Ansvā-la jaunkungu visur skatās greizi. Viņu neviens nepieņem, neviena salonā, un man šķiet, ka ar viņu ne reizi vien nācies nodarboties tikumības policijai.

- Vai jūs nezināt viņa adresi?

- Runā, ka viņš apmeklējot mazus bāriņus ar sliktu slavu - Vagramavēnijā un Ternu kvartālā. Varbūt tikumības policija par to zinās ko vairāk.

- Vai atļausiet man ievākt ziņas?

- Ar noteikumu, ka jūs tur nejauksiet iekšā Žandro - Baltazārus.

Viņš bija acīmredzami nobažījies. Gadījās pat, ka viņš divas vai trīs reizes pie sevis nomurmināja:

- Cik savādi!

Taču Megrē, kas sadūšojās arvien vairāk, vaicāja tālāk:

- Vai Žandro jaunkundze, jūsuprāt, uzvedas normāli?

Šajā reizē Le Brets pielēca kājās, un skatiens, ko viņš tobrīd pievērsa sekretāram, bija visai bargs.

- Kā, lūdzu?

- Es atvainojos, ja nepareizi noformulēju jautājumu. Tagad esmu pārliecināts, ka tā tiešām bija Liza Žandro, ko es jums zināmajā naktī redzēju kalpones istabā. Tātad viņas istabā bija noticis kas svarīgs - ja jau bija vajadzīga šāda maskarāde - un man nav nekāda iemesla šaubīties, ka mūziķis, kas gāja pa ielu, tiešām dzirdēja šāvienu.

- Turpiniet!

- Iespējams, ka Žandro jaunkundze un viņas brālis nebija vienīgie, kas tonakt atradās viņas apartamentā.

- Ko jūs ar to gribat sacīt?

- Ka, pēc visa spriežot, trešā persona bija grāfs d’Ansvals. Ja tiešām tika šauts, ja istabā bija trīs cilvēki, ja kādam trāpīja...

Megrē sirds dziļumos jutās apmierināts par izbrīnīto skatienu, kuru viņam veltīja šefs.

- Vai esat vēl ko uzzinājis?

- Neko daudz.

- Es domāju, ka jums parādīja visu māju?

- Izņemot istabas, kuras atrodas virs staļļa un garāžas.

Kādu mirkli - šī bija pirmā reize - likās, ka tiešām notikusi traģēdija. Le Brcts piekrita, ka tur varējuši risināties asiņaini notikumi - slepkavība, noziegums. Un tas viss noticis pie ļaudīm no viņa aprindām, pie ļaudīm, kurus viņš apmeklēja, kurus uzņēma pie sevis, ar jaunu meiteni, kura bija viņa sievas tuva draudzene.

Dīvainā kārtā, redzot šefu uztraukušos, arī Megrē pats sajuta drāmas klātbūtni. Tagad tas vairs nebija tikai uzdevums, kas prasījās atrisināms. Te bija darīšana ar cilvēka dzīvību, varbūt pat vairākām.

- Žandro jaunkundze ir ļoti bagāta, - beigu beigās nopūtās komisārs, kā nožēlodams. - Iespējams, ka viņa ir viena no bagātākajām mantiniecēm Parīzē.

- Iespējams?

Šefs acīmredzami par to zināja ko vairāk, taču laikam jau augstākās sabiedrības cilvēks šobrīd negribēja nākt talkā komisāram.

- Redziet, Megrē, le saduras vairāku cilvēku intereses. Jau kopš bērnības Liza Žandro zina, ka viņa ir visu notikumu centrā. Viņa nekad nav bijusi vienkārši maza meitenīte - kā citas. Viņa vienmēr ir jutusies kā Baltazāru kafejnīcu mantiniece, vel vairāk - kā Hcktora Baltazāra garīgā mantiniece.

Viņš, kā nožēlodams, noteica:

- Nabaga meitene!

Pēc tam ieinteresēts noprasīja:

- Vai esat pārliecināts par to, ko man sacījāt -par grāfu d’Ansvālu?

Viņš bija tās sabiedrības cilvēks, kurai šis jautājums šķita svarīgs, un neticēja - par spiti visam.

- Viņš bieži ieradies jaunkundzi apciemot -arī vēlu vakarā, un Zandro jaunkundze viņu pieņēmusi - ja ne guļamistabā, tad augšstāva buduārā.

- Tas ir kas cits.

Vai tiešām starp guļamistabu un buduāru bija tāda atšķirība, kura viņam varēja sniegt atvieglojumu?

- Vai atļausiet uzdot jums vēl vienu jautājumu, komisāra kungs? Vai Žandro jaunkundzei jau ir bijuši kādi precību plāni? Vai viņu interesē vīrieši? Vai jums šķiet, ka viņa varētu būt, kā saka - frigīda sieviete?

Lc Brcts nespēja atbildēt. Viņš apmulsis vērās savā sekretārā, kas pēkšņi sacīja viņam tādas lietas - par ļaudīm, kuriem nekad nebija piegājis ne tuvu. Viņa sejas izteiksme liecināja par tādu kā apbrīnu un ari par satraukumu, it kā viņš pēkšņi būtu saticies aci pret aci ar burvju mākslinieku.

- Par viņu pļāpā visu ko. Ir zināms, ka viņa atteikusi vairākiem preciniekiem, kuri butu visai spīdošas partijas.

- Vai runā arī par kādiem piedzīvojumiem?

Komisārs acīmredzami meloja, bet atbildēja:

- Es nezinu.

Pēc tam, jau sausāk, viņš sacīja:

- Atzīstos, ka es neatļaujos prātot par šādiem jautājumiem, ja runa ir par manas sievas draudzenēm. Redziet, mans jaunais draugs...

Viņš jau gribēja runāt valdonīgi, kā varbūt būtu runājis Kursela bulvārī, taču laikus aprāvās.

- ...mūsu darbā vajag daudz piesardzības un takta. Es pat prātoju...

Megrē juta pār muguru pārskrienam aukstus drebuļus. Viņam atņems šo izmeklēšanu, pieprasot, lai viņš atkal sēžas pie savā melnā galda un pavada tur dienas, piereģistrējot iesniegumus, kārtojot reģistrus un pieņemot sūdzības.

Vairākas sekundes teikuma beigas palika gaisā karājamies. Par laimi, republikas ierēdnis ņēma virsroku pār sabiedrības cilvēku.

- Ticiet man, jums jābūt ļoti uzmanīgam. Gadījumā, ja jūs kas mulsinātu, zvaniet man uz mājām! Domāju, ka to jums jau pateicu. Vai jums ir mans telefona numurs?

Viņš to uzrakstīja ar roku uz papīra lapiņas.

- Es jūs šorīt aicināju šurp, lai jums nenāktos mīņāties uz vietas. Es pat nevarēju iedomāties, kaļūs jau esat ticis tik tālu.

Šefs tomēr atvadoties nepasniedza viņam roku. Megrē atkal bija tikai policists - tāds poli-cists, kas riskēja pārāk dziļi iekļūt tajā pasaulē, kur apgrozībā bija tikai vizītkarte Lc Rretu dc Pluinē kungs un kundze.

*

Pulkstenis bija gandrīz divpadsmit. Megrē bija izgājis cauri Orfēvras krastmalas vārtu velvei, garāmejot bija nopētījis telpu ar daudziem un dažādiem paziņojumiem. Viņš bija uzkāpis pa platajām, putekļainajām kāpnēm - šoreiz nevis nesdams kādu ziņu no komisariāta, kā jau agrāk bija gadījies, bet pēc savas paša iniciatīvas.

Viņš redzēja durvis - garu gaiteni ar durvīm -un pie katrām - plāksnīti ar komisāra vārdu - un vēl stiklotu uzgaidāmo istabu, kur sēdēja kāds inspektors kopā ar arestēto rokudzelžos.

Pēc tam viņš nonāca kabinetā, pa kura atvērtajiem logiem varēja redzēt Sēņu, ar rakstāmgaldu, kas nekādā ziņā neatgādināja kvartāla komisariāta rakstāmgaldus. Pie telefoniem sēdēja inspektori, citi rakstīja pārskatus; kāds inspektors, atspiedies pret rakstāmgaldu, mierīgi smēķēja pīpi; te ritēja dzīve, vārījās un virda - tādā kā biedriskas saprašanās gaisotnē.

- Redzi, puis, tu vari uzkāpt un ielūkoties kartotēkā, taču es nedomāju, ka par viņu būs kāds dosjē, jo, cik man ir zināms, viņš nekad nav ticis notiesāts.

Brigadierim bija četrdesmit gadu, viņš runājās ar Mcgrē tik aizgādnieciski kā ar koka zēnu. Šī bija tikumības policijas brigāde. Šie inspektori kā savu kabatu pazina to vidi, kur grozījās grāfs d’Ansvāls.

- Saki, Vānē, vai tu jau sen neesi manījis grāfu?

-Grāfu Bobu?

-Jā.

- Pēdējoreiz es viņu redzēju zirgu skriešanās sacīkstēs, viņš bija tur kopā ar Dedē.

Megrē paskaidroja:

- Dedē ir viens tips, kuram Akāciju ielā ir mašīnu remontdarbnīca. Un garāža, kurā vienmēr atrodamas viena vai divas mašīnas. Vai saprati, mazais?

- Kokaīns?

- Droši vien ir arī 1as. Noteikti vēl citi tumši darījumi. Nemaz nerunājot par sievietēm. Grāfs, kā saka, ir ieķēpājies līdz kaklam. Viņu jau varēja saņemt ciet vienā vai divos skandalozos gadījumos, bet mēs labprātāk paturam viņu acīs, cerot, ka viņš mūs kādudien novedīs pie lielākas zivs.

- Vai jums ir viņa adrese?

- Vai tev nešķiet, ka tavs komisārs grasās uzmīt mums uz varžacīm? Uzmanies, puisi Nevajadzētu grāfu Bobu iztraucēt. Nav jau tā, ka mūs īpaši interesētu viņš pats, bet tāds zēns kā viņš, spēlējot brīvdomātāju, var mūs uzvedināt uz kādām svarīgām pēdām. Vai tev tas ir nopietni?

- Man ļoti vajadzētu viņu atrast.

- Vai tev ir tā adrese, Vānē?

Vānē, neapmierināti ņurdēdams - nicīgi, kā jau Orfēvras krastmalas ļaudis mēdza izturēties pret mazajām zivtiņām no komisariātiem - noteica:

- Centra viesnīca, Brē ielā. Tūlīt aiz Zvaigznes laukuma.

- Kad viņš tur pēdējoreiz parādījies?

- Pirms četrām dienām - es viņu redzēju bistro Brē ielas stūrī, ar viņu kopā bija viņa cālīte.

- Vai varu uzzināt viņas vārdu?

- Lisila. Viņu ir viegli pazīt. Viņai uz kreisā vaiga ir rēta.

Ienāca kāds komisārs - lietišķi, ar dokumentiem rokā.

- Sakiet, mani bērni...

Viņš aprāvās, pamanījis inspektoru istabā svešinieku, - un jautājoši uzlūkoja viņu.

- Senžorža kvartāla komisariāta sekretārs.

- Ak tā!

Un šis “Ak tā!” lika Mcgrē vēl vairāk ilgoties būt piederīgam pie šī nama. Viņš taču te nebija nekas! Vēl mazāk nekā nekas! Neviens vairs nepievērsa viņam uzmanību. Komisārs, pieliecies tuvāk brigadierim, apspriedās par kādu kratīšanu, kuru nākamnakt vajadzēja izdarīt Laroketas ielā.

Tā kā viņš nebija tālu no Republikas laukuma, Megrē nolēma aiziet uz mājām paēst un tikai tad doties uz Zvaigznes laukumu meklēt grāfu un Lisilu.

Viņš nogriezās ap Rišāra Lenuāra bulvāra stūri, kad pamanīja alus bārā pāri pie klāta galda.

Tie bija Žistčns Minārs un Zermēna. Viņš jau gribēja ātri paiet garām, lai nekavētu laiku kopā ar viņiem. Megrē likās, ka flautists, viņu pamanījis, izlikās skatāmies citā virzienā. Taču Zan-dro jaunkundzes istabmeita pieklaudzināja pie stikla, un viņam nācās vien iet iekšā.

- Es jau baidījos, ka jūs iesiet mūs meklēt uz viesnīcu, - sacīja Žermēna. - Vai daudz padarījāt?

Mināra uzvedībā bija parādījies kāds kaunī-gums, viņš rūpīgi lasīja ēdienkarti.

Meiča, gluži otrādi, bija atplaukusi. Varēja nodomāt, ka viņas āda kļuvusi gaišāka, sārtāka, acis starojošākas un pat krūtis piebriedušas vēl pilnīgākas.

- Vai mēs jums pēcpusdienā vēl būsim vajadzīgi? Jo, ja jums mūs īpaši nevajadzēs, mēs varētu aiziet uz Ambigī teātri...

Abi sēdēja uz tapsēta sēdekļa, un Megrē pamanīja Žermēnas roku mierīgā pārliecībā uzgulstam mūziķa ceļgalam.

Abu vīriešu skatieni satikās. Flautista acis sacīja: “Es citādi nevarēju.”

Un Megrē tik tikko nepasmaidīja.

Viņš devās ieturēties divatā ar Megrē kundzi viņu nelielajā ēdamistabā piektajā stāvā, no kurienes varēja redzēt gājējus soļojam lejā pa ietvi.

Te pēkšņi Megrē kundze paziņoja - lai gan viņi bija runājuši par ko citu:

- Varu derēt, ka ši viņu dabūja! - nevienu mirkli neiedomādamās, ka šī meiča ar kuplajām krūtīm būtu varējusi dabūt arī viņas vīru.

VI nodaļa. MAzi ĢIMENES SVĒTKI

Tikai astoņos vakarā, kad gāzes radziņi ar spīdošu pērļu rindu perspektīvā iezīmēja avēnijas ap Triumfa arku, Megrē, kas jau bija zaudējis gandrīz visas cerības, beidzot atguvās.

No šīs pēcpusdienas viņam bija palikušas gaišas atmiņas - par visskaistāko Parīzes pavasari, ar tik maigu un smaržīgu gaisu, ka gribējās apstāties, lai to ieelpotu. Bija skaidrs, ka jau vairākas dienas sievietes staigāja, plāni ģērbušās, iziedamas dienas siltākajās stundās, viņš tikai tagad to pamanīja - viņam likās, ka nākas piedalīties tādā kā puķu parādē, jo pie cepurēm jau bija parādījušās margrietiņas, magones, rudzupuķes, arī vīrieši kļuva pavasarīgāki.

Viņš stundām un atkal stundām nebija darījis neko cilu - tikai staigājis turpu un atpakaļ pa ieliņām starp Zvaigznes laukumu. Tēmu laukumu un Maijo vārtiem. Brē ielā, iegriežoties ap stūri, gājējs tūlīt uzdūrās trim sievietēm, kuras pūlējās saglabāt līdzsvaru uz augstajiem papēžiem, cieši savilktās korsetēs - viņas nesarunājās, nesadalījās grupiņās, tikai steidzās pretī katram nācējam, kas parādījās tuvumā. Viņu apmešanās viela noteikti bija tā pali viesnīca, kur mitinājās grāfs, un turpat pie sliekšņa stāvēja vēl viena sieviete, daudz resnāka par citām - rāmāka par tām, gaidīja savu veiksmi, nemēģinādama iziet medībās visā ielas garumā.

Kāpēc Megrē ievēroja pretī veļas mazgātavu, kur jaunas meitenes gludināja veļu? Varbūt kontrasta dēļ?

- Vai grāfs ir augšā? - viņš pavaicāja administrācijā.

Viņu noskatīja no galvas līdz kājām. Ļautiņi, kurus viņš šeit satika, visi vienādi viņu nopētīja - lēnām, drīzāk garlaikoti, nekā naidīgi - un atbildēja negribīgi.

- Apskatieties augšā!

Megrē jau domāja, ka ir nokļuvis pie mērķa.

- Vai jūs nevarētu man pateikt viņa istabas numuru?

Administrators svārstījās. Viņš bija parādījis, ka nav no grāfa paziņām.

-32...

Megrē uzkāpa augšā - te oda pēc cilvēku dzīvēm un virtuves. Gaiteņa galā istabene locīja palagus, kuri vēl šķita mitri no sviedriem. Viņš velti klaudzināja pie durvīm.

- Vai jūs nākat pie Lisilas? - iztālēm pavaicāja istabene.

- Pie grāfa.

- Viņa te nav. Tur neviena nav.

- Vai jūs nezināt, kur es varētu viņu sastapt?

Jautājums laikam bija tik muļķīgs, ka viņa pat

nepapūlējās atbildēt.

-Un Lisila?

- Vai tad viņa nav “Gailī”?

Viņš atkal bija sevi nodevis: un tūlīt izraisīja pret sevi nepatiku. Ja viņš pat nezināja, kur meklēt Lisilu, ko tad viņš te gatavojās darīt?

“Gailis” bija viena no abām kafejnīcām Vag-ramavēnijas stūrī. Tai bija plašas terases. Te sēdēja tikai dažas sievietes, un Megrē tūlīt saskatīja atšķirību starp šīm sievietēm un tām, kuras medīja klientus Brē ielas stūrī. Bija vēl citas -tās lēnām soļoja līdz Zvaigznes laukumam, pēc tam kāpa lejup uz Tēmu laukumu, apstādamās pie preču vitrīnām - dažas no viņām varēja noturēt par buržuā sievām, kas iznākušas pastaigā.

Viņš lūkojās pēc rētas. Pēc tam uzrunāja viesmīli.

- Vai Lisilas te nav?

Viesmīlis palūkojās apkārt.

- Es šodien neesmu viņu redzējis.

- Vai domājat, ka viņa vēl atnāks? Vai neesat redzējis ari grāfu?

- Es jau trīs dienas neesmu viņu manījis.

Megrē aizgāja līdz Akāciju ielai. Garāža joprojām bija slēgta. Kurpnieks, košļādams aiz vaiga aizbāzto tabakas vīkšķi, arī uzskatīja jautājumus par tukšu laika tērēšanu.

- Man šķiet, ka šorīt manīju no turienes izbraucam auto.

- Pelēku limuzīnu? Dionbutonu?

Vīram, kurš košļāja tabaku, auto bija auto, markas viņš nespēja atšķirt.

- Vai jūs nezināt, kur es varētu viņu atrast?

Lāga vīra uzvedībā, viņam sēžot savas mājeles ēnā, varēja samanīt tādu kā līdzcietību.

- Es nodarbojos ar kurpēm...

Megrē atgriezās Brē ielā, uzkāpa augšā un pieklauvēja pie 32. numura, taču viņam atkal neviens neatbildēja. Pēc tam viņš turpināja meklējumus - no “Gaiļa” līdz Ternu laukumam, nopētīdams visas sievietes, apskatīdams viņu sejas, lūkojot pēc rētas - tādējādi pēc stundas viņu jau uzskatīja par klientu, kurš nekādi nejaudā izvēlēties.

Laiku pa laikam viņam uzmācās izmisums. Megrē sev pārmeta veltīgu laika zaudēšanu šeit, kamēr kaut kur citur varbūt notika svarīgākas lietas. Viņš bija apņēmies, ka brīvākā brīdī ies pastaigāt ap Baltazāru kafejnīcām, pārliecināsies, vai Liza Žandro joprojām uzturas Luvras viesnīcā; viņam būtu gribējies uzmanīt arī nākšanas un iešanas Saptāla ielas namā.

Kāpēc viņš palika tepat? Viņš redzēja nopietnus vīriešus ieejam Brē ielas viesnīcā ar noliektām galvām - viņi izskatījās tā, it kā viņus turp vilktu neredzamā saitē. Pēc tam viņus varēja vērot nākam ārā - vēl nožēlojamākus, ar bažīgiem skatieniem ātri šķērsojot attālumu, kas viņus šķīra no pūļa - tajā laikam slēpās glābiņš. Megrē redzēja sievietes samirkšķināmies un dalāmies guvumā.

Viņš gāja iekšā visos bāros. Megrē bija ienākusi prātā doma atdarināt flautistu, un viņš pasūtīja Višī ūdeni, taču no tā viņam metās slikta dūša, un jau ap pieciem viņš atsāka dzert alu.

- Nē, arī Dedē nav te redzēts. Vai viņš ar jums norunājis tikšanos?

No viena kvartāla gala līdz otram valdīja tāda kā masonu sazvērestība. Tikai ap septiņiem vakarā kāds ieteicās:

- Vai tad viņš nebija sacīkstēs?

Ari Lisila nerādījās. Megrē izvaicāja to sievieti, kura likās mazāk ērcīga.

- Varbūt viņa devusies uz laukiem.

Megrē uzreiz nesaprata.

- Vai tad viņa bieži dodas uz laukiem?

Viņu uzlūkoja smejoties.

- Ari viņai tā gadās - tāpat kā visām sievietēm! Citādi nav jēgas dauzīties apkārt...

Trīs vai četras reizes viņam jau gribējās mest visu pie malas. Viņš pat minstinājās pie metro ieejas, nokāpdams dažus pakāpienus.

Bet tad - tas jau bija pēc pusastoņiem, kad viņš joprojām soļoja, pētīdams garāmgājējas, viņa skatiens nejauši iemaldījās klusajā Tilzīles ieliņā. Fiakri un kāds auto stāvēja ietves malā, un turpat bija apstājusies arī pelēka mašīna, kuras mārku un numuru Megrē uzreiz pazina.

Tā bija Dedē automašīna. Tur iekšā neviena nebija. Ielas stūrī kavējās policijas seržants.

- Esmu no Senžorža kvartāla komisariāta. Gribu jums palūgt, lai izdarāt man kādu pakalpojumu. Ja atgrieztos šīs mašīnas īpašnieks - un gribētu braukt projām, vai jūs nevarētu viņu ar kādu ieganstu aizkavēt?

- Vai jums ir apliecība?

Pat policists šajā kvartālā viņu uzņēma ar nepatiku! Šajā stundā visi restorāni bija cilvēku pilni. Ja jau Dedē nebija “Gailī” - kā to Megrē kārtējoreiz apliecināja - varbūt viņš ēda kur citur. Visai populārā icskrieluvē viņam atbildēja rupji un vēl garāmejot norūca:

- Dedē?... Tādu mēs nepazīstam...

Arī alusbārā netālu no Vagramavēnijas teicās viņu nepazīstam.

Megrē divas reizes devās pārliecināties, vai auto joprojām ir savā vietā. Viņam gribējās katram gadījumam pārdurt auto riepu ar nazi, taču to nevarēja darīt seržanta klātbūtnē - šis policists droši vien pildīja savu amatu ilgāk nekā viņš pats.

Taču beidzot viņš pavēra kāda maza itāļu res-torāniņa durvis. Un uzdeva mūžīgo jautājumu:

- Vai grāfs nav manīts?

- Bobs?... Nē... Ne vakar, ne šodien...

- Un Dedē?

Telpa bija neliela, ar sarkana samta sēdekļiem. Tie izskatījās diezgan eleganti. Tās galā atradās starpsiena, kura gan nesniedzās līdz griestiem, tikai nošķīra no restorāna tādu kā atsevišķu zālīti, un Megrē pamanīja no turienes iznirstam vīrieti rūtainā uzvalkā. Viņa āda bija tumša, mati gaiši, vidū pāršķirti.

- Kas tur ir? - viņš vaicāja, pievērsies nevis Megrē, bet restorāna saimniekam aiz letes.

- Viņš prasīja pēc grāfa vai pēc Dedē...

Vīrs rūtainajā uzvalkā tuvojās - ar pilnu muti un salveti rokā. Viņš pienāca Megrē pavisam klāt un mierīgi nopētīja svešinieku.

- Kas par lietu? - viņš jautāja.

Un, tā kā Megrē meklēja vārdus, piebilda:

- Es esmu Dedē!

Megrē bija izdomājis vairākus variantus savai uzvedībai tobrīd, kad beidzot atradīsies aci pret aci ar šo cilvēku, taču tagad viņš improvizēja.

- Es tikai vakar atbraucu, - viņš neveikli bilda.

- Atbraucāt - no kurienes?

- No Lionas. Es dzīvoju Lionā.

- Cik interesanti!

- Es meklēju kādu savu draugu, ar kuru kopā mācījos koledžā...

-Tas koledžas biedrs noteikti neesmu es...

-Tas ir grāfs d’Ansvāls... Bobs...

- Padomājiet tikai!

Viņš pat nepasmaidīja, bet pārdomādams pārvilka ar mēles galiņu pār zobiem.

- Un kur tad jūs Bobu meklējāt?

- It visur. Neatradu viņu viesnīcā, kur viņš apmeties.

- Jau tad, kad jūs kopā mācījāties koledžā, viņš jums iedeva savas viesnīcas adresi, ko?

- Adresi man iedeva kāds draugs.

Dedē nemanāmi pameta ar roku saimniekam.

- Labs ir! Ja jau jūs esat Boba draugs, tad jums ar mums jāsaskandina. Mums tieši šovakar svinami nelieli ģimenes svētki.

Vīrs ar mājienu lūdza sekot viņam atsevišķajā restorāna nodalījumā. Tur bija klāts galds. Sudraba spainītī stāvēja šampanietis, uz galda - karafes, un tur sēdēja sieviete melnā, elkoņus pret galdu atspiedusi, vīrs ar lauztu degunu un draudīgu skatienu - viņš lēnām piecēlās kā bokseris, kas iznāk ringā.

- Tas ir Albērs, mūsu draugs!

Un viņš uzlūkoja Albēru ar tikpat neizdibināmu skatienu, ar kādu bija uzlūkojis restorāna saimnieku. Viņš nepacēla balsi, joprojām nesmaidīja, taču viss izskatījās pēc nežēlīgas izzobošanas.

- Lisila, Boba sieva.

Megrē ieraudzīja rētu skaistajā, visai izteiksmīgajā sejā, un tad, kad noliecās ar viņu sasveicināties, no jaunās sievietes plakstiem sāka tecēt asaras, kuras viņa norausa mutautā.

- Nepievērsiet uzmanību! Viņa nupat zaudējusi tēvu. Tāpēc šampanietim klāt būs mazliet asaru. Andželīno! Vienu karafīti un vēl vienus galda piederumus!

Šī ledainā sirsnība bija pārsteidzoša, satraucoša, liekulīgi draudīga. Megrē pagriezās un noprata, ka netiks no šejienes ārā, ja mazais vīrelis rū-totajā uzvalkā nedos atļauju.

- Tātad jūs esat ieradies no Lionas, lai uzmeklētu savu veco draugu Bobu?

- Ne jau tāpēc es ierados. Man Parīzē bija darīšanas. Kāds draugs man pateica, kur atrast Bobu. Es jau sen neesmu ar viņu ticies.

- Sen, ko? Tā, tā! Uz jūsu veselību. Mūsu draugu draugi ir arī mūsu draugi. Dzer, Lisila!

Viņa paklausīja, lai gan viņas roka drebēja un glāze sitās pret zobiem.

- Sopēcpusdien viņa saņēma telegrammu, ka

miris viņas tēvs. Tādai ziņai vienmer ir sekas.

* >

Parādi viņam telegrammu, Lisila!

Viņa bažīgi uzlūkoja Dedē.

- Parādi kungam...

Viņa parakņājās somiņā.

- Laikam būšu to atstājusi savā istabā.

- Vai jums garšo itāļu ēdieni? Saimnieks pašlaik dažus gatavo. Kā jūs īsti sauc?

- Žils.

- Labs ir, Žil. Neskan nemaz tik slikti. Tātad, Žil, vecozēn, ko jūs mums labu pastāstīsiet?

- Man gribētos pirms prombraukšanas satikt Bobu.

- Vai tad jūs drīz braucat atpakaļ uz Bordo?

- Es runāju par Lionu.

- Ak, jā! Lionu! Skaista pilsēta! Esmu pārliecināts, ka Bobs jutīsies ļoti vīlies par to, ka jūs nesatiks. Redziet, viņš taču dievina savus draugus no koledžas laikiem. Iedomājieties sevi viņa vietā. Viņa koledžas biedri taču ir kārtīgi cilvēki. Varu derēt, ka jūs esat kārtīgs cilvēks. Kā tev šķiet, ar ko šis kungs nodarbojas, Lisila?

- Nudien nezinu.

- Padomā! Es varu saderēt, ka viņš ražo kruķus.

Vai tas bija brīdinājums? Kāpēc šis vārds -“kruķi”, kuru šajās aprindās lietoja, runājot par policistiem? Vai viņš ar to gribēja citiem darīt zināmas savas aizdomas?

- Es strādāju apdrošināšanā, - nomurmināja Megrē, kurš bija apņēmies spēlēt šo spēli līdz beigām, jo nekas cits neatlika.

Viņus apkalpoja. Atnesa arī jaunu pudeli, kuru Dedē ar mājienu bija pasūtījis.

- Tas gan ir dīvaini, kā cilvēki satiekas. Kāds atbrauc uz Parīzi - tā, gluži vienkārši, pēc tam atminas kādu draugu, ar kuru kopā mācījies koledžā, un tad satiek vēl kādu, kurš iedod adresi. Citiem nākas meklēt gadus desmit, īpaši jau kvartālā, kur pazīst d’Ansvāla vārdu. Tas ir gluži tāpat kā ar manu vārdu. Pavaicājiet saimniekam - Andželīno, kas mani pazīst gadiem, - manu vārdu. Viņš pateiks, ka es esmu Dedē. Dedē - un viss. Beidz činkstēt, Lisila! Kungs nodomās, ka tu neproti uzvesties pie galda.

Otrs vīrietis, ar boksera degunu, neteica neko, tikai mērķtiecīgi ēda un dzēra, laiku pa laikam klusi pasmiedamies, it kā viņam ietu pie sirds garāžas īpašnieka zobošanās.

Te Lisila palūkojās savā mazajā zelta pulkstenītī, kas slēpās aiz viņas jostas un bija izvelkams aiz ķēdītes. Dedē viņu nomierināja:

- Nebīsties, tu savu vilcienu nenokavēsi.

Viņš paskaidroja Megrē:

- Man nāksies drīz viņu iesēdināt čukčukbā-

*

nī, lai viņa laikus tiktu uz bērēm. Redziet, kā tās lietiņas notiek. Viņas tētiņš šodien noliek ķelli, bet es laimēju naudiņu Lonšānā. Esmu pilns ar

skanošajiem līdz acīm. Lieku galdā visiem dzeramos. Bet Boba nav, lai ar mani saskandinātu.

- Vai tad viņš ir aizbraucis?

* V

- Ir ta, ka tu saki, Zil. Viņš ir aizbraucis ceļojumā. Taču mēs tomēr mēģināsim viņu tev parādīt.

Lisila atkal sāka šņukstēt.

- Dzer, meitiņ! Tikai tā var noslīcināt bēdas. Vai jums būtu nācis prātā, ka viņa ir tik jūtīga? Jau divas stundas es daru visu iespējamo, lai viņu nomierinātu. Tiem tētiņiem taču vienmēr pienāk mirstamais laiks, vai ne? Cik ilgi tu viņu nebiji redzējusi, Lisila?

- Apklusti!

- Vēl vienu pudeli, to pašu, Andželīno. Un suflē? Pasaki pavāram, lai nesabojā suflē! Uz tavu veselību, Zil!

Megrē nācās dzert visu laiku, viņa glāze allaž bija pilna, Dedē to pielēja un saskandināja gandrīz draudīgi.

- Kā viņu sauc - tavu draugu, kas tev pateica adresi?

- Bertrāns.

- Viņš noteikti ir ļoti zinošs. Nosūtīja tevi ne tikai pie vecā zēna Boba, bet arī uz manu garāžu.

Tātad viņš zināja, ka Akāciju ielā kāds bijis un apvaicājies par viņu. Viņš būs tur iegriezies vēlā pēcpusdienā.

- Kādu garāžu? - Megrē nomurmināja.

- Es domāju, ka tas biji tu, kas apvaicājās par garāžu. Vai tad, šeit ienācis, tu neprasīji pēc manis?

- Es zināju, ka Bobs bijājušu draugs.

- Tas ir zināms pat Lionā, jānudien! Uz tavu veselību, Zil! Dzer tā, kā dzer krievi! Vienā malkā! Aiziet! Vai tad tev tas nepatīk?

Bokseris savā kaktā šķita līksmojam. Lisila, gluži pretēji, lai gan likās aizmirsusi savas bēdas, tomēr izskatījās nobažījusies. Megrē šķita divas vai trīs reizes pamanījis jautājošos skatienus, kurus viņa raidīja Dedē.

Ko ar viņu darīs? Garāžas īpašniekam bija kas prātā - to varēja manīt. Viņš aizvien vairāk aizrāvās ar šo spēli, pat nepasmaidīdams, tikai viņa acis meta dzirksteles. Reizēm viņš lūkojās, vai abi pārējie novērtē viņu, - kā aktieris, kas jūtas iedzīvojies lomā.

“Vispirmām kārtām - jāsaglabā aukstasinība!” Megrē sacīja pats sev, kad viņam lika dzert vienu šampanieša kausu pēc otra.

Megrē nebija apbruņots. Viņš gan bija apmācīts, taču nespētu neko pret diviem tādiem vīriem kā garāžas īpašnieks - un jo īpaši - bokseris. Un aizvien skaidrāk juta, ka tie abi ir kaut ko nolēmuši.

Vai viņi zināja, ka Megrē ir no policijas? Pilnīgi iespējams. Varbūt Lisila bija iegriezusies Brē ielā, un tur viņai pastāstīja par neatlaidīgo

apmeklētāju šopēcpusdien? Varbūt visi trīs jau viņu gaidīja?

Tomēr - šīs dzīres jau bija paredzētas. Dedē sacīja, ka esot pilns ar naudu līdz acīm, un varēja manīt, ka tā ir patiesība: viņš izskatījās pacilāts -kā daždien šādi ļautiņi pēc tam, kad izdevies piebāzt kabatas portfeli ar naudu.

Zirgu skriešanās sacīkstes? Viņš droši vien tās apmeklēja bieži, bet Megrē būtu varējis apzvērēt, ka šodien viņš nav spēris kāju Lonšānā.

Kas attiecas uz Lisilas asarām - tās vis nelikās lietas tēva dēļ, jo lija gandrīz vai ar noteiktiem starplaikiem. Kāpēc viņas acis kļuva slapjas ikreiz, kad tika izrunāts Boba vārds?

Pulkstenis bija desmit, un viņi aizvien vēl sēdēja pie galda, viņiem joprojām priekšā bija šampanietis. Un Megrē turpināja cīnīties pret uzmācīgo dzērumu.

- Vai atļausi man piezvanīt pa telefonu, Zil?

Telefona kabīne bija pa kreisi - lielajā zālē, Megrē no savas vietas varēja to redzēt. Dedē zvanīja divas vai trīs reizes, kamēr sadabūja meklēto personu. Bija redzams, kā viņš kustina lūpas, taču izrunātos vārdus nevarēja uzminēt. Lisila likās norūpējusies. Kas attiecas uz bokseri, tad viņš aizkūpināja milzīgu cigāru, svētlaimīgi smaidīja un laiku pa laikam piemiedza ar aci Megrē.

Dedē aiz kabīnes stikla šķita izsakām rīkoju-

mus - lēnām, uzsverot atsevišķus vārdus. Viņa seja vairs neizskatījās uzjautrināta.

- Lūdzu, piedošanu, vecais, bet es negribēju, lai tu palaid garām savu draugu Bobu.

Lisila, kuras nervi bija saspringti līdz galējai robežai, sāka šņukstēt mutautā.

- Vai tad jūs zvanījāt viņam?

- Ne gluži, bet tikpat kā. Nokārtoju, lai jūs abi varētu tikties. Tas taču ir viens un tas pats, vai ne? Tu gribēji viņu uzmeklēt, vai ne?

Tas laikam bija ļoti asprātīgi, jo bokseris izskatījās kā ekstāzē, pat izgrūda klusu apbrīnas izsaucienu.

Vai viņi iedomājās, ka Megrē neko nesaprot? Grāfs bija miris vai tuvu tam. Tā kā Dcdē runāja par viņu abu tikšanos...

- Arī man jāpiezvana pa telefonu, - viņš sacīja, cenzdamies izskatīties, cik vien iespējams, vienaldzīgs.

Par spīti Maksima Le Breta ieteikumam Megrē bija nolēmis brīdināt savu komisariātu: viņš neuzdrošinājās meklēt palīdzību cita kvartāla komisariātā. Droši vien tur dežurēja Bessons, Ko-lombani un brigadieris Difī, kas spēlēja kārtis. Megrē neiepriecināja tas, ka nāksies vilkt visu garumā, lai dotu viņiem laiku atbraukt un novietoties pie auto.

Šeit pret viņu neko neuzsāks. Te vēl bija apmeklētāji, kuru balsis varēja dzirdēt aiz šķērssie-

nas - ja ari daudzi no viņiem piederēj aprindām, tomēr tur noteikti bija vēl c

- Jāpiezvana - kam?

- Sievai.

- Vai tad sieva ir atbraukusi kopā ar tevi? Buržuā, ko? Vai dzirdi, Lisila? Žils ir kārtīgs cilvēks. Tev tur nekas nesanāks! Nav ko pūlēties un zem galda mīt viņam uz kājas. Uz tavu veselību, Žil! Nav nekādas vajadzības to darīt pašam. An-dželīno piezvanīs tavā vietā! Kurā viesnīcā tad viņa apmetusies, tava drostaliņa?

Viesmīlis gaidīja - arī viņš likās tīksmināmies par šo situāciju.

- Tas nav steidzīgi.

- Vai esi par to pārliecināts? Vai viņa neuztrauksies? Vai neiedomāsies diezin ko un nesūtīs policiju tev pa pēdām? Vēl vienu pudeli, Andže-līno! Nē, tomēr nē. Tagad atnes konjaku! Šis ir īstais laiks. Degustācijas glāzēs. Esmu pārliecināts, ka mūsu draugam Žilam garšo konjaks.

Vienbrīd Megrē iedomājās pēkšņi piecelties un mesties uz durvīm, taču apjauta, ka viņam neļaus sasniegt durvis. Abi vīrieši noteikti bija apbruņoti. Viņiem noteikti zālē bija draugi, pat līdzdalībnieki, un Andželīno - viesmīlis - noteikti pašaus viņam kāju priekšā.

Tāpēc Megrē palika mierīgi sēžam - gaišredzīgi mierīgs, saasinātiem jutekļiem, par spīti šampanietim un konjakam, kuru viņam lika

dzert. Reizēm ari viņš palūkojās pulkstenī, lai zinātu pareizu laiku. Tas nemaz nebija tik sen, kad viņš bija dežurējis stacijā - un zināja galveno vilcienu atiešanas laikus.

Dedē ne velti bija runājis par vilcienu. Droši vien viņi ar to brauks visi trīs, varbūt jau bija nopirkuši biļetes. Ik pusstundā prātā nāca jaunas iespējas. Havras vilciens, ar kuru varēja paspēt uz kādu kuģi, atgāja pirms desmit minūtēm no Senlazāra stacijas. No Austrumu stacijas pēc minūtēm divdesmit aties Strasbūras vilciens.

Dedē nebija tas cilvēks, kas apmetīsies kādā lauku nostūrī, kur viņu galu galā atradīs. Ārā, Tilzītcs ielā, ietves malā viņu gaidīja auto.

Viņi brauks bez bagāžas. Un mašīnu noteikti pametīs.

- Vairāk nedzer, Lisila! Es tevi pazīstu - tu galu galā sabruksi uz galda, un tas nebūs smuki. Rēķinu, Andželīno!

Un, izlikdamies noticam, ka Megrē gatavojas vilkt ārā kabatas portfeli, viņš iesaucās:

- Nekad mūžā! Es taču tev teicu, ka šīs bija mazas ģimenes svinības...

Viņš lepni izvilka ar tūkstošfranku banknotēm piebāztu kabatas portfeli. Pat ncielūkojies rēķinā, viņš iegrūda vienu no banknotēm Andželīno rokā, noteikdams:

- Še tev naudiņa!

Vai tas neliecināja, cik pašpārliecināts viņš jutās?

- Un tagad, mani bērni, dosimies ceļā. Vispirms aizvedīsim Lisilu uz staciju, pēc tam brauksim sameklēt Bobu. Vai tas tev der, Žil? Vai tu turies kājās? Mūsu draugs Albērs tev palīdzēs. Jā gan! Ņem viņu pie rokas, Albēr! Es pieturēšu mūsu draudzeni.

Pulkstenis bija pusdivpadsmit. Šī Vagramavē-nijas daļa bija slikti apgaismota, gaisma spīdēja tikai tās tālākajā daļā, pie Tēmu laukuma. Saimnieks nolūkojās viņiem pakaļ ar dīvainu sejas izteiksmi, un viņi vēl nebija nogājuši desmit soļus pa ietvi, kad viņš jau steigšus aiztaisīja slēģus, lai gan iekšā vēl bija divi vai trīs apmeklētāji.

- Pieturi viņu, Albēr! Viņš nedrīkst sabojāt savu labo izskatu, lai draugs Bobs viņu pazītu. Šeit, lūdzu, dāmas un kungi!

Ja policists vēl būtu ielas stūrī, Megrē sauktu palīgā, jo viņš pārāk labi apzinājās, kas viņu sagaida. Viņam bija pārāk daudz pateikuši, viņš bija pārāk daudz redzējis. Megrē noprata, ka līdz ar ierašanos itāļu restorānā viņa liktenis bija izlemts.

Policijas seržants nekur nebija redzams. Otrā ielas pusē ēnā pastaigājās divas vai trīs meičas. Tālāk, avēnijas sākumā, gala pieturā stāvēja tramvajs, taču tas bija tukšs, tajā aiz logu stikliem spīdēja dzeltenīga, sīrupaina gaisma.

Megrē bija pamats domāt, ka viņa pavadoņi negribēs kavēties. Viņiem vēl vajadzēja laiku, lai ielēktu mašīnā un attālinātos no šī kvartāla, iekams sacelta trauksme.

Nazis? Iespējams. Tas bija modē. Bokseris Albērs turēja viņa rokas, izlikdamies viņu atbalstām.

Cik žēl, ka Megrē tomēr nebija pārdūris kādu riepu. Ja viņš būtu nogaidījis, kamēr seržants pagriež muguru, piemērotu brīdi droši vien izdotos atrast.

Pulkstenis jau bija gandrīz divpadsmit. Vēl vajadzēja atiet diviem vilcieniem - viens gāja uz Beļģiju, no Ziemeļu stacijas, otrs uz Ventimilu, no Lionas stacijas. Taču Ventimila bija tālu.

Megrē kundze droši vien šuva, viņu gaidīdama. Zistēns Minārs spēlēja kontrabasu Klišī alusbārā - mūzikas gabalu pēc norādītā numura. Vai viņam bija izdevies atbrīvoties no Žermē-nas? Megrē varēja apzvērēt, ka viņa bija tur, alus bārā, un mūziķis droši vien prātoja, ko ar viņu iesākt.

Nekur neviena nebija, pat ne l'iakra Tilzītes ielā. Tikai pelēkais auto stāvēja ietves malā, un Dedē ierausās sēdeklī, iedarbinādams motoru pēc tam, kad bija iesēdinājis Lisilu sēdekļa stūrī.

Varbūt viņi bija nodomājuši aizvest Megrē uz kādu vēl klusāku nostūri - pie Sēnas vai Sen-martēna kanāla, lai pēc tam iemestu līķi ūdenī?

Megrē nebija ne mazākās vēlēšanās mirt, tomēr viņš izturējās kā apmāts. Protams, viņš gata-

vojās darīt visu, ko vien spēs, lai aizsargātos, taču nekas daudz tas nebija. Ar kreiso roku viņš kabatā saspieda atslēgu saišķi.

Ja vien motors atteiktos darboties! Taču tas noklepojās un sāka rūkt, auto nodrebēja.

Ādas mētelis atradās turpat uz sēdekļa, taču Dedč nevilka to mugurā. Vai viņš gatavojās sitienam? Vai tas bija bokseris, kas turējās viņam aiz muguras, nelaizdams vaļā viņa labo roku?

Tas brīdis bija klāt, un Megrē sāka skaitīt lūgšanu: “Mans Dievs, dari tā, lai...”

Kā par spīti, atskanēja balsis. Divi diezgan iesiluši vīri nāca šurp pa Vagramavēniju - izejamajos uzvalkos un melnos apmetņos, ar spieķiem, dungodami kādu kafēšantānu dziesmiņu, kura tobrīd bija modē.

- Nāc, manu Žil! - steigšus sacīja Dedē, un Megrē šo steigu pamanīja.

Tobrīd, kad Megrē pacēla kāju, lai iekāptu mašīnā, viņš saņēma spēcīgu sitienu pa galvu. Taču viņam bija pieticis prāta pieliekties, tā mazinot sitiena spēku. Megrē likās, ka viņš dzird soļus, kuri tuvojās, balsis, motora rēcienu, - un pēc tam zaudēja samaņu, vairs neapjauzdams, kas notiek.

Kad Megrē atvēra acis, viņš vispirms ieraudzīja kājas lakkurpēs, pēc tam arī sejas, kuras pustumsā likās blāvas. Megrē likās, ka to ir daudz - vesels pūlis, vēlāk viņš jutās izbrīnījies, redzēdams, ka ap viņu stāv tikai pieci cilvēki.

Viena no šīm sejām izrādījās mīkstmiesīgās, mierīgās resnules seja, šī meiča bija lūkojusies pēc klientiem otrā avēnijas pusē, un viņu pievilināja troksnis. Viņš šopēcpusdien bija šo meiču redzējis divas vai trīs reizes - viņai droši vien nebija laimējies, ja jau viņa vēl šajā stundā atradās tepat. Te bija arī abi iesilušie, un viens no viņiem, pieliecies tuvāk, neatlaidīgi taujāja:

- Paklau, draudziņ, vai tev ir labāk? Saki, draudziņ! Vai ir labāk?

Kāpēc te atradās grozs un gaisā vēdīja vijolīšu smarža? Viņš lūkoja paslieties uz elkoņa. Viens no pienākušajiem viņam palīdzēja. Megrē pamanīja vecu puķu pārdevēju, kura vaimanāja:

-Atkal laupītāji! Ja tā turpināsies...

Kādas viesnīcas šveicars - puisis sarkanā uniformā - devās projām, uzsaukdams:

- Iešu izsaukt kruķus!

- Par sliktu nebūtu, draudziņ!

Megrē vārgā balsī pavaicāja:

-Cik pulkstenis?

- Piecas pāri divpadsmitiem.

- Man būtu jāpiezvana.

-Jā, jā, draudziņ! Tūlīt pat. Jums atnesīs telefonu. Tam jau aizgāja pakaļ.

Megrē vairs nebija galvā cepures; mati bija pielipuši galvvidum. Tas preteklis Albērs bija sitis pa amerikāņu modei, ar dūri. Ja nebūtu abu naksnīgo nācēju, tad viņam droši vien būtu izdevies nodomātais, un - ja Megrē nebūtu pieliecies...

Viņš atkārtoja:

- Man vajag piezvanīt.

Viņam izdevās uzslieties uz visām četrām, asinis no galvas pilēja uz bruģa, bet viens no pienācējiem iesaucās:

- Viņš taču ir pilnā, vecais. Viņš ir galīgi pilnā! Viņš lūst nost!

- Es jums saku, man vajag...

- ...piezvanīt... Jā, vecīt... Vai dzirdējāt, Ar-mān?... Ejiet, sameklējiet, kur viņš varētu piezvanīt...

Meiča iebilda:

- Vai jums nešķiet, ka no tā zvēliena šim galvā viss sajucis? Labāk būtu, ja izsauktu ārstu.

- Vai jūs kādu pazīstat - šajā pašā kvartālā?

- Viens dzīvo Zvaigznes ielā.

Taču viesnīcas šveicars jau nāca atpakaļ - nemierīgs, divu policistu pavadībā. Pārējie atkāpās. Policisti pieliecās.

- Man jāpiezvana... - Megrē atkārtoja.

Cik smieklīgi. Viņš nebija jutis dzērumu visu vakaru, bet tagad viņam mēle metās un domas juka. Tikai viena vienīga palika skaidra un nezūdoša.

Viņš murmināja, pārsteigts par to, ka atrodas šeit, zemē, tik smieklīgā pozā, nespēdams piecelties:

- Policija... Apskatieties manā kabatas portfeli... Senžorža kvartāls... Tūlīt vajag zvanīt uz Ziemeļu staciju... Tas vilciens iet uz Briseli... Pēc dažām minūtēm... Viņiem ir auto...

Viens no policistiem tuvojās gāzes radziņam, lai aplūkotu kabatas portfeļa saturu.

-Tā ir taisnība, Žermēn.

- Paklausieties... Jārīkojas ātri... Viņiem jau ir biļetes... Sieviete ir tērpusies melnā, ar rētu uz vaiga... Vienam no vīriešiem mugurā rūtains uzvalks... Otram ir lauzts deguns...

- Vai tu jau ej, Žermēn?

Policijas iecirknis nebija tālu, tepat Zvaigznes ielā. Viens no policistiem uzlēca uz motocikla. Puisis, kas nebija labi sadzirdējis, pārprasīja:

- Vai tas ir kruķis?

Mcgrē atkal apvēlās, kamēr viens no abiem iesilušajiem, ar pūlēm izrunādams vārdus, skaidroja:

- Es jums saku, viņš ir pilnā kā zeķe!

VII nodaļa MEGRĒ KUNDZE SMEJAS

Viņš joprojām mēģināja visus atstumt ar roku, bet viņa roka bija ļengana, bez spēka. Viņš taču bija lūdzis likties mierā. Vai varbūt nebija to da-

rijis? Viņš vairs neatcerējās. Viņam galvā bija tik daudz visādu domu, ka metās nelāgi ap dūšu.

Un vēl bija visu pārmācoša apziņa: vajadzēja panākt, lai ļauj viņam iet līdz galam. Līdz galam - kurp? Ak Dievs! Šie cilvēki nemaz necentās viņu saprast! Uz mērķi!

Vai nu pret viņu izturējās kā pret bērnu, vai kā pret slimnieku. Viņa domas neviens neņēma vērā. Un visuztraucošākais bija tas, ka par viņu skaļi apspriedās, it kā viņš pats neko nesaprastu. Vai tāpēc, ka viņš bija palicis guļam zemē kā liels, samīts kukainis? Visapkārt viņam bija sastājušās kājas, jā gan! Pēc tam ieradās ātrā palīdzība. Viņš lieliski apjēdza, ka tā bija ātrā palīdzība un ka viņam iezvelts pa galvu. Vai tad nevarēja dabūt pa galvu, pēc tam nenonākot slimnīcā?

Viņš bija pazinis arī tumšos Božonas vārtus -velvi ar ļoti spilgtu elektrisko spuldzi, kura žilbināja acis; ļaudis klusi nāca un gāja, un liela auguma jauneklis baltā virsvalkā likās zobojamies par viņiem visiem.

Vai tad viņš neapjēdza, ka tas bija dežurējošais interns? Slimniekkopēja nodzina viņam galvvidū matus, kamēr interns melsa muļķības. Viņa savā uniformā izskatījās ļoti jaukiņa. Spriežot pēc tā, kā viņi saskatījās, abi droši vien bija mīlējušies pirms tam, kad tika atvests Megrē.

Viņam negribējās vemt, tomēr viņš vēma - no ētera smakas.

“Та būs laba mācībā,” Megrē nodomāja.

Ko viņam te deva dzert? Viņš atteicās dzert.

> »

Viņam vajadzēja apdomāt. Vai tad policists nebija pateicis, ka viņš izmeklē svarīgu lietu, kutelīgu lietu?

Viņam neviens neticēja. Un tur bija vainojams policijas komisārs. Megrē negribēja, lai viņu nes. Un kāpēc Megrē kundze, atklādama gultu, sāka smieties?

Megrē bija pārliecināts, ka viņa smējās - tādus nervozus smieklus, kādus viņam vēl nebija gadījies dzirdēt, - un pēc tam viņš vēl ilgi dzirdēja sievu staigājam šurpu turpu pa istabu, mēģinot sacelt pēc iespējas mazāku troksni.

Vai tad viņš bija varējis rīkoties citādi? Ja vien viņam ļautu apdomāt. Ja viņam iedotu papīru un zīmuli. Jā, jebkādu papīru. Lūk, tā!

Pieņemsim, ka šī svītra būtu Šaptāla iela... Tā ir ļoti īsa... Labi... Bija pāri vieniem naktī, uz ielas neviena nebija...

Piedošanu: kāds tomēr ir. Ir Dedē, pie savas mašīnas stūres. Jāatceras, ka Dedē netika izslēdzis mašīnas motoru. Tam varēja būt divi iemesli. Pirmais - ka viņš apstājies tikai uz dažām minūtēm. Otrais - ka viņš domājis: nāksies ātri braukt projām. Jo mašīnas šādā vēsā laikā - un tonakt bija vēss, jo vēl bija aprīlis, - ir grūti iedarbināt.

Kaut tikai viņu neiztraucētu! Tātad viens vil-

ciens. Tad vēl mazs četrstūritis - tā būtu Baltazā-ru māja. Sacīsim - Baltazāru, tas būs atbilstošāk par Žandro. Tas viss galu galā pieder Baltazā-riem - Baltazāru ģimenes darīšanas, Baltazāru nauda, Baltazāru drāma.

Ja jau Dedē mašīna tur atrodas, tad tai ir iemesls tur atrasties. Iemesls - varbūt tā atvedusi grāfu un gaida viņu iznākam no nama.

Tagad nāk grūtākais. Tikai nepārtrauciet... Nevajag likt viņam uz galvas ledu un virtuvē uzkarsēt ūdeni. Jo viņš dzird, ka virtuvē vārās ūdens. Tērē laiku, vārot ūdeni, un beigu beigās tas viņu apgrūtina, viņam traucē domāt.

Vai ari citās reizēs, kad grāfs apciemoja Lizu, viņš ieradās Dedē pavadībā? Lūk, to gan derētu uzzināt. Ja nē, tad šis apmeklējums vienos naktī ir īpašs, ar noteiktu mērķi.

Kāpēc Megrē kundze smejas? Kas šeit ir tik smieklīgs? Vai tad arī viņa domā, ka Megrē uzjautrinājies ar meičām?

Tas bija Žistēns Minārs, kas gulēja ar Žermē-nu. Viņa noteikti jaunekli nelaida garām sveikā un būs viņu sagūstījusi uz ilgu laiku. Bet Karmena? Megrē viņu nekad nebija gadījies redzēt. Ir taču arī tādi ļautiņi, kurus viņam nekad nebija gadījies redzēt.

Tas bija netaisni. Kad vada kutelīgu izmeklēšanu, tad vajadzētu būs iespējām un tiesībām

I redzēt it visus, pat no iekšpuses.

145

Simcmms - 19

l

|

Lai viņam atdod zīmuli. Šis četrstūrītis ir istaba. Lizas istaba, protams. Mēbelēm nav nozīmes. Zīmēt mēbeles nav nepieciešams. Tās tikai aizsegs lietas būtību. Tikai naktsgaldiņu, jo uz tā - vai arī atvilktnē - ir revolveris.

Tagad viss tālākais atkarīgs no tā. Vai Līza jau apgūlusies, vai nav vēl gājusi gulēt? Vai viņa gaida grāfu, vai arī negaida? Ja viņa nolikusies gulēt, tad ir izvilkusi revolveri no atvilktnes.

Tikai lai neaiztiek viņa galvu, velns parāvis! Nav taču iespējams domāt, ja jums liek uz galvas kaut kādus smagumus.

Kā tas var būt, ka ir jau tik gaišs? Kas tas tāds? Istabā ir kāds cilvēks, maza auguma plikpauris, kuru Mcgrē pazīst, bet kura vārdu nespēj atcerēties. Megrē kundze runā čukstus. Viņam iebāž mutē ko aukstu.

Žēlastību, kungi!... Drīz vien vajadzēs kādu sēdināt uz apsūdzēto sola - ja viņš murgos, tad Līza Žandro smiesies viņam sejā un teiks, ka viņš neko nesaprot, jo nav bijis biežs viesis Oša avēnijā.

Jāapkopo domas, aplūkojot šo četrstūri. Mazais aplītis - tā ir Līza, jo tikai sievietes šajā ģimenē mantojušas vecā Baltazāra - Buloņas meža avēnijas savrupnieka raksturu. Viņš pats to teicis, viņam labāk zināms.

Kāpēc tad viņa piesteidzas pie loga, atvelk aizkarus un sauc palīgā?

Pagaidiet, komisāra kungs... Neaizmirstiet Mināru, flautistu, - jo Minārs būs tas, kas mainīs it visu...

Neviens vēl nav paguvis no mājas iziet, kad Minārs zvana pie durvīm, un, kamēr viņš stīvējas ar Luiju, vīrieša balss kāpnēs saka:

- Pasteidzieties, Luij!

Un Dedē automašīna aizbrauc. Uzmanību! Tā neaizbrauc pavisam. Tā līkumo starp mājām. Tātad Dedē kādu gaida.

Kad viņš atkal atgriežas - vai viņš apmierinās tikai ar to, ka nobrauc garām pa ielu, lai apskatītos? Varbūt apstājas? Vai tā persona, kuru viņš gaida, ir parādījusies?

Debesu pērkoni, kaut tikai liktu viņu mierā! Viņš vairs negrib dzert. Nupat ir diezgan. Viņš strādā. Vai dzirdat? Es strā - dā - ju!

Es at - vei - do - ju notikumus!

Viņam ir karsti. Viņš atgaiņājas. Viņš neļaus par sevi zoboties - nevienam, pat ne savai sievai. Te patiesībā būtu jāraud. Viņam gribas raudāt. Nemaz nav vajadzības viņu pazemot, kā tas tiek darīts. Ne jau tāpēc, ka viņš sēž uz ietves, ka par viņu šausminās un smaida par visu, ko viņš saka.

Viņam vairs neuzticēs vadīt izmeklēšanas. Jau par šo bija zināmas šaubas. Vai tad viņš vainīgs, ka tāpēc, lai izzinātu, kas cilvēkiem prātā, viņš reizēm ir spiests ar viņiem iedzert?

-Žil...

Viņš papurina galvu.

-Zil! Attopies...

Lai viņus sodītu, viņš nevērs vaļā acis. Megrē cieši sakož žokļus. Viņam jāizskatās saniknotam.

-Žil, te ir...

Un vēl kāda balss saka:

- Kā ir, mans mazais Megrē?

Viņš ir jau piemirsis savu apņemšanos. Vienā mirkli pieceļoties, viņam ir tāda sajūta, it kā ar galvu būtu atsities griestos, - viņš neviļus paceļ roku pie tās - un satausta biezu pārsēju.

- Piedodiet, komisāra kungs...

- Atvainojiet, ka es jūs uzmodināju!

- Es nemaz negulēju.

Sieva ir tepat - uzsmaida viņam un aiz Le Breta kunga muguras rāda kādas zīmes, kuras viņš nesaprot.

- Cik pulkstenis?

- Pusvienpadsmit. Ieradies darbā, es uzzināju, kas noticis.

- Vai viņi uzrakstījuši ziņojumu?

Ziņojums par viņu! Cik pazemojoši! Parasti

taču ziņojumus raksta viņš un zina, kā tas varētu skanēt:

“Šonakt, vienpadsmitos četrdesmit piecās, veicot apgaitu Vagramavēnijā, mūs izsauca...”

Un tālāk varētu sekot kas tamlīdzīgs:

“Kāds indivīds rāpoja pa ietvi, apgalvodams,

ka viņu saucot Megrē - Zils, Amadejs, Fran-suā...”

Komisārs bija pats svaiguma iemiesojums, no galvas līdz kājām tērpies pērļu pelēkā, ar ziedu pogcaurumā. Viņa elpa smaržoja pēc rīta portvīna.

- Ziemeļu stacijas policija pēdējā brīdī paguva viņus apcietināt.

Paskat, tik! Megrē taču bija viņus pavisam piemirsis! Viņam jau gribējās sacīt kā flautistam: “Tam nav nozīmes.”

Un tā bija taisnība. Nebija nozīmes ne Dedē, ne Lisilai, pat ne bokserim, kas bija iezvēlis viņam pa galvu, kā droši vien teikts ziņojumā, “ar cietu, neasu priekšmetu”.

Megrē kautrējās gulēt gultā sava šefa priekšā un izcēla kāju no gultas.

- Nekustieties!

- Es jums saku, es jūtos ļoti labi.

- Tā domā arī ārsts. Un tomēr jums vajadzēs dažas dieniņas atpūsties.

- Nekad mūžā!

Viņam grasījās atņemt viņa izmeklēšanu. Megrē bija visu sapratis. Viņš to nepieļaus.

- Palieciet mierā, Megrē!

- Es esmu mierīgs, pavisam mierīgs. Ir tā, kā es saku. Es varu celties augšā un iet.

- Ar to nav jāsteidzas. Es saprotu jūsu nepacietību, bet, ja runa ir par jūsu izmeklēšanu, tad

tiks izdarīts viss, ko jūs uzskatāt par nepieciešamu.

Viņš teica “jūsu izmeklēšanu” - tāpēc, ka ir sabiedrības cilvēks. Komisārs apjukumā aizsmēķēja cigareti un pēc tam jautājoši uzlūkoja Meg-rē kundzi.

- Nekautrējieties! Mans vīrs smēķē pīpi no rīta līdz vakaram un pat gultā.

- Paklau, iedod man manu pīpi!

- Vai tu domā, ka vajag?

- Vai tad ārsts teica, ka es nedrīkstu smēķēt?

- Viņš netika par to neko teicis.

- Kā tad būs?

Sieva bija salikusi uz tualetes galdiņa visu, ko atrada viņa kabatās, un tagad sāka piebāzt vienu no pīpēm, pēc tam pasniegdama to kopā ar sērkociņu.

- Es jūs pametīšu, - viņa sacīja un devās uz virtuvi.

Megrē lūkoja atcerēties visu, ko bija naktī domājis. Viņam par to bija palikušas tikai neskaidras atmiņas, tomēr apziņa teica priekšā, ka viņš ir ticis tuvāk patiesībai. Maksims Le Brets bija apsēdies uz krēsla; viņš izskatījās norūpējies. Komisārs likās nobažījies vēl vairāk, kad sekretārs lēni, starp diviem dūmu mākuļiem, noteica:

- Grāfs d’Ansvāls ir miris.

- Vai esat par to pārliecināts?

- Man nav pierādījumu, taču varu apzvērēt, ka tā ir.

- Miris... Kādā veidā?

- No revolvera lodes.

- Šaptāla ielā?

Megrē piekrītoši palocīja galvu.

- Vai jums šķiet, ka tas ir Rišārs Žandro, kas...

Jautājums bija pārāk precīzs. Megrē vēl nebija ticis tik tālu. Viņš atminējās savus četrstūrīšus ar mazajiem krustiņiem.

- Uz naktsgaldiņa vai tā atvilktnē bija revolveris. Liza Žandro pie loga sauca palīgā. Pēc tam viņu rāva atpakaļ. Un tad atskanēja šāviens.

- Kāds sakars ar šo notikumu ir Dedē?

- Viņš atradās uz ielas, pie Dionbutona stūres.

- Vai tad viņš to atzina?

- Viņam nav vajadzības to atzīt.

- Un tā sieviete?

- Tā ir grāfa mīļākā - grāfa, kuru mēdz saukt par Bobu. Tas, protams, jums ir zināms tikpat labi kā man.

Megrē būtu gribējies atbrīvoties no šī smieklīgā turbāna, kas darīja viņa galvu tik smagu.

- Ko tad ar viņiem izdarīja? - viņš savukārt pavaicāja.

- Pagaidām ievietoja aresta telpās.

- Gaidot - ko?

- Šobrīd viņus apvaino tikai par uzbrukumu likuma pārstāvim, kas veic savu pienākumu. Protams, viņus varētu apsūdzēt arī zādzībā.

- Kāpēc?

- Tā sauktajam Dcdē kabatās bija četrdesmit deviņas tūkstošfranku zīmes.

- Viņš nav tās nozadzis.

*

Komisārs laikam bija uzminējis viņa domas, jo kļuva aizvien drūmāks.

- Vai jūs gribat teikt, ka tās viņam kāds iedeva?

-Jā.

- Lai viņš klusētu?

- Jā. Vakar pēcpusdienā Dedē nekur nebija atrodams. Kad viņš atkal parādījās, viņš staroja -nepacietībā izdot naudu, kura izspīlēja viņam kabatas. Kamēr Lisila apraudāja sava mīļākā nāvi, viņš svinēja savu nule iegūto bagātību. Un es biju kopā ar viņiem.

Nabaga Le Brets! Viņš nespēja pierast pie Megrē pārvērtībām. Gluži kā tēvs, kas radis uzskatīt savu dēlu par bērnu, bet pēkšņi ieraudzījis savā priekšā vīru, kas domā kā pieaudzis cilvēks.

Kas zina? Megrē, lūkojoties viņā, bija pārņēmušas baisas šaubas. Mazpamazām šīs šaubas bija vērtušās pārliecībā.

Viņam uzticēja šo izmeklēšanu pārliecībā, ka viņš neko neatradīs.

Tas notika tā. Le Breta kungs no Kursela bulvāra - augstākās sabiedrības cilvēks - negribēja sagādāt nepatikšanas otram augstākās sabiedrības cilvēkam, ar kuru mēdza satikties, - un vēl

jo mazāk savas sievas tuvākajai draudzenei, Bal-tazāru kafejnīcu mantiniecei.

Nolādētais flautists, kas bāza savu degunu darīšanās, kuras uz viņu neattiecās!

Vai tas, kas notika augstākajā sabiedrībā -Šaptāla ielas savrupmājā, interesēja avīžniekus, pārējo sabiedrību un zvērinātos, kuri lielākoties bija sīkbodnieki vai banku kalpotāji?

Komisārs Le Brets tomēr sekretāra acu priekšā nevarēja iznīcināt liecību, lai lieta nenonāktu tiesā.

“Saprotiet, manu zēn Megrē!”

Smalkjūtību. Nekādu skandālu. Vislielāko uzmanību. Un vislielākās cerības, ka Megrē neko neatklās. Pēc dažām dienām viņu uzņemtu vislielākajā vēlībā, ar smaidu.

“Jūs jau redzat, tur nekā nav. Neizsamistiet! Jūs darījāt, ko varējāt. Tā nav jūsu vaina, ka tas flautists ir mēnessērdzīgs un noturējis savas iedomas par īstenību. Pie lietas, veco zēn! Es jums apsolu, ka nākamā nopietnā izmeklēšana būs jūsējā.”

Tagad, protams, viņš ir satraucies. Kas lai zina, vai viņam labāk nepatiktu, ja Megrē nebūtu pieliecies, tādējādi īstajā brīdī mazinot sitiena spēku? Tad viņam tagad nāktos gulēt nekustīgi daudzas dienas un nedēļas.

Kā, pie velna, šis jauniķis uzodis visu to, ko viņam izdevies uzost?

Viņš noklepojās un pēc iespējas nevērīgi nomurmināja:

- Tātad jūs apsūdzat Rišāru Zandro slepkavībā?

- Tas varēja arī nebūt viņš. Varbūt šāva viņa māsa. Vēl ir iespējams, ka šāvis Luijs. Neaizmirstiet, ka flautistam nācās ilgi zvanīt un klauvēt pie durvīm, kamēr viņam atvēra, un ka durvju sargs bija pilnīgi apģērbies.

Te bija cerības stariņš. Kāds tas būtu atvieglojums, ja šāvējs izrādītos durvju sargs!

- Vai jums šī pēdējā hipotēze nešķiet loģiskāka?

Komisārs nosarka, jo Megrē viņu cieši nopētīja. Viņš valodīgi turpināja:

- Es labprāt redzētu šo notikumu tādā gaismā...

Viņš bija teicis “labprāt”, un šis vārds bija tik izteiksmīgs; Megrē apsveica viņa atklātību.

- Es tikai īsti nezinu, ko tas grāfs darīja šajā namā...

- Tā nebija pirmā reize.

- Jūs to man jau teicāt, un tas mani pārsteidza. Viņš bija karstgalvis. Viņa tēvs arī tad, kad izputēja, vēl saglabāja zināmu pašlepnumu. Viņš dzīvoja mazā dzīvoklītī Latīņu kvartālā un rūpīgi izvairījās no cilvēkiem, kurus bija pazinis agrāk.

- Vai viņš strādāja?

- Nē. Ne šā vārda tiešajā nozīmē.

- Ka tad viņš iztika?

>

- Pamazām izpārdeva mantas, kuras bija izdevies paglābt no ūtrupes: gleznas, tabakdozes, pa kādai ģimenes dārglietai. Varbūt daži cilvēki, kuri pazina viņa tēvu un bija braukuši uz šo pili medīt, smalkjūtīgi piesūtīja viņam mazliet naudas? Bobs gan kļuva par īstu anarhistu. Viņš to darīja tīšām, parādīdamies vispretīgākajos nostūros. Vienbrīd viņš strādāja par šveicaru kādā restorānā turpat blakus - tikai tāpēc, lai sagādātu neērtības ģimenes draugiem, pieņemot no viņiem dzeramnaudu. Un pēc tam nonāca arī līdz tādai Lisilai un Dedē. Bet kur es paliku?

Megrē nesteidzās viņam palīdzēt.

- Ak, jā! Viņš droši vien tonakt devās pie Žandro kādā ne visai slavējamā nolūkā.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņu pavadīja Dedē, kas gaidīja uz ielas, pat neizslēdzis mašīnas motoru, - tā jau ir norāde.

- Un tomēr - mājā viņu gaidīja.

- Kā jūs to zināt?

- Vai jums šķiet, ka citādi viņam ļaut", kāpt augšā un ieiet jaunas meitenes istabā? Un kāpēc Luijs tik vēlā stundā bija pilnīgi apģērbies?

- Pieņemsim, ka viņš tika gaidīts, lai gan tas nenozīmē, ka viņu uzņēma ar prieku. Patiesi, varbūt viņš bija iepriekš paziņojis par savu apmeklējumu.

- Guļamistabā - neaizmirstiet to!

- Lai iet! Man tiešām jāatzlmē, ka Liza attiecībās ar viņu nav bijusi pietiekami piesardzīga. Lai gan mēs šobrīd nevaram par to spriest.

Paskat! Paskat!

- Iespējams, ka viņus abus kaut kas saistīja. Par spīti visam, viņš bija d’Ansvālu titula mantinieks, un viņa vecvecāki bija tās pils īpašnieki, kuru pēcāk nopirka vecais Baltazārs, viens no viņu zemniekiem, nekas vairāk.

- Tas varēja iedvesmot kolportiera mazmeitu.

- Kāpēc ne? Iedomājieties arī to, ka, uzzinot par viņa dzīvesveidu, viņa varbūt gribēja grāfu glābt!

Kāpēc Megrē sāka skaisties? Viņam likās, ka visu viņa izmeklēšanu pūlas parādīt greizajā spogulī. Viņam nepatika ari komisāra uzvedinošais tonis - it kā viņam mācītu tālāko uzvedību.

- Ir vēl viena iespēja, - viņš klusi noteica.

- Kāda?

- Ka Zandro - Baltazāra jaunkundze gribēja pievienot savam īpašumam vēl arī titulu. Ir jau labi - tikt pie tāda īpašuma kā d’Ansvālas pils. Bet varbūt viņa tomēr tur jutās kā nepiederīga ienācēja? Es ari pavadīju bērnību pilī, kuras pārvaldnieks bija mans tēvs. Un labi atceros, kā daži jaunbagātnieki centās, lai viņus ielūgtu medībās.

- Vai jūs gribat teikt, ka viņa gribējusi apprecēt...

- Bobu d’Ansvālu - kāpēc gan ne?

- Es negribētu apspriest šo jautājumu, bet šā'ds pieņēmums man šķiet aplam pārdrošs.

- Viņu istabmeita gan tā nedomā.

-Jūs nopratinājāt istabmeitu, neņemot vērā...

Viņš droši vien gribēja sacīt: “...neņemot vērā manus ieteikumus.”

Īstenībā tas nozīmēja: “Neņemot vērā manas pavēles!”

Viņš nenobeidza, un Megrē turpināja:

- Es pat zināmā mērā viņu nolaupīju. Viņa ir tepat netālu.

- Vai viņa jums pateica ko būtisku?

- Neko noteiktu viņa nezina, vienīgi to, ka Žandro jaunkundze ieņēmusi galvā ideju kļūt par grāfieni.

Le Brets atmeta ar roku. Viņam acīmredzami bija smagi ap sirdi, redzot tik pazemotu savu aprindu ļaužu lepnumu.

- Pieņemsim. Protams, notikumu būtībā tas neko nemaina. Jūs droši vien man piekritīsiet, ka Bobs varēja uzvesties kā īsts lempis.

- Mēs nezinām neko par to, kas notika šajā istabā, - vienīgi to, ka tur atskanēja šāviens.

- Jūs droši vien nonāksiet pie tādiem pašiem secinājumiem kā es. Ja vīrietis uzvedas tā, kā paradis, - mēs zinām, kāda bija viņa uzvedība... Mājās ir jaunās meitenes brālis un arī durvju sargs. Viņa sauc palīgā. Viens no viņiem ir dzir-

dējis, kāpj augšā un sašutuma uzplūdā paķer revolveri, kurš, kā jūs pats teicāt, atrodas uz naktsgaldiņa.

Tagad Megrē izlikās piekrītam. Taču tikai tāpēc, lai klusām iebilstu, ievelkot pa dūmam no pīpes - tā likās viena no gardākajām, kādu vien viņam jebkad gadījies smēķēt.

- Ko jūs būtu darījis šā cilvēka vietā? Iedomājieties, ka jums rokā ir revolveris - vēl kūpošs, kā raksta avīžnieki. Un zemē ir miris vai smagi ievainots cilvēks.

- Ja pieņemam versiju par ievainoto, tad - es būtu izsaucis ārstu.

- Tas netika darīts.

-Tātad jūs secināt, ka viņš bija miris?

Megrē risināja savu domu - pacietīgi, izskatīdamies tā, it kā pats pūlētos tai izsekot.

- Un šajā brīdī lejā pie durvīm klauvē. Tas ir garāmgājējs, kas dzirdējis palīgā saucienus.

- Jāņem vērā, manu zēn Megrē, ka nav patīkami ļaut pirmajam pretimnācējam jaukties savās darīšanas.

- Kāpņu laukumiņā tiek uzkliegts:

“Pasteidzieties, Luij!”

- Ko tad tas nozīmē?

Megrē tik tikko apjauta, ka tagad viņš uzņēmies sarunas vadību, ka šobrīd lomas zināmā mērā mainījušās un ka šefs liekas brīnāmies aizvien vairāk.

- Tas virs varēja ari nebūt uzreiz pagalam. Vai varbūt Lizai sākās nervu lēkme. Es nezinu. Domāju, ka tādos brīžos var uznākt apstulbums.

- Luijs izgrūda svešinieku ārā, triekdams viņam dūri sejā.

-To viņš nedarīja prātīgi.

- Bet visi pārējie bija tikpat apstulbuši. Viņi droši vien nosprieda, ka šis tips tagad dosies uz policiju. Un tā ieradīsies prasīt paskaidrojumus.

- To jūs arī izdarījāt.

- Viņu rīcībā bija tikai neliels laika sprīdis. Viņi varēja piezvanīt savam advokātam.

“Lūk, kas šeit notika! Tas nav noziegums, bet nelaimes gadījums. Mums nācās aizstāvēties pret kādu iebrucēju, kas mūs apdraudēja.”

Jādomā, ka jūs rīkotos tā, komisāra kungs?

Kā mainījās situācija, viņam atrodoties šeit, šajā istabā, savā gultā, nevis šefa kabinetā: aiz polsterētajām durvīm komisariātā viņš neuzdrīkstētos pateikt ne ceturto daļu no tā, ko jau bija pateicis. Viņam drausmīgi sāpēja galva, taču šim faktam bija otršķirīga nozīme. Megrē kundze virtuvē droši vien bija izbijusies, dzirdēdama viņu tik pārliecināti runājam. Viņš bija kļuvis gluži vai agresīvs.

- Tā, lūk! Komisāra kungs, to viņi neizdarīja. Bet izdarīja, lūk, ko. Vispirms aizvāca līķi vai ievainoto - Dievs vien zina, uz kurieni. Varbūt uz kādu no istabām virs staļļiem, jo tās bija vienīgās, kuras man neparādīja.

- Tas ir tikai pieņēmums.

- Bet pamatojas uz faktu ka tad, kad es ierados, līķa tur vairs nebija.

- Un ja Bobs ticis prom paša spēkiem?

- Tad viņa draugam Dedē vakar nebūtu kabatā piecdesmittūkstoš franku, un viņš negrasītos bēgt uz Beļģiju kopā ar Lisilu.

- Varbūt jums taisnība.

- Tātad šie mūsu ļautiņi Šaptāla ielā izmanto viņu rīcībā palikušo pusstundu. Ar to pietiek, lai visu sakārtotu un novāktu visas pēdas. Viņiem iešaujas prātā gluži ģeniāla doma. Vai tad labākais līdzeklis, kā padarīt neticamu flautista liecību, nosaucot to par dzērāja fantāzijas izpausmi, nav - likt noticēt, ka norādītajā istabā neviens neuzturas? Tas prasīja vēl tālāku rīcību. Iespējams, ka Lizai Žandro tiešām sākās nervu lēkme, kā mēdz sacīt. Parādīt viņu gulošu gultā, apgalvojot, ka viņa aizmigusi? Vai parādīt piecēlušos, lai viņa apgalvotu, ka nav neko dzirdējusi? Abi varianti bija riskanti.

Viņu nobāza kalpotājas istabā, kura brīnumainā kārtā izrādījās tukša. Vai tad nabaga policists no komisariāta pamanīs atšķirību?

Pietiks ar apgalvojumu, ka viņa aizbraukusi uz Njēvras pili. Nekas nav dzirdēts! Nekas nav redzēts! Šāviens? Kur tad?

Ļautiņi, kuri vienos naktī blandās pa ielām, parasti mēdz būt iesiluši.

Un rīt pa dienu... Kas gan iedrošināsies apsūdzēt Žandro - Baltazārus?

- Jūs esat nesaudzīgs, Megrē.

Komisārs nopūtās un piecēlās.

- Bet iespējams, ka jums ir taisnība. Došos apspriesties ar Sirlē šefu.

- Vai jums šķiet, ka tas ir tik neatliekami?

- Ja tiešām notikusi slepkavība, kā jūs apgalvojat, un es beigu beigās sāku jums ticēt...

- Komisāra kungs! - vārgā, gandrīz vai lūdzošā balsī iesaucās Megrē.

- Es klausos!

- Vai jūs nepagaidītu vēl divdesmit četras stundas?

- Vēl nupat jūs gandrīz apsūdzējāt mani par to, ka neesmu neko uzsācis.

- Es apgalvoju, ka varu piecelties. Paskatieties!

Un, neņemot vērā Le Breta protestus, Megrē

izrausās no palagiem un, mazliet apdullis, piecēlās, tomēr kautrēdamies par to, ka nostājies šefa priekšā vienā kreklā.

- Šī ir mana pirmā izmeklēšana.

- Un es jūs apsveicu par to cītību, ar kādu...

- Ja jūs tagad paziņosiet Sirtē, tad lietu pabeigs izmeklēt šefa brigāde.

- Iespējams. Vispirms jau - ja Bobs ir nogalināts, tad būtu jāatrod līķis.

- Ja uzskatām, ka viņš ir jau beigts, tad varam arī pagaidīt, vai ne?

Lomas atkal bija mainījušās, un komisārs novērsdamies pasmaidīja.

Megrē, vēl nupat tik dzēlīgs, pēkšņi savā naktskreklā ar sarkanajiem diegiem izšūto apkakli atgādināja lielu bērnu, kuru uzbudinājis viņam apsolītais prieks.

- Man nav vajadzīga šī cepure uz galvas.

Viņš mēģināja noraut apsēju.

- Es varu iet ārā un pats pabeigt izmeklēšanu! Dodiet man atļauju nopratināt Dedē un Lisilu, it īpaši Lisilu. Ko viņi teica?

- Šorīt, kad dežurējošais komisārs aresta telpās viņus pratināja, Dedē noprasīja:

“Vai Žils ir pagalam?”

Domāju, ka viņš runāja pārjums.

- Ja rīt šajā pašā laikā es nebūšu pabeidzis, tad varat nodot šo lietu Sirtē.

Megrē kundze izbijusies pavēra durvis un palika stāvam, vērdamās vīrā, kas bija piecēlies no gultas.

Tieši tobrīd pie durvīm zvanīja. Sieva šķērsoja istabu, lai dotos atvērt, un kāpnēs bija dzirdama sačukstēšanās.

Kad viņa atgriezās viena, Megrē vaicāja:

- Kas tur bija?

Sieva atbildēja ar kādu zīmi, kuru viņš nesaprata, un tad, kad Megrē uzstāja, viņa paziņoja:

- Mūziķis.

- Es došos projām, - sacīja Le Brets. - Es ne-

spēju atteikt un došu jums to iespēju, kuru jūs lūdzāt.

- Piedodiet, komisāra kungs! Es vēl gribēju... Ņemot vērā šo pavērsienu... ņemot vērā arī to, ko darītu Sirtē, - vai jūs man atļausiet, ja būtu nepieciešams, nopratināt arī Zandro jaunkundzi?

- Jācer, ka jūs to darīsiet iejūtīgi. Un esiet uzmanīgs!

Megrē staroja. Viņš dzirdēja durvis aizveramies - un tad, kamēr viņš meklēja savas bikses, istabā ienāca Žistēns Minārs, kuram sekoja Megrē kundze. Mūziķis izskatījās nožēlojams un noraizējies.

- Vai esat ievainots?

- Mazliet.

- Man jums nododama slikta ziņa.

- Runājiet!

- Viņa aizbēga.

Megrē vēlējās skaļi iesmieties, tik jocīga izskatījās flautista sejas izteiksme.

-Kad?

- Vakar vakarā, pareizāk sakot, šonakt. Viņa uzstāja, ka gribot mani pavadīt uz Klišī alusbāru, apgalvodama, ka esot mūzikas cienītāja un gribot dzirdēt, kā es spēlēju.

Megrē kundzes klātbūtne darīja atzīšanos vēl grūtāku, un viņa to saprata - atkal nozuda virtuvē.

- Viņa sēdēja tajā pašā vietā, kur sēdējāt jūs -tad, kad bijāt pic manis atnācis. Man bija tā nelāgi ap dūšu. Tā kā nebiju pārnācis vakariņās un ari pa dienu netiku ielūkojies mājās, gaidīju ik-brid parādāmies savu sievu.

- Un viņa parādījās?

-Jā.

- Un notika izskaidrošanās?

-Tieši starp diviem mūzikas gabaliem. Es biju apsēdies pie galdiņa. Mana sieva sāka ar to, ka norāva Zermēnai cepuri, pēc tam arī ieķērās matos.

- Vai viņas izlika pa durvīm?

- Abas divas. Es atgriezos uz skatuves. Orķestris spēlēja - lai notušētu skandālu. Kā kuģa katastrofas laikā, zināt? Bija dzirdams, kā tracis turpinājās ārpusē. Pēc tam, kad gabals bija nospēlēts, saimnieks mani uzmeklēja un teica, lai eju piebiedroties savam harēmam, kā viņš izteicās.

- Vai viņas jūs gaidīja ārā?

- Viena. Mana sieva. Viņa mani aizveda mājās. Un ieslēdza manas kurpes skapī, lai es netiktu ārā. Es tomēr izgāju ārā - pirms stundas aizņēmos kurpes no durvju sardzes. Zermēnas viesnīcā vairs nav. Viņa tikai iegriezusies un paņēmusi savu ceļasomu.

Minārs nobeidza ar jautājumu:

- Un ko mēs tagad darīsim?

VIII nodaļa VIENS CIEŠ KLUSU, OTRS RUNĀ PĀRĀK DAUDZ

- Vismaz dari man šo prieku un apvelc biezo mēteli, - Megrč kundze uzstāja.

Tajos laikos viņam bija divi mēteļi: biezais, melnais - ar samta apkakli, viņš to valkāja jau trīs gadus, un ūdensnecaurlaidīgais lietusmētelis - tas bija īss, Megrē to tikai nesen nopirka - viņš bija pēc tāda ilgojies jau kopš pusaudža gadiem.

Megrē nojauta, ka viņa sieva noteikti iečukstējusi Mināram ausī, kamēr viņi abi devās laukā no dzīvokļa: “Tikai nepametiet viņu vienu!”

Pat ja viņa mazliet pazobojās par flautistu, viņai jauneklis tīri labi patika, viņa to uzskatīja par mīļu, pieklājīgu, labi audzinātu. Debesis klāja viegli, poraini mākonīši skaistā, gaišpelēkā krāsā, pirmoreiz

šo divu nedēļu laikā sāka līt lietus - aumaļām vien, *

garām strīpām strūkloja silts lietus, kas izmērcēja Megrē caur un cauri ar visu silto mēteli, kas tagad oda pēc savilguša dzīvnieka. Megrē turēja katliņu rokā, jo nevarēja to uzlikt galvā - tāpēc, ka galvu joprojām sedza milzīgais apsējs. Minārs pavadīja viņu pie ārsta, kas dzīvoja Voltēra bulvārī, - Megrē tur palūdza uzlikt viņa galvai neuzkrītošāku apsēju.

- Vai jums tiešām ir tik nepieciešams doties uz pilsētu?

Ārsts iedeva viņam kartona kārbiņu ar kapsulām, kurās bija dzeltens pulveris.

- Tās - gadījumam, ja jutīsities slikti.

-Cik tad ir jāieņem?

- Četras vai piecas - laikā no šī brīža līdz vakaram. Vairāk nevajag. Man labāk patiktu jūs redzēt gultā.

Megrē nezināja, ko iesākt ar mūziķi, viņš negribēja jauneklim sagādāt nepatikšanas, sūtot viņu uz mājām - tagad, kad jaunais cilvēks viņam vairs nebija vajadzīgs.

Ļaujot mūziķim noticēt, ka tas ir ļoti svarīgi, viņš aizsūtīja jaunekli uz Saptāla ielu.

- Tieši pretī vai gandrīz pretī tai mājai, kuru jūs jau pazīstat, ir mazs restorāniņš - “Vecais Kalvadoss”. Es gribētu, lai jūs apsēžaties tur un pavērojat, kas notiek pie Zandro.

- Bet ja nu jūs nejutīsities labi?

- Es taču nebūšu viens.

Minārs viņu pavadīja līdz pašām aresta telpu durvīm Orfēvras krastmalā. Līdz šim brīdim Megrē vēl jutās pilnīgi ciešami. Līdz tumšās vārtu velves dvesmai, kuru viņš ar patiku ieelpoja. Tieši šurp ik nakti policisti atveda visus aizdomīgos subjektus, kurus bija noķēruši nozieguma vietā, - sabāžot tvarstīšanās notverto faunu tā saucamajos “salātgrozos”.

Megrē iegāja sardzes korpusā, kur oda pēc kazarmas, un pavaicāja, vai komisārs būtu ar

mieru viņu pieņemt. Viņam likās, ka sardzes vīri viņu dīvaini nopēta. Taču Megrē daudz par šo ziņkāri nedomāja. Viņš nosprieda, ka šie vīri necilu komisariāta sekretāru noteikti neuzskatīs par ilgākas uzmanības vērtu.

- Sēdieties!

Tur bija trīs policisti - viens rakstīja ziņojumu, pārējie nedarīja neko. Komisāra kabinets bija turpat blakus, taču neviens negāja viņu pieteikt, neviens nelikās par Megrē ne zinis; izturējās tā, it kā viņš nemaz nebūtu no pašu ļaudīm. Tas bija tik nomācoši, ka viņš pat neuzdrošinājās piebāzt savu pīpi.

Pēc stundas ceturkšņa viņš riskēja pavaicāt:

- Vai tad komisāra nav šeit?

- Aizņemts.

- Kur ir tie ļautiņi, kurus saņēma ciet šonakt?

Iedams garām lielajai aresta tclai, kur parasti

ievieto aizturētos, viņš tur nevienu neredzēja.

- Augšā.

Viņš neuzdrīkstējās lūgt atļauju doties turp. Augšā bija antropometrijas kabineti. Tur aizturētos nostādīja rindā kā skolā. Viņiem lika izģērbties kailiem - citam pēc cita. Un apskatīja pa vienam, izpētot tetovējumus un atšķirības zīmes, bet pēc tam viņi varēja uzvilkt savas drēbes, un viņus mērija, tad fotografēja un galu galā noņēma pirkstu nospiedumus.

Vai Dcdē tur joprojām nīka rindā, kopā ar klaidoņiem un zaglēniem?

Vēlāk, kad Megrē kļuva par šefa brigādes locekli, viņam ļāva brīvi pārvietoties visā šajā namā, iet un nākt pēc vajadzības.

Sievietes ārsts apskatīja kādā citā kabinetā -slimās nosūtīja uz Senlazāra slimnīcu.

- Vai esat pārliecināts, ka komisārs joprojām ir aizņemts?

Viņš jau bija gaidījis vairāk nekā pusstundu. Megrē likās, ka visi trīs policisti uzjautrināti saskatījās.

- Jāgaida, kamēr viņš zvanīs.

- Bet viņš taču nezina, ka es esmu te. Man veicams svarīgs uzdevums. Viņam tas jāpaziņo.

- Jūs esat no Senžorža kvartāla, vai ne?

Un viens no policistiem - tas, kurš rakstīja, ielūkojās kādā dokumentā, kas atradās uz viņa galda.

- Zils Megrē?

-Jā.

-Jāgaida, vecais. Es tur neko nevaru palīdzēt.

Viņi nedzirdēja no blakusistabas nākam kādu troksnīti, kas liecinātu par to, ka komisārs tiešām tur atrodas. Kad viņš bija pacietīgi gaidījis vairāk par stundu, komisārs beidzot ienāca - nevis no kabineta, bet no āra.

- Jūs esat Le Breta sekretārs?

Beidzot ar viņu nodarbojās, nevis atstāja sēžam uz sola kā lūdzēju.

- Kā rādās, jūs esat ievainots?

-Tas nav tik svarīgi. Es gribēju...

- Es zinu. Jums uzdots nopratināt kādu tipu, kuru sauc Dedē. Es ceru, ka viņš jau ir lejā. Vai jūs neapskatītos, Žerār? Ja viņš ir tur, tad ievediet viņu manā kabinetā!

Komisārs pievērsās Megrē.

- Ienāciet, lūdzu! Es uz bridi atstāšu jūsu rīcībā savu kabinetu.

- Man vajadzēs nopratināt arī to sievieti.

- Norunāts! Jums tikai jāpasaka brigadierim, lai viņu atved.

Vai tiešām tajā visā bija kas nedabisks? Megrē bija iedomājies, ka šīs norises būs citādas, taču viņš vēl nesatraucās. Viņš nepazina šīs iestādes kārtību un sajutās apjucis.

Policists ieveda Dedē un izgāja kopā ar komisāru, aizvērdams aiz sevis durvis.

- Tas taču Žils!

Garāžas īpašniekam no Akāciju ielas bija mugurā tas pats uzvalks, kas bija vakar. Viņam tikai, kā likums noteica, atņēma kaklasaiti un kurpju auklas, tāpēc viņš izskatījās mazliet nevīžīgs. Megrē šaubīgi apsēdās aiz komisāra rakstāmgalda.

- Man prieks, ka jūs neesat pārāk smagi cietis, - sacīja Dedē. - Varat pats pajautāt šiem kungiem: mans pirmais vaicājums, kad ierados šeit, bija par jūsu veselību.

- Jūs zinājāt, kas es esmu, vai ne?

- Velna būšana!

- Un es, - Megrē sacīja, - zināju, ka jūs to zināt.

- Tātad jūs domājat, ka mēs jums gribējām apgriezt kaklu? Vai tad tādā gadījumā tas nebūtu nostrādāts godam?

- Sēdies!

- Labs ir. Esmu mierā ar to, ka jūs man sakāt “tu”.

Megrē vēl nebija pie šādas kārtības pieradis, taču zināja, ka šajā iestādījumā tā pieņemts.

- Es zinu vēl daudz ko citu un domāju, ka mēs drīz vien sapratīsimies.

- Es par to brīnītos.

- Grāfs ir miris.

- Jums tā šķiet?

- Naktī no 15. uz 16. aprīli tu aizvedi grāfu ar savu mašīnu uz Saptāla ielu, kur gaidīji viņu, neizslēdzot motoru.

- Es neatceros!

- Atvērās logs, kliedza sieviete, pēc tam norībēja šāviens. Tad tu aizbrauci Fontēna ielas virzienā. Un apbrauci līkumu starp mājām. Kādu brīdi tu stāvēji Viktora Masē ielā, pēc tam vēlreiz brauci pa Šaptāla ielu, lai apskatītos, vai Bobs ir iznācis ārā.

Dcdē lūkojās viņā, mierīgi smaidīdams.

-Turpiniet, - viņš teica. - Vai jums nav kāda cigarete? Tie sivēni atņēma man visu, kas bija kabatās.

- Es smēķēju tikai pīpi. Tu zināji, ko grāfs gatavojas tajā namā darīt.

- Jūs tā sakāt?

- Tu saprati, ka izdarīts noziegums. Nākamajā dienā tu avīzēs neko par to neatradi. Grāfs neatgriezās. Arī aiznākamajā dienā avīzes neko nerakstīja.

-Jūs runājat ļoti interesanti!

- Tu vēl ložņāji pa to ielu. Pēc tam, uzminēdams, kas noticis, devies pie Rišāra Zandro. Nevis uz mājām, bet uz kantori.

- Un ko tad es tam kungam sacīju?

- Ka, saņemot zināmu summu, teiksim, piec-desmittūkstoš franku, tu klusēsi. Jo, zinot, ko Bobs gatavojās darīt šajā namā, tu zināji arī to, kāpēc viņš nogalināts.

- Vai tas ir viss?

-Tas ir viss.

- Un ko jūs man piedāvājat?

- Neko. Runāt.

- Ko tad jūs gribat, lai es saku?

- Grāfs pazina Žandro ģimeni. Viņš jau vairākas reizes bija jauno meiteni apmeklējis. Vai grāfs bija viņas mīļākais?

- Vai jūs viņu redzējāt?

-Nē.

- Ja jūs būtu viņu redzējis, tad neuzdotu man šādu jautājumu. Viņš nebija tas zēns, kas laistu garām kādu izdevību.

- Bija arī precību plāni, vai ne?

- Vai jūs zināt, ka esat man simpātisks? Es tā arī teicu Lisilai: cik žēl, ka viņš ir kruķis! Cik muļķīga doma - kļūt par policistu ar tādu miesas būvi, ja varētu darīt ko sakarīgāku!

- Vai tu labāk gribi tikt cietumā?

- Labāk nekā... ko?

- Ja tu runāsi, tad varbūt tiks noklusēts, ka tu šantažēji Rišāru Žandro.

- Vai jums šķiet, ka viņš rakstīs iesniegumu?

- Aizmirsīs arī to slepkavības mēģinājumu, kam par upuri kritu es.

- Paklausies, Zil! Mēs neesam līdzvērtīgi pretinieki. Tev vēl mātes piens aiz lūpas, man no tā metas slikta dūša. Tu esi lāga puisis. Varbūt mēs vēl kādudien tiksimies un tukšosim kopā kādu glāzīti. Taču šobrīd tev te nav ko iesākt. Tu esi kā kora zēns. Viņi ar tevi izrīkosies, kā gribēs.

- Kas?

- Nav svarīgi! Es gribu tev pateikt tikai vienu: Bobs bija kārtīgs puika. Viņam bija savs uzskats par to, kā dzīvē jātiek uz priekšu. Viņš nevarēja ciest tos, kas zīmējās. Bet ne uz ko zemisku viņš nebija spējīgs. Liec to aiz auss!

- Viņš ir pagalam.

- Iespējams. Es par to neko nezinu. Vai arī, ja kaut ko zinu, tad tā ir tikai mana darīšana. Un tagad es tev pa draugam saku: “Liecies mierā!” Vai saprati? Liecies mierā, Žil! Man nav nekā,

ko teikt. Es neko neteikšu. Šitie triki tev nepadodas. Labāk aizmirsīsim to visu.

Es neko nezinu, neko neesmu redzējis, neko neesmu dzirdējis. Piecdesmittūkstoš skanošo? Es atkārtošu vienā laidā, ka laimēju tos Lonšānā.

Kad tikšu no šejienes ārā, tad redzēsim, vai ne?

To teikdams, viņš tikko manāmi smaidīja.

- Un tagad, ja tu būtu tik laipns - nevajadzētu pārāk tirdīt nabaga Lisilu. Viņa tiešām savu Bobu mīlēja. Vai tu spēj to saprast? Var iet uz ielas un tomēr kādu mīlēt. Nespīdzini viņu, varbūt kādu dienu es tev to pieminēšu. Tas ir viss.

Viņš jau bija piecēlies un bez uzaicinājuma devās uz durvju pusi.

- Dedē! - Megrē pasauca, savukārt pieceldamies.

- Pietiek! Esmu visu pateicis. Un vairāk neko neteikšu.

Dedē atvēra durvis un pasauca policistus.

- Mēs jau beidzām, - viņš sacīja ar zobgalīgu smaidu.

Brigadieris pajautāja Megrē:

- Vai atvest arī to sievišķi?

Viņa atteicās apsēsties un stāvēja pie rakstāmgalda, taisni izslejusies.

- Vai jūs zināt, kādos apstākļos Bobs mira?

Viņa nopūtās:

- Es par to neko nezinu.

- Viņš tika noslepkavots Šaptāla ielas savrupmājā.

- Jūs tā domājat?

- Viņš bija vēl kādas meitenes mīļākais.

- Es neesmu greizsirdīga.

- Kāpēc jūs negribat runāt?

-Tāpēc, ka man nav nekā, ko teikt.

- Ja jūs domātu, ka Bobs ir dzīvs, jūs negatavotos braukt uz Beļģiju.

Viņa klusēja.

- Kāpēc jūs negribat, lai Bobs tiktu atriebts?

Viņa iekoda lūpā un novērsās.

- Jūs labāk gribat dažas banknotes, nekā sodu viņa slepkavam?

- Jums nav tiesību tā sacīt.

-Tad runājiet!

- Es neko nezinu.

- Un ja es jums palīdzētu?

- Es neko neteikšu.

- Kas ar jums runāja, kad jūs nogādāja šeit?

Jo viņš beidzot bija sapratis. Viņam lika gaidīt

ne jau tāpēc, ka komisārs bija aizņemts. Viņš bija sazinājies ar Orfēvras krastmalu.

Vai Dedē bija antropometrijas kabinetā? Vai Lisila bija pie ārsta? Tas nebija skaidrs.

Skaidrs bija tikai tas, ka ar viņiem kāds jau bija runājis - kāds no Sirtē.

Megrē ieradās šeit stundu pēc tam, kad Lc Brets bija izgājis no Rišāra Lenuāra ielas dzīvokļa.

Tam bija grūti noticēt, un tomēr - vai tad De-dē pats nebija Megrē licis saprast, ka labāk likties mierā?

Viņš izgāja no kabineta un tagad saprata, kāpēc visi smaidīja. It kā nejauši tieši tobrīd atgriezās komisārs.

- Kā ir, mans draugs? Vai veicās? Vai viņi runāja?

- Ko jūs ar viņiem domājat darīt?

- Es vēl nezinu. Es gaidu rīkojumus.

- No kā?

- No augšas, kā parasti!

- Es jums pateicos.

Kad Megrē nonāca krastmalā, lietusgāze ri-mās - un viņš jutās tik izmisis, ka jau gribēja nest komisāram atlūgumu.

“Tu esi tikai kora zēns,” viņam ar tādu kā līdzjūtību bija teicis garāžas īpašnieks.

Viņš tik ļoti bija vēlējies būt piederīgs šim namam, no kura tagad nācās iznākt ar nokārtu galvu un kamolu kaklā!

Megrē iegāja Dofina alusbārā, kur vienmēr mēdza iegriezties daži inspektori no Orfēvras krastmalas, lai iedzertu kausu alus. Megrē viņus pazina pēc izskata, taču tiem viņš bija tikai neievērojams cilvēciņš.

Vispirms viņš ieņēma vienu no ārsta iedotajām kapsulām - cerībā, ka tā viņu uzmundrinās, pēc tam izdzēra lielu konjaka glāzi.

Megrē redzēja viņus sēžam ap kādu galdu, mazliet iesilušus, lieliskā omā - viņiem bija ļauts iet visur, viņi zināja visu un apmainījās pieredzē par izmeklēšanā esošajām lietām.

Vai Megrē vēl bija cerība kļūt par šī nama sastāvdaļu? Vai viņam nestāvēja priekšā atklājums, ka viņa priekšstats par policiju neatbilst patiesībai?

Pēc otrās glāzes viņš jau gribēja doties pie sava aizgādņa, lielā šefa Ksavjē Gišāra - un pateikt viņam visu, kas bija sakrājies uz sirds.

Viņu iegāza. Le Brets viņa istabā bija izvilinājis visu, ko viņš zināja. Viņu pie durvīm gaidīja braucamais. Nenācās šaubīties - viņš bija braucis uz Orfēvras krastmalu, un viņam tur vis nelika gaidīt.

“Mans sekretārs ir jucis. Viņš ķeras pie šīspa-saules varenajiem, un mēs iedzīvosimies nepatikšanās.”

Kas lai zina, varbūt viņš griezies pie augstākas priekšniecības, piemēram, policijas prefekta vai pat iekšlietu ministra?

Varbūt arī iekšlietu ministrs bija lūgts viesis Saptāla ielas pieņemšanās?

Ja lietas izmeklēšanu atstāja Megrē ziņā - un turklāt vēl ar brīdinājumiem ievērot piesardzību! - t'as tika darīts - tagad viņš jutās par to pārliecināts - lai izšūpotu viņu cauri.

“Jūs vēlaties nopratināt Dedē? Kāpēc gan ne? Rīkojieties, mans draugs!”

Tikai pirms tam garāžas īpašnieku apstrādāja. Dievs vien zina, ko viņam apsolīja, lai viņš nevērtu muti vaļā. Tas bija vieglāk par vieglu. Viņam noteikti šis nebija pirmais likumpārkāpums. Kas attiecas uz Lisilu - ja viņa neklusētu, tad viņu varētu ieslodzīt Scnlazārā uz ilgāku laiku.

“Tu esi tikai kora zēns.”

Megrē pavīpsnāja, jo viņš sava ciemata skolā tiešām bija kora zēns.

Viņam sabojāja visu, pat viņa iedomāto policiju. Megrē nejutās apvainots tāpēc, ka viņam nolaupīja niecīgo veiksmi ar šo izmeklēšanu. Vilšanās bija dziļāka, tā mazliet atgādināja vilšanos mīlestībā.

- Viesmīli

Viņš gribēja pasūtīt vēl vienu glāzi, pēc tam pārdomāja, samaksāja un devās ārā - viņam likās, ka četri pārējie pie sava galdiņa ironiski noskatījās viņam pakaļ.

Viņš noprata, ka tagad viņam visi ceļi slēgti. Ko tagad iesākt? Atlika tikai pievienoties flautistam. Jo viņa vienīgais trumpis šajā spēlē taču bija - flautists! Patiesi - tikai Žistēna Mināra dēļ Le Brets pašā pirmajā dienā vispār bija ļāvis sākt izmeklēšanu.

Ja Megrē tagad noskaistos, tad varbūt sāktu apgalvot, ka viņa smadzenes cietušas no saņemtā zvēliena pa galvu.

Viņš iekāpa garāmbraucošajā autobusā un sa-

pīcis palika stāvam uz vaļējās platformas, ieelpodams slapjā suņa smaku, kas nāca no viņa mēteļa. Viņam bija karsti. Vai varbūt bija ari drudzis?

Šaptāla ielā viņam nācās apmest loku, domājot par Pomelu - “Vecā Kalvadosa” saimnieku, kurš bija viņu uzlūkojis tikpat aizbildnieciski.

Kas zina, varbūt viņiem bija taisnība? Varbūt galu galā viņš bija kļūdījies un tiešām nebija piemērots darbam policijā?

Tomēr - viņš tik lieliski zināja, ko būtu darījis, ja vien viņam būtu brīvas rokas! To māju tur, otrā ielas malā, viņš būtu izpētījis no viena gala līdz otram, ik sīkāko kaktiņu, būtu iepazinis tās iemītniekus, tur vairs nebūtu nekādu noslēpumu - sākot no vecā Baltazāra, kas jau bija miris, līdz Lizai Zandro un Luijam.

Tas, kas notika tieši šajā naktī no 15. uz 16. aprīli, nebūt nav uzskatāms par vissvarīgāko, jo tas bija tikai noslēgums. Zinot katra domas, būtu vieglāk par vieglu izsekot viņu gaitām.

Tikai - šī māja, gluži tāpat kā tā, kas atradās Bu-loņas meža avēnijā, bija kā cietoksnis, kura vārti viņam slēgti. Pie mazākā troksnīša saskries palīgi no visām malām. Un Dedē pēkšņi taps kluss, bet Lisila uzveiks vēlēšanos atriebt sava mīļākā nāvi.

Viņš pārsteigts pamanīja, ka soļodams runājies pats ar sevi, un, paraustījis plecus, nikni pagrūda mazā restorāniņa durvis.

Žistēns bija te, viņš stāvēja pie letes ar glāzi rokā. Viņš bija pārņēmis Megrē lomu sadzeršanā ar Pomelu, kas neizrādīja ne mazāko izbrīnu, redzot ienācēju.

- Man to pašu, - viņš pasūtīja.

Lielie mājas vārti bija plaši atvērti. Lietus bija rimies, tagad it visur pilieniņos spoguļojās saule. Ietve mirguļoja; varēja domāt, ka tā tūlīt

nožūs.

- Es jau domāju, ka jūs atnāksiet, - sacīja saimnieks. - Brīnos tikai, kāpēc jūs neesat kopā ar visiem tiem kungiem.

Megrē ātri pagriezās pret Žistēnu Minām, kas likās šaubāmies, taču pēc tam sacīja:

- Tajā mājā ir pilns ar cilvēkiem. Viņi atbrauca apmēram pirms pusstundas.

Uz ielas nebija mašīnu. Droši vien apmeklētāji bija ieradušies fiakrā.

- Kas tie par cilvēkiem?

- Es nezinu; biju iedomājies tā ierodamies izmeklēšanas tiesnesi Parkē. Ieradās kungs ar baltu bārdu, un viņam līdzi jauns kalpotājs, vai tie varētu būt - prokurors un rakstvedis?

Sažņaudzis glāzi sakrampētajos pirkstos, Megrē noprasīja:

- Un vēl?

- Ļaudis, kurus es nekad neesmu redzējis.

Žistēns aiz smalkjūtības neteica, ko viņš domā, bet Pomels norūca:

-Jūsu kolēģi. Bet ne no komisariāta. No krastmalas. Tur bija viens, ko es pazinu.

Nabaga Minārs! Viņš vairs nezināja, kur acis likt. Izskatījās tā, it kā Megrē būtu iegāzis arī viņu. Meg-rē taču bija ļāvis viņam ticēt, ka izmeklēšanu vada viņš, un flautists bija viņam palīdzējis no visas sirds.

Un, lūk, Megrē vairs nebija nekas, viņam pat nepateica, kas notiek.

Viņam atkal gribējās braukt projām, atgriezties mājās, dusmās uzrakstīt atlūgumu un likties gultā. Galva viņam dega, to plosīja sāpīgi dūrieni. Saimnieks bija pacēlis gaisā kalvadosa pudeli, un viņš palocīja galvu.

Vēl jo ļaunāk! Viņš bija sakauts visā frontē. Viņiem bija taisnība. Viņš bija tikai kora zēns.

- Zermēna ir mājā, - Minārs nomurmināja. -Es viņu redzēju pa logu.

Velna būšana! Arī viņa - viss skaidrāks par skaidru! Viņa gan nebija īpaši saprātīga, taču viņai bija oža kā visām sievietēm. Viņa bija sapratusi, ka nav nostājusies īstajā pusē, ka Megrē un flautists ir tikai marionetes.

- Došos turp! - viņš pēkšņi paziņoja, nolikdams savu glāzi uz letes.

Megrē tā baidījās zaudēt drosmi, ka šķērsoja ielu lielā steigā. Kad viņš jau bija iegājis vārtu velvē, Megrē ieraudzīja divus vīrus dārza stūrī rokam zemi. Pa kreisi, pie durvīm, kuras veda priekšnamā, stāvēja sardzē kāds inspektors.

- Esmu no šī kvartāla komisariāta, - viņš teica.

- Būs jāpagaida.

- Jāpagaida - kas?

- Kamēr šie kungi būs beiguši.

- Bet tas esmu es, kas vada šo izmeklēšanu.

- Iespējams. Bet man ir instrukcija, vecīt.

Vēl viens no Orfēvras krastmalas!

“Ja es kādreiz strādāšu Sirtē,” pie sevis nosolījās Megrē, jau aizmirsis apņemšanos iet prom no policijas, “zvēru, ka nekad neizturēšos nicīgi un nevērīgi pret tiem nabadziņiem, kuri strādā komisariātos.”

- Un prokurors?

- Viņi visi ir tur.

- Vai arī mans komisārs?

- Es viņu nepazīstu. Kāds viņš izskatās?

- Pelēkā mundierī. Garš un tievs, ar mazām, gaišām Ūsiņām.

- Tāds nav manīts.

- Kurš tad te ir no krastmalas?

- Komisārs Barodē.

Tas, kura vārds laikam visbiežāk bija lasāms avīzēs. Megrē acīs viņš bija viscienījamākais cilvēks pasaulē - ar gludu seju, kura atgādināja viesmīļa seju, un mazām, šaudīgām ačtelēm, kuras vienmēr likās lūkojamies kur tālu prom.

- Līķis.

Policists atbildēja uz jautājumiem nevērīgi, pret savu gribu.

- Vai Rišārs Žandro ir iekšā?

- Kāds viņš izskatās?

- Tumšmatis, ar garu un greizu degunu.

- Viņš ir iekšā.

Tātad - vai nu Žandro nebija devies uz savu kantori kā parasti, vai arī bija steidzīgi pārnācis.

Tieši tobrīd uz ielas apstājās fiakrs. No tā izkāpa jauna sieviete un steidzās pie durvīm, pie kurām viņi abi runājās.

Viņa laikam nebija pamanījusi Megrē.

- Žandro jaunkundze, - viņa noteica, tik tikko pakustinādama topas.

Inspektors steidzās viņai atvērt durvis, paziņodams:

- Man ir dots rīkojums.

- Vai viņu gaida ierodamies?

- Man tikai pateica, lai ielaižu viņu iekšā.

- Vai durvju sargs ir manīts?

- Viņš ir tur, kopā ar kungiem. Vai šī lieta jums ir pazīstama?

- Nedaudz, - atbildēja Megrē, neizrādīdams savu pazemojumu.

- Kā rādās, tas ir bijis viens riebīgs tips.

- Kurš?

- Tas, kuru novācis durvju sargs.

Megrē uzlūkoja inspektoru ar vaļēju muti.

- Vai jūs esat par to pārliecināts?

- Par ko?

- Ka Luijs ir...

- Ziniet, man pat nav nc jausmas, kas ir Luijs. Es tikai dzirdēju, kas tika runāts. Un man lika novērst jebkādu drūzmēšanos.

Viens no racējiem noteikti bija no policijas -viņš iegāja pa durvīm; tas, kas palika dārzā, bija kāds no šīs mājas kalpotājiem. Pirmajam rokas bija notrieptas ar zemi, kājas sabristas dubļos un sejā pretīguma izteiksme.

- Viņu nav patīkami skatīt! - vīrs garāmejot sacīja.

Viņam atvēra durvis, un viņš nozuda mājā. Pa to īso laiciņu, kamēr durvis atvērās, Megrē paguva pamanīt Līžu Žandro un viņas brāli, kuri stāvēja priekšnamā un sarunājās. Pārējie - Parkē un citi - droši vien bija kādā salonā, aizvēruši aiz sevis durvis.

- Vai jums norunāta tikšanās? - policists vaicāja Megrē, kurš izrādīja savu nepacietību.

- Pat nezinu.

Viņa acis bija valgas. Vēl nekad viņš nebija juties tik pazemots.

- Es domāju, viņiem visvairāk ir bail no žurnālistiem. Tāpēc viņi ir tik piesardzīgi. Visjocīgākais ir tas, ka pie mums mēdz dzert Baltazāru kafiju. Man ne prātā neienāca, ka vienā jaukā dienā...

Tur iekšā laikam bieži zvanīja pa telefonu, jo ik pa laikam bija dzirdami telefona tirkšķi.

-Ja jūs sūtījis jūsu komisārs, tad varu ieiet un pateikt, ka jūs gaidāt.

-Tas nav pūļu vērts.

Otrs paraustīja plecus. Viņš vairs neko nesaprata, redzot Megrē norijam kapsulu.

-Jums nav labi?

- Vai jūs nezināt, kā tas viss sākās?

- Kas sākās?

- Vai jūs bijāt Orfēvras krastmalā?

- Jā. Es gatavojos iet un stāties sardzē La Vi-leta kvartāla. Komisārs Barodē apstrādāja vienu tipu.

- Mazu vīreli rūtotā uzvalkā?

-Jā. Tādu, kas jāsūta labošanas darbos.

- Vai komisāram piezvanīja?

- Nē. Viņu izsauca pie sevis galvenais. Man pa to laiku lika uzmanīt to zelli. Jocīgs tips. Viņš man prasīja cigareti, bet man nevienas nebija.

- Un tālāk?

- Kad Barodē kungs atgriezās, viņš vēl uz kādu laiku ieslēdzās kabinetā kopā ar to tipu rūtainajā uzvalkā, bet pec tam teica, lai gatavojamies.

- Kuriem?

- Visai brigādei. Mēs ieradāmies trijatā un vēl komisārs. Divi pārējie ir tur iekšā. Tas, kurš raka, ir Barērs, viņam nesen trāpīja lode. Pirms mēneša, Kolenkūra ielā apcietinot kādu poli.

Katrs vārds bija ar savu nozīmi. Megrē iedomājās inspektoru istabu un Barodē draudzīgo tē-višķību, viņam uzrunājot padotos: “Mani bērni.”

Kāpēc to viņam nodarīja? Vai viņš bija pieļā-

vis kādu kļūdu? Vai viņš nebija tik piesardzīgs, cik vien iespējams?

Iziedams no viņa dzīvokļa Rišāra Lenuāra bulvārī, komisārs Le Brcts bija izlicies dodam viņam brīvu vaļu. Taču Lc Brcts bija steidzies uz Orfēvras krastmalu! Pēc tam viņš varbūt brauca šurp?

- Tātad visā apsūdz durvju sargu?

- Tik daudz es sapratu. Visādā ziņā tas ir viens rīkļurāvējs.

- Es vairs neko nesaprotu.

- Bet jūs taču teicāties saprotam?

Šī laikam bija pirmā mācība, kuru Megrē saņēma. Inspektors likās vecāks par viņu. Viņam jau bija pāri trīsdesmit. Šim inspektoram piemita tas miers un vienaldzība, kas piemīt cilvēkiem, kuri daudz ko pieredzējuši. Megrē kūpināja pīpi, izpūšot mazus dūmu mutulīšus un necenšoties saklausīt, kas tika runāts tur iekšā.

- Tas tomēr ir labāk, nekā stāvēt sardzē, Dievs vien zina, cik ilgi. La Vileta kvartāla aklajā ielā.

Tagad ielas malā apstājās automašīna. No tās ātri izrausās jauns ārsts ar brūnu bārdiņu un ārsta somu - Megrē viņu pazina pēc avīzēs redzētajām fotogrāfijām. Tas bija doktors Pols - policijas ārsts, kas jau bija kļuvis slavens.

- Kur ir tie kungi?

- Šeit, doktor. Mironis ir dārzā, bet es domāju, jūs vispirms gribēsiet redzēt prokuroru?

Visi tika iekšā šajā aizliegtajā vietā, izņemot Megrē, kurš bija spiests aizvainoti mīņāties vārtu velvē.

- Jūs redzēsiet, - sacīja inspektors, - avīzēs parādīsies trīs rindiņas.

- Kā tā?

-Tā gan!

Un tovakar patiesi presē bija lasāms:

Naktī no 75. uz 16. aprīli Žandro - Bail ažūru savrupmājā Š ap tāla ielā ielauzās kramplauzis. Iebrucēju nošāva durvju sargs Luijs Vijo, piecdesmit sešus gadus vecs, dzimis Ansvālā pie Njēvras, - lode trāpīja tieši krūtīs.

Megrē tad jau gulēja gultā ar trīsdesmit deviņu grādu temperatūru, un Megrē kundze netika gudra, kā tikt vaļā no flautista, kurš negāja ārā no istabas un vairāk nekā jebkad izskatījās pēc suņa, kas pazaudējis saimnieku.

IX nodaļa BROKASTIS LAUKOS

Tas ilga trīs dienas. Vispirms viņš cerēja, ka tik tiešām būs slims un sagādās viņiem galvassāpes. Taču - viss, ko viņš pamanīja, kad pirmajā rītā piesardzīgi atvēra acis, bija pamatīgas iesnas.

Tad viņš bija blēdījies. Mānījis pat savu sievu - jo tas bija smieklīgi, slimot tikai ar iesnām -stenot, klepojot un žēlojoties par sāpēmjcrūtīs.

- Es tev uzlikšu sinepju plāksteri, Zil. Tā tu tiksi vaļā no bronhīta.

Sieva joprojām bija rotaļīgi noskaņota. Un vēlīgi viņu aprūpēja. Varēja sacīt, ka viņa lutināja vīru. Un tomēr - varēja noprast, ka viņa nebija vientiesīga.

- Ienāciet, Mināra kungs, - varēja dzirdēt viņu priekšnamā sakām. - Nē, viņam nav kļuvis sliktāk. Es jūs palūgšu tikai - viņu nenogurdināt.

Tas nozīmēja, ka arī viņa piedalījās spēlē.

- Kā ar temperatūru? - izmisušā balsī vaicāja flautists.

- Ne pārāk augsta.

Viņa bija tik laipna un neteica, cik grādu, jo termometrs rādīja drīzāk zem trīsdesmit septiņiem grādiem, nekā virs.

Megrē kundzei patika gatavot zāļu uzlējumus, sautējošas kompreses, vārīt buljonu un cept olu kulteni. Viņai patika arī rūpīgi aizvilkt aizkarus un staigāt uz pirkstgaliem, reizumis paverot durvis un palūkojoties, vai viņš guļ.

Nabaga Minārs, kas tagad bija kļuvis lieks! Megrē dusmojās pats uz sevi. Viņš Mināru tik labi ieredzēja. Viņš tik labprāt sagādātu flautistam prieku.

Minārs ieradās jau deviņos vai desmitos no rī-

ta: viņš nezvanīja pie durvīm, tikai klusām pie-grabināja - gadījumam, ja Mcgrē būtu aizmidzis. Viņš runāja čukstus, ienācis iekšā, spiedās pie durvīm, tikai retumis tuvodamies gultai.

- Nē, nekustieties! Es gluži vienkārši ienācu uzzināt jaunumus. Vai jums nav nekas man uzdodams - ko es jūsu labā varētu paveikt? Es butu tik laimīgs, ja varētu jums izdarīt kādu pakalpojumu!

Vairs nebija runa par to, lai spēlētu detektīvu. Viņš bija ar mieru izdarīt jebkādu pakalpojumu. To Minārs piedāvāja arī Megrē kundzei.

- Vai jūs man neļautu iet jūsu vietā iepirkties? Ziniet, es to ļoti labi pieprotu.

Galu galā viņš apsēdās pie loga, itin kā piemeties tur uz mirkli, bet palika sēžam stundām. Ja flautistam pavaicāja, kā klājas viņa sievai, viņš tūlīt atbildēja:

- Tam nav nozīmes!

Minārs atkal atgriezās vēlā pēcpusdienā, tērpies vakara uzvalkā, jo tagad viņš spēlēja kādā balles zālē Senmišela bulvārī. Flautists vairs nespēlēja kontrabasu, bet trompeti - tas droši vien viņam nācās grūti. No tās viņam lūpu kaktiņos palika sārti plankumi.

Katru rītu ieradās arī kāds no komisariāta -Le Brets vēlējās uzzināt, kā viņam klājas. Durvju sardze jutās pārsteigta. Tiesa gan, viņa zināja, ka īrnieks ir ierēdnis, taču viņš nekad nebija teicis, ka strādā policijā.

- Komisārs lika jums sacīt, lai veseļojaties un nebažījaties ne par ko. Viss ir kārtībā!

Un Megrē sviedrējās pievilgušajā gultā, svētīgo sviedru smārdā. Tas bija līdzeklis, kā noslēgties sevī. Megrē vēl nezināja, ka šis līdzeklis bezmaz kļūs par māniju un viņš to pielietos ne reizi vien - vilšanās vai neveiksmju brīžos.

Ainas slīdēja gar acīm kā pēc komandas. Taču aprises kļuva nevis skaidrākas, bet gan izplūdu-šākas - kā murgos drudža laikā. Viņš maigi ieslīga pusmiegā, īstenība pārveidojās, jaucoties kopā ar bērnības atmiņām; arī istabas gaismēnas te spēlēja lomu, varbūt pat tapešu ziediņi, virtuves smaržas un Megrē kundzes klusie soļi.

Viņš visu laiku atsāka no vienas un tās pašas vietas, pārbīdot personāžus kā bandiniekus - veco Baltazāru, visus Zandro - tēvu, Līžu un Rišā-ru, Ansvālas pilskungus, Luiju, Žermēnu, mazo kalponīti Mārī.

Megrē lika viņiem nākt un iet, stumdīja viņus. Pec tam nāca Le Breta kārta, viņam iznākot no Rišāra Lenuāra ielas dzīvokļa, iekāpjot savā pajūgā un uzsaucot kučierim: “Uz Orfēvras krastmalu!”

Vai viņš bija uz “tu” ar lielāko priekšnieku, Ksavjē Gišāru? Lūk, šeit jau sākās izmisums. Ko Lc Brets viņam teica plašajā kabinetā, kur Megrē tika iegājis divas reizes un kas viņam šķita vismulsinošākā vieta pasaulē?

“Mans sekretārs, tas jauneklis, kuru jūs man ieteicāt, izmeklē kādu lietu. Nevarēju rīkoties citādi, man nācās viņam to uzticēt. Man liekas, ka viņš ķer par augstu.”

Vai tā viņš teica? Pilnīgi iespējams. Le Brets vispirms bija - sabiedrības cilvēks. Viņš katru rītu vingrinājās paukošanā Oša avēnijā, apmeklēja salonus, pirmizrādes un lepojās gaišpelēkā mundierī.

Bet Ksavjē Gišārs? Viņš bija Megrē tēva draugs, viņš bija no tām pašām aprindām. Viņš nedzīvoja Monso līdzenumā, bet mazā dzīvoklītī Latīņu kvartālā, būdams kopā biežāk ar grāmatām, nekā ar daiļām dāmām.

Nē, viņš uz tādu cūcību nebija spējīgs - un arī uz kompromisu ne!

Un tomēr viņš bija pieaicinājis Barodē. Kādas pavēles viņam tika dotas?

Un, ja jau tā, - vai tad neiznāca, ka Megrē nav taisnība? Viņš nepabeidza izmeklēšanu - tā gan. Viņš nezina, kurš šāva uz grāfu. Un nezina arī, kāpēc. Taču viņš izzinātu arī to.

Megrē likās, ka viņš labi paveicis savu darbu, nelielā laika sprīdī. Pierādījums tam - ka komisārs nobijās.

Tomēr - kāpēc?

Avīzes par šo lietu vairāk neko nerakstīja. Tā tika noklusināta. Boba līķi noteikti aizveda uz morgu, lai izdarītu sekciju.

Megrē atkal iedomājās sevi Šaptāla ielas pagalmā, citiem aiz muguras - aiz muguras šiem kungiem, kuri nelikās viņu ne redzam. Barodē, kas pēc izskata nepazina Megrē, droši vien noturēja viņu par kādu no mājiniekiem. Prokurors, izmeklēšanas tiesnesis un rakstvedis droši vien domāja, ka viņš ir viens no Barodē vīriem.

Vienīgi Luijs viņam uzmeta zobgalīgu skatienu. Viņš no Žermēnas jau noteikti bija uzzinājis par Megrē meklējumiem.

Tas viss bija tik pazemojoši un pretīgi. Bija brīži, kad Megrē, acis aizvēris un augumu atslābinājis, kala pamatīgas izmeklēšanas plānus.

“Nākamreiz es darītu tā un šitā...”

Pēkšņi - ceturtajā rītā - viņam apnika slimot, un jau pirms flautista ierašanās viņš piecēlās, kārtīgi nomazgājās, rūpīgi noskuvās un atbrīvojās no pārsēja, kurš joprojām bija viņam uz galvas.

- Vai iesi uz darbu?

Megrē vēlējās atkal ieelpot komisariāta smaržu, apsēsties pie sava melnā galda pretī kankarainajiem apmeklētājiem uz sola pie balti krāsotās sienas.

- Ko lai es saku Žistēnam?

Tagad viņu jau sauca par Žistēnu - kā ģimenes draugu vai attālu radinieku.

- Ja viņš vienos atnāktu man pretī, mēs varētu kopā paēst.

Gulēt ejot, viņš nebija uzlicis ūsu apsēju, un tagad nācās apstrādāt ūsas, uzvirpinot to galus. Lielāko daļu ceļa viņš gāja kājām, lai ieelpotu bulvāru gaisu, un visas rūpes drīz vien izkūpēja šajā pavasara rītā.

“Kāpēc lai es visu laiku noņemtos ar šiem ļautiņiem?” viņš domāja.

Žandro sēdēja savā cietoksnī. Vecā gars, kas bija iemiesojies ģimenes sievietēs. Viņu nostāsti par testamentu. Vēlēšanās uzzināt, kurš mantos Baltazāru kafejnīcas...

Jo viņš saprata, ka tas nebija tikai naudas jautājums. Sākot no zināmas bagātības pakāpes, no svara vairs nebija nauda, bet gan vara.

Vajadzēja tikt skaidrībā, kam piederēs lielākā daļa akciju, kurš būs administratīvās padomes prezidents. Liza? Rišārs?

Tam vajadzēja būt jau kaulu smadzenēs, lai jauna meitene aizmirstu savus divdesmit gadus, domājot tikai par direktoru padomi, tāpat kā pirms tam viņas māte.

Būt visvarenam vai visvarenai!

“Kaut viņi saplēstos!”

Velns parāvis! Tieši to jau viņi bija izdarījuši. Un tad vēl bija mironis, kuru neviens neapraudāja - tiesa gan, bija viena apraudātāja - meiča, kas medīja klientus Vagramavēnijā.

Megrē iegāja komisariātā un paspieda rokas kolēģiem.

- Bertrāns aizbrauca pie jums apvaicāties par veselību.

Viņš neiegāja pie komisāra, bet apsēdās savā vietā, neko neteicis, - un tikai pusvienpadsmitos Lc Brcts, pavēris tapsētās durvis, viņu pamanīja.

- Jūs esat šeit, Megrē? Ienāciet pie manis!

Komisārs centās izturēties nepiespiesti.

- Sēdieties! Es prātoju, vai jums vajadzēja tik ātri nākt darbā. Un gribēju jums piedāvāt atvaļ inājumu veselības uzlabošanai. Vai jums nešķiet, ka jums nāktu par labu dažas laukos pavadītas dienas?

- Es jūtos pilnīgi vesels.

- Jo labāk! Jo labāk! Starp citu - kā redzat, ar to lielu viss jau ir nokārtots. Es jūs apsveicu, protams, jus nebijāt tālu no patiesības. Tieši tajā dienā, kad biju pie jums, Luijs piezvanīja policijai.

- Labprātīgi?

- Atzīstos, ka par to es neko nezinu. Turklāt tam vairs nav lielas nozīmes. Galvenais ir tas, ka viņš atzinās. Droši vien nobijās no jūsu izmeklēšanas, saprata, ka jūs atklāsiet patiesību.

Megrē stīvi vērās galdā, viņa seja neko neizteica. Juzdamies neērti, komisārs turpināja:

- Viņš negriezās pie mums, bet uzreiz zvanīja uz prefektūru. Vai jūs lasījāt avīzes?

-Jā.

- Protams, ka patiesība tur ir mazliet sagrozi-

ta. Tā bija nepieciešamība, kuru jūs kādā jaukā dienā sapratīsiet. Ir gadījumi, kad skandāli neko nedod, bet nežēlīgā patiesība var nodarīt vairāk ļauna, nekā laba. Saprotiet mani pareizi! Mēs abi zinām, ka grāfs neiezagās namā kā kramplauzis. Varbūt viņš pat tika gaidīts? Līza Zandro pret viņu bijusi vēlīga. Es lietoju šo vārdu tā labākajā nozīmē.

Neaizmirstiet, ka viņa dzimusi d’Ansvālas pilī, ka starp šīm abām ģimenēm pastāv senas attiecības.

Bobs bija karstgalvis. Viņš trakā stūrgalvībā grima aizvien zemāk. Kāpēc lai viņa nepamēģinātu izvest grāfu uz ceļa?

Tā domā mana sieva, kura Līžu labi pazīst.

Bet tas nav svarīgi. Varbūt viņš tajā naktī bija piedzēries, kā diezgan bieži gadījās? Un uzvedās nepieklājīgi?

Luijs par sīkumiem neko daudz nestāsta. Viņš dzirdējis kliedzienus. Kad viņš iegājis istabā, Bobs un Rišārs Zandro ķildojušies un viņš ieraudzījis grāfa rokā nazi.

- Vai nazis tika atrasts? - Megrē klusi pavaicāja, pētīdams mazu traipiņu uz rakstāmgalda sarkankoka virsmas.

- Es nezinu. Nopratināšanu veica Barodē. Sā vai tā - uz naktsgaldiņa atradies revolveris, Luijs bailēs par savu saimnieku dzīvību ir to paņēmis un izšāvis.

Un tagad sakiet man, jaunais draugs, kam par labu nāktu skandāls? Publika patiesību tikpat nepieņemtu. Mēs dzīvojam tādos laikos, kad viena sabiedrības daļa allaž ir visu acu priekšā. Uz spēles bija likts Žandro jaunkundzes gods - un tieši tas ari ciestu.

Visādā ziņā mums ir darīšana ar likumīgu aizsargāšanos.

- Vai jūs esat pārliecināts, ka šāva durvju sargs?

- Mums ir viņa atzīšanās. Padomājiet pats, Megrē! Pamēģiniet iztēloties, kāda būtu preses reakcija - un kādas sekas tā nestu meitenei, kuru mums nav nekādu tiesību apsūdzēt - ja nu vienīgi vainot neuzmanībā.

- Es saprotu.

- Zandro jaunkundze aizbrauca uz Šveici, jo viņai nav kārtībā nervi, - viņa droši vien tur at-pūtīsies vairākus mēnešus. Luiju atstājām brīvībā, viņam tikai ir aizliegts izbraukt. Viņa vaina ir tikai tā, ka viņš apjukumā apraka līķi dārzā, nevis atzinās tūlīt.

- Vai viņš to apraka viens pats?

- Iedomājieties sevi Rišāra Žandro vietā! Es redzu, ka jūs to vēl nesaprotat, bet arī pie tā mēs nonāksim. Ir gadījumi, kad mums nav tiesību...

Un, tā kā viņš meklēja vārdus, Megrē pacēla balsi un noteica neskanīgā, gandrīz vai sirsnīgā balsī:

- Sekot savai sirdsapziņai?

Te Lc Brets tūlīt kļuva sauss, augstprātīgs -augstprātīgāks nekā jebkad.

- Manējai man nav nekā, ko pārmest, - viņš noskaldīja, - un es uzdrošinos apgalvot, ka manējā ir tikpat jūtīga kā jebkuram citam. Jūs esat jauns, Megrē, ļoti jauns, un tas ir vienīgais iemesls, kāpēc es neesmu uz jums noskaities.

Pulkstenis bija divpadsmit, kad lielajā kabinetā iezvanījās telefons. Inspektors Bessons, kas nocēla klausuli, paziņoja:

- Tas ir jums, Megrē. Tips, kas jau trīsreiz zvanīja. Vienmēr vienā un tajā pašā laikā.

Megrē paņēma klausuli.

- Hallo! Žil?

Viņš pazina Dedē balsi.

- Vai jums ir labāk? Jūs atkal strādājat? Sakiet, vai jums būtu laiks kopa paēst pusdienas?

- Kāpēc gan?

- Man prātā ir kāda doma. Man jau kopš tās dienas gribējās aizvest jūs uz laukiem pusdienās. Nevajag baidīties. Es atbraukšu jums pretī ar savu klaberkasti. Ne jau uz komisariātu, jo es nevaru ciest tādus iestādījumus, - bet apstāšos Fontēna ielas stūrī. Vai der?

Nabaga flautists atkal reiz būs smagi vīlies.

- Pasakiet Mināram, ka man vajadzēja iziet -nokārtot ļoti svarīgu lietu un mēs ar viņu varam tikties šovakar vai rītā.

Pēc stundas ceturkšņa viņš iekāpa pelēkajā Dionbutonā. Dedē bija viens pats.

- Vai jums ir kādi iemīļoti ēdieni? Kā ar grunduļu sacepumu? Bet vispirms apstāsimies pie Maijo vārtiem, lai kaut ko ieķertu.

Viņi iegāja kādā bārā, un Dedē, kuru tur pazina, pasūtīja divus absintus.

Dedē bija jautrs, taču viņa skatienā bija samanāma nopietnība. Viņam mugurā bija rūtainais uzvalks, kājās sinepjkrāsas kurpes un ap kaklu -skaista, sarkana kaklasaite.

- Vai atkārtosim? Nē? Kā vēlaties! Šodien man nav vajadzības jūs pieliet pilnu.

Viņi brauca pa ceļu, pēc tam gar Sēnas malu, kur laivās sēdēja makšķernieki, - līdz kādam krodziņam pašā ūdens malā, ar lapenēm dārzā.

- Mums te būs mazas dzīres, Gustav. Sākumam - labu sacepumu, no grunduļiem, bez citām piedevām.

Megrē viņš sacīja:

- Viņš tūlīt izvilks zvejas tīklu, lai mums tos izceptu dzīvus.

Pēc tam Dedē vaicāja saimniekam:

- Un ko tu mums pasniegsi pēc tam?

- Gaili sarkanajā Božolē vīnā?

- Lai būtu gailis vīnā!

Dedē te jutās kā mājās - ielūkojās virtuvē un nokāpa pagrabā, no kurienes atgriezās ar pudeli Luāras baltvīna.

- Tas ir labāks par visiem aperitīviem. Tagad, gaidot sacepumu, piebāziet savu pīpi! Mēs beidzot varam parunāties.

Viņš turēja par vajadzīgu paskaidrot:

- Es gribēju jūs redzēt tāpēc, ka īstenībā jūs tīri labi ieredzu. Jūs vēl neesat samaitāts - kā lielākā daļa no jūsējiem.

Arī viņš mazliet sagrozīja patiesību, Megrē to zināja. Tādi ļaudis kā Dedē bija visai pļāpīgi, un tieši tāpēc viņus bieži vien izdevās pieķert. Viņi bija tik apmierināti paši ar sevi, ka viņiem allaž gribējās parunāt par to, ko viņi bija izdarījuši.

- Kur ir Lisila-? - pavaicāja Megrē, jo bija gaidījis, ka ari viņa piedalīsies dzīrēs.

- Jūs noticēsiet tikai tad, kad viņu ieraudzīsiet, bet viņa tiešām ir slima. Redziet, tas skuķis patiesi bija ieķēries Bobā. Viņa dēļ meitēns ļautu sevi sagriezt gabalos. Tas viņai bija sāpīgs sitiens. Vispirms jau - viņai negribējās šķirties no Bre ielas, skuķe teica, ka viņai tur ik uz soļa rēgojoties grāfs. Vakar es viņu pierunāju doties uz laukiem. Un pat aizvedu. Es atkal braukšu viņai pakaļ. Bet pietiek par to! Varbūt par to vēl iznāks runa.

Dedē aizsmēķēja cigareti, lēnām izlaizdams dūmus caur degunu. Vīns dzirkstīja glāzēs, vējiņš rotājās lapotnē virs lapenes, saimnieks bija redzams savā laivā - viņš gatavojās iemest tīklu.

- Domāju, ka jūs noteikti aiz ziņkārības ielū-

kojāties manā dosjē - tur varējāt pārliecināties par to, ka es neesmu iejaukts nevienā asiņainā lietā - nemūžam. Aplaupīšanās gan. Dabūju divas reizes pa pusgadam un nozvērējos, ka ar to pietiek.

Viņš iedzēra, lai atraisītos mēle.

> '

- Vai jūs lasījāt to avīzi?

Un, kad Megrē pamāja ar galvu, Dedē turpināja:

- Sīspasaules varenie ir un paliek varenie. Ja jūs būtu redzējis Lisilu! Viņa, to lasot, kļuva bāla kā papīrs. Un gribēja doties turp, lai pateiktu, ko domā. Es viņu nomierināju. Es viņai teicu:

“Ko tas tev dotu?”

Viņš jau ir apkaunots, viņi to ir izdarījuši, tas jāatzīst. Ja es satiktu to tipu ar greizo degunu -Rišāru, tā laikam viņu sauc - kādā nostūrī, kur nebūtu tuvumā kruķu, tad gan es viņam apgrieztu sprandu.

Viņš izlika piecdesmittūkstoš skanošo un domā, ka ir ticis sauss laukā no ūdens. Nav tik vienkārši! Starp mums runājot, neņemot vērā jūsu amatu - es jums saku, ar to vēl nav beigas. Agrāk vai vēlāk - kādā jaukā dienā viss nāks gaismā. Ir starpība starp nelieti un nelieti. Tādus kā šie te es varu izvest skaidrākos ūdeņos.

Un jūs?

- Man neļāva turpināt izmeklēšanu, - Megrē nomurmināja.

- Es zinu. Man samaksāja par to, ko es zinu.

- Vai viņi jums pavēlēja klusēt?

- Viņi man pateica, ka man jātur mute, tad man neko “nepiešūs”.

Tas nozīmēja, ka izliksies neredzam Dedē grēciņus, aizmirsīs zvēlienu pa galvu un nemēģinās noskaidrot, no kurienes nākuši piecdesmit-lūkstoš franku, kurus atrada viņa kabatas portfelī.

- Mani gaužām pārsteidza tas triks ar durvju sargu. Vai jūs tam ticat?

-Nē!

- Lieliski! Ja ticētu, es pārstātu jūs cienīt. Tāpēc, ka vajadzēja atrast šāvēju, šim nolūkam izmantoja sulaini. Kā jūs domājat, kurš ir nospiedis gaili? Par to varētu strīdēties, vai ne? Ņemiet vēra, ka tad, ja jūs mēģināsiet izmantot manis teikto, es apzvērēšu, ka neko tamlīdzīgu neesmu sacījis. Bet, manuprāt, tā ir bijusi jaunkundze.

- Es arī esmu tādās domās...

- Starpība tikai tāda, ka man ir iemesls tā domāt. Es vēl varu piebilst, ka Bobam viņa trāpīja kļūdas dēļ. Īstenībā viņa gribēja nokniebt savu brāļuku. Viņi nevar viens otru ciest - kā jau tas gadās šādās ģimenītēs.

Žēl gan, ka jūs nepazināt Bobu. Viņš bija vienreizējs cilvēks, visjaukākais pasaulē. Tie visi nebija viņa pazoļu vērti, viņš tik skaisti nesa šos cauri!

Bet ne jau ļauni, ziniet! Nekāda ļaunuma viņā nebija, ne kripatiņas. Drīzāk otrādi. Šie te viņam tik ļoti riebās, ka viņš par šiem smējās.

Kad tas sievišķis sāka mest uz viņu acis...

- Cik sen tas bija?

- Jau kopš rudens. Pat nezinu, kas viņu tam Bobam uzrīdīja. Viņa zināja, ka Bobu var atrast ap pussešiem vakarā, tas ir, pēc zirgu sacīkstēm, vienā bārā Vagramavēnijā.

- Un viņa devās turp?

- Jā, velns parāvis! Pat bez plīvurīša pie cepures. Un pateica Bobam, kas viņa tāda, ka viņa dzīvojot Ansvālas pilī, interesējoties par Bobu un būtu laimīga viņu ielūgt pie sevis.

- Vai Bobs ar viņu gulēja?

- Un kā vēl - bet kā tad citādi! Bobs pat viņu veda uz to viesnīcu Brē ielā, kuru jūs jau pazīstat. Lai redzētu, cik tālu viņa gatava iet, vai skaidrs? Viņš bija skaists zēns. Bet viņa gan nebija nekāda lellīte, kas ieietu šitādā viesnīcā nepamanīta.

Turklāt vēl viņai nebija vairāk temperamenta kā betona sienai. Bobs nemaz to neslēpa no Lisi-las. Vai lai viņa būtu greizsirdīga uz visām tām jaunkundzītēm, kuras gāja caur Boba rokām? Lūk, arī sacepums. Jūs man pateiksiet, kā tas jums patīk.

Dedē varēja runāt arī ēzdams - viņam šīs nodarbības viena otru netraucēja, tāpat netraucēja arī nākamā pudele, kuru nolika abiem priekšā.

- Nemaz nemēģiniet saprast! Pats Bobs - un man jāteic, neapvainojieties, bet viņš bija gudrāks par mums abiem kopā - tikai pēc laba laiciņa tika skaidrībā. Visvairāk viņš brīnījās par to, ka jaunkundzīte gribēja viņu precēt.

Viņa sāka ar Bobu tirgoties. Viņam nemaz nevajadzēja strādāt, tik daudz naudas viņš saņēma katru mēnesi - pietika visiem tēriņiem, it visam. Viņš notrieca jaunkundzītes naudiņu. Un teica, ka viņa apņēmusies saukties par grāfieni d’An-svālu. Ir taču tādi ļautiņi. Var atļauties nopirkt pili. Pēc tam viņus pārņem vēlēšanās nopirkt arī vārdu, pat senčus. To visu Bobs man paskaidroja.

Dede pavēras Megrē acīs un noskaldīja, apmierināts par to, ka izdevies viņu pārsteigt:

- Bet nekā! Tā tas nenotika!

Viņš gremoja kraukšķīgos grunduļus un laiku pa laikam uzlūkoja Sēņu, pa kuru lēnām slīdēja baržas, sadrūzmēdamās kādus simt metrus pirms slūžām.

- Nemaz nemēģiniet uzminēt patiesību! Jums tas neizdosies! Bobs, to uzzinājis, bija bez elpas. Ar visu to, ka zināja no galvas visu šīs ģimenītes vēsturi. Ziniet, no kā nāca ideja par šīm precībām? No vecā!

Dedē triumfēja.

- Atzīstiet, ka tas bija pūļu vērts - braukt pusdienās uz Buživālu. Jūs taču esat dzirdējis

par veco sakārni, kas gribēja atstāt savu māju un gleznas valstij, lai tur ierīkotu muzeju? Ja gribat pasmieties, tad paklausieties tālāko! Tikai ņemiet vērā, ka es nezinu visu. Un ari Bobs visu nezināja. Kā šķiet, tas vecītis, kurš bija sācis savu uzvaras gājienu kā kolportieris pa laukiem, sapņoja par mazbērniem, kuriem piederētu īsts tituls.

Vai saprotat, ko es domāju? Viņam tā bija tāda kā atriebība. Jo viņam likās, ka d’Ansvāli neizturējās pret viņu ar pienācīgo cieņu. Grāfi pārdeva viņam pili un fermas. Un smalkjūtīgi nozuda. Taču - viņi ne reizi neiedomājās ielūgt jauno īpašnieku vakariņās un pat ne pusdienās.

Tāpēc savā testamentā vecais minēja dažus noteikumus, kuri satracināja visu ģimeni.

Kad viņš mira, viņa meita vēl bija dzīva, taču šie ļautiņi, kuriem pieder miljoni, skatās ļoti tālu.

Mirstot viņa meitai, akcijas bija jāsadala divās daļās: piecdesmit viens procents jaunkundzītei un četrdesmit deviņi procenti Sķībdegunim. Kā šķiet, tas ir ļoti svarīgi, jo deva zināmu pārsvaru - kā mēdz sacīt - jaunajai meitenei.

Es gan par to neko daudz nezinu. Iesim tālāk. Tam vajadzēja notikt, kad viņa būs divdesmit vienu gadu veca.

- Nākammēnes, - sacīja Megrē.

- Es saprotu! Ak vai, kā šķiet, vairs nepietiks vietas gailim vīnā. Ko es teicu? Labs ir! Tikai -bija vēl viens sīkums. Ja šī jaunava apprecētu kādu d’Ansvālu, tad viņa dabūtu visas akcijas, i/maksājot brāļu kam tikai pienācīgu pensiju.

Tas nozīmē, ka viņam vairs nepienāktos nekas no kafejnīcām, pils un visa cita. Baltazāri un Zandro būtu kļuvuši d’Ansvāli, ar senčiem no krusta karu laikiem.

Bobs bija ļoti pieredzējis tādās lietās, jūs ne iedomāties nevarat, kā tas viņu uzjautrināja.

- Vai tad viņš piedāvājumu pieņēma?

- Par ko jūs viņu uzskatāt?

- Kā viņš to visu uzzināja?

- No brāļa kunga. Un tagad jūs redzēsiet, cik muļķīgā kārtā cilvēks var paspēlēt savu ādu. Tas Zandro ar greizo snīpi nemaz nav muļķis. Viņš nav tāds kā tēvs, kas pavada laiku, kulstīdams mēli salonos un skraidīdams pakaļ ielenītēm pa Pē ielu. Viņš grib būt saimnieks.

- Es sāku saprast.

- Nē! Tas nav iespējams, jo arī Bobs uzreiz nesaprata. Sķībdegunis palūdza viņu atnākt uz kantori. Kā rādās, tad viņa kabinets līdzinās sak-ristejai, ar koka skulptūrām gar sienām, gotiskām mēbelēm un vecā portretu no griestiem līdz grīdai - tur izskatās tā, it kā grasītos pirkt jūsu dvēseli.

Ka šķiet, tad no visas ģimenes visnegausīgākais ir bijis vecais. Bobs teica, ka viņš esot bijis visslīpētākais nelietis, kādu vien viņam gadījies

satikt. Bet ko tur runāt, ja jau viņš ir miris. Atstāsim to...

Tātad brāļa kungs klāj vaļā savus apsvērumus par darījumu. Viņš noprasa, vai Bobs ir nodomājis precēt viņa māsu. Bobs atbild, ka viņam nekas tāds nav ne prātā nācis.

Otrs teic, ka viņam neesot taisnība, jo tāds darījums būtu izdevīgs visiem.

Un kāpēc tas būtu izdevīgi? Tāpēc, ka viņš, Rišārs Zandro, papildinātu māsasvīra kabatas naudu. Cik vien māsasvīrs gribētu. Ar noteikumu, ka vīrs vadātu māsu apkārt, izklaidētu viņu, lai viņai zustu patika nodarboties ar darījumiem.

Vai tagad beidzot jūs saprotat?

Bobs iebilst, ka viņš ar tādu nodarbošanos nav mierā.

Te ncģēlnicks ar šķībo snuķi paziņo, ka tādā gadījumā - jo ļaunāk viņam, grāfam nākšoties par to dārgi samaksāt.

Nelabi metas, kad es iedomājos, ka jūs draudējāt mani apsūdzēt par piccdcsmittūkstoš apaļo izspiešanu no šitā negoža! Es gan uz jums nedusmojos. Jūs nevarējāt zināt.

Tagad viņiem atnesa lieliski smaržojošu gaili vīnā, un Dedē, neraugoties uz agrāk sacīto, izrādījās ļoti laba apetīte.

- Pagaršojiet šo božolē un atzīstiet, ka būtu grēks liegt man iespēju iebaudīt šādas maltītes, iesēdinot mani tuptūzī.

Vai ziniet, kas viņam bija somā, šim rīkļurāvējam? Es teicu, ka Bobs bija jauks zēns, bet neapgalvoju, ka viņš būtu svētais. Viņam gadījās -kā mums visiem - reizēm nonākt spiedīgos apstākļos. Viņš jau kopš bērnības pazina daudzus bagātus cilvēkus. Un dažkārt - pa jokam - atdarināja viņu parakstus uz čekiem vai vekseļiem.

Tas nebija aiz ļaunuma. Tāpēc jau tie ļautiņi viņu neiesūdzēja, un viss beigu beigās nokārto-jās.

Ak vai! Veco zen Zil, tas nagu vecis bija visus tos papīriņus uzpircis - Dievam vien zināms, kā - visu kolekciju.

“Ja jūs neprecēsiet manu māsu, tad es jūs iesēdināšu. Un - ja jūs viņu apprecēsiet, bet nedarīsiet, ko teikšu, - tik un tā iesēdināšu.”

Neģēlnieks! Vēl neģēlīgāks par veco!

Es jums zvēru, ka Bobs nožēloja, ka sapinies ar to jaunkundzīti un ļāvis sevi ievilkt šinī būšanā.

Bet jaunkundzīte steigtin steidzināja. Viņa gribēja laulāties tūlīt, vēl nesasniegusi divdesmit viena gada vecumu. Viņa sūtīja Bobam vēstulītes ar pneimatisko pastu un telegrammas. Visu laiku aicināja viņu uz tikšanos.

Viņš reizēm aizgāja, reizēm neaizgāja. Biežāk gan negāja, un viņa nāca uz Brē viesnīcu, kur gaidīja ielas stūrī, nemaz nerūpēdamās par to, ka viņu varēja noturēt par ko citu.

Lisila jau viņu pazina pēc izskata.

- Kad jūs vedāt Bobu uz Šaptāla ielu -15. aprīļa naktī...

- Viņš bija nolēmis to visu izbeigt, iespļaut šiem sejā un pateikt, ka viņš nepārdosies - ne šai, ne šās brālītim.

- Un Bobs jūs lūdza viņu pagaidīt?

- Ne gluži tā, bet viņš nebija domājis tur uzkavēties ilgi. Jums spārniņu vai kāju? Ņemiet vēl šampinjonus! Gustavs pats viņus salasa tepat nogāzē un saliek burkās.

Megrē oma bija manāmi uzlabojusies, un bo-žolē pēc sausā baltvīna likās gluži lielisks.

- Jūs laikam prātojat, kāpēc es jums to visu stāstu?

-Nē.

- Vai jūs to zināt?

-Jā.

Vismaz viņš to nojauta. Dedē bija pārāk smaga sirds - kā uz delnas - tā mēdza sacīt - lai viņš klusētu. Te taču viņš ne ar ko neriskēja. Turklāt viņš jau bija saņēmis “grēku piedošanu”.

Un tomēr - viņš nejutās lepns par to. Šīs pusdienas bija - mēģinājums atvieglot sirdsapziņu. Un vēl - tas bija līdzeklis, parādot citu ļautiņu netīrību, pašam justies tīrākam.

Vēlāk Megrē bieži vien atausa atmiņā šīs pusdienas Buživālā, iespējams, ka tās viņam aiztaupīja dažus pārdrošus spriedumus.

- Par to, kas notika tur augšā, es neko nezinu.

Megrē ari nezināja, taču to tagad jau bija vieglāk apjaust. Vajadzēja uzzināt, vai Rišārs Zandro teicis, ka tonakt bijis mājās. Varbūt apgalvojis, ka tonakt bijis klubā vai vel kaut kur?

Turklāt vēl - tas atbilda viņa raksturam - varbūt Bobs pats viņu paaicinājis augšā? Kāpēc gan ne?

Tāpēc, lai viņiem abiem pateiktu to, ko domāja par viņu izdarībām.

“Pirmkārt, es neprecēšos.”

Mcgrē, kas nekad nebija Bobu redzējis, jau sāka apjaust viņa raksturu - un pat būtību.

“Man ne prātā nenāk pārdot vārdu, kuru es neesmu cicnigs nest.”.

Jo tie, kas Tēmu laukuma apkaimē un zirgu skriešanās sacīkstēs viņu sauca par grāfu, lielākoties bija pārliecināti, ka tā ir iesauka, un viņa īsto vārdu nezināja.

Vai Līza Zandro tēloja nervu lēkmi, runāja par savu godu? Vai brālis tad apskaitās?

“Kas attiecas uz jums, tad labāk turiet muti! Es, protams, pastāstīšu jūsu māsai to, ko jūs bijāt izdomājis.”

Vai viņam pietika laika to izdarīt? Vai otrs tūlīt metās viņam virsū?

Simti un tūkstoši cilvēku dzēra Baltazāru kafiju un līmēja bildītes albumos kā Megrē kundze - vinjetes, kuras attēloja visvisādas puķes, un viņiem nebija ne jausmas, ka viņu rīta kafija bijusi par iemeslu īstai kaujai Saptāla ielas savrupmājas istabā.

Cīniņš bija pretīgs, un kāds sulainis droši vien visu noklausījās aiz durvīm.

Abi vīrieši droši vien saķērās. Varbūt pat vārtījās pa grīdu.

Vai Rišārs Žandro bija apbruņots? Tas noteikti bija tips, kas gatavs uzbrukt kādam no muguras.

- Manuprāt, tā ir skuķe, kas viņu nošāva. Un pat ne tīšām. Viņa tiešām bija kā prātu zaudējusi. Pierādījums tam - pirmā kustība, kuru viņa droši vien vēlāk nožēloja - atrautais logs un palīgā sauciens. Vai tas logs tiešām atvērās? Atzīstos, ka es to neliku redzējis.

Redziet, es pat saku prātot, vai viņa tiešām nebija Bobā ieķērusies. Tādas lielas notiek. Iesāka tāpēc, ka tas bija viņas interesēs. Un pēc tam viņai iepatikās. Ne jau jutekliski. Es jums teicu, viņa ir kā no koka. Taču - viņš tik ļoti atšķīrās no tiem nīkuļiem, ar kuriem viņa parasti satikās...

Man šķiet - kad skuķe redzēja, ka Bobu pārspēs vai arī ka brālis gatavojas viņam pašaut kāju priekšā, viņa zaudēja galvu. Un izšāva. Bet nelaime tā, ka viņa neprata nomērķēt. Un trāpīja Bobam - tiešā tēmējumā. Kā būtu, ja liktu atnest vēl vienu pudeli? Šis vīniņš nemaz nav tik slikts un nav arī dārgs. Tā, lūk, veco zēn Žil!

Kad es ieraudzīju to tipu, kas lauzās iekšā, es laidos lapās, bet pēc tam atgriezos, taču tur vairs nebija nekā, ko redzēt. Un es likos mierā.

Mēs visu apdomājām - Lisila un es. Mēs vēl cerējām, ka Bobs atgriezīsies vai arī paziņos, ka atrodas slimnīcā.

Beigu beigās es devos pie Žandro uz kantori. Tā es uzzināju, ka vecais zēns ir beigts.

Vai tad būtu labāk, ja neviens no tā neko neiegūtu?

Viņš izlika to naudu gandrīz vai tūlīt, un tad es nožēloju, ka neprasīju simttūkstoš franku piecdesmit tūkstošu vietā.

Tādi nelieši!

Jūs uzkūlāties pašā nelaikā, kad mēs jau gatavojāmies tīt makšķeres. Atzīstieties, ka tā taču no manas puses būtu muļķība - ļaut sevi saņemt ciet.

Uz jūsu veselību, vecīt!

Un šie visu nokārtoja sev pa degunam. Es jau sāku ar to samierināties. Tikai metas slikta dūša, kad es ielās redzu tos viņu pajūgus ar lieliskajiem zirgu aizjūgiem un nolaizītajiem kučieriem uz bukas.

Saimniek, lūdzu kafiju, bet ne Baltazāru!

Un tomēr viņam nācās to dzert, jo krodziņā citas nebija.

- Kāda neķītrība! - viņš caur zobiem norūca. - Labi vēl, ka mēs gatavojamies apmesties uz laukiem.

- Kopā ar Lisilu?

- Viņa nav teikusi “nē”. Mums taču ir gandrīz piecdesmittūkstoš franku. Es vienmēr esmu sapņojis par bistro ūdens malā, kaut ko līdzīgu šim te, kur apmeklētāji būtu mani draugi. Tādu ir grūti atrast, jo tam nevajadzētu būt pārāk tālu no hipodroma. Rīt es došos apskatīties Mezon-Lafi-tas apkaimē. Tur es atstāju Lisilu.

Viņš likās mazliet apkaunējies un pasteidzās piebilst:

- Tikai nedomājiet, ka esmu par to naudu pārdevis visus tikumus!

*

Tā turpinājās veselu nedēļu. Katru rītu zvans aicināja Megrē kabinetā pie komisāra, kuram viņš atrādīja avīžrakstus. Katru rītu Le Brets atvēra muti, it kā gatavodamies kaut ko teikt, taču nepateica, tikai novērsās.

Viņi nebija pārmijuši neviena vārda ārpus darba attiecībām. Megrē bija nopietnāks nekā parasti un arī smagnējāks, lai gan tajā laikā viņš vēl nebija pieņēmies miesās. Viņš pat nemēģināja smaidīt un ļoti labi saprata, ka Le Bretam viņš nozīmē - dzīvu pārmetumu.

- Sakiet man, manu zēn...

Tas notika maija sākumā.

- Kurā datumā jūs liksiet eksāmenu?

Viņam bija jāliek eksāmens tieši par tiem jau-

tājumiem, kurus viņš apguva tonakt, kad flautists bija ienācis komisariātā - un ari viņa dzīvē.

- Nākamnedēļ.

- Vai jūs cerat nolikt?

- Ceru gan.

Viņš runāja auksti un sausi.

- Gišārs man teica, ka jūsu sapnis esot - strādāt Orfēvras krastmalā.

-Tā bija.

- Vai tas vairs nav spēkā?

- Es nezinu.

- Man liekas, ka jūs tur tiešām būtu īstajā vietā, un, lai gan jūs esat man noderīgs tepat, es domāju, ka man vajadzētu iejaukties.

Megrē stāvēja ar aizžņaugtu kaklu, neteikdams neko. Viņš bozās. īstenībā viņš joprojām dusmojās - uz visiem: uz savu komisāru, uz Žandro, uz Sirtē darbiniekiem, pat uz Gišāru, kuram viņš bija veltījis mazliet no tās cieņas, kuru izjuta pret savu-tēvu.

Ja pat Gišārs...

Un liktenīgā kārtā viņiem bija taisnība - viņš apjucis saprata ari to. Skandāls neko nedotu. Visādā ziņā Liza Žandro tiktu attaisnota.

Un tad?

Vai tā nebija pati dzīve, uz kuru viņš dusmojās, un vai tas nebija viņš pats, kas sev par nelaimi atteicās to izprast?

Viņš negrasījās būt pērkams. Viņam negribējās būt parādā Le Bretam neko, lai kas tas būtu.

- Es gaidīšu savu kārtu, - viņš beidzot nomurmināja.

Jau nākamajā dienā viņu izsauca uz Orfēvras krastmalu.

- Jūs joprojām dusmojaties, manu zēn? - vaicāja lielais priekšnieks, uzlikdams viņam roku uz pleca.

Mcgrē nenocieties un gandrīz vai naidīgi - kā pūcīgs puika - noteica:

- Tā bija Līza Žandro, kas nošāva Bobu.

- Iespējams.

- Vai jūs to zinājāt?

- Es to nojautu. Ja tas būtu viņas brālis, Luijs nebūtu uzupurējies.

Logi uz Sēņu bija vaļā. Vclkonīši, vilkdami līdzi savas liellaivas kā kreļļu virtenes, iedarbināja sirēnas pirms ieslīdēšanas zem tilta un nolaida dūmeņus. Tramvaji, autobusi, fiakri, taksometri bez mitas kustējās pa Senmišela tiltu, un ietves bija pilnas ar sievietēm gaišās kleitās.

- Sēdieties, manu zēn!

Mācība, kuru viņam nācās noklausīties šajā dienā, turklāt vēl tēvišķīgā tonī, nebija lasāma teorētiskajās policijas rokasgrāmatās.

- Vai saprotat? Jācenšas nodarīt pēc iespējas mazāk ļaunuma. Jo kas gan ar to būtu panākts?

- Patiesība.

- Kāda patiesība?

Lielais priekšnieks nobeidza:

- Varat aizkūpināt savu pīpi. Pirmdien jus ka inspektors stājaties darbā komisāra Barodē brigādē.

Mcgrē vēl nezināja, ka reiz, pēc divdesmit gadiem, viņš atkal satiks Lizu, kurai tad jau būs cits uzvārds - itāļu aristokrāta, viņas vīra, uzvārds.

Viņš nezināja arī to, ka Līza viņu pieņems Baltazāru kafejnīcu tresta kantorī, kabinetā, kurš nemaz nebūs mainījies - lai gan viņš to pazina tikai pec kāda Dcdē apraksta, un tur beidzot ieraudzīs vecā portretu - tas joprojām atradīsies savā vietā.

- Komisāra kungs...

Jo tad jau viņš pats būs kļuvis par komisāru.

- Es ceru, ka man nebūs jums īpaši jālūdz būt smalkjūtīgam...

Sirtē tad sauksies savādāk - par kriminālpoliciju.

Un runa būs par to, ko oficiāli sauc par “meklēšanu ģimenes interesēs”.

- Mana meita diemžēl ir mantojusi sava tēva raksturu...

Viņa pali gan būs mierīga un salta - gluži kā vecais Baltazārs, kura portrets visā augumā būs apskatāms aiz viņas krēsla.

- Meita ir aizbēgusi kopā ar kādu nekaunīgu tipu, kas aizvedis viņu uz Angliju, lai tur dabūtu atļauju salaulāties. Nedrīkst, lai tas maksā, ko maksādams...

Nē, Megrē tad vēl nezināja, ka viņam vēlreiz nāksies turēt savās rokās Baltazāru ģimenes godu.

Viņam bija divdesmit seši gadi. Un gribējās steigties mājās, lai pateiktu jauno ziņu sievai.

- Es turpmāk strādāšu Barodē brigādē.

Taču tūlīt viņam tas neizdevās. Uz ielas viņu gaidīja Žistēns Minārs.

- Vai sliktas ziņas?

- Labas. Esmu paaugstināts amatā.

Flautists likās vēl vairāk iepriecināts par viņu

pašu.

- Vai jūs aizejat no komisariāta?

- Jau rīt.

- Vai tas nebūtu jāapslaka?

Dofina alusbārā, turpat blakus Orfēvras krastmalai. Tur inspektori dzēra alu, neievērodami abus jaunekļus, kuri nobaudīja dzirkstošu vīnu un likās starojam priekā.

Vēl dažas dienas, un viņi iepazīs vismaz vienu no abiem. Megrē būs līdzvērtīgs viņiem. Viņš ienāks šajā bārā kā savās mājās, viesmīlis sauks viņu vārdā un zinās, ko viņam pasniegt.

Kad Megrē tovakar pārnāca mājās, viņš bija iereibis. Viņi abi ar flautistu reizes desmit vadīja viens otru līdz ielas stūrim, kamēr šķīrās.

- Tava sieva... - iebilda Megrē.

- Tam nav nozīmes.

- Vai tev šovakar nav jāspēlē dūdas?

- Kādas dūdas?

Mcgrē sacēla kāpnēs troksni. Kad durvis atvērās, viņš nopietni paziņoja:

- Apsveic jauno Barodē brigādes inspektoru!

- Un tava cepure?

Pārvilcis ar roku pār galvvidu, viņš noprata, ka ir kaut kur atstājis cepuri.

- Lūk, kādas ir sievietes! Ielāgo to, ielāgo to labi, jo tas ir svarīgi... Ļoti svarīgi, vai dzirdi?... Tas nav komisāra nopelns... Mani jau novēroja, bet es to nezināju... Zini, kas to man pateica?... Pats lielais priekšnieks... Viņš man sacīja... Es nemaz nevaru tev atkārtot visu, ko viņš teica, bet viņš ir kā tēvs... Gluži kā tēvs, vai saproti...

Tad sieva atnesa viņam mājaskurpes un uzvārīja stipru kafiju.

oktobrī

Megrē aizstāvas

.

1. nodaļa

-Sakiet, lūdzu, Mcgrē...

Tas bija tikai teikuma fragments, kuru komisārs atcerējās vēlāk, bet kas tobrīd viņa uzmanību nepiesaistīja. Viss bija pazīstams: apkārtne, sejas, pat cilvēku kustības - tās bija tik pazīstamas, ka tām pat vairs nepievērsa uzmanību. Tas viss notika Popenkūra ielā, pārsimt metru attālumā no Rišāra Lenuāra bulvāra - pie Pardoniem, kur Mcgrē pāris jau daudzus gadus bija paradis reizi mēnesī ierasties uz maltīti.

Un reizi mēnesī arī doktors un viņa sieva nāca pie komisāra. Šīs reizes ļāva abām sievietēm draudzīgi sacensties izmeklētu ēdienu gatavošanā.

Kā parasti, pie galda sēdās vēlu. Solanža, Par-doni; meita, kura gaidīja otro bērnu, izskatījās pēc kāda multfilmas personāža un nemitīgi atvainojās par savu neveiklību. Viņa bija ieradusies pavadīt dažas dienas pie vecākiem, kamēr viņas vīrs - inženieris, kas strādāja austrumu priekšpilsētā, - bija aizbraucis uz kādu kongresu Nicā.

Bija jūnijs. Diena bija tveicīga, vakarā uznāca negaiss. Pa atvērto logu reizumis varēja redzēt mēnesi starp diviem melniem mākoņiem, kuru maliņas tas kādubrtd apsudraboja.

Šīs dāmas, kā jau noteica pēc pirmajām pusdienām iedibinātā tradīcija, pasniedza kafiju un novietojās otrā salona galā, kur sarunājās pusbalsī, atstādamas abus vīriešus aci pret aci. Tā bija ārsta uzgaidāmā telpa, un uz apaļa galdiņa stāvēja sakrauti apbružāti žurnāli.

Tikai šoreiz bija kāda maza atšķirība. Kamēr Megrē piebāza un aizdedzināja pīpi, Pardons uz mirkli nozuda kabinetā un atgriezās ar cigāru kasti.

- Jums es nepiedāvāju, Megrē kungs...

- Paldies... Jūs tagad smēķējat cigārus?

Megrē nekad nebija redzējis ārstu smēķējam

neko citu, tikai cigaretes. Pēc īsa acu uzmetiena sievai Pardons nomurmināja:

- Viņa man to lūdza.

- Pēc visiem tiem rakstiem par plaušu vēzi?

-Tie viņu ļoti iespaidoja.

- Vai jūs tiem ticat?

Pardons tikai paraustīja plecus.

- Pat ja es ticētu...

Viņš klusā balsī piebilda:

- Ārā gan, atzīstos, es...

Viņš blēdījās. Savā mājā uzvilka cigāra dūmu, kas viņam negaršoja, bet ārā smēķēja cigaretes -paslepus, nevienam neredzot, kā ģimnāzists.

ļ

J

ļ Viņš nebija ne augumā liels, ne miesās resns, j/iņa brūnie mati jau sāka sudraboties, un sejā pija manāmas nogurdinošas dzīves pēdas. Vakars reti kad beidzās bez kāda izmisīga izsaukuma ipie slimnieka un ārsta atvainošanās par to, ka nākas pamest viesus.

- Sakiet taču, Megrē...

Viņš to sacīja šaubīgi, ar tādu kā biklumu.

- Mums jābūt apmēram vienā vecumā...

- Man ir piecdesmit divi gadi...

Ārsts to zināja, jo viņš ārstēja komisāru un bija rakstījis viņa uzskaites kartiņu.

- Pēc trim gadiem jāiet pensijā. Policijā mūs atvaļina piecdesmit piecu gadu vecumā - sūta makšķerēt...

Tas skanēja mazliet melanholiski. Abi vīri pie loga reizēm sajuta vieglu vēsmiņu, ieraugot debesīs pa zibsnim, kuru nepavadīja nekādi pērkona grāvieni. Daži pretējo māju logi vēl bija apgaismoti, kāds večuks, atbalstījies ar elkoņiem uz palodzes, lūkojās ārā no tumšas istabas, vērdamies viņos ar stīvu skatienu.

- Man ir četrdesmit deviņi... Trīs gadi - tā varbūt ir atšķirība koledžā... Mūsu vecumā vairs ne...

Megrē nenāca ne prātā, ka šī dīkā saruna ar visām detaļām viņam vēlāk nāks atmiņā. Viņš labi ieredzēja Pardonu. Tas bija viens no retajiem cilvēkiem, ar ko viņam patika pavadīt kopā vakaru.

Mājas ārsts turpināja, joprojām meklēdams vārdus:

- Mums abiem - jums un man - darbā ar cilvēkiem ir līdzīga pieredze... Daudzi no maniem klientiem varētu būt arī jūsējie...

Tā bija patiesība, jo pārapdzīvotajā kvartālā notika viss kas - gan labs, gan slikts.

- Es gribētu uzdot jums kādu jautājumu...

Viņa apjukums bija acīmredzams. Protams,

viņi abi bija draugi - tāpat kā viņu sievas bija draudzenes. Tomēr viņi, itin kā kautrēdamies, nemēdza pārrunāt dažas tēmas. Piemēram, viņi nekad nerunāja par politiku vai reliģiju.

- Vai jūs visas savas karjeras laikā, - turpināja Pardons, - esat sastapis tiešām ļaundarīgu noziedznieku... es gribēju teikt...

Viņš vēl joprojām meklēja vārdus, pūlēdamies precīzāk pateikt savu domu.

- ... Ļaundari, kas darbojies apzināti, protams, atbildīgu par savu rīcību, kuru izraisījusi vistīrākā ļaunprātība, daži sacītu - netikums... Es nerunāju par bērnu bendēm, piemēram, kuri vienkārši ir plānprātiņi, kam prāts palicis desmitgadīga bērna līmenī un kas, juzdamies nepiederīgi pieaugušo pasaulei, nododas dzeršanai...

- Tātad jūs runājat’par vistīrāko noziedznieku?

- Tīrāko vai netīrāko... Sacīsim tā - totālu noziedznieku...

- Vai pčc kriminālkodeksa?

- Nē, pēc jūsu domām...

Megrē, acis samiedzis, aplūkoja savu draugu caur pīpes dūmiem. Viņš vēroja cigāru, kuru Pardons turēja ieslīpi, birdinot pelnus uz paklāja. Un galu galā viņš pasmaidīja, bet doktors apmulsis savukārt nopētīja cigāru.

Viņi viens otru saprata. Tā bija cigarešu un cigāru problēma, kas satracināja vienkāršo ļaužu ārstu un lika viņam - varbūt pat neapzināti - uzdot šo jautājumu.

Pardonam, kā jau viņš nupat teica, bija četrdesmit deviņi gadi. Vairāk nekā divdesmit gadu laikā viņš ik dienas noliecās pār desmitiem slimnieku, aprūpēdams tos kā Dievs Kungs, bet tie no viņa gaidīja veselību, dzīvību, padomu, problēmu atrisinājumu.

Viņš bija glābis vīriešus, sievietes, bērnus. Citiem viņš bija palīdzējis samierināties ar savu likteni. Katru dienu viņam dažu minūšu laikā nācās pieņemt tikpat svarīgus lēmumus, kādus pieņēma tribunāls.

Tāpēc, ka viņa bija lasījusi avīžu rakstus, sieva pieprasīja, lai viņš atsakās no cigaretēm, un ārstam negribējās viņu sāpināt vai kaitināt atsakoties. Tāpēc viņš savās mājās neveikli pūlējās vilkt dūmu no cigāra, kas laikam diezko labi vis negaršoja.

Taču, kolīdz tika ārā no mājas, pie mašīnas stūres, braukdams pie kāda sirdzēja, viņš aizpīpēja cigareti ar vainas sajūtā drebošu roku.

Megrē uz drauga uzdoto jautājumu neatbildēja tūlīt. Viņam jau gribējās pārvaicāt:

- Un jūs?

Tas būtu pārāk vienkārši.

- Ja man nelaimīgā kārtā būtu jākļūst par izmeklēšanas tiesnesi, - viņš šaubīgā balsī iesāka, - vai arī es būtu zvērinātais tiesas prāvā, es vaicāju sev, vai... Nē! Esmu pārliecināts, ka neuzņemtos tādu atbildību - notiesāt cilvēku...

- Lai kāds būtu viņa noziegums?

- Nc jau noziegums jāņem vērā... Jāņem vērā, kas notiek vai ir noticis ar to, kas šo noziegumu izdarījis...

- Tātad jums nav iznācis saskarties ar ko tādu, kad jūs notiesātu nešauboties?

- Ar to, ko jūs saucat par ļaundarību?... No pirmā acu uzmetiena - jā gan... Manā kabinetā ir pabijuši ļautiņi, kurus man gribējās iepļaukāt... Tomēr, jo tālāk virzījās izmeklēšana...

Saruna par šo tēmu ar to arī beidzās, jo tuvojās viena no sievietēm - Megrē nepamanīja, kura.

- Vai nevēlaties mazliet armanjaka?

Tagad bija Pardona kārta ar īsu skatienu nopētīt Megrē.

- Nē... Pateicos.

- Patiesi - kad es jūs pēdējoreiz izmeklēju?

- Apmēram pirms gada...

Nodārdēja pērkona grāviens - izklausījās tā, it kā kaut kas veltos nojumta uz jumtu, bet lietus, kuru gaidīja jau vairākas dienas, joprojām nelija.

- Ka būtu, ja mēs uz mirkli ieietu manā kabinetā?

Pardona meitas pirmdzimtais gulēja saliekamajā šūpulī.

- Neuztraucieties! Viņam ireiešs miegs. Tikai - ak vai - līdz pieciem no rīta!... Pārbaudīsim jūsu spiedienu...

Megrē vispirms uzlocīja krekla piedurknes, pēc tam novilka kreklu pavisam. Pardons gluži saprotami tagad izskatījās nopietns un lietišķs kā jau praktiķis.

- Ieelpojiet... Dziļāk... Ieelpojiet caur muti... Labi... Atlaidieties un attaisiet jostu... Domāju, ka jūs nesamierinājāties ar to, ko es jums ieteicu - mazāk strādāt un darboties lēnākā ritmā?

- Un jūs?

- Es zinu... Es zinu... Un režīms?

Megrē noliedzoši pakratīja galvu.

- Ka ar vīnu, alu - alkoholu? Vai esat samazinājis tā lietošanu?

- Esmu sasniedzis tikai tādu rezultātu, ka man ir kauns, kad izdzeru glāzi alus vai kalvado-sa. Laikā starp divām izmeklēšanas reizēm ie-

dzeru tikai mazliet vīna pie pusdienu galda. Pēc tam gadās ieiet kafejnīcā, lai novērotu māju ielas otrā pusē. Saostos Parīzes bistro skāņo smaku un...

Gluži kā Pardons ar savām cigaretēm. Viņi abi taču bija vīrieši!

*

Megrē pāris pēc sava paraduma devās mājup kājām - pa Smenvēra ielu.

- Kāds viņam likās tavs stāvoklis?

- Labs.

Protams, šis bija tas brīdis, kad debesis sadomāja izgāzt pār Parīzi visu ūdeni, kuru bija krājušas tveicīgo nedēļu laikā.

- Kā būtu, ja pameklētu glābiņu kādās parādes durvīs?

Vēl joprojām tas pats. Jau bija pagājušas desmit dienas, kopš Megrē pāris vakariņoja pie Par-doniem. Atkal svelmēja. Ļaudis devās brīvdienās. Komisārs savā kabinetā strādāja bez žaketes, pie loga, kas bija līdz galam vaļā, un Sēna meta tikpat zibsnīgus atspulgus kā jūra - reizumis bezvēja rītos.

Pusvienpadsmitos, kad viņš pārlūkoja savu līdzstrādnieku atskaites, vecais sargs Zozefs piedauzīja pie viņa durvīm - šo klauvējienu pazina visi šajā namā. Viņš ienāca, atbildi negaidījis, un nolika uz komisāra rakstāmgalda aploksni.

Megrē sabozās, redzēdams augšmalā iespiesto uzrakstu: “Policijas prefekta dienests”.

Iekšā bija kartīte.

“Policijas komisārs Megrē tiek lūgts ierasties prefekta kunga kabinetā 28. jūnijā, pulksten 1 f.”

Megrē asinis saskrēja vaigos kā toreiz, kad viņš vēl bija licejists un viņu sauca pie direktora. 28. jūnijā... Viņš ielūkojās kalendārā. Bija otrdiena, 28. jūnijs... Un tagad jau bija pusvienpadsmit... Aicinājums nebija sūtīts pa pastu, to atnesa kāds kurjers...

Visu to trīsdesmit gadu laikā, kurus viņš bija nostrādājis kriminālpolicijā, un desmit no tiem -kā kriminālmeklēšanas brigādes šefs, šī bija pirmā reize, kad viņu šādi ižsauca priekšniecība.

Viņš bija redzējis nomaināmies kādu duci prefektu, ar kuriem viņam bija vairāk vai mazāk draudzīgas attiecības, un daži atradās šajā postenī tik īsu laiku, ka viņam nebija izdevies ar tiem parunāt.

Citi zvanīja pa telefonu, apvaicādamies, vai viņš nebūtu tik laipns un neierastos pie viņiem, un gandrīz vienmēr runa bija par kādu delikātu uzdevumu - parasti tas nebija nekas patīkams: paglābt no nepatikšanām kādas augstas personas dēlu vai meitu, ja ne vēl pašu augsto personu.

Pirmā doma bija - steigties pie kriminālpolicijas šefa. Tas noteikti kaut ko zināja. Un tomēr vēl šorīt, atskaites laikā, viņš Megrē neko netei-га - izturējās kā parasti, lūkodamies komisāram garām, uzdeva dažus jautājumus, it kā tiem nebūtu nekādas nozīmes.

Šel's atradās šajā postenī tikai trīs gadus, un pirms iecelšanas viņam nebija nekādas saskares ar darbu policijā - ja nu vienīgi, lasot kriminālromānus. Viņš bija augsta ranga ierēdnis, kas pirms tam ieņēma dažādās vietas dažādās ministrijās.

Megrē atcerējās laikus, kad kriminālpolicijas šefu izvēlēja no komisāru vidus. Kolēģi kādu laiku nelika viņam mieru, atkārtodami, ka viņš beigšot savu karjeru šefa krēslā.

Megrē ielūkojās blakusistabā un norūpējies pateica līdzstrādniekiem:

- Ja pēc manis kāds vaicā, tad es esmu pie prefekta.

Divi inspektori uzlūkoja viņu ar pārsteiguma pilniem skatieniem. Lika un Zanvjē bija sajutuši Megrē balsī bažu un nelāga garastāvokļa pieskaņu - viņi to pazina labāk par citiem.

Ar pīpi zobos viņš nokāpa pa garajām, putekļainajām kāpnēm, iegāja kāpņu velve, pameta ar roku policistiem, kuri stāvēja sardzē, un devās uz priekšu pa Orfēvras krastmalu, lai pēc brītiņa nogrieztos gar Pils bulvāra stūri.

Viņam gribējās pirms tikšanās ar lielo priekšnieku ieiet bārā pāri pretī un kaut ko iedzert -vienalga, ko: alu, baltvīnu, kādu aperitīvu - un

tieši šajā mirklī viņš atcerējās pēdējo mielastu pie Pardoniem, notikumu ar cigaretēm un konsultāciju ārsta kabinetā.

Sardzes vīri viņu pazina, un Megrē iekāpa liftā.

- Es uz prefekta kabinetu.

- Vai jums ir uzaicinājums?

Viņš nīgri to parādīja. Te nevarēja ienākt visi, kam vien ienāca prātā. Komisāru ieveda uzgaidāmajā zālē, kuru viņš labi pazina.

- Pagaidiet, lūdzami...

It kā viņam būtu kāda izvēle! Prefekts bija jauns. Šajā amatā sabijis tikai divus gadus. Gados jauns. Tāda mode. Viņam vēl nebija četrdesmit gadu - beidzis skolu, viņš savāca visus iespējamos diplomus, lai nokļūtu jebkādas admi-n i st rāc ij as p ri e к š g а I ā.

Prefekts “Jaunā Slota” - tā viņu iedēvēja avīžnieki pēc viņa pirmās preses konferences. Jo tagad prefekti rīkoja preses konferences tāpat kā kinozvaigznes - un neaizmirsa ielūgt arī televīzijas pārstāvjus.

- Kungi, Parīzei ir jābūt tīrai pilsētai, tāpēc tā ir pamatīgi jāizslauka. Pēdējos gados pārāk daudz, cilvēku ar savām privātajām interesēm ir iejaukušies...

Vienpadsmit un piecas minūtes... Vienpadsmit un desmit minūtes... Vienpadsmit un piecpadsmit minūtes... Pie sava galdiņa snauduļoja sargs ar sudraba ķēdi ap kaklu, reizumis nopētīdams komisāru ar vienaldzīgu skatienu. Tomēr šis vīrs šeit bi ja gandrīz tikpat sen, cik Megrē.

Atskanēja zvans. Sargs, kā nožēlodams, piecēlās, atvēra durvis un pamāja - beidzot komisārs devās iekšā lielajā ampīrstila kabinetā ar zaļo grīdas segumu.

- Sēdieties, komisāra kungs...

Balss bija klusa, ar patīkamu tembru; pretī vērās šaura, ļoti jauna seja, kuru papildināja gaiši mati. No avīzēm visi zināja, ka prefekts katru rītu pirms došanās uz savu kabinetu brauca uz Rolāna Garo stadionu, lai tur izspēlētu pāris tcni-sa partijas, tādējādi turēdamies formā.

Viņš izskatījās veselīgs, vingrs, tīrs, viņa drēbes droši vien bija šūdinātas Londonā. Viņš smaidīja. Viņš smaidīja visos savos fotouzņēmumos. Tiesa gan, viņa smaids nebija veltīts nevienam. Viņš smaidīja sev pašam ar tādu kā šķīstu apmierinājumu.

- Sakiet man...

Tāpat kā todien Pardons - cigāra vietā prefekts smēķēja cigareti. Varbūt tāpēc, ka viņa sievas nebija klāt?

Vai viņš tikpat apmierināti smaidīja ari sievas klātbūtnē?

- Jūs policijā sākāt strādāt pavisam jauns, vai ne?

- Divdesmit divu gadu vecumā.

- Un cik vecs jūs esat šodien?

- Man ir piecdesmit divi.

Joprojām tāpat kā Pardons, taču laikam jau citu iemeslu dēļ.

Megrē izskatījās īgnāks nekā jebkad - viņš taustīja savu pīpi, neuzdrīkstēdamies to piebāzt. Un piebilda, itin kā izaicinot likteni:

- Līdz pensijai palikuši vēl trīs gadi...

-Tiešām... Vai tas jums nešķiet ļoti ilgi?

Viņš juta, ka piesarkst, - un, lai nedotu vaļu

dusmām, sāka pētīt bronzu, kas rotāja rakstāmgalda kājas.

- Vai jūs sākāt strādāt tieši kriminālpolicijā?

Balss joprojām bija tikpat klusa - bezpersoniski klusa, varbūt iestudēta.

- Manā laikā kriminālpolicijā nesāka strādāt debitanti. Tāpat kā citi tajos laikos, es sāku strādāt komisariātā, devītajā apriņķī...

- Vai uniformā?

- Biju komisāra sekretārs. Mazliet vēlāk es stažējos pilsētas iecirkņos...

Prefekts viņu pētīja ar tādu ziņkāri, kura nelikās ne vēlīga, ne agresīva.

- Tātad jūs esat apguvis dažādas jomas?

- Metro, lielos veikalus, stacijas, tikumības policiju, spēļu namus...

- Kā rādās, tas viss jums ir atstājis patīkamas atmiņas.

- Tāpat kā liceja gadi...

- Es jums to saku tāpēc, ka jūs labprāt par to runājat.

Šajā brīdī Megrē piesarka tumši sarkans.

- Tas nozīmē?

- Tajās reizēs, kad pārjums nerunā citi... Jūs esat ļoti slavens, Megrē kungs, un ļoti populārs...

Balss bija tik maiga, ka varēja nodomāt - prefekts viņu izsaucis tāpēc, lai izteiktu komplimentus.

- Jūsu metodes, kā raksta avīzēs, esot visnotaļ efektīvas...

Priekšnieks piecēlās, pagājās līdz logam un kādu brīdi vēroja mašīnas un autobusus, kuri slīdēja garām Tiesu pilij. Kad viņš atkal pagriezās pret istabu, viņa smaids vēl pastiprinājās, tātad viņš jutās vēl vairāk mierā ar sevi pašu.

- Nonācis kāpņu augšgalā - jo jūs jau esat kriminālmeklēšanas brigādes šefs - jūs tomēr neesat varējis atbrīvoties no agrākajiem paradumiem... Jūs maz laika pavadāt savā kabinetā, ja var tā izteikties?

-Jā, diezgan maz, prefekta kungs.

- Jūs labprāt pats uzņematies tos pienākumus, kuri normālos apstākļos būtu jāuzdod jūsu inspektoriem.. .

Klusums.

- Ieskaitot tā saucamās izsekošanas...

Tagad Megrē bija izšķīries - viņš apņēmīgi

piebāza pīpi.

- Tāpēc jūs stundām esat redzams mazos bāros, kafejnīcās, visādos nostūros, kur nevar ne iedomāties satikt jūsu ranga ierēdni...

“Aizdedzināt pīpi vai nē?” Vel viņš to neuzdrošinājās. Megrē joprojām sēdēja savā krēslā, kamēr slaidais un elegantais prefekts staigāja šurpu turpu viņpus sava sarkankoka rakstāmgalda.

- Tās ir novecojušas metodes, kuras savā laikā varbūt bija diezgan efektīvas...

Sērkociņa skrapšķis lika jaunajam vīrietim salēkties, taču viņš neizteica nekādus aizrādījumus. Viņa sejā atkal atgriezās smaids - pēc tam, kad bija uz mirkli nozudis.

- Tā veclaiku policija ar savām tradīcijām... Piemēram, uzrādītāji... Tika uzturētas sirsnīgas attiecības ar personām, kuras balansē uz likumpārkāpuma robežas; pieverot acis un izliekoties neredzam viņu nodarījumus, lai viņi no savas puses sniegtu palīdzīgu roku... Jūs taču turpināt nodarbināt ziņotājus, Megrē kungs?

-Tāpat, kā to dara policisti visā pasaulē!

- Un arī jūs pieverat acis?

- Kad ir nepieciešams.

- Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka kopš jūsu jaunības laikiem daudz kas ir mainījies?

- Redzēju nomaināmies deviņus kriminālpolicijas šefus un vienpadsmit policijas prefektus.

Jo ļaunāk! Tas bija godīguma jautājums -pret sevi pašu, pret Orfēvras krastmalas kolēģiem, vismaz vecajiem, jo jaunie labprāt pieņēma šī tenisspēlmaņa spēles noteikumus.

Ja ari prefekts bija uztvēris mājienu, viņš nekādi to neizrādīja. Viņš būtu lielisks diplomāts. Kas zina? Varbūt viņš beigs savu karjeru kā sūtnis.

- Vai jūs pazīstat Prijē jaunkundzi?

īstais uzbrukums sākās tagad. No kuras puses? Megrē to vēl nespēja uzminēt.

- Vai man vajadzētu viņu pazīt, prefekta kungs?

- Katrā ziņā!

- Un tomēr šī ir pirmā reize, kad dzirdu šādu vārdu.

- Nikola Prijē jaunkundze... Vai jūs nekad neesat dzirdējis par Žanu Batistu Prijē kungu -viņš nodarbojas ar lūgumrakstiem Valsts Padomē?

-Nē.

- Viņš dzīvo Kursela bulvārī 42.

-Tur man nav nekā, ko iebilst.

- Viņš ir Nikolas tēvocis, pie kura viņa dzīvo.

- Es jums ticu, prefekta kungs.

- Un es - es jums prasu, komisāra kungs, kur jūs bijāt pagājušajā naktī, pulksten vienos?

Tagad viņa balss bija kļuvusi sausa un acis vairs nesmaidīja.

- Es gaidu atbildi!

- Vai tā ir pratināšana?

- Saprotiet, kā gribat! Es jums uzdevu precīzu jautājumu.

- Vai drīkstu jautāt, ar kādām tiesībām?

- Ar jūsu priekšnieka tiesībām.

-Labi!

Megrē nesteidzās. Viņš nekad mūžā vēl nebija juties tik pazemots, viņa pirksti bija sakrampējušies ap nodzisušās pīpes galviņu un pirkstu kauliņi kļuvuši balti.

- Es devos gulēt pusvienpadsmitos - pēc tam, kad biju kopā ar sievu noskatījies televīzijas pārraidi.

- Vai jūs vakariņojāt mājās?

/ - Jā.

- Un cikos jūs izgājāt no mājas?

- Līdz tam mēs vēl nonāksim, prefekta kungs. Mazliet pirms pusnakts iezvanījās telefons...

- Domājams, ka jūsu telefona numurs ir tele-fongrāmatā?

-Tā ir. '

- Vai tas nerada neērtības? Vai visādi ļautiņi, • tostarp arī dīkdieņi, jūs nevajadzīgi netraucē?

- Es ari esmu par to domājis. Mans telefona numurs gadiem netika publicēts, taču cilvēki tomēr to atrada. Pēc tam, kad tas reizes piecas vai sešas tika mainīts, ļāvu to ievietot telcfongrā-matā, tāpat kā visus pārējos...

- Tas ir ļoti ērti jūsu ziņotājiem... Un jums var piezvanīt personīgi, nezvanot uz kriminālpoliciju - tā iznāk, ka publikas acīs jūs vienmēr esat “veiksmīgais lietas izmeklētājs”.

Megrē piespieda sevi klusēt.

- Tātad jums piezvanīja mazliet pirms pusnakts. Cikos tieši tas bija?

- Es pacēlu klausuli pilnīgā tumsā. Saruna bija gara. Kad sieva pagrieza slēdzi, bija bez desmit divpadsmit.

- Kas jums zvanīja - tādā laikā? Vai tas bija kāds, ko jūs pazīstat?

- Nē. Kāda sieviete.

- Vai viņa jums nosauca savu vārdu?

-Tobrīd nē.

- Tātad viņa to nepateica tās sarunas laikā, kura jums it kā ar viņu bijusi?

- Kura bija.

- Lai būtu! Vai viņa norunāja ar jums tikšanos pilsētā?

- Savā ziņā jā.

- Ko jūs ar to gribat sacīt?

Megrē sāka saprast, ka bijis naivs un tagad viņam nāksies taisnoties šā zaļknābja priekšā, kas smaidīja savu apmierināto smaidu.

- Viņa nupat ieradusies Parīzē, kur nekad agrāk neesot bijusi...

- Piedodiet?

- Es tikai atkārtoju to, ko viņa man teica. Un vēl piebilda, ka viņa esot Larošelas izmeklēšanas tiesneša meita, ka viņai esot astoņpadsmit gadu, viņa vairs nevarot paciest dzīvi pārlieku stingrajā ģimenē, jo vairāk tāpēc, ka viņas skolasbiedrene, kas jau gadu dzīvojot Parīzē, slavēt slavējot galvaspilsētas iespējas...

- Oriģināli, vai ne?

- Esmu dzirdējis pietiekami daudz tādu oriģinālu atklāsmju, un tās visas bija pilnīgi vaļsirdīgas. Jūs taču zināt, cik daudz jaunu meiteņu, pat no labām ģimenēm, kā saka, ik gadus...

- Esmu lasījis statistikas datus.

- Es jums piekrītu, ka tas nav nekas jauns, un, pat ja būtu, es nemaz īpaši nesatrauktos. Viņa esot aizbraukusi no mājām, vecākiem neko neteikdama, paņemdama līdzi tikai ceļasomu ar drēbēm un personīgajām lietām, kā arī savus ietaupījumus... Draudzene gaidījusi viņu Monparnasa stacijā... Šī draudzene nav bijusi viena... Viņu pavadījis gadus trīsdesmit vecs vīrietis, kuru draudzene nosaukusi par savu līgavaini...

- Patīkams brunets, kā mēdz teikt kāršu licējas?

- Viņi iekāpuši sarkanā lančijā un pēc minūtēm divdesmit piebraukuši pie kādas viesnīcas.

- Vai jums ir zināms, kas tā par viesnīcu?

-Nē.

- Un jādomā, ka nav zināms arī tas, kurā kvartālā tā atrodas?

- Tieši tā, prefekta kungs, bet es savas karjeras laikā esmu pieredzējis vēl daudz dīvainākus notikumus, un tie visi bijuši patiesi. Šī jaunā meitene nepazina Parīzi. Viņa te ieradās pirmo reizi. Viņu sagaida bērnības draudzene un iepazīstina ar savu līgavaini. Abi aicina viņu tiem sekot, visi iekāpj auto, aiz loga slīd ielas un bulvāri, kurus viņa nekad nav redzējusi. Galu galā auto apstājas pie viesnīcas, kura šķiet trešās šķiras, - tur viņa atstāj savu bagāžu, un viņu aizved vakariņās. Viņai liek dzert...

Megrē atcerējās izteiksmīgo balsi telefona klausulē, kura runāja vienkāršiem vārdiem, kas tomēr šķita patiesi, aizkustinoši - tādiem teikumiem, kurus nebija iespējams sagudrot, vismaz tā likās komisāram.

“Tas ir tiesa, es vēl jūtos noreibusi...” viņa apgalvoja, “pat nezinu, kas tas bija, ko es dzēru... “Nāc apskatīties, kā es dzīvoju...” draudzene man piedāvāja. Un abi mani aizveda uz tādu modernu dzīvokli, kur es uzreiz kritu panikā, ieraudzījusi gravīras un fotogrāfijas pie sienām... Mana draudzene smējās: “Vai tev no tām bail? Tad parādi viņai, Marko, ka tas nemaz nav tik briesmīgi...””

- Ja es pareizi saprotu, tad viņa to visu jums stāstīja pa telefonu, un jūs klausījāties turpat gultā, blakus Megrē kundzei.

- Gluži pareizi, taču dažas detaļas viņa man pateica tikai vēlāk.

-Tātad vēl bija turpinājums?

- Pienācis tāds brīdis, kad viņai nācies aizbēgt, un tā viņa Parīzē atradusies uz ielas viena pati - bez bagāžas, bez somas un naudas...

- Un tad viņai ienāca prātā jums piezvanīt?... Viņa noteikti uzzinājusi jūsu vārdu no avīzēm...' Ari bez somas viņa atrada naudu, lai no automāta jums piezvanītu...

- Viņa zvanīja no kafejnīcas, kur viņa iegāja, kaut ko pasūtīja un palūdza telefona žetonu... Kafejnīcu īpašnieki nemēdz prasīt naudu uz priekšu...

- Un jūs steidzāties viņai palīgā. Kāpēc neuzdevāt visu nokārtot tā kvartāla policijas komisariātam?

Tāpēc, ka Megrē mocīja kādas šaubas, bet viņš bija nolēmis par tām neko nesacīt. Skaidrs, ka tagad viņš centīsies pateikt pēc iespējas mazāk.

- Redziet, komisāra kungs, tā jaunā meitene, par kuru ir runa, nemaz nav tāda maza provinces muļķīte, un viņas versija par notikušo nekādi nesaskan ar to, ko jūs te stāstāt. Žans Batists Prijē kungs šorīt jutās ļoti nobažījies, neredzēdams savu brāļameitu pie brokastgalda un uzzinādams, ka meitene neatrodas savā istabā.

Viņa atgriezusies pusdeviņos no rīta, briesmīgā izskatā, pavisam nesakarīga. Viņas stāstītais tā satraucis Valsts padomnieku, ka viņš piezvanī-jis iekšlietu ministram. Kad to visu paziņoja man, es aizsūtīju stenogrāfistu pierakstīt Prijē jaunkundzes liecību. Jums līdz pensijai vēl palikuši trīs gadi, Megrč kungs...

Komisāram atmiņā atausa Pardona vārdi.

-Sakiet man... Vai jums jūsu karjeras laikā ir gadījies sastapties...

Ar vistīrāko ļaunumu! Ar ļaunumu ļaunuma dēļ! Ar ļaunumu, kas nodarīts bez kāda iemesla!

Bet kas to izdarījis?

- Ko jūs no manis sagaidāt, prefekta kungs? Atlūgumu?

- Man vajadzētu to pieņemt.

- Kas tad jūs kavē?

- Izlasiet pierakstīto stāstījumu, kas tagad jau pārrakstīts ar mašīnu! Un atkārtojiet - rakstiski, ar visam detaļām - savu versiju par notikušo! Skaidrs, ka es jums aizliedzu traucēt Prijē jaunkundzi un izvaicāt par viņu citus cilvēkus. Izrunāšos ar jums tad, kad būšu saņēmis jūsu paskaidrojumu.

Prefekts devās uz durvju pusi un tās atvēra, bet uz viņa lūpam joprojām rotājās neizprotamais smaids.

2. nodaļa

Megrē nekāpa liftā - viņš jau atradās uz balto marmora kāpņu trešā vai ceturtā pakāpiena, kad durvis atkal atvērās. Tas bija sargs, kurš droši vien katru ritu nespēlēja lenisu.

- Prefekta kungs lūdz jūs uz mirklīti atgriezties, komisār!

Megrē kādu mirkli palika uz vietas, nesaprazdams, vai kāpt atpakaļ pa kāpnēm augšā, vai doties uz liftu. Beigu beigās viņš atkal atradās uzgaidāmajā istabā, un šoreiz durvis atvēra pats prefekts.

- Es aizmirsu jums pieteikt, ka nevēlos, lai par šo lielu Orfēvras krastmalā klīstu kaut jel kādas tenkas. Ja kaut kas parādīsies presē, tad es par to vainošu personiski jūs.

Tā kā komisārs palika nekustīgi stāvam, prefekts uz atvadām vel piebilda:

- Es jums pateicos!

- Es jums ari, prefekta kungs!

Vai viņš to pateica? Vai nepateica? Viņš vairs nezināja. Viņš atkal pamanīja sargu, kuram pameta ar roku, un kāpa lejā - šoreiz veiksmīgi -pa marmora kāpnēm. Ārā viņš jutās pārsteigts, ieraudzīdams sauli, vīriešus un sievietes steidzamies garām, plūstam mašīnu straumi, no jauna juzdams svelmi un samanīdams visas ikdienišķās dzīves krāsas un smaržas.

Komisāra krūtis sažņaudza spazma, un viņš kā sirdsslimnieks pacēla roku, tverdams pie kakla un uz mirkli apstādamies.

Pardons bija teicis, ka tas neesot nekas īpašs, tikai neliels skābekļa trūkums. Un tomēr šie krīzes mirkļi bija nepatīkami, it īpaši tad, ja tos pavadīja arī reibonis. Priekšmeti un garāmgājēji kļuva nereālāki - kā uz fotogrāfijas, kad objekti izkustējušies vai arī objektīvs slikti nostādīts.

Bulvāra stūrī viņš atgrūda kādas kafejnīcas durvis - tās logi vērās uz krastmalu, un viņš jau gadiem bija paradis garāmejot tur iegriezties un iedzert kādu glāzīti.

- Kausu alus, komisāra kungs?

Viņš smagi elsa. Komisāra pieri klāja sviedri, un viņš bažīgi ielūkojās spogulī starp plauktā sarindotajām pudelēm.

- Vienu konjaku...

Viņš vairs nebija sarkans, bet bāls, ar stīvu skatienu.

- Mazo vai lielo?

- Lielo! - viņš ironiski uzsauca.

Atkal - Pardona dēļ. Taisni brīnums, kā šī tikšanās ar draugu, kas no pirmā acu uzmetiena likās tik banāla, tagad kļuva aizvien zīmīgāka. Ārsts bija viņam ieteicis mazāk dzert, taču viņš pats savās mājās smēķēja cigāru, lai izpatiktu sievai, bet pēcāk, tikko izgājis ārā, steidzās aizdedzināt cigareti.

“Vai jums jūsu karjeras laikā gadījies sastapties ar...”

Ļaunprātīgu noziedznieku, ļaunumu ļaunuma dēļ. Viņš bija mitējies ironiski smaidīt.

- Vēl vienu, Fransuā...

Pulkstenis rādīja bez divdesmit divpadsmit. Viss norisinājās apmēram pusstundas laikā -pusstundas laikā, kura iezīmēja kādu robežu viņa dzīvē. Protams, ka bija gan pagātne, gan tagadne - gan pirms, gan pēc tam. Pēc kā?

Redzesloks joprojām miglojās. Un ja nu viņš te nokristu - uz kafejnīcas flīzīšu grīdas, starp šiem ļaudīm, kuri dzēra aperitīvu un nelikās par viņu ne zinis?

Uz priekšu, Megrē! Nekādu jūtināšanos! Nekādas bērnišķības! Cik cilvēkiem, kurus viņš pratināja savā kabinetā, bija licies, ka sirds dauzās pārāk ātri - vai varbūt - ka tā pārstājusi sisties? Arī viņiem komisārs bija pasniedzis glāzīti konjaka - to viņš katram gadījumam vienmēr glabāja skapī.

- Cik esmu jums parādā?

Viņš samaksāja. Viņam bija karsti. Patiešām metās karsti. Arī citi laiku pa laikam ar mutautiem slaucīja pieres. Kāpēc Fransuā viņu uzlūkoja tā, it kā viņš pēkšņi būtu mainījies sejā?

Viņš negrīļojās. Viņš nebija piedzēries. Nevar piedzerties no divām glāzītēm konjaka, pat ja tā būtu dubultdeva. Viņš prātīgi gaidīja zaļo gaismu, lai šķērsotu ielu un dotos uz slaveno Orfēv-ras krastmalas 38. numuru.

Viņš vairs nedusmojās uz to smurguli no prefekta, lai gan mazliet agrāk komisāram likās, ka viņš labprāt triektu tam dūri sejā. Prefekts šajā spēlē bija tikai bandinieks.

Viņš, protams, necieta vecās skolas policistus. Mcgrē šobrīd bija pēdējais no tiem. Viņš bija noskatījies, kā citi aizgāja pensijā, pamazām pierazdams pie jaunākām sejām, pie citāda darbības stila.

Viņu Orfēvras krastmalā nebūt neuzskatīja par pagātnes atlieku, atpalikušu kā veco Barnak-lu - inspektoru, kas strādāja jau tad, kad Megrē iestājās darbā, - viņš visu mūžu palika tajā pašā amatā, jo nebija spējis nokārtot nevienu pašu eksāmenu.

Viņa iesauka bija - “Iesna”, jo viņu mūžam mocīja iesnas - un vēl arī “Dižkājis”. Viņš nekad nevarēja atrast piemērota lieluma kurpes, un viņam bija ļoti jūtīgas kājas. Tā kā viņam neko grūtāku nevarēja uzticēt, viņu sūtīja meklēt lieciniekus - viņš staigāja no vienām durvīm pie otrām kā putekļsūcēju pārdevējs, izvaicādams durvju sardzes un māju iedzīvotājus.

Nabaga Barnakls! Megrē nekad nebija juties viņam tik tuvs. Sis inspektors beigs strādāt pēc trim mēnešiem. Un Megrē?

Komisārs pacēla roku, lai pamātu sardzes vīriem, un lēnām uzkāpa pa kāpnēm, apstādamies kaut kur vidū, jo viņam atkal likās, ka sirds sit neritmiski.

Viņš iegāja savā kabinetā, aizslēdza durvis un palūkojās apkārt, it kā ieraudzījis ko neparastu. Un tomēr - viņš pazina te katru sīkumu. Priekšmeti gadu gaitā bija sastinguši, tie izskatījās mūžīgi. Viņš juta kārdinājumu atvērt skapi, kur bija izlietne un slavenā konjaka pudele vārgumā pārmāktiem apmeklētājiem.

Paraustījis plecus, komisārs iegāja inspektoru istabā.

- Vai nekā jauna nav, mani zēni?

Tie viņu uzlūkoja tāpat kā Fransuā, bāra saimnieks. Pikā piecēlās.

- Vēl viena laupīšana juvelierveikalā...

- Vai gribi ar to nodarboties?

Komisārs palika stāvam - pa pusei realitātē, pa pusei nerealitātē.

- Piezvani manai sievai, ka es nepārnākšu pusdienās... Pēc tam, kad iesi prom, pasūti man dažas sviestmaizes un alu...

Līdzstrādnieki laikam prātoja, kas viņam lēcies. Ko gan komisārs varēja viņiem pateikt, ja pats vēl neko nezināja? Šī bija pirmā reize, kad uzbruka viņam, prasīja atbildību no viņa.

Megrē novilka žaketi, līdz galam atvēra logu un atkrita krēslā. Uz viņa rakstāmgalda rindiņa stāvēja sešas pīpes - un arī aktu vāki, kurus viņš vēl nebija atvēris, droši vien arī dokumenti, kuri bija jāparaksta.

Komisārs izvēlējās sev pīpi - vislielāko, lēnām to piebāza, bet, kad viņš to aizdedza, dūms negaršoja labi. Viņam nācās atkal celties kājās, lai paņemtu no žaketes kabatas papīrlapas, kuras viņam bija iedevis prefekts.

Uz Kursela bulvāri esot aizsūtīts stenogrāfists - pie Žana Batista Prijē, lai pierakstītu viņa brāļameitas liecību. Šis stenogrāfists droši vien bija inspektors. No kura dienesta viņu izvēlējušies?

Lūgumrakstu pieņēmējs Valsts Padomē. Mcg-rē neskaidri atcerējās uzrakstu “Valsts Padome” virs kādām monumentālām durvīm Palcrojāla laukumā. Šis orgāns valdības hierarhijā ieņēma ļoti augstu vietu, taču - tāpat kā lielākā daļa franču - viņš nebija pietiekami iedziļinājies tā būtībā.

Valsts Padome, kā viņam likās, uzmanīja konstitūcijas ievērošanu, likumu izpildi - un pieņēma sūdzības un lūgumus no privātpersonām un iestādēm, kam bija kāda nesaprašanās ar valsti.

Lūgumrakstu padomnieks - tas nozīmēja, ka cilvēks ar šādu amatu pārstāvēja Padomi minētajos strīdu gadījumos - viņš iepazinās ar lietām un deva motivētu slēdzienu.

Liecība, kuru devusi Nikola Prijē jaunkundze, 18 gadus veca, dzīvojoša pie tēvoča Žana Batista Prijē kunga, lūgumrakstu padomnieka Valsts Padomē - Kursela bulvārī 42, 28. jūnijā, pusdesmi-tos no rīta.

Kursela bulvārī: tie bija lielie nami pretī Monso parkam, ar platām iebrauktuvēm, kur pagalmos šoferi spodrināja automašīnas un durvju sargi nēsāja uniformas - kā prefekta sardzes vīrs.

Pirmdienas vakarā, pēc tam, kad biju paēdusi vakariņas kopā ar tēvoci, es devos pie draudzenes - Martinas Buē, kura dzīvo Senžermēna bulvārī un kuras tēvs ir ārsts. Braucu ar metro, jo mašīna bija vajadzīga tēvocim...

Megrē pierakstīja. Vakarvakarā pēc maltītes viņš skatījās televizoru kopā ar Megrē kundzi, un viņam ne prātā nenāca, kas viņu gaidīs vēlāk.

Martinas istabā mēs pavadījām lielāko daļu vakara, klausoties jaunās plates, kuras viņai bija uzdāvinātas dzimšanas dienā. Martina dievina mūziku. Es arī. Tikai nedaudz mazāk nekā viņa.

Cik tas viss izskatījās nevainīgi un jaunavīgi! Divas jaunas meitenes - istabā klausīdamās... Ko? Bahu? Modernas dziesmiņas? Džezu?

Aizgāju no viņas ap vienpadsmitiem, un pirmā doma bija - braukt mājās ar metro. Tomēr, nonākot bulvārī, man sagribējās paieties kājām, jo nakts bija vēsa - pēc ļoti tveicīgas dienas...

Komisārs mēģināja iedomāties viņu Kursela bulvāra nama salonā diktējam šo liecību - ar nopietnu seju. Teikumi izklausījās kā izrakstīti no sacerējuma. Vai viņas tēvocis bija tur klāt? Vai viņš bija izteicis kādus labojumus, kādas piebildes?

Kādā brīdī es iegriezos Sēnas ielā, lai dotos uz krastmalu, jo man ļoti patīk pastaigāties pa

krastmalu, īpaši naktī... Tieši tad es pamanīju, ka esmu aizmirsusi pie Martinas divas plates, kuras bija man līdzi, lai viņa varētu tās noklausīties.

Mans tēvocis mēdz doties gulēt agri, jo viņš ceļas mazā gaismiņā. Es zināju, ka viņš varētu būt izgājis uz kādu stundiņu. Baidījos, ka Martina varētu zvanīt man uz mājām, lai pateiktu, ka esmu aizmirsusi plates...

Tas bija iespējams. Viss bija iespējams, Meg-rē šobrīd to apzinājās labāk nekā jebkad. Šī vieta tomēr likās neskaidrāka par pašu sākumu.

Es atrados pie mazas kafejnīcas, kur saimnieks sēdēja pie loga un lasīja avīzi. Es izlasīju uzrakstu uz izkārtnes: Pie Dezirē”.

Tas bija veclaicīgs bistro, ar alvotu leti, pieciem vai sešiem galdiņiem no lakota koka, diezgan slikti apgaismots! Es iegāju iekšā...

Megrē iedomājās šo ainu un ņēmās prātot, kā tajā liks iesaistīts viņš pats. Vakar šajā stundā viņš vēl gulēja laulības gultā nevainīga cilvēka miegā, līdzās Megrē kundzei.

Es tūlīt palūdzu telefona žetonu, saimnieks ar neapmierinātu grimasi piecēlās, it kā nožēlotu, ka ticis iztraucēts. Es palūdzu viņam atnest man kafiju, vienalga, pie kura galdiņa, un iegāju telefona kabīnē.

Martina pienāca pie telefona, un mēs labu bridi pļāpājam. Viņa gribēja zināt, kur es esmu. Es atbildēju, ka zvanu no jauka, vecmodīga bistro, kur neviena nav... Nē, bija gan: liels, svītrains kaķis - saimniekam klēpi... Vienbrīd viņa tā kā gribēja man piebiedroties, taču es viņai pateicu, ka ilgi nepalikšu, ka gribu vēl paieties - kādus simt metrus - un tikai tad kāpt metro...

Megrē prātā pamodās policista šaubas. Viņa noteikti bija zvanījusi draudzenei, jo to varēja pārbaudīt. Droši vien viņa tiešām bija iegājusi “Pie Dezirē”, jo tur viņai mazliet vēlāk piebiedrojās Megrē. Tātad bija divi telefonzvani - viens Martinai, otrs komisāram.

Taču viņa runāja par vienu žetonu. Megrē ļoti vēlējās uzzināt, vai bija arī otrs.

Mēs pļāpājām minutes desmit, varbūt maz.Uet ilgāk. Protams, mēs bijām nupat šķīrušās, taču jaunām meitenēm vienmēr ir ko pārrunāt... Tikko liekas, ka viss jau pateikts, atrodas jauna tēma sarunām...

Tas nozīmēja, ka pirmoreiz bija zvanīts nevis Martinai, bet Megrē, lai dotu viņam laiku apģērbties, noķert taksometru un atbraukt uz Senas ielu.

Es pēc tam apsēdos pie galdiņa, kur bija nolikta mana kafija. Saimnieks bija atgriezies pie loga, kaķis - ielēcis viņam klēpī. Uz kāda krēsla gulēja vakara avīze - tā kā es nebiju to lasījusi, sāku to pārskatīt, gaidīdama, kamēr kafija atdzisīs.

Nezinu, cik minūtes bija pagājušas...

Šeit viņa vēl cerēja, ka bistro saimnieks apliecinās viņas teikto. Tobrīd viņa laikam bija sākusi šaubīties, vai komisārs pēc komēdijas, kura tika nospēlēta pa telefonu, ieradīsies, vai nē. Visādā ziņā laika sadalījums bija nevainojams.

- Ienāciet! - Megrē uzsauca.

Tas bija viesmīlis no Dofina alusbāra, kas atnesa uz paplātes šķīvi ar sviestmaizēm un divas pudeles alus.

- Nolieciet tur...

Viņam negribējās ne ēst, ne dzert. Pieri saraucis, viņš devās aizvērt durvis, kuras, projām iedams, viesmīlis nebija pamatīgi aiztaisījis.

Vismaz viena detaļa atbilda patiesībai - kafijas tase. Un, kad Megrē ieradās “Pie Dezirē”, tur bija arī avīze - pussalocīta, blakus jaunajai meitenei uz krēsla.

Laika sprīdis man šķita diezgan īss, taču es nevarētu to apzvērēt, jo mans tēvocis allaž man pārmet pilnīgu laika izjūtas trūkumu... Es izņēmu no kabatas maku... Man mugurā bija viegls kostīms ar divām kabatām, tāpēc somiņu nebiju paņēmusi līdzi... Arī tā ir viena no manām kļūdām - visur un vienmēr aizmirst rokassomiņas. .. Tāpēc es labprātāk valkāju drēbes ar kabatām...

Ļaunprātība! Taču tādējādi atkrita versija par rokassomiņu, kura esot nozagta.

Šajā brīdi ienāca kāds vīrietis - diezgan liela auguma, platiem pleciem, ar masīvu seju...

Paldies par aprakstu!

Varbūt es kļūdos, bet man likās, ka viņš jau kādu laiku bija mani aplūkojis caur loga stiklu... Tā kā manīju līdzīgu siluetu kustamies šurpu turpu pa ietvi...

Vispirms es domāju, ka vīrietis nāks man klāt, taču viņš apsēdās pie blakusgaldiņa - pareizāk sakot, atkrita uz krēsla un ņēmās slaucīt sev pieri... Nezinu, vai viņš jau bija dzēris... Tas gan man iešāvās prātā...

Uzmanību! Sākot no šejienes, jāpielūko, vai viņas sacītais saskanēs ar to, ko vēlāk teiks bistro saimnieks.

Viņa seja man likās pazīstama, taču viņa vārdu es neatcerējos... Pēc tam man ienāca prātā, ka biju redzējusi viņa fotogrāfiju avīzēs...

Viņš likās uzminējis manas domas, jo sacīja:

“Jūs nekļūdāties... Esmu komisārs Megrē... ”

Te jau bija kļūda. Megrē nekad nebūtu izrunājis tamlīdzīgu frāzi. Taču jaunajai meitenei vajadzēja kaut kā izskaidrot, kādā veidā tobrīd sākusies šī saruna.

Jo Dczirē, kas joprojām sēdēja uz sava krēsla, bija nevēlams liecinieks.

Viņš pat nebija piecēlies, komisāram ienākot, tikai uzmeta Megrē nevērīgu skatienu pāri avīzes malai. Nebija skaidrs, kāpēc vispār viņa bistro vēl bija atvērts. Varbūt pieraduma dēj? Vai tāpēc, lai viņš varētu mierīgā vientulībā palasīt avīzi un viņam nenāktos likties gultā blakus sievai?

Es neesmu no tām jaunajām meitenēm, kuras skrien pakaļ kinozvaigznēm vai slavenībām, lai palūgtu autogrāfu. Mans tēvocis ik nedēļu Kur-scla bulvāri uzņem visādas slavenības.

Tomēr bija interesanti satikt slavenu policistu - turklāt vēl to, par kuru visvairāk runā... Biju viņu iedomājusies lielāku un arī resnāku... No pirmā acu uzmetiena mani visvairāk pārsteidza viņa vieglprātīgais izskats, un es tūlīt iedomājos, vai tikai viņš nav iedzēris...

Atkal jau! Vienā mirklī Mcgrē atcerējās neaizmirstamo vakaru pie Pardoniem, kurš viņa prātā bija kļuvis tik dīvaini zīmīgs. Viņu apsūdzēja dzeršanā! Arī tagad viņš bija iedzēris. Divus konjakus! Divus dubultos! To varēja apliecināt kafejnīcas saimnieks. Un uz paplātes bija alus. Viņš ar tādu kā netīksmi ielēja sev glāzi, nikni satvēra sviestmaizi, iecirta tajā zobus - un tūlīt atkal nolika.

Komisārs nejutās izsalcis. Viņš sašuta, virzīdamies aizvien tālāk - iekšā tajā nereālajā pasaulē, kur viņam nācās spēlēt galveno lomu, pat īsti nezinot, kāda tā būs.

Kā murgā, kad apziņa teic priekšā, ka viss apkārt nav īsts. Pat ja tajā laikā, kurā sapnis turpinās, tas liktos kā īstenība, pamošanās drīz darītu nerealitātei galu.

Te pati realitāte bija neticama. Viņš taču negulēja. Un nesapņoja. Viņam priekšā bija liecība, kura nebija vis anonīma ziņotāja vai kāda svešinieka rakstīta - bet gan oficiāls dokuments, kas nodots rokās pašam policijas prefektam.

Uti policijas prefekts tam ticēja. Vai viss nebeigsies ar to, ka arī pats Megrē tam noticēs? Komisārs atsauca atmiņā visu, kas notika pirms šīs ainas kafejnīcā. Telefonu, kas zvanīja, jaunās meitenes balsi, sevi pašu klausāmies tumsā, pēc tam Megrē kundzi, kura aizdedza naktslampiņu un vaicāja:

“Kas tur ir?”

Viņš paraustīja plecus, joprojām uzmanīgi klausīdamies stāstījumā, ko klāstīja aizlūstošā un lūdzošā balss.

Līdz šim brīdim taču viņš vēl bija uz cieta pamata - savās mājās, istabā, kurā dzīvoja jau vairāk nekā divdesmit piecus gadus. Viņam līdzās bija sieva - arī sieva bija pilnīgi reāla.

Viņa sniedza vīram pīpi, kuru viņš nebija izkratījis, gultā ejot, - un uzrāva sērkociņu. Viņa zināja, ka vīrs, pēkšņi piecelts no gultas, labprāt ievilka pāris pīpes dūmus, lai atgūtos.

Arī šo kabinetu ar visu to, kas šeit atradās, viņš aizņēma jau ilgi. Viņš bija domājis to visu esam reālu, taču tagad tas viss jau izskatījās mazāk reāli. Kas lai zina, kā viss beigsies tad, kad Megrē pasniegs prefektam savu versiju par notikušo?

Ko viņam bija teicis lielais priekšnieks, kas jau divus gadus solīja izslaucīt Parīzi un katru ritu spēlēja Rolāna Garo stadionā tenisu, labprāt ļaudams sevi tur fotografēt?

Starp citu, viņš bija nežēlīgi patiess, kad runāja par komisāra popularitāti. Taču viņš nekad netika centies pēc tās. Gluži pretēji. Cik daudzos gadījumos izmeklēšanu tikai sarežģīja tas, ka viņu visur pazina? Vai tā bija Megrē vaina, ka žurnālisti bija radījuši ap viņa personu tik daudz leģendu?

Tā! Kur viņš bija apstājies? Ak, jā... Prefekts izteica apmēram tādu frāzi:

“Tātad, kad svešiniece jums pastāstīja tādu aizkustinošu, ne visai ticamu pasaciņu, jūs nakts vidū cēlāties un steidzāties uz bistro, kuru viņa norādīja... Kriminālmeklēšanas brigādes šefam gan varēja ienākt prātā piezvanīt uz tuvāko komisariātu un aizsūtīt kādu inspektoru, lai nodarbojas ar šo lietu...”

Viņam savā ziņā bija taisnība. Pierādījums -ka arī Megrē kundze bija viņam teikusi apmēram to pašu.

“Kāpēc tu neaizsūti turp kādu inspektoru?”

Tieši tāpēc, ka lieta nebija tīra, un arī tāpēc, ka aiz matiem pievilktie fakti likās tādi kā nesaderīgi. Taču - vai pati dzīve bieži neizrīkojās nesaderīgi? Atkal reiz viņam bija pierādījums, ka tā notika, - un šoreiz viņš atradās pašā šīs nesa-karības centrā.

Viens punkts prefekta labā. Skaidrs, ka tas, uz ko Megrē tagad dusmojās, vairs nebija viņš. Komisāram vairs negribējās triekt dūri viņam sejā. Viņš bija tikai bandinieks šajā spēlē - ari viņš -un spēlēja muļķa lomu.

Megrē iztukšoja savu glāzi un ielēja vēl, atstādams to rokas stiepiena attālumā, pēc tam nesteidzīgi aizdedzināja pipi un noliecās pār mašīnraksta lappusēm.

Viņš pasūtīja baltvīnu. Saimnieks pajautāja: “Vai aizzīmogotu pudeli?”

Viņš atbildēja, ka jā, - viņam atnesa mazu pudelīti un glāzi. Viņš arī man piedāvāja iedzen, taču es sacīju, ka esmu ienākusi iedzert tikai kafiju. Pat neatceros, ko viņš sacīja pēc šī priekšlikuma. Kaut ko līdzīgu: “Lielākajai daļai cilvēku par mūsu darbu nav nekādas jēgas... Varu derēt, ka arī jums... ” “Runā, ka jūsu izmeklēšana un metodes, ar kūdām jūs sasniedzat sekmes...” “Tas viss nāk tikai beigās... Svarīgākais ir ikdienas darbs... Redziet, šovakar es izsekoju kādu bīstamu ļaundari, kuru diezgan droši ceru atrast kādā no šī kvartāla bāriem... ”

Lai cik uzspēlēts bija viņas stāstījums pa telefonu - par draudzeni un nelietīgo Marko, šī lie-čība bija sakarīgāka par tām frāzēm, kuras viņa piedēvēja Megrē.

“Ja jūs vēlētos man sekot... ”

Viņš piecēlās, pārliecināts, ka es viņam piebiedrošos. Nometa naudu uz galda, un, kad es teicu, ka gribu samaksāt rēķinu, saimnieks man atbildēja, ka tas jau esot izdarīts.

Ārā izgāju kopā ar viņu.

“Vai jūs gaida mājās?"

“Tēvocis neinteresējas par to, cikos es pārnāku. Viņš man uzticas..."

“Tādā gadījumā nāciet... ”

Es aiz ziņkāres piekāpos. Atceros, ka mēs gājām pa Žakoba ielu un iegriezāmies kādā mazā ieliņā, kuras nosaukumu esmu aizmirsusi, - tur mēs iegājām bārā, kur pie letes sēdēja daudz cilvēku.

Visapkārt aplūkoju sejas, prātojot, vai tas noziedznieks, kuru komisārs meklē, bulu starp šiem apmeklētājiem. Viņš man pasniedza glāzi. Tajā bija viskijs. Es negribēju dzert, taču man slāpa, jo biju izdzērusi rūgt и kāliju, kurai biju ļāvusi atdzist.

Man šķiet, ka mana glāze tika piepildīta vēlreiz - man nemanot - un ka es izdzēru divas glāzes. domādama, ka dzeru vienu. Visi stāvēja pie letes, cieši saspiedušies, elkoni pie elkoņa. Tur bija karsts un pilns ar dūmiem.

“Nāciet... Es te pamanīju tikai divus sutenerus, kuri mani neinteresē... Tātad tas cilvēks, kuru meklēju, ir kur citur... ”

“Es gribētu doties mājās... ”

“Veltiet man vēl pusstundu, un jums noteikti būs izdevība piedalīties sensacionālā arestā, par kuru rīt būs rakstīts avīžu pirmajās lappusēs... ” Lai viņas teiktais izklausītos ticami, vajadzēja laiku, kas būtu vajadzīgs piedzirdīšanai. Stāstījumam vajadzēja būt diezgan nekonkrētam, lai pēc tam nevarētu atrast visus tos bārus, uz kuriem viņa it kā vesta. Tātad abām versijām kaut kur vajadzēja krustoties, lai cik nepatiesas tās bija, - atrodot kādus atbalsta punktus arī dzīves īstenībā.

Nākamā apstāšanās vieta bija - pagrabiņš, kur spēlēja džezu... Apmeklētāji dejoja... Es nepazīstu Senžcrmēndeprē apkārtnes pagrabiņus, bet man likās, ka tas bija tur... Komisārs atkal man lika dzert... Es vairs nejutos kā es pati... Jutu, ka grīļojos, un domāju, ka viena glāzīte neko vairs nemainīs...

Pēc tam viss kļuva aizvien neskaidrāks, manā atmiņā radās robi... Ejot pa ietvi, viņš mani turēja aiz elkoņa, aizbildinoties ar to, ka es varētu pakrist, un apķērās man ap vidukli... Es mēģināju viņu atgrūst... Viņš iebīdīja mani pa kādām durvīm, pēc tam vilka uz priekšu pa slikti apgaismotu gaiteni... Viņš ar kādu runāja - tur bija lodziņš, pie kura sēdēja neskuvies vīrelis ar baltiem matiem...

Es atceros šauras kāpnes, sarkanu paklāju, numurētas istabas, komisārs pagrieza atslēgu...

Es tikai, neko nesajēgdama, atkārtoju:

“Nē!... Nē!... Es negribu... ”

Viņš smējās... Mēs atradāmies kādā no istabām, pie gultas...

“Laidiet mani!... Laidiet mani, vai es saukšu...’’

Es varētu apzvērēt, ka viņš man atbildēja:

Jūs aizmirstat, ka policija esmu es!”

Tā bija tikpat kā patiesība. Protams, ne jau nu pēdējā frāze. Un jaunā meitene nemaz nebija pretojusies. Megrē netika viņu vadājis no bāra uz bāru un netika devis viņai neko dzert.

Patiesība bija - par tikšanos “Pie Dezirē”, arī daži abu pārmītie teikumi bija atstāstīti pareizi. Jaunā meitene tiešām sevi nosauca par Nikolu, taču apgalvoja, ka viņas uzvārds esot Karvē un viņa esot tiesneša meita no Larošelas. Draudzeni, kura viņu sagaidījusi stacijā kopā ar Marko, saucot Lora Dibuisona, viņa esot zivju tirgotāja meita no tās pašas pilsētas.

“Ja es pareizi saprotu, tad jūs nezināt, kur dzīvo jūsu draudzene, - arī to ne, kurp viņa jūs aizveda un kur atstāja jūsu bagāžu. Un nespēsiet pazīt to viesnīcu, kur palika jūsu rokassoma ar visu naudu...”

Viņa vēl bija piedzērusi, un viņas elpa oda pēc alkohola.

“Pašlaik vissvarīgāk būtu - atrast jums kādu apmešanās vietu šai naktij... Nāciet...”

Bija taisnība, ka viņš nometa naudu uz galda. Un ari tas, ka vienreiz, ejot pa Senžcrmēna bulvāri. bija pieturējis viņas elkoni, jo viņa manāmi grīļojās - vēlāk nācās jauno meiteni saņemt arī ap vidu.

Viņš zināja kādu pieklājīgu, ne pārāk dārgu viesnīcu - “Savoju” Skolas ielā. Ceļā viņi nekur neapstājās - tie bija Nikolas izdomājumi.

“Uz kurieni tad jūs rakstījāt savai draudzenei, ja nezināt viņas adresi?”

Neskaidrā balsī viņa nomurmināja:

“Vai jums liekas, ka es meloju? Es viņai rakstīju pastā uz pieprasījumu! Lorai vienmēr patikusi noslēpumainība... Kad viņa vēl bija maza, tas ir, skolā, viņa vienmēr stāstīja...”

Megrē vairs neatcerējās, ko īsti Lora bija sastāstījusi. Viņš tobrīd klausījās neuzmanīgi, gribēdams ātrāk atbrīvoties no viņas.

Arī tā bija patiesība, ka “Savojas” nakts šveicars nebija skuvies un viņam bija balti mati, un viņš pasniedza atslēgu, norūkdams:

“Otrajā stāvā, pa kreisi...”

Lifta tur nebija.

“Palīdziet man uzkāpt pa kāpnēm... Es vairs neturos kājās...”

Komisārs palīdzēja un tagad vairs nespēja skaidri izšķirt ši notikuma īstās un neīstās robežas.

“Es vairs nevaru, Megrē kungs... Esmu galīgi piedzērusies, vai ne?... Man ir tāds kauns... Nekad vairs neuzdrīkstēšos rādīties vecākiem acīs...”

Viņi uzgāja otrajā stāvā, un Megrē patiešām apgrieza atslēgu.

“Izgulieties un neuztraucieties ne par ko! Rīt no rīta es ar jums nodarbošos.”

Istabā viņa nenoturējās kājās un pakrita, pat necenzdamās piecelties. Pēc mirkļa viņa jau bija aizmigusi.

Komisārs viņu pacēla, novilka viņai kurpes un žaketi. Viņš jau gribēja doties projām, kad jaunā meitene ievaidējās:

“Man gribas dzert!”

Komisārs iegāja mazītiņajā tualetes istabiņā, izskaloja glāzi un ielēja tajā ūdeni. Kad viņš atgriezās, meitene sēdēja gultā un pūlējās novilkt svārkus.

“Man josta spiež...”

Viņa dzēra, lūkodamās komisārā ar nelaimīgām acīm.

“Vai jūs nevarētu man palīdzēt?... Ja jūs zinātu, cik es slikti jūtos!... Jau domāju, ka nāksies vemt...”

Komisārs palīdzēja viņai izģērbties - meitenei mugurā palika tikai krekls.

Vemt viņai tomēr nenācās.

“Kā tad bija?” vaicāja Megrē kundze, kad viņš pārradās mājās.

“Viens nesaprotams notikums... Rīt redzēsim...”

“Vai tā meitene bija skaista?”

“Atzīstos, ka netiku pievērsis uzmanību... Viņa bija tik piedzērusies...”

“Ko tad tu darīji?”

“Aizvedu uz viesnīcu, un man vēl nācās nolikt viņu gulēt...”

“Vai tad tu viņu izģērbi?”

“Arī to nācās darīt...”

“Un tu nebaidies?”

Megrē kundzei bija intuīcija. Arī viņš pats nejutās apmierināts. Pulksten deviņos, ieradies savā kabinetā, viņš vispirms piezvanīja uz “Savo-ju”, kur viņam atbildēja, ka persona no 32. numura aizgājusi, sacīdama, ka komisārs Megrē, kas viņu atvedis, ieradīšoties samaksāt rēķinu.

Pēc desmit minūtēm viņam pa telefonu paziņoja, ka Larošelā neesot tiesneša Karvē, telefon-grāmatā vispār neviena Karvē neesot. Un neviena Dibuisona ne tik.

3. nodaļa

.>

“Jūs aizmirstat, ka policija esmu es!”

Megrē stāvēja pie atvērtā loga, sabāzis rokas kabatās un iekodis zobos pīpes kātu. Viņam nebija drosmes vēlreiz pārlasīt Nikolas Prijē nodiktēto. Viņš ilgi palika sēžam, sagumis savā krēslā - nomākts, riebuma pārņemts, nesaņēmies, lai aizstāvētos. Labu laiciņu viņš jutās kā svešinieks paša kabinetā, tikai neskaidri uztverdams balsis un soļu troksni inspektoru istabā.

Viņam vēl palika trīs gadi līdz pensijai. Ari Pardons bija to uzsvēris. Kāpēc? Vai tāpēc, ka viņš likās noguris? Varbūt tāpēc, ka, viņu izmeklējot, ārsts bija pamanījis kādu vainu, par kuru negribēja viņam neko sacīt?

Ārsts bija viņam ieteicis mazāk dzert, varbūt pat nedzert nemaz. Mazliet vīna ēdienreizēs. Drīz vien viņam liks ievērot režīmu. Pēc tam -noteiktās stundās dzert tabletes. Viņš bija ceļā uz veco ļaužu pasauli, kur orgāni cits pēc cita uzdod vai atsakās darboties - kā vecu automašīnu detaļas, kuras bez mitas nākas mainīt. Vienīgi -cilvēkiem domātās detaļas nomaiņas vajadzībām vēl nepārdeva.

Viņš nebija manījis aizritam laiku. Saules plankumi kabinetā - uz paklāja un sienas - nemanot bija mainījuši savas vietas.

Viņam nebija ne cīņasspara, nedz arī mazākās vēlēšanās aizstāvēties. Megrē samierinājās ar sakāvi. Labu laiku viņš pat juta tādu kā atvieglojumu. Vairs nebūs nekādu pienākumu. Nekādu vārdzinošu vakaru un nogurdinošu nakšu kopā ar cilvēkiem, kuru atzīšanās ļāva nobeigt kārtējo lietu.

“Jūs aizmirstat, ka policija esmu es!”

Laikam jau tā bija šī īsā frāze, kas viņu glāba. Viņš jau gandrīz bija Mengā pie Luāras, kur mājiņa jau viņus gaidīja - abus ar sievu - dārzs, kuru viņš bija iekopis tāpat kā kaimiņi, ar puķēm un dārzeņiem, kurus viņš vienā mierā laistīja, saulei lecot un rietot, un nojumē bija novietotas makšķeres...

“Jūs aizmirstat, ka policija...”

Tas bija tik neraksturīgi Megrē un padarīja visu tik neīstu, ka beigu beigās viņa sejā parādījās smaids - un komisārs lēnām atlieca muguru. Viņš apjauta, ka ir piecēlies un uzlūko noniecinātās sviestmaizes. Komisārs tās paņēma un ņēmās košļāt, viņš atvēra ari atlikušo alus pudeli. Tā Megrē ēda, stāvēdams pie loga un lūkodamies uz Sēņu cauri nekustīgajai krasta koku lapotnei.

Galu galā viņš atguva saskari ar ārpasauli - ar gājējiem, kuri kaut kur steidzās, apķērušos jauno pāri, kas lēnām gāja pāri Scnmišela tiltam, apstājoties pašā vidū, lai noskatītos, kā aizbrauc upju tramvajs, pavērotu, kā plūst ūdens, aplūkotu vienalga ko, jo svarīgs bija tikai abu dzīvesprieks, kuru viņi izrādīja apskaudamies.

Kaut kur blakus klabēja rakstāmmašīnas. Inspektori droši vien laiku pa laikam jautājoši uzlūkoja šefa kabineta durvis - un norūpējušies saskatījās.

Viņš atgriezās savā kabinetā, lai izlasītu pēdējo teikumu Nikolas Prijē liecībā - jo tur bija vēl viens teikums.

Viņš tomēr neuzmācās. Domāju, ka pēdējā brīdī viņš nobijās...

Megrē piebāza pīpi, atgriezās pie loga, viņa stāja bija kļuvusi noteiktāka, acīs iedegušās mazas liesmiņas. Pēc tam viņš nopūtās un devās atvērt blakusistabas durvis.

Likā tur nebija. Nebija ari daudzu citu - viņi strādāja, izkaisīti kaut kur Parīzē. Jaunais La-puēns bija atvaļinājumā. Žanvjē ar mašīnu rakstīja pārskatu. Visi zināja, ka šefs ienācis un viņus uzlūko, taču neuzdrīkstējās pacelt galvas - smalkjūtības dēļ, jo viņi apjauta - ja komisārs tik ilgi paliek ieslēdzies, ir noticis kaut kas nopietns.

Pulkstenis rādīja trīs.

- Vai tu neienāktu pie manis ar bloknotu, Žanvjē?

Žanvjē, ja neskaita Lapuēnu, bija labākais ste-nogrāfists brigādē, un viņš tūlīt ienāca kabinetā un aizvēra aiz sevis durvis. Viņa acīs bija jautājums, kuru viņš neuzdrošinājās noformulēt.

-Sēdies... Es diktēšu...

Tas aizņēma mazāk laika, nekā viņš bija paredzējis. Vēl pirms stundas viņš bija apdomājis paskaidrojumus un pārcilājis prātā hipotēzes. Tagad viņš minēja tikai faktus, vairīdamies no jebkā tāda, kas atgādinātu komentārus.

Jo tālāk viņš tika, jo inspektors Žanvjē kļuva drūmāks, rauca uzacis, pat pāris reizes uzlūkoja šefu ar raižpilnu skatienu.

Pietika ar divdesmit minūtēm.

- Tu nodrukāsi to visu trijos eksemplāros...

- Labi, šef...

Megrē dažas sekundes svārstījās. Prefekts taču īpaši bija licis viņam atgriezties savā kabinetā, lai pieteiktu nevienam nestāstīt par šo lietu.

- Izlasi...

Viņš ar roku pabīdīja inspektoram tuvāk jaunās meitenes liecību. Izlasījis kādas divdesmit rindiņas, Žanvjē nosarka - gluži tāpat, kā no rīta prefektūrā bija piesarcis Megrē.

- Kas gan varēja...

Lāga zēns Žanvjē! Likā un viņš - tie bija Megrē senākie līdzstrādnieki - un šiem trim cilvēkiem vairs nevajadzēja daudz vārdu, lai saprastos.

Tūlīt pat, netērēdams laiku pārdomām, Žanvjē bija uzdevis to pašu jautājumu, kuru Megrē bija sev uzdevis jau ilgāku laiku - jo viņš taču bija tajā visā iejaukts.

- Kas?

-Tieši to ari es gribētu zināt... Kas...?

Viņi bija pieraduši pie vairāk vai mazāk nim-fomāniskām jaunkundzēm, histēriķēm, kuras reizumis Orfēvras krastmalā sarīkoja kādu priekšnesumu. Bija pat pastāvīgās apmeklētājas, kuras parādījās noteiktos datumos, gluži kā tā sauktie mēnessērdzīgie slepkavas pilnmēness laikā, par kuriem tik labprāt rakstīja avīzes.

Megrē, protams, bija iedomājies arī tādu iespēju, bet plānprātīgā nebūtu spēlējusi savu du-bultlomu, izdarīdama tikai vienu vienīgu kļūdu. So dubultlomu kāds viņai bija iemācījis.

- Kamēr tu pārrakstīsi šo pārskatu, es pārbaudīšu kādu hipotēzi, kuras rezultātu, man šķiet, es jau zinu...

Arī Žanvjē bija to uzminējis.

- Nesaki saviem kolēģiem neko par šo lietu! Lielais priekšnieks to uzskata par valsts noslēpumu. Ja tev paliek brīvs laiks, pamēģini kaut ko uzzināt par Žanu Batistu Prijē...

Brīdī, kad Megrē jau gāja ārā no istabas, Žanvjē nomurmināja:

-Ceru, ka jūs neesat uztraucies, šef?

- Es piedāvāju iesniegt atlūgumu.

- Un viņš atteicās to pieņemt?

- Viņš teica, ka viņam vajadzētu to pieņemt, bet...

- Kas gan?

- Es palieku. Kamēr mani neizliks pa durvīm. Esmu nolēmis aizstāvēties...

Taksometrs veda viņu vispirms uz Sēnas ielu, kur viņš nevērīgi pagrūda kafejnīcas “Pie Dezi-rē” durvis. Saimnieks stāvēja aiz letes un apkalpoja pāris apmeklētājus baltos virsvalkos, kuri bija ienākuši iedzert pa glāzītei sarkanvīna. Kādā kaktā padzīvojis vīrietis rakstīja vēstuli, sēdēdams pie kafijas tases.

Dezirē vajadzēja tikai vienu skatienu, lai pazītu savu pagājušās nakts klientu, taču viņš neko neizrādīja, vairīdamies lūkoties komisāram sejā, - un ņēmās taustīt glāzes un pudeles.

- Mazo baltvīnu... Šoreiz var būt neaizzīmogots...

Vīrs ar izvelbtajām acīm un tumšo ādu, kuru svelme, kā šķiet, darīja vēl tumšāku, nolika uz letes glāzi un pasvārstīja rokā pudeli.

- Sešdesmit santīmu...

Apmeklētāji nelikās par Megrē ne zinis. Vēstules rakstītājs ne tik - viņam bija radušās grūtības ar rakstāmrīku.

- Sakiet man, saimniek...

Dezirē nelaipni pagriezās pret viņu.

- Vai es neko pie jums neaizmirsu - vakar vakarā? Vai neatstāju lietussargu?

- Neviens neaizmirsa lietussargu.

- Vai atceraties jauno meiteni, kura gaidīja mani pēc tam, kad bija man piezvanījusi? Vai viņa jums prasīja vienu vai divus telefona žetonus?

Saimnieks cieta klusu un izskatījās apņēmīgs.

- Tas uz mani neattiecas. Turklāt es nemaz neatceros, kas vakar notika, un netaisos par to runāt...

- Vai no rīta kāds bija atnācis un ieteica jums klusēt?

Pēkšņi strādnieki likās ieklausāmies, pētīdami komisāru no galvas līdz kājām.

- Sešdesmit santīmus... - atkārtoja vecais vīrs.

Megrē nolika uz letes vienu franku un devās uz durvju pusi.

-Jūs aizmirsāt savu naudu... Es neņemu dzeramnaudu...

Arī “Savojā”, Skolas ielā, viss atkārtojās gluži līdzīgi. īpašniece bija resnule ar sarkani krāsotiem matiem, vēl saglabājusi zināmu pievilcību. Viņa sēdēja savā kabinetā pie dēļa ar atslēgām.

- Labdien, kundze...

Jau no pirmā acuskata, kuru īpašniece uzmeta Megrē, komisārs noprata, ka viņa apmeklētāju pazinusi. Tomēr viņš pateica savu uzvārdu.

- Komisārs Megrē no kriminālpolicijas.

-Jā...?

- Pagājušajā naktī es atvedu šurp jaunu meiteni un tagad gribu samaksāt par istabu, jo viņai nebija naudas...

- Jūs man neesat neko parādā.

- Vai tad viņa samaksāja?

- Tas nav svarīgi. Jūs man neesat neko parādā.

- Tātad šorīt kāds atnāca, samaksāja viņas vietā un izvaicāja jūsu naktssargu?

- Paklausieties, komisāra kungs, es zinu, kas jūs esat, un man nav nekas pret jums, bet es negribu iedzīvoties nepatikšanās. Es neko nezinu par to personu, par kuru jūs runājat. Mani reģistri ir kārtībā. Policijai, nedz arī nodokļu inspekcijai mums nekad nav nācies neko pārmest...

- Es jums pateicos!

- Atvainojiet, ka neko vairāk nevaru jums pateikt...

- Es saprotu.

Viņi bija nodrošinājušies. Nebija jēgas zvanīt Martinai Buē, tai draudzenei, pie kuras Prijē jaunkundze bija pavadījusi vakaru, klausīdamās plates. Viņa neko vairāk nepateiks. Megrē bija gandrīz vai pārliecināts, ka no kafejnīcas “Pie Dezirē” Nikola bija zvanījusi arī uz Senžermēna bulvāri.

Tas nebija prefekts, kas savērpis šo intrigu. Viņam gan nepatika vecās skolas policisti, un tās bija viņa tiesības. It īpaši viņam nepatika Megrē, par kuru, viņaprāt, avīzes rakstīja pārāk daudz. Arī tās bija viņa tiesības.

Iekšlietu ministrs satraukumā bija no rīta zvanījis viņam, lai pastāstītu par notikumu, kas draudēja viņiem abiem sagādāt nepatikšanas.

Šie abi nebija nedz varoņi, nedz svētie. Viņi tika savos posteņos tikai ar intrigu palīdzību, taču viņiem gribējās par to aizmirst - un nācās norit dažu labu krupi, lai šos posteņus paturētu.

Megrē izrādījās iejaukts apšaubāmā notikumā, varbūt pat skandālā? Ietekmīgs valsts ierēdnis sūdzējās un draudēja, ka griezīsies pie vēl augstākiem amatvīriem?

Tas viss bija tik cilvēcīgi. Kāds apmierinājums šim prefektam “Jaunajai Slotai” - izsaukt pie sevis kādu vecāku un populārāku par sevi, lai norātu un maigā balsī klāstītu savas nevajadzīgās pamācības!

Parīze čokurojās saulē. Daudzu logu slēji bija ciet, lai saglabātu kaut mazliet vēsuma. Šur un tur cilvēki makšķerēja, pastaigājās vēl citi mīlētāji bez ta pārīša uz Senmišela tilta -- bija novilkuši kurpes un iemērkuši kājas ūdenī. Viņi smējās.

- Zanvjē!

- Es nāku, šef...

Zanvjē bija aizņemts ar telefonzvaniem. Kad inspektors ienāca Megrē kabinetā, viņš atnesa ar mašīnu pārrakstītās lapas. Komisārs sāka tās pārlasīt. Viņš izlasīja tikai četras vai piecas rindiņas.

- Vai esi pārliecināts, ka neko neaizmirsi?

- Es pārbaudīju. Tomēr man gribētos, lai...

Nē! Megrē nevēlējās lasīt paša diktētos teikumus. Viņš ar smagu roku parakstīja pārskatu, paņēma no rakstāmgalda oficiālo aploksni, uzrakstīja adresi un piezvanīja, lai ienāk sargs.

- Lieciet kurjeram to tūlīt aiznest uz prefekta kabinetu...

- Es klausos, Žanvjē...

- Es piezvanīju pa telefonu kādam savam draugam, kurš ir advokāts un diezgan labi pazīst šo augsto ierēdņu vidi.

- Vai viņš pazīst šo Prijē?

- Viņš ir pirmklasīgs jurists - viens no labākajiem mūsu laikos, kā šķiet. Prijē bija precējies, bet viņa sieva pirms desmit gadiem gāja bojā autokatastrofā. Viņa tēvs bija kuģīpašnieks...

- Larošelā?

- Jūs uzminējāt.

Viņi abi sasmaidījās. Ja kāds melo, tad viņš reti kad izgudro pilnīgi visu. Jaunā meitene, stāstīdama komisāram pa telefonu savu aizkustinošo stāstu, teicās esam no Larošelas. Viņas tēvs esot tiesnesis, bet draudzene - zivju tirgotāja meita...

- Turpini!

- Prijē ir vēl viens brālis, kurš dzīvo tur un nodarbojas ar kuģniecību. Viņš pats ir diezgan bagāts un dzīvo plašā dzīvoklī Kursela bulvārī. Otrs brālis - Kristofs, kas ir bijis precējies, dzīvojis Marokā, viņam bijusi meita, bet viņš izdarījis pašnāvību apstākļos, par kuriem mans draugs neko nezina. Viņa sieva kaut kur nozudusi. Domājams,'apprecējusies ar kādu amerikāni un dzīvo Teksasā. Kas attiecas uz meitu - tā ir Nikola Prijē, kuru jūs pazīstat...

- Vai nekā vairāk nav?

- Jaunkundze pagājušajā gadā beigusi ģimnāziju un tagad studē Sorbonnā...

- Kāda meitene viņa ir?

- Manam draugam nav bijusi izdevība ar viņu tikties, bet viņam liekoties, ka sievai gadījies viņu redzēt. Viņš sievai par to pavaicāšot...

Zanam Batistam Prijē, lūgumrakstu padomniekam Valsts Padomē un ietekmīgam ierēdnim, nebija nekāda iemesla lolot sirdī naidu pret Meg-rē - varbūt viņš pat nezināja komisāra vārdu -un turklāt vēl sagatavot mahināciju, kurā viņa brāļameita riskēja ar savu reputāciju.

- Es daudz ko dotu, lai varētu izrunāties ar šo jaunkundzi divatā...

- Baidos, šef, ka jums tādu izdevību nedos...

- Vai tev ir kāda ideja, kas varētu būt šī persona, kuras interesēs būtu savērpt šo intrigu, lai dabūtu mani nost no ceļa?

-Jūs noteikti traucējat diezgan daudzus cilvēkus... Nemaz nerunājot par tiem, kuri jau divus mēnešus tukšo juveliervcikalus gaišā dienas laikā... Vēl šorīt Viktora Igo avēnijā...

- Vai palikušas kādas pēdas?

- Nekādas.

- Vai ir šauts?

- Nē. Klusītēm un vienā mierā aizbrauca mašīnā, nevienam neko neuzsākot, - pat juvelieris aiz letes bija tik apstulbis, ka tikai pēc minūtes nospiedis trauksmes zvana pogu... Vai jums kaut kas nāk prātā?

- Iespējams... Kur es biju vakar, vienpadsmitos no rīta?

Žanvjē to zināja, jo bija vadījis mazo, melno auto.

- Pie Manuela.

- Un aizvakar, tajā pašā laikā?

- Pie Manuela.

-Un...

Trīs reizes vienas nedēļas laikā Megrē bija apmeklējis Manuelu Palmarī, agrāko “Zelta Naglas” īpašnieku Fontēna ielā, kas tagad bija aizgājis atpūtā un dzīvoja savā mājīgajā dzīvoklī Akāciju ielā.

- Tas varbūt ir stulbi, bet man gribētos atkal doties turp un uzdot viņam dažus jautājumus...

Tas likās bezjēdzīgi, taču pagājušās nakts notikumi - vai arī tic nebija bezjēdzīgi?

Palmarī, kurn viņa aprindās biežāk dēvēja par Ma-nuclu, bija trīsdesmit gadus turējis savā pakļautībā Monmartru, kur savulaik debitēja kā jauns suteners.

Vai viņš tolaik nodarbojās arī ar kaut ko citu, kad Megrē, kas arī toreiz bija jauns, ar viņu iepazinās? Komisārs, kas toreiz vēl bija inspektors, turēja viņu aizdomās par daudz ko, tomēr nespēja viņu pieķert nozieguma vietā.

So trīsdesmit gadu laikā no Pigala laukuma apkaimes bija pazuduši daudzi darboņi. Vienus bija nogalinājuši sāncenši, citi pēc cietumā pavadītajiem gadiem tika izraidīti; vēl citi atvēra vairāk vai mazāk noplukušus krodziņus kaut kur starp Marseļu un Nicu.

Manuels, kas bija aptaukojies visās šā vārda nozīmēs, atrada līdzekli, kā iegūt “Zelta Naglu”, kas tolaik bija tikai necils bāriņš ar alvotu leti -līdzīgs Dezirē bistro, starpība tikai tāda, ka tur parasti pulcējās noziedzīgās pasaules darboņi.

Bistro drīz vien pārtapa par modernu bāru, pēc tam par restorānu ar vairākiem galdiņiem. Apmeklētāji, kas vairs nebija zēni, tagad piebrauca pie tā lielās amerikāņu automašīnās.

Megrē bija pāris reizes tur vakariņojis, pagaidīdams, kamēr sāka tukšoties sarkanzeltaini tapsētā zāle.

-Saki man, Manuel...

- JāT komisāra kungs...

- Tas tips, ar rētu acs kaktiņā, kas sēdēja tur tanī kaktā...

- Vai zināt, tie cilvēki te nāk un iet, es viņiem iedodu kaut ko iekost un iedzert, iekasēju naudu - un sveiki...

Manuels bija dzimis komediants. Viņš spēlēja komēdiju pat sev pašam, kur nu vēl citiem, un gadījās, ka viņš, apmierināts ar savu uzstāšanos, piemiedza skatītājam ar aci.

- Mēs taču jau sen viens otru pazīstam, vai ne?

- Mēs abi agrāk bijām tievāki, vai ne, Megrē kungs?

- Un tev nebija ne graša pie dvēseles.

- Ja arī man šajās lietās nāktos apēst kā cūkai sivēnus, tad es tos apēstu, tā ir taisnība - un pierādījums, ka nekad neesmu ieķēzījies...

- Vai ari - esi pārāk slīpēts...

- Un jūs mani uzskatāt par slīpētu? Ar visu to, ka es tik maz esmu skolās gājis, tik tikko varu izlasīt avīzi...

- Manuel!

- Jā?

-Tas tips, ar rētu...

- Labi!... Skaidrs... Man par to nav nekas sakāms... Tās rētas viņam vēl pirms diviem mēnešiem nebija... Pirms diviem mēnešiem, tas ir, martā... Un martā...

Martā starp divām bandām bija izcēlusies ķilda - Pigala laukumā, kur notika apšaudīšanās; viens nogalinātais palika guļam uz ietves, bet divi ievainotie pazuda kā uz burvju mājiena.

Prefekts “Jaunā Slota”, kas spēlēja tenisu un bija solījis izslaucīt Parīzi, necieta ziņotājus, agrākās metodes viņu atbaidīja.

Un tieši pie ziņotāja Megrē bija ieradies ar auto, kuru vadīja Žanvjē, - pie Manuela, kurš pirms trim gadiem, verot vaļā “Zelta Naglas” durvis un slēģus agrā rīta stundā, dabūja gurnā un vēderā pusduci ložu.

No slimnīcas, kurp viņu aizveda, viņš pārvācās uz labāko Neijī privātklīniku. Visi, sakot ar ārstiem un beidzot ar zemāko personālu, jutās pārliecināti, ka viņš no turienes neiznāks dzīvs.

Megrē bija pāris reizes ieradies arī Neijī, lai viņu apmeklētu.

“Jūs man sagādājat kreņķus, komisāra kungs... Redziet - jūsu, policistu, vienīgā kļūda ir - ka jūs nekad neticat cilvēkiem... Automašīnā vajadzēja būt diviem tipiem, jo nevar šaut ar automātu un turēt stūri... Bet, goda vārds, es viņus neredzēju - tāpēc, ka biju pagriezis muguru...”

“Tad, kad taisa vaļā dzelzs restes, taču ielai pagriež muguru, vai ne?”

“Tu taču tās vēl nevēri vaļā? Tu tikko biji atvēris durvis.”

“Bet biju jau pagriezies pret māju... Padomājiet, jūs taču esat izglītots... Tie tipi mēģināja mani novākt... Pateicoties viņiem, izskatās, ka es vairs nekad nevarēšu staigāt ar savām kājām... Visu savu atlikušo dzīvi es pavadīšu ratiņos kā veca kūka... Labi, labi! Vai jums šķiet, ka man negribētos tos brašuļus, kas to izdarīja, redzēt uz apsūdzēto sola?”

Viņš apklusa. Megrē gaidīja.

Pēc dažām nedēļām Tulonā tika nogalināti divi jauni zibenszeļļi - viņi tūlīt pēc šaudīšanās steigā bija pametuši Parīzi.

“Vai zināt, tie zeļļi, komisāra kungs, nāk un iet bez kādas jēgas. Ja vēl pieskaita tos, kuriem Parīzes gaiss pēkšņi sāk likties neveselīgs...”

Auto ripoja pa Elizejas laukiem, apbrauca apkārt Triumfa arkai, iegriezās Makmahona avēnijā - un nogriezās pa kreisi, nonākot Akāciju ielā.

Tas bija buržuā kvartāls - šur tur starp lielākām mājām bija arī pa savrupmājai ar gludām fasādēm.

- Vai man kāpt augšā kopā ar jums, šef?

- Nē... Sameklē savu kolēģi... Es nezinu, kurš šovakar dežurē...

- Resnais Lurtī...

- Tu viņu atradīsi kaut kur tepat tuvumā... Viņš tev pateiks, ko Alīne šorīt darījusi...

Arī Alīne bija aizdomīga persona. “Zelta Naglas” laikos viņa bija viesu apkalpotāja šajā restorānā - toreiz vēl tieva meiča ar melniem, sapinkātiem matiem, tumšām un mirdzošām acīm. Bija zināms, ka viņa ir Manuela mīļākā, kuru viņš savācis no ielas.

Klīnikā viņam izdevās izkaulēt Alīnei mazu istabiņu līdzās savai palātai. Tā bija viņa, kas Manuela uzdevumā sameklēja “Zelta Naglai” pārvaldnieku - un reizēm devās ielūkoties restorānā, lai pārbaudītu rēķinus.

Pēc trim gadiem viņa vairs nebija stūraina, viņas augums bija ieguvis apaļumus, matu ērkulis vairs nebija nekārtīgs, viņa bija pieklājīgi, koķeti ģērbusies un izskatījās pēc “mazas dāmas”.

Māja bija pieklājīga, ērta, ar plašu, klusu liftu un sarkankoka durvīm. Megrē nospieda ceturtā stāva pogu un pēc tam piezvanīja pie durvīm kreisajā pusē. Viņš diezgan ilgi gaidīja, kamēr izdzirda kluso ratiņu gumijoto riteņu švīkoņu dzīvokļa dziļumā.

- Kas tur ir? - Manuels caur durvīm noprasīja-

- Megrē.

-Atkal!

Durvis atvērās.

- Ienāciet... Esmu viens pats... Biju iesnaudies, kad jūs piezvanījāt...

Manuela mati tagad bija koši balti un zīdaini, tie piešķīra viņa sejai zināmu cēlumu. Viņam mugurā bija nevainojami balts krekls, zīda bikses un kājās sarkanas mājaskurpes.

- Jūs, kas mani tik sen pazīstat un kam esmu izdarījis tik daudzus pakalpojumus... Nē!... Nepaliksim salonā... Es vispār brīnos, kam man vajadzīgs salons, ja tas nav manā gaumē un es nevienu nepieņemu...

Viņam bija iemīļots stūrītis mazā skabūzītī, kura logi vērās uz ielu. Tajā atradās televizors, atskaņotājs, divi vai trīs dažādu lielumu tranzistori, avīzes, žurnāli, simtiem detektīvromānu. Stūrī bija sarkans dīvāns un tam līdzās - ar tādu pašu sarkanu atlasu apvilkts zvilnis.

Manuels nesmēķēja. Viņš nekad nebija smēķējis. Un nedzēra ne tik.

- Jūs taču zināt, ka man nepatīk runāt pa tukšo, es jūs brīdinu, ka viendien apskaitīšos. Es es-mu brīvs pilsonis, man nav nekāda dosjē policijā. Es maksāju nodokļus no sava restorāna ienākumiem Fontēna ielā - un arī no citiem... Es te dzīvoju klusi kā pelīte aliņā... Kāju dēļ es nevaru iziet no mājas, mani nākas izģērbt un mazgāt kā mazu bērnu, iecelt gultā un izcelt no tās...

Megrē, pazīdams savu uzrādītāju, gaidīja, kad viņš beigs spēlēt komēdiju. Šobrīd Manuels spēlēja saīgumu.

- Mans telefons, kas ir tepat jums līdzās, ir pieslēgts pie noklausīšanās ierīces... Nesakiet man, ka tā nav... Es neesmu dzimis vakar... Un jūs arī ne... Lai manas sarunas ieraksta, man par to nospļauties... Bet lai netraucē Alīni, viņa ir mans otrais “es”...

- Vai tad kāds ir viņu traucējis?

- Bet, Megrē kungs... Jūs taču esat lielāks blēdis nekā es...

- Šaubos gan...

- Tā? Jūs apgalvojat, ka es, kas tik tikko lasu un rakstu... - tas bija viņa mūžīgais motīvs. Viņš ar savu neizglītotību lepojās tāpat kā citi ar diplomiem! Megrē smaidīdams sūkāja savu pīpi un nomurmināja:

- Ja es būtu tikpat viltīgs kā jūs, Manuel, tad jūs pat nepamanītu, kā sen jau sēdētu uz apsūdzēto sola...

- Lūk! Vienmēr vecā dziesma... Bet atgriezīsimies pie Alīnes - šodien viņai sekoja viens resnulis... Vakar - maza auguma tumšmatis... Rīt būs vēl kāds cits... Viņa nevar aiziet nopirkt pāris kotletes un sieru, lai viņai pa pēdām nesekotu kāds no jūsu cilvēkiem...

Jūs pats gan esat korekts, tiesa - un es jūs labi ieredzu, bet tas tomēr nav iemesls, lai nāktu mani apraudzīt gandrīz vai katru dienu kā slimu radinieku... Kāpēc jūs vēl neesat atnesis līdzi saldumus un puķes?... Ja vien jūs man vienreiz par visām reizēm pateiktu visu, ko gribat uzzināt...

- Šodien runa ir par personīgu lietu...

- Personīgu - kam?

- Vai jūs pazīstat Nikolu?

- Kādu Nikolu? Ar Nikolām ir pilna Parīze... Ar ko tad jūsējā nodarbojas?

- Mācās Sorbonnā...

- Kur?

- Universitātē, ja gribat zināt...

- Un man būtu jāpazīst meiča, kas mācās universitātē?

- Es jums uzdevu jautājumu... Viņu sauc Nikola Prijē...

- Nekad neesmu par lādu dzirdējis...

- Viņa dzīvo kopā ar tēvoci - netālu no šīs vietas, Kursela bulvārī... Šis tēvocis - Žans Batists Prijē - ir lūgumrakstu padomnieks Valsts Padomē...

Manuela pārsteigums nebija tēlots - vai arī viņš bija vēl labāks komiķis par pašu Nikolu.-

- Vai jūs runājat nopietni?... Bet, Augstais Dievs, es pat nezinu, kas tā Valsts Padome tāda ir! Vai jūs tiešām domājat, ka es pazīstu visus caurumus?

- Un jūs noteikti nepazīstat arī Dezirē, kuram ir bistro Senas ielā?

- Pirmoreiz dzirdu tādu vārdu...

- Nedz arī tos zēniņus, kuri šorīt strādāja Viktora Igo avēnijā...

Manuels saslējās savos ratiņos.

- Oho! Uzmanību! Ja jūs tāpēc esat ieradies mani traucēt un cēlāt man priekšā visas tās blēņas, es vairs nespēlējos... Pie izdevības es taču jums vienmēr pasviežu kādu pavediena galiņu... Labi!... Nevar būt par bāra īpašnieku Pigala laukumā, ja labi nesatiek ar policiju... Es klausos radio, tāpat kā visi... Tātad zinu, kas šodien notika tur, kur jūs sacījāt... Kāds tad man sakars ar šo notikumu?... Es trīs gadus neesmu no šejienes nekur kustējis, un gandrīz neviens neierodas mani apmeklēt... Man gribētos zināt, kā es tādos apstākļos varētu spēlēt bandas vadoņa lomu...

Pēdējoreiz, kad jūs bijāt ieradies ar mani aprunāties, tas atkal bija juvelierveikals - Senmar-tēna bulvārī... Un iepriekšējā reizē...

- Kur ir Alīne?

- Viņa aizgāja iepirkties.

- Vai tepat kvartālā?

- Es nezinu... Ja gribat, lai es jums to pasaku,

- viņa aizgāja nopirkt biksītes un krūšturus... Jūsu inspektors šovakar varēs jums to apliecināt...

- Vai viņa izgāja no rīta?

- No rīta viņa bija pie zobārsta, pāri pretī... Ja ārsta kabineta logs būtu vaļā, es redzētu viņu sēžam krēslā...

Pāri pretī nebija vis liels nams, bet divstāvu savrupmāja ar mansardiem. Māja bija celta no tumšpelēkiem akmeņiem. Dakstiņi saulē atspulgoja tādiem pašiem zilganiem un sārtiem atspulgiem kā dažbrīd Sena.

- Vai viņai jau sen sāp zobi?

- Jau trīs dienas...

Ja Alīne arī agrāk būtu gājusi pie zobārsta, tad Megrē to uzzinātu no inspektoru pārskatiem

- viņi sekoja Alīnei jau trīs nedēļas.

- Kā viņu sauc?

- Ko tad?

- Zobārstu.

- No šejienes var saskatīt plāksnīti... es no tik liela attāluma nespēju saburtot... Viņa man pateica, ka tur pāri pretī pieņemot zobārsts, un es nepainteresējos, ka viņu sauc... Zinu tikai to, ka viņam ir asistente vai māsiņa, sauciet, kā vēlaties, - gara un liesa šņeiksta, kuru es neparko pasaulē negribētu pie sevis gultā... Klau! Tur Alīne nāk mājās...

Viņam bija smalka dzirde, jo ar visu to, ka pa vidu bija salons un vestibils, Manuels bija sadzirdējis durvis apgriežamies atslēgu.

4. nodaļa

Salona durvis bija vaļā, un varēja redzēt Alīni šķērsojam to ātriem soļiem, viņas augstie, tievie, adatveidīgic kurpju papēži klaudzēja, viņai mugurā bija oranžs linu drānas kostīms, melnie mati kārtīgi safrizēti. Vienā rokā viņa turēja melnu ro-kassomu, tikpat melnu kā viņas mali, bet otrā -papīra maisiņus ar “Lido” veļas tirgotavas un vēl kāda Marbefa ielas veikala nosaukumiem.

Viņa pamanīja Megrē jau iztālēm, taču izbrīnā neparaustīja pat uzaci, nelikās komisāru pazīstam un, kad ienāca istabā, kur atradās abi vīrieši, pagāja viņam garām, it kā viņa nemaz nebūtu, tikai pieliekdamās, lai uzspiestu uz Manue-la pieres skūpstu.

- Bet, papucīt, vai tad viņš atkal jau ir klāt?

Viņai bija divdesmit divi gadi. Palmarī jau bija tuvu sešdesmit. “Papucītī” tomēr nekā tēvišķīga nebija. Alīnes mutē tas bija mīļvārdiņš, un “Zelta Naglas” īpašnieka smaidā varēja lasīt:

“Vai redzat, kas tā par sievieti?”

Tiesa gan, šo ielasmeitu, kura sāka savu karjeru uz Sevastopoles bulvāra ietves sešpadsmit gadu vecumā, tagad uz ielas varēja noturēt par elegantu buržuā jaunkundzīti, jaunu ārsta, inženiera vai advokāta kundzi.

- Vēl tikai trūkst, lai viņš šurp atnestu savu pidžamu un čības, neaizmirstot zobu birsti un skuvekli...

Viņa runāja, komisāru neuzlūkodama, augstā un griezīgā balsī, ar manāmu nomales akcentu. Viņa ar prieku pārspīlēja - gluži tāpat, kā Manuels spēlēja savas komēdijas. Varētu domāt, ka te divi aktieri runāja apgūtu tekstu - katrs savu lomu zinot no galvas.

Dīvaina meitene! Lai gan tumšmate ar riek-stubrūnām acīm un patumšu ādu, viņa nebija dzimusi dienvidos, bet gan mazā ciematiņā Mor-biānā, no kurienes viņa ieradās Parīzē, lai strādātu par bērnaukli.

Viņa pastrādāja apmēram pusgadu - bagātā ģimenē Neijī, kura viņai uzticēja trīsgadīgu meitenīti un zīdaini šūpulī - arī tad, kad viņa jau sāka skraidīt pa ballītēm uz Graviljē un Lapa ielu.

Viņa nometa abus papīra maisus uz dīvāna un turpināja - joprojām savā Parīzes nomales dialektā:

- Ko šis atkal te grib šajā reizē, ko?

- Neesi pret viņu nelaipna, Alīn! Tu labi zini, ka komisārs ir mans draugs.

- Tavs draugs ir tavs draugs. Man gan šita-mais nav nekāds draugs, viņš min man uz papēžiem, un es neciešu šmulīgas pīpes dūmus.

Megrē nelikās traucēties un mierīgi kūpināja savu pīpi, lūkodamies viņā. Komisārs domāja, ka tā droši vien bijusi viņa, kas gribējusi sev šo ērto, grezno dzīvokli, atminēdamās dzīvi pie saimniekiem - kamēr Manuelam pietika ar kambarīti bēniņstāvā, kurā viņš mitinājās agrāk -virs sava restorāna.

Viņai gribējās izskatīties cienījamai.

- Vai tu pazīsti kādu, kas strādā Valsts Padomē? - invalīds pavaicāja viņai ar ironijas pieskaņu.

- Ja to tev prasīja šamais, tad atbildi, ka es pat nezinu, kas tā tāda... Tu vēl pieredzēsi, ka viņš sāks gramstīties gar maniem iepirkumiem... Paies vēl piecas minūtes, un viņš gribēs zināt, kas tur iekšā... Varbūt šamais ir netiklis, kas apmierinās, grābstīdamies gar sieviešu vešu...

Zvanīja telefons. Vīrietis ratiņos sarauca uzacis, uzlūkodams vispirms aparātu, pēc tam komisāru.

- Hallo... Kā?... Jā, viņš ir te... Tur prasa jūs, Megrē kungs...

- Ko es tev teicu? Nākamreiz šis liks nest pie mums pienākušo pastu...

- Hallo!... Jā... Es klausos...

Tas bija Žanvjē, kas zvanīja no mazās kafejnīciņas ielas stūri.

- Es nolēmu katram gadījumam piezvanīt jums, šef... Lurtī ir man blakus... Tas skuķis viņam izsprucis... Iznākusi no mājas, viņa devusies uz Tcrno metrostaciju... Nopirkusi biļeti pirmajā klasē un nokāpusi uz perona, gaidot metro, kas iet uz Zvaigznes laukumu... Lurtī viņai sekojis... Kad viņa iekāpusi vagonā, viņš iekāpis pa otrām durvīm... Tieši tajā brīdī, kad durvis jau vērušās ciet, viņa izlēkusi uz perona, un Lurtī nav paguvis viņai sekot... Viņš atgriezies šeit, bet viņa atbraukusi ar taksometru...

- Paldies!

- Vai jums iet, kā nodomāts?

- Nē.

Viņa sēdēja uz dīvāna blakus abiem iepirkumu maisiņiem un, kājas sakrustojusi, joprojām lūkojās Manuelā, nevis apmeklētājā, kuru likās nolēmusi neuzrunāt, - un beidzot sacīja:

-Tas bija kruķis, kas ir sardzē lejā... Viņi mainās, es jau sāku pazīt, kurais ir kurais... Šodien ir resnis, kas riskē dabūt asinsizplūdumu galvā...

- vSaki, mazulīt...

- Es neesmu ar šo kopā cūkas ganījusi, Papu-cīt... Vai tu viņam atļāvi saukt mani uz “tu”?

-Vai lai godāju jūs par jaunkundzi?

- Vai nebūtu korektāk saukt mani par kundzi?

Viņa zobojās, un Manuels, lepodamies par to,

kādu sievieti izveidojis no šīs padauzas, viņu maigi un vēlīgi uzlūkoja.

- Es tev galvoju, Alīn, ka viņš mums nevēl ļaunu...

- Kāpēc jus aizbēgāt no inspektora, kas jums sekoja?

- Vai tad viņam pašam nekad nav gadījies pēdējā brīdī pārdomāt un doties kur citur, nekā iepriekš domāts?

Viņa joprojām runāja ar Manuelu.

- Mans nolūks bija - vispirms doties uz Galerijām. Pēc tam, kad biju iekāpusi metro, es iedomājos, ka tikpat labi atradīšu to, ko meklēju, šajā pašā kvartālā... Samais var apskatīt... Un pat pataustīt... Tās biksītes un krūšturi man tik un tā vispirms jāmazgā, tikai tad es tos vilkšu mugurā...

Šāds nenopietns karastāvoklis sākās jau pirms viņas. Tas sākās starp komisāru un Palmarī, kad jaunais darbonis, kuru vēl uzmanīja policija un kuram šķietami nebija ne sū, tomēr nopirka bāru Fonlēna ielā. Kā par spīti, tas notika dažas nedēļas pēc iebrukuma juvelierveikalā.

Pirmajā reizē ļaundari pielietoja tādu taktiku, kura atmaksājās, lai gan prasīja traku pārgalvību. Divi zeļļi ar āmuru sasita skatlogu, paķēra dārglietas, nelikdamies ne zinis par garāmgājējiem, kuri bija pārāk pārsteigti, lai kaut ko uzsāktu, ne arī par juvelieri, kas iekšpusē plātījās ar rokām. Pēc tam viņi ielēca automašīnā, kur viņus gaidīja līdzdalībnieks, - un auto iejuka mašīnu straumē.

Ne dārglietas, no uzbrukuma autorus tā arī neatrada. Divus gadus vēlāk atkal tika izdarīti kādi desmit līdzīgi uzbrukumi - līdz beidzot vienu no laupītājiem notvēra - tas bija kāds Zenaro, kas nenodeva savus biedrus - un dabūja piecus gadus.

Palmarī, kurš zēla un plauka, pārtaisīja savu bāru par elegantu iestādījumu, pēc tam - par dārgu restorānu.

“Man iet no rokas,” viņš nevainīgi atbildēja komisāram Megrē, kad tas ieradās viņu nopratināt. “Es tīri labi tieku galā arī ar totalizatoru derībām...”

Tiesa gan, svētdienā viņš slēdza savu iestādījumu un devās uz Otciju, Lonšānu vai Vensānu -kā kuro reizi.

Tris reizes juvelierveikalu laupītājus arestēja. Gandrīz visi bija “Zelta Naglas” apmeklētāji. Neviens no viņiem neatklāja, kā viņi plāno uzbrukumus un kur domājuši likt nolaupīto.

Pēc tam pagāja divi gadi, trīs gadi, četri gadi - un nenotika nekas. Bet pēcāk juvelierveikalu aplaupīšanas atkal atkārtojās tādā pašā veidā, tikai uzbrucēju pazīmes nesakrita ar agrāko laupītāju pazīmēm - it kā bandas vadonis būtu izveidojis jaunu bandu.

- Paklausies, mazulīt...

- Un atkal - es esot viņa mazulīte! Paprasi taču samējam, vai esmu ar šo pārgulējusi...

- Nupat pietiks!... Es varu atgriezties ar aresta orderi un jūs aizvest, ja vēlaties runāt ar mani manā kabinetā... Vai jūs pazīstat Nikolu Prijē?

Viņa apdomāja un atkal pagriezās pret Ma-nuelu.

- Vai tu tādu pazīsti? Man šitāds vārds neko neizsaka.

- Jaunu meiteni, kura dzīvo Kursela bulvāri, kopā ar tēvoci, kas ir liels virs...

- Vai tu bez komisāra pazīsti vēl kādu lielu vīru, Papucit...

- Labs ir!... Taisīsim atkāpi... Varu jums pateikt tikai to, ko vismaz Manuels sapratīs: Parīzē ir kāds vai kādi, kam nepieciešams no manis atbrīvoties...

Alīne atvēra muti, lai pateiktu vēl kādu asprātību, bet mīļākais viņu brīdinoši uzlūkoja, liekot klusēt. Viņš likās piepeši ieinteresējies.

- Jūs grib padarīt par grēkāzi?

- Nē. Grib panākt, lai es aizeju no darba, pareizāk sakot - lai mani aizsūta pensijā...

-Tas, protams, dažiem varētu ļoti patikt...

Alīne neizturēja un savā smalkajā balstiņā kodīgi piebilda:

- Ko tu saki! Sākot jau ar mani!

-Turpiniet, komisāra kungs!

- Man pameta skuķi - kā spieķi ratu riteņos.

- Un jūs uzķērāties?

-Nē!

- Tad es gan brīnītos. Atminos, es arī savā laikā ko tamlīdzīgu mēģināju.

- Rezultāts ir tāds pats. Rūpīgi sagudrojuši

komēdiju, lai varētu man piesiet, ka esmu piesējies šai personai apšaubāmos apstākļos...

-Tai Nikolai Kāviņtur?

- Jā.

Megrē, kļuvis vel nopietnāks, lūkojās Manue-lam tieši acīs.

- Vai nu es kādu ļoti apgrūtinu - kādu, kuru es gatavojos noķert pie rokas - vai ari kas iedomājas, ka tā varētu notikt...

Viņš mirkli pagaidīja, un Manuels tikpat nopietni atkārtoja:

- Turpiniet!

- Tas noteikti ir kāds ļoti gudrs, kas pazīst manus paradumus un metodes policijas darbā... Kāds, kas jūtas apdraudēts un domā, ka tad, ja atbrīvosies no manis, būs drošībā... Vai tas jums neko neatgādina, Manuel?

Alīne bija apklususi, juzdama, ka vairāk nevajag iejaukties šo divu vīriešu sarunā. Tagad sākās tā joma, kur viņai nebija vietas.

- Tas varētu būt arī kāds aizvainotais... - Manuels iesāka.

- Esmu par to domājis. Iedomājos arī par atriebību. Pārlūkoju arī to lietu sarakstu, ar kurām esmu nodarbojies pēdējā laikā un pat pēdējos gados. Nevienam no šiem cilvēkiem nebija ne motīva, ne līdzekļu, lai ko tādu pasāktu...

- Un jūs atnācāt lūgt man padomu?

-Jūs ļoti labi zināt, ka policija jau labu laiku ir jums uz pēdām...

- Un jūs esat licis izsekot Alīni, kad viņa iet pa ielu... Es prātoju, kāpēc īsti...

- Varbūt kādudien jūs to uzzināsiet...

- Cik noprotu, tad jūs tomēr nesūtīs pensijā?

- Tieši tā!

- Bet jūs turat aizdomās mani, ka esmu savērpis to intrigu ar jauno meiteni, par kuru nupat bija runa, kaut kādas lielas zivs brāļameitu...

- Es ierados piejums uz labu laimi...

Iestājās diezgan iespaidīgs klusumbrīdis.

- Vai jūs pazīstat tādus cilvēkus, kuri būtu spējīgi uzrīkot tādus slazdus, Manuel?

- Es pazīstu diezgan daudzus, kuri labprāt iešautu jums kādu lodi ādā, bet diez vai viņiem nāktu prātā jūs iejaukt nepatikšanās ar tikumības pārkāpumu...

Noklepojies viņš vēl piebilda:

- Ja runājam par mani, tad es varbūt tiešām neesmu svētais, bet es jums zvēru pie Alīnes galvas, ka līdz tam brīdim, kad jūs te ienācāt, neko nezināju par šo notikumu... Kas attiecas uz pārējo - palūkosimies...

Tas bija pārsteigums - atkal dzirdēt jaunās sievietes balsi. Viņa vairs nerunāja tikai ar Ma-nuclu. Balss tembrs vairs nebija spalgs, griezīgs un nepatīkams. Nomales izruna bija gandrīz pavisam izzudusi.

- Varbūt tad, ja jūs pastāstīsiet, kas noticis, man ienāks prātā kāda doma... Kad runa ir par sievieti, labāk aprunāties ar kādu citu sievieti...

Prefekts “Jaunā Slota” varbūt būtu noelsies aiz sašutuma, uzzinādams, ka kriminālmeklēšanas šefs kratījis sirdi izbijušai prostitūtai un vīram, kuru - pelnīti vai nepelnīti - uzskatīja par vienu no noziedznieku pasaules varenajiem.

Mcgrē dažos teikumos izstāstīja savu piedzīvojumu. Alīne pat nepasmaidīja. Turpinot stāstu, viņas piere saraucās, un viņa palika nekustīgi sēžam uz dīvāna maliņas, joprojām sakrustojusi kājas, zodu delnās atspiedusi.

- Vai jums nav viņas fotogrāfijas?

-Nē.

- Un jūs vēl neesat bijis Kursela bulvārī, lai ar viņu aprunātos zem četrām acīm?

- Man nav dotas tādas tiesības.

- Ak vai, vecīt... Tas nozīmē, ka viņai aste iežmiegta!

Megrē, šī izsauciena pārsteigts, aši pagriezās pret viņu.

- Kā tā - iežmiegta?

- Iedomājieties sevi viņas vietā... Jauna meitene no labas ģimenes, bagāta, kas dzīvo kopā ar tēvoci - ietekmīgu cilvēku, un tā tālāk, un tā tālāk... Viņa jūs nekad nebija redzējusi... Nav šaubu, ka viņa jūs pazīst tikai vārda pēc, jo lasījusi pārjums avīzēs...

Un tomēr viņa jums nospēlē komēdiju, kura varētu slikti beigties... Pārrodas mājās astoņos no rita, zinot, ka saniknotais tēvocis viņu gaida un noteikti izvaicās... Kā jūs teicāt, cik gadu ir šai jaunkundzītei?

- Astoņpadsmit.

- īstais vecums. Ja gribat zināt manas domas, tad šis skuķis ir vai traks kāda vīrieša dēļ, tas ar viņu dara, ko vien grib... Viņš skuķim nodiktējis priekšā visu, ko sacīt, - un īstenojis šito scenāriju dzīvē... Tanī dienā, kad jūs šo zelli dabūsiet rokā...

Viņa vēl ar tādu kā apbrīnu piemetināja:

- Kad šitādas jaunkundzītes ko tādu uzsāk, viņas ir vēl lielākas padauzas par īstajām ielasmeitām... Ko tu par to saki, Papucīt?

-To pašu, ko tu... Tas notikums man nemaz nepatīk...

Vai tad, kad Megrē jau bija kāpnēs, abi smiedamies saskatījās? Komisārs neņemtos apzvērēt, ka tā nebija. Viņš abus tomēr atstāja diezgan nobažījušos.

Viņš gan nebija neko jaunu uzzinājis un nejutās apmierināts, uzmeklēdams bistro, kur gaidīja abi inspektori. Viņš tos atrada tūlīt pat - blakus zobārsta savrupmājai.

- Kausu alus!

Viņam slāpa. Jo ļaunāk Pardonam. Megrē jau sāka dusmoties uz doktoru par šo sarunu pagājušajā nedēļā. Ārsts bija viņam ieteicis vairāk uzturēties mājās, liekot saprast, ka viņš pamazām kļūst par večuku, kas drīz būs derīgs vairs tikai makšķerēšanai Luārā. Prefekts gan par to būtu sajūsmā.

- Lūdzu, piedodiet, šef... - murmināja Lurlī, atspiedies pret bāru. - Es nevarēju paredzēt, ka tā sieviete...

- Labi, labi...

- Vai man palikt?

-Sagaidīsi maiņu... Nāc, Zanvjē...

Un mazliet vēlāk, kad auto jau ripoja uz priekšu, viņš teica:

- Brauc pa Kursela bulvāri...

Megrē pētīja māju numurus. Divdesmit ceturtais bija tieši pretī lielajiem Monso parka vārtiem ar zeltītām bultām rotātiem režģiem. Bija dzirdams, kā klaigāja bērni, kurus uzmanīja parka sargs zilā uniformā. Māja bija plaša. Milzīga, ļoti augsta vārtu velve, kuru apsargāja divi cilvēki, - prātā nāca, kādi rosīgu kalpotāju bari te staigāja iekšā un ārā agrāk - uz pagalmu, kur staļļi bija pārvērsti garāžās.

Cietoksnis. Tā Megrē dēvēja šādas mājas, spriežot pēc to izskata. Te ložā sēdēja nevis durvju sargs, bet livrejots sulainis - un noteikti nesmaržoja pēc sutināta ragū. Kāpnes noteikti bija no marmora, apartamenti plaši, ar augstiem griestiem un paklājiem, kuri darīja soļus nedzirdamus.

Šīs grezno kvartālu mājas komisāru bija ļoti iespaidojušas tolaik, kad viņš ieradās Parīzē. Sulaiņi toreiz vēl nēsāja svītrotas vestes, istabmeitas - mežģīņu aubes, bērnaukles, kuras stūma pa parku bērnu ratiņus, bija angļu uniformās.

Cik daudzas reizes kopš tiem laikiem viņam bija gadījušās izmeklēšanas tieši šajos namos -un vienmēr Megrē izjuta tādu pašu mulsumu, varbūt pat zināmu naidīgumu - kas gan necēlās no skaudības.

Pieredze bija viņam mācījusi, ka lielākoties šo namu iemītnieki uzskatīja sevi par neaizskaramiem. Ja arī viņi paši nebija ietekmīgi, tad viņiem noteikti atradās draugi augstos posteņos, viņi draudēja ar sūdzībām - tāpat kā šis Prijē bija vērsies tieši pie iekšlietu ministra.

Zanvjē palēnināja mašīnas gaitu. Auto gandrīz apstājās. Komisārs caur zobiem norūca:

- Vazaņķe!

Pēc tam, apzinādamies savu bezspēcību, viņš rezignēti un ar rūgtumu noteica:

-Brauc... Uz krastmalu...

Orfēvras krastmalā viņam bija ļauts uzdot jautājumus jebkuram - kaut divdesmit četras stundas no vietas, ja ne divas vai trīs dienas, ar pārtraukumiem, lai iedzertu alu un apēstu sviestmaizi, īsiem atpūtas brīžiem. Jebkuram, izņemot šos ļautiņus - izņemot Nikolu Prijē jaunkundzi.

Žanvjč apklusa, sapratis, ka nebija īstais bridis vērt muti vaļā.

- Jauna meitene no šādām aprindām noteikti brauc uz ārzemēm, - pēkšņi sacīja Megrē. - Tātad viņai ir pase. Un ir jābūt ari kartītei ar fotogrāfiju - policijas prefektūrā...

Viņš labi pazina kabinetu, kur glabājās šīs uzskaites kartītes - zaļi krāsotos metāla skapjos, viņš jau simtiem reižu bija lūdzis darbiniekam, kas tās pārzināja, - kādam Lorio - kaut ko pameklēt, un tas viņam vēlīgi atvēra atvilktnes.

Taču ne jau vaicāt viņam par Prijē jaunkundzi! Šai lielai bija jātuvojas no citas puses. Alīnei bija taisnība: viņam vajadzēja pēc iespējas ātrāk dabūt jaunās meitenes fotogrāfiju.

- Vai Barnaklam vēl ir viņa leika?

- Viņš drīzāk šķirsies no sievas, nekā no fotoaparāta. ..

- Vai tad viņam ir sieva?

^Cik dīvaini: Megrē pazina inspektoru Barnak-lu jau vairāk nekā trīsdesmit gadus, taču nekad neko nebija zinājis par viņa ģimenes dzīvi.

Komisārs bija domājis, ka inspektors ir vecpuisis. Ar melno, bezveidīgo uzvalku, kura žaketes elkoņi spīdēja un piedurkņu gali bija atārdījušies, - šo uzvalku viņš nēsāja gadiem, un tam allaž trūka vismaz vienas pogas - inspektors izskatījās pēc cilvēka, kura muguru saliekušas likstas. Barnakls visdrīzāk izskatījās pēc cilvēka, kurš nesen kļuvis atraitnis un vēl nav paguvis atkopties.

Viņš jau strādāja Orfēvras krastmalā, kad tur ienāca Megrē. Megrē viņu godāja par kungu -un saglabāja šo paradumu. Tāpēc ari inspektori viņu sauca par mesjē Barnaklu - ar tādu kā ironiju, it kā šis mesjē būtu viņa iesauka. Komisārs piezvanīja sargam, lai ienāk pie viņa kabinetā.

- Atsūtiet pie manis Barnakla kungu, ja viņš ir darbā...

Kabinetos un gaiteņos rosība bija mitējusies. Pulkstenis bija gandrīz seši. Saule kā bija, tā palika augstu, vējš neuzpūta, un aizkari abpus logam nokarājās stīvi, pat nenotrisēdami.

- Vai jūs vaicājāt pēc manis, komisāra kungs?

-Sēdieties, mesjē Barnakl...

Inspektors bija tikai divarpus gadus vecāks par Megrē. Vai tiešām pēc divarpus gadiem arī Megrē būs tikpat trula sejas izteiksme, skumīgas acis bez jebkādas intereses, ļengana, savītusi āda un noslīguši pleci?

Bet vai tad Bamakls nebija tāds vienmēr? Viņš bija precējies. Tātad droši vien bijis vairāk vai mazāk iemīlējies. Viņš bija lakstojies ap kādu jaunu meiteni, dāvinājis viņai vijolītes, pastaigājies zem rokas, apstādamies, lai šo meiteni apskautu. Tas bija gandrīz vai neiedomājami.

“Viņš ir ne tikai precējies,” komisāram bija sacījis Zanvjē, “bet viņa sieva ir visā kvartālā slavena ar vieglu uzvedību. Viņa vienmēr nāk mājās vēlu, reizēm nepārnāk nemaz, un viņš pēc darba vēl gatavo ēst un apkopj māju...”

Barnakls, protams, nebija nekāds apķērīgais, bet, ja tika uz pēdām, tad neatlaidās - viņu bija grūti pamanīt Parīzes pūlī kā pelēcīgu mūru vidū tādu pašu sienu, kas klāta nolupušām, pusnoplēs-tām afišām.

- Es gribētu uzticēt jums kādu uzdevumu, Bar-nakla kungs, bet es šaubos - jo tad, ja tas nāks zināms kādā augstā vietā, jūs steidzīgi aizsūtīs pensijā.

- Tas tikai atbrīvotu mani no trim mokošiem mēnešiem...

Viņa balsī nebija pārmetuma. Barnakls nebija īgns, viņš ne uz vienu nedusmojās; droši vien arī uz savu sievu ne.

- Es uzņemšos jūsu uzdevumu, komisāra kungs.

- Jums vajadzēs nofotografēt jaunu meiteni... Kur, kad, kā - tā ir jūsu darīšana, ne manējā...

- Esmu pie tādiem uzdevumiem pieradis...

Tā bija patiesība. Barnakla fotografēšanas talanti tika bieži likti lietā - tāpat kā viņa necilais izskats. Ja vajadzēja iegūt aizdomās turētā fotogrāfiju, viņš ierīkojās kādā stūrī, kur mēdza parādīties šis cilvēks, - ar savu leiku kaklā viņš tēloja amatierfotogrāfu, kurus aizvien lielākā skaitā redzēja gan Elizejas laukos, gan Lielajos bulvāros, visā Parīzē.

Viņš pat bija licis iespiest - tāpat kā šie fotogrāfi - savu vizītkarti ar neīstu vārdu un adresi -un iespieda to šiem ļautiņiem rokās.

- Viņa dzīvo Kursela bulvārī un mācās Sor-bonnā. Viņai ir draudzene, kas dzīvo Senžermē-na bulvārī, - doktora Buē meita, viņa adresi jūs atradīsiet tclcfongrāmatā. Bet, kur viņa vēl mēdz būt vai pavadīt laiku, es nezinu.

- Vai viņai ir auto?

- Diez vai, jo viņai ir tikai astoņpadsmit gadu. Viņas tēvocis ir ietekmīga persona, lūgumrakstu padomnieks Valsts Padomē, jādomā, ka viņam ir auto ar visu šoferi... F.s jūs brīdinu — ja jūs gribēsiet kaut ko uzzināt no durvju sarga, tas tūlīt pat paziņos prefektam... Prefekts mums ir stingri aizliedzis ar viņu nodarboties... Vai saprotat, kas par lietu?

-Tad tas varbūt prasīs mazliet vairāk laika... Vai varat man pateikt, kāda viņa izskatās?

Megrē pateica viņam Nikolas Prijē pazīmes.

- Tādā laikā kā tagad, - prātoja mesjē Barnakls, - ir cerība, ka viņa nepavadīs pēcpusdienu mājās. Šie ļautiņi pusdieno vēlu... Varbūt man vēl ir laiks...

Pie durvīm viņš pagriezās atpakaļ, un viņa pelēcīgajā sejā parādījās kaut kas līdzīgs smaidām.

- Ja gadīsies nepatikšanas, nepūlieties manis dēļ... Es jau sen gribu viņus pasūtīt!

Mcgrē par to nebija pat iedomājies. Šis trulais auns Barnakls, kam viss likās vienalga, trīs mēnešus pirms aiziešanas pensijā izrādījās - satracināts auns. Viņš vēl norūca:

- Viņi neuzdrīkstēsies piedurt nagus manai pensijai... Viņi to man ir parādā, vai saprotat?... Tā ir mana nauda, kuru esmu nopelnījis, bet viņi man ir parādā par visiem - Dievs vien zina, cik, - gadiem...

Mcgrē parakstīja dokumentus, kuri atradās uz viņa rakstāmgalda. Nekā jauna nebija - kaut ko uzsākt varēja tikai ar fotogrāfiju. Komisārs jutās iztukšots un nevienam nevajadzīgs.

Un tomēr viņš, kā paradis katru vakaru pirms aiziešanas, pagrūda inspektoru istabas durvis. Likā bija tur - viņam jau metās pliks pakausis -kad viņš bija sācis strādāt kopā ar komisāru, neko tādu vēl nemanīja.

- Ienāc uz mirklīti...

Komisārs dusmojās pats uz sevi par to, ka nebija viņam neko pateicis. Ne jau tāpēc, ka prefekts bija aizliedzis - jo komisārs taču pateica Žanvjē, bet tāpēc, ka viņam trūka uzņēmības atkal stāstīt no gala visu šo pazemojošo notikumu.

- Ienāc... Vari apsēsties...

- Vai kaut kas nav lāgā, šef?

- Nē, ne pārāk... Nav svarīgi... Vai tu gadījumā nepazīsti kādu, kas mācās Sorbonnā?

- Mācās - ko tad?

-To es nezinu.

- Jūs taču zināt - tur ir tūkstošiem studentu un studenšu...

Likā pētīja grīdsegu, izskatīdamies domīgs.

- Es pazīstu vienu no durvju sargiem, viņš ir attāls manas sievas radinieks, taču viņš ir tikai durvju sargs...

- Vai jums ir labas attiecības?

- Es satiekos ar viņu reizi divos vai trijos gados - kad visa ģimene sanāk kopā - sēru vai precību gadījumos...

- Vai vari viņam piezvanīt un norunāt kaut kur tikšanos?... Piemēram, kafejnīcā?

- Es pārbaudīšu, varbūt viņš ir darbā...

- Piezvani no šejienes!

Likā kundzes attālo brālēnu sauca Oskars Ku-tāns, un galu galā viņu izdevās sazvanīt.

-Jā, Likā... Kā tev iet?... Nē... Viņai iet ļoti labi... Viņa man lūdza tevi pasveicināt... Emmas tante?... Mēs jau kādus trīs mēnešus neesam viņu redzējuši... Jā, aizvien vēl tikpat kurla... Saki, lūdzams... Man vajadzētu tevi satikt, lai ievāktu dažas ziņas... Nekā īpaši svarīga... Es labprātāk tur nerādītos... Kā?... Pusseptiņos?... Man pietiks laika turp nokļūt... Uzreiz pa kreisi no Senmišela bulvāra?... Es būšu tur...

Likā uzmeta Mcgrē jautājošu skatienu.

- Kārtībā... Uz drīzu redzēšanos, veco zēn!

Pēc tam viņš sacīja komisāram:

- Mēs viņu notvērām īstajā brīdī - viņš jau gatavojās iet projām... Viņš mūs pagaidīs bārā, Mesjē Prinča ielā - viņš paradis tur iegriezties, lai iedzertu aperitīvu... Tas viņam ir pa ceļam... Ko lai es viņam vaicāju?

- Labāk būs, ja es tevi pavadīšu. Izsauc taksometru, labi ātri...

“Ja nu vienīgi mazliet vīna ēdienreizēs...” bija brīdinājis Pardons.

Kurā bārā pēc kārtas Megrē jau nācās iegriez-ties šo divdesmit četru stundu laikā? Protams, viņš varētu pasūtīt tikai augļu sulu...

Oskars Kutāns, četrdesmit gadus vecs, bija izplūdis - kā jau vīrs, kas pavada visu dienu, nekustīgi sēžot, un mēdz dzert aperitīvus. Varēja manīt, ka viņš lepojas ar savu posteni, veic savu darbu apzinīgi, ja ne svinīgi. Viņš taču strādāja Sorbonnā. Slaveni profesori garāmejot spieda viņam roku. Studenti, kurus viņš reizumis strostēja, nāca no pazīstamām ģimenēm - kādā jaukā dienā viņi būs baņķieri vai ministri.

- Gribu tevi iepazīstināt ar komisāru Megrē, savu šefu...

- Priecājos... Es jūs pie mums nekad neesmu manījis...

Viņš, protams, nerunāja par savām mājām, bet par Sorbonnu.

- Esmu jūsu rīcībā, komisāra kungs... Tik patīkami ir satikt slavenu cilvēku... Jo jūs taču esat tik slavens cilvēks!... Es domāju, ka jūs esat tuklāks, ja drīkstu izteikt savas domas... Tuklāks un lielāks... Mēs esam gandrīz vienā augumā, un, kas attiecas uz mani, tad es sveru astoņdesmit kilogramus... Ko jūs pasūtīsiet?... Mazu anīsa šņabi?... Zil! Atnes man to pašu un vēl divus anīsa šņabjus šiem kungiem... Tātad jūs interesējaties par mūsu studentiem?

- Gribēju uzzināt, vai jūs nepazīstat kādu studenti, vārdā Nikola Prijē...

- Viņa ir brāļameita...

-Jā!

- Tā ir Zvaigznes laukuma banda, kas visu laiku mums sagādā nepatikšanas, - ar viņiem vajadzīga vislielākā stingrība... Viņi ir kādi divdesmit, gan puiši, gan skuķi, kuri atbrauc dārgos sporta auto - jaguāros, ferrari un tamlīdzīgos -un atstāj tos stāvvietās, kas paredzētas pasniedzējiem... Laimīgā kārtā visiem pasniedzējiem nav mašīnu, daļa no viņiem brauc ar metro...

- Ko viņa studē?

- Pagaidiet, ļaujiet atcerēties lekciju sarakstu... tas man allaž ir acu priekšā, bet saprotiet, ir jāiegaumē tik daudzi vārdi...

Paklausoties viņā, varēja nodomāt, ka uz viņa pleciem balstījās visa Sorbonna.

- Labi... Atminos... Viņa studē mākslas vēsturi, kopā ar draudzeni, ārsta meitu - Buē...

- Kas vēl ir tajā Zvaigznes laukuma bandā?

- Mēs to tā dēvējam tāpēc, ka viņi gandrīz visi dzīvo kaut kur Triumfa arkas apkaimē - Oša avēnijā, Marso avēnijā, Foša avēnijā un tamlīdzīgi... Visnegantākais ir kāda dienvidamerikā-ņu sūtņa dēls, viņš brauc ar zilu fcrrari, kuram jumts nolaižams... Viņu sauc Martiness, un viņam apkārt vienmēr ir vesels ķekars meiteņu... Otrs - garš gaišmatis - ir Darimā atvase, tic ražo ķīmijas preces... Ziniet, tā banda ir mainīga... Reizēm sastrīdas... nāk jauniņie un jauniņās... Vakarus un daļu nakts viņi mēdz pavadīt vienā klubā...

- Vai jūs zināt, kur tas ir?

- Par to bija rakstīts avīzēs... Es, protams, tādas vietas neapmeklēju un diezko labi nezinu... Tas ir Grandamie avēnijā vai tās tuvumā... Puspagraba restorāniņā- viņiem pietiek līdzekļu, lai tur ēstu... Klubs ir pagrabtelpās, kā šķiet, jābūt tā biedram, lai tiktu tur iekšā... Pagaidiet... Es mēģinu atcerēties nosaukumu... Tas man ir tepat, mēles galā...

- Simt Atslēgu klubs? - ieminējās Likā.

-Tieši tā... Kā tu to zini?

- Tāpēc, ka es, gluži tāpat kā tu, par to lasīju avīzē... Kad jaunpienācēju atzīst par biedru, viņš saņem simbolisku atslēgu - tā ir apzeltīta -ar kuru varot atvērt kluba durvis...

Mcgrē piecēlās. Brālēns jau gatavojās pasūtīt vēl dzērienus un sākt nebeidzamus prātojumus par Sorbonnu.

- Es jums pateicos un lūdzu mani atvainot... Mazliet vēlāk, Senmišela bulvāri, viņš atkrita

taksometra sēdeklī un izdvesa:

- Uz Rišāra Lenuāra bulvāri...

- Lai iet, komisār...

Vēl tikai policijas prefektam vajadzēja aizliegt taksometru šoferiem viņu pazīt!

Megrē reti kad tik ļoti vēlējās nokļūt mājās, uzlūkot sievas maigās un līksmās acis.

5. nodaļa

Tiklīdz sieva pazina komisāra soļus kāpnēs, viņa devās atvērt vīram durvis - puķotā mājas kleitā un čībās. Dzīvoklī kodīgi oda.

- Piedod, lūdzams, ka neesmu apģērbusies, -bet, kad tu liki man paziņot, ka nepārnāksi paēst, es nodomāju, ka tu esi uzsācis jaunu lietu, - un izmantoju gadījumu, lai ievaskotu parketu. Kas tev ir? Kāpēc tu izskaties norūpējies?

- Esmu uzsācis jaunu lietu, kā jau tu teici. “Megrē lietu”.

Viņš pasmaidīja - mazliet greizi, jo ir tik sāpīgi pat tādas karjeras beigās, kāda bija viņējā, - redzēt priekšniekus apšaubām padotā godīgumu - jo īpaši tad, ja runa bija par jaunu,

godkārīgu gailēnu, kas trīcēja par savu vietu, -kā prefekts.

Ja arī šīrīta sašutums bija izzudis, sirds dziļumos tomēr palika rūgtums, kuru komisārs papūlējās neizrādīt saviem līdzstrādniekiem - brašajam Žanvjē un it sevišķi Likā.

- Var gadīties, ka mēs nokļūsim Mengā pie Luāras ātrāk, nekā domājam...

- Par ko tu runā?

- Par pagājušās nakts notikumu... To meiteni, kura zvanīja un ar kuru biju devies salikties uz Senas ielu...

- Tu taču negribi teikt, ka viņu atraduši mirušu?

- Man gandrīz vai šķiet, ka ir vēl ļaunāk. Viņa pārradusies mājās astoņos no rīta. Viņa dzīvo Kursela bulvārī, un viņas tēvocis ir ļoti ietekmīga persona...

- Tas ir smieklīgi. Es visu dienu domāju par šo meiteni - un to, ko viņa tev pastāstīja. Kaut kas mani mulsina...

- Viņa mani apsūdz par to, ka es esot viņai piesējies kafejnīcā, kur viņa iegājusi piezvanīt draudzenei, - un mēģinājis viņu pavest, apsolot parādīt kādu arestu. Es esot viņu piedzirdījis, izmantodams viņas nesamaitātību, vilkdams no bāra uz bāru un beigu beigās nesamaņā - uz viesnīcas istabu, kur esot viņu izģērbis - pret viņas gribu...

- Kurš tad tam noticēja?

- Kā šķiet, tad visi šie kungi - sākot ar iekšlietu ministru un beidzot ar policijas prefektu...

- Vai tu jau iesniedzi atlūgumu?

- Vēl ne.

r

- Ceru, ka tu taču aizstāvēsies?

- Es mēģinu - jau kopš vienpadsmitiem no rīta... Tāpēc es tevi ielūdzu paēst pilsētā...

- Tas ir gluži laikā. Tā kā nezināju, kad būsi mājās, man ir tikai aukstas vakariņas... Ko lai es, tavuprāt, velku mugurā?

- Labāko, kas tev ir...

Pēc dažām minūtēm, stāvēdams zem dušas, viņš mēģināja saklausīt, ko sieva viņam sacīja. Abiem nācās runāt ļoti skaļi.

- Vai tu nopratināji to meiteni?

- Man aizliedza pat tuvoties viņai vai viņas mājoklim.

- Kāpēc viņa to darījusi? Vai tev ir kāda nojausma?

- Vēl nav... Varbūt šovakar radīsies...

Viņi ģērbās, apmainīdamies domām. Megrē kundze nebija apjukusi, viņa pirmā izrunāja šo vārdu - “atlūgums”. Nevienu mirkli viņa nešaubījās par savu vīru - un nebija zaudējusi savu labo omu.

- Kurp mēs iesim?

- Uz restorānu, kuram ir divas zvaigznītes pēc Mišlēna - Grandarmē avēnijā.

Sīs bija garākās dienas gadā. Saule vēl nerietēja, visi Parīzes logi bija vaļā, ielaižot vēso vakara gaisu. Vīrieši, kreklos izmetušies, smēķēja pīpes vai cigaretes, pētīdami gājējus - sievietes naktstērpos parādījās te pie viena, te cita loga — un, ejot pa ietvi, varēja dzirdēt skaļi spēlējam radio.

Viņi abi devās uz metro. Kolēģi tāpēc mēdza par viņu zoboties. Viņš bija viens no tiem retajiem Orfēvras krastmalas ļaudīm, kam nebija sava auto. Tā bija noticis tāpēc, ka tad, kad viņš vēl bija tik jauns, lai mācītos auto vadīt, turklāt vēl ar prieku, - viņam nebija līdzekļu.

Tagad bija jau par vēlu. Viņš labprātāk palika stāvam ar degunu gaisā - lūkodamies, kā koku lapotnē spēlējas saulesstari, pagriezās atpakaļ, noskatīdams kādu garāmgājēju, arī izmeklēšanas laikā gremdēdamies savos īdzīgajos sapņojumos.

Viņš par to iedomājās ar ironiju - sēdēdams blakus sievai vagonā un, tāpat kā citi pasažieri, šūpodamies no labās uz kreiso, no kreisās uz labo, uz priekšu un atpakaļ.

Mcgrē kundze taču varēja viņu aizvest. Daudzas sievas vadāja savus vīrus.

“Vai tu vari iedomāties mani valdām tonnu dzelžu, kura skrien uz priekšu ar simt kilometru ātrumu stundā? Man būtu bezgala bail uzdrāzties kādam virsū!... Turklāt vēl nākas braukt aizvien ātrāk un ātrāk...”

Žanvjē bija mašīna. Likā sacījās to pirkt. Megrē arī to vajadzēs - kad viņš dzīvos Mcngā pie Luāras - kopā ar sievu gadsimta sākuma provinciāļu dzīvi. Varbūt laukos viņš pie tās pieradis, nebīdamies noturēt sarkanās uguns signālu par bērna rotaļbumbu. Un varēs brīvi izvēlēties, vai braukt uz Parīzi ar vilcienu - kā senajās dienās.

- Ko tu domā?

-Neko...

Neko un reizē - visu - par dzīvi, par savu karjeru, par šīrīta tikšanos prefekta kabinetā, par Manuelu invalīda ratiņos un dīvaino, jauno sievieti Alīni.

Restorāns, kura logi bija smalkjūtīgi aizklāti ar tilla aizkariem, atradās zemu - gandrīz vai ielas līmenī. Tas bija ērts, elegants, pustukšs - jo daļa apmeklētāju jau atpūtās laukos vai piejūras. Pa labi no ieejas pagrabā veda kāpnes - durvis sedza smags, sarkans aizkars.

- Vai vēlaties galdiņu pie loga?

-Šeit.

Megrē norādīja uz galdiņu, kas atradās pretī kāpnēm, nosēdināja sievu un ņēmās pētīt ēdienkarti.

- Vai tu gribi pīli ar apelsīniem?

- Ko vēl te pasniedz?

-Te ir vesela lappuse ar ēdieniem...

Viņi beigu beigās izvēlējās aukstās uzkodas

un pīli, kura te bija firmas ēdiens. Zāles pārzinis piegāja pie viesmīļiem - un droši vien pačukstēja:

-Tas ir komisārs Megrē...

Tie viņu ziņkārīgi uzlūkoja. Komisārs bija pie tādiem skatieniem pieradis, bet - par spīti prefekta pieņēmumiem - viņam tie nemaz nebija patīkami.

- Vai tev ir īpašs iemesls izvēlēties šo restorānu? Mēs te nekad vēl neesam bijuši...

- Es biju gan - jau sen, sakarā ar kādu izmeklēšanu... Ja nekļūdos, tad meklēju kādu interna-cionālu blēdi, kuram bija paradums te pusdienot...

- Restorāns, liekas, ir gluži pieklājīgs...

- Starptautiskie blēži ēd tikai pieklājīgos restorānos un dzīvo labākajās viesnīcās...

Pulkstenis bija deviņi. Ienāca kāda jauna sieviete - un devās uz kāpnēm. Viņa neizskatījās pēc klientes, drīzāk gan pēc apkalpotājas - garderobē vai tualetes istabā.

Pēc desmit minūtēm parādījās kāds vīrs ar nogurušu seju. Arī viņš nelikās piederīgs zelta jaunatnei - laikam jau atradās barjeras otrā pusē -to pusē, kuri apkalpoja citus.

Klubs apakšstāvā droši vien atvērās vēlāk, un šobrīd to sakārtoja apmeklētāju uzņemšanai - tāpat kā no rīta mazos bārus un kafejnīcas.

Sarkana aizkara slāpētas, varēja saklausīt mū-

zikas taktis, pēc tam vēl citas, citās toņkārtās: tur izmēģināja plates, lai noregulētu skaņu.

- Vai tev tā garšo labāk par manis gatavoto?

- Nē... Restorānā nekas nav garšīgāks par mūsu mājās gatavoto...

Viņa runāja par pīli. Abi tērzēja par visu un neko. Reizēm - tad, kad viņai likās, ka vīrs uz viņu neskatās, Megrē kundze pētoši uzlūkoja viru, gribēdama izdibināt, cik dziļi aizskarts viņš jūtas. Komisārs pasūtīja vecu “Sentemiljonu” -viņa to tik tikko pacēla pie lūpām.

Arī viņa prātoja, vai vīrs nedzer par daudz -varbūt tieši tāpēc viņš izskatās tik noguris? Patiešām, viņš izskatījās noguris. Viņa bija par to runājusi ar Pardonu - čukstot, aiz durvīm. Vīrs droši vien to apzinājās. Ko ārsts bija viņam teicis?

- Sieru? Es ēdienkartē manīju Brī...

-Tikai mazu gabaliņu...

- Sakiet man, viesmīl... Tas klubs, kas atrodas pagrabā...

-Jā, kungs... Simt Atslēgu klubs...

- Kāpēc simt?

- To es nezinu... Es strādāju restorānā, nevis klubā...

- Vai tur var iet visi?

- Nē. Apmeklētāju skaits ir ļoti ierobežots. Noteikti jābūt kluba biedram, lai to apmeklētu.

- Kā kļūst par šā kluba biedru?

- Vai jūs tiešām gribat tur iestāties?

Pārzinis likās pārsteigts, uzlūkodams te komisāru, te Megrē kundzi, kura no viņa skatiena piesarka.

- Vai jūs par to brīnāties?

- Nē... Jā... Tas ir klubs jauniem cilvēkiem, viņi nāk šurp dejot... Viņi drīz ieradīsies... Vai vēlaties, lai es pasaucu prezidentu?

Pārzinis jau bija ceļā uz pagrabu - tur viņš palika diezgan ilgi un iznāca no turienes jauna cilvēka pavadībā - jauneklis bija tērpies smokingā un izskatījās tāds kā redzēts.

- Šis ir Landri kungs, viņš jums visu paskaidros...

Jauneklis sniedza komisāram roku.

- Labvakar, komisāra kungs...

Viņš paklanījās Megrē kundzei.

- Kāds liels gods, kundze... Parīzē nav daudz cilvēku, kas jūs pazīst, jo jūsu vīrs reti kad izved jūs sabiedrībā... Vai atļausiet?

Jauneklis paķēra kādu krēslu aiz atzveltnes, apsēdās un izvilka no kabatas sudraba cigarešu etviju.

- Ceru, ka dūmi jūs netraucē, ko?

Šim zēnam bija gadi trīsdesmit pieci. Viņa. smokings bija nevainojama piegriezuma, un viņš to nēsāja ar tādu nevērību, ar kūdu mēdz nēsāt šādu apģērbu cilvēks, kas to velk mugurā katru vakaru.

Izskatīgs zēns - varbūt viņam varēja pārmest pārliecīgu pašpārliecību, varbūt nekaunību, tādu kā agresivitāti skatienā. Viņa smaids bija pievilcīgs, pat apburošs, taču varēja just, ka viņš izlaidīs nagus, tikko jutīsies apdraudēts.

- Man teica, ka jūs interesējoties par mūsu klubu?

- Jūtu kārdinājumu kļūt par kluba biedru... Tur taču nav vecuma ierobežojumu?

- Sākumā tāds jautājums radās... Bija runa par cilvēkiem līdz trīsdesmit gadiem, taču tas radītu zināmus sarežģījumus... Vai jūs esat dzirdējis pat Simt Atslēgām, komisāra kungs?

- Neko daudz, un esmu mazliet pārsteigts, atrodot jūs šeit... Jūs esat kluba prezidents - tā man teica?

- Prezidents, sekretārs, šveicars un sazinkas vēl - tā sakot, daru visus darbus reizē... Vārds “prezidents” vienkārši ir modē.

Megrē ar viņu iepazinās jau tad, kad Landri vēl nebija astoņpadsmit gadu. Viņš bija ieradies no provinces. Jaunekļa tēvs bija pasta priekšnieks Anžērā vai Tūrā - kādā no lielajām pilsētām Luā-ras krastos. Nepacietībā sākt savu karjeru Parīzē viņš rakstīja rakstiņus avīzēm un parasti apmeklēja visas iespējamās pieņemšanas un kokteiļva-karus, kur varēja tuvoties slaveniem cilvēkiem.

Kādu dienu viņš ieradās pie Megrē Orfēvras krastmalā - pašpārliecināts, vicinādams preses

karti, kuru bija izdevusi kāda avīze, kura specializējās skandālhroniku sacerēšanā.

Marsels Landrl ne par ko nešaubījās - vismazāk jau par sevi pašu.

- Jūs taču saprotat, Megrē kungs, - mūsu lasītājus neinteresē kriminālpolicijas struktūras, par to prese jau diezgan daudz rakstījusi - bet gan tā nama aizkulises, kur, ja drīkstu tā izteikties, tiek mazgāta visas Parīzes netīrā veļa...

Ceru, ka tāds izteiciens jūs nešokē... Protams, runa nav par to, lai publicētu vārdus... Un varu piebilst, ka mans izdevums neskoposies ar diezgan devīgu atalgojumu...

Tolaik viņš bija pārāk jauns, lai komisāru sadusmotu, - un Megrē viņu diezgan laipni izlika aiz durvīm. Pēc diviem vai trīs gadiem komisārs dzirdēja jaunekļa balsi pa radio - viņš bija kļuvis par komercraidījumu diktoru.

Pēc tam sekoja tukšums. Landrī bija no tiem jaunajiem cilvēkiem, kurus kādu laiku var satikt it visur, pie kuriem pierod, spiež viņiem roku, pat nezinot, kas viņi tādi, - līdz viņi pēkšņi pazūd, it kā bez jebkāda iemesla, - lai atkal parādītos kādā jaunā ampluā.

No kādām apšaubāmām nodarbēm Landrī visus šos gadus pārtika? Ja arī viņš bija pārkāpis likumu, tad policijai ausīs tas nenonāca. Vicn-brīd viņš atkal parādījās kā populāras dziedātājas sekretārs, pildīdams arī sulaiņa pienākumus.

Pēc diviem vai trīs gadiem, aizgājis no šī darba, viņš uzrakstīja memuārus, atklādams itin visas dziedātājas intīmās dzīves detaļas, bet dziedātāja pret viņu ierosināja tiesas prāvu.

Vai viņa prāvu vinnēja, vai zaudēja, to Megrē nezināja, un, lūk, - šis jauneklis atkal bija viņa priekšā - vienlaikus smaidošs un nervozs, vecāks par sešpadsmit vai septiņpadsmit gadiem, taču joprojām vēl diezgan jauneklīgs.

- Redziet, Simt Atslēgu klubs atšķiras no tiem klubiem, kurus tagad Parīzē dibina katru nedēļu, - šis ir īsts klubs. Tiešām, ir jābūt kluba biedram, lai ieklīdu šajā pagrabiņā aiz sarkanā aizkara. Kas attiecas uz ciparu simts, tad tas ir tāpēc, lai ierobežotu kluba biedru skaitu, šodien gan šis skaits ir - tikai astoņdesmit pieci vai astoņdesmit seši cilvēki...

- Jādomā, ka tie ir jauni cilvēki un meitenes, kas nāk no bagātām ģimenēm?

- Lai iestātos kādā no sekcijām, mūsu noteiktā iemaksa ir simttūkstoš franku... Bet cienasti ir lēti, tikpat kā par pašizmaksu... Vai jūs dejojat?

Megrē bija tik pārsteigts, ka uzreiz nesaprata uzdoto jautājumu.

- Ko jūs teicāt?

- Es jums vaicāju, vai jums patīk dejot - modernās dejas, protams, jo jūs taču nedomājat, ka šeit dejo valsi vai polku... Vai jūs arī dejojat, Megrē kundze?

Nezinādama, ko atbildēt, viņa uzlūkoja vīru, it kā lūdzot viņa palīdzību.

- Mēs abi dejojam, protams! Jā gan... Vai tas jūs pārsteidz?

- Mazliet... Es nekad neesmu jūs redzējis uz dejas grīdas, un jūsu reputācija...

- Liek iedomāties īdzīga izskata resnu lempi ar pīpi zobos...

- Та es neteicu... Vai jūs tiešām nopietni gribat iestāties?

- Nopietni!

- Vai jūs pazīstat divus kluba biedrus, kuri par jums galvotu? Arī šis noteikums liecina par to, ka runa ir par īstu klubu. Par katru kandidātu jāgalvo diviem biedriem, un divpadsmit biedru komisija balsojot nolemj, vai jaunais tiks pieņemts...

- Ja es varētu paskatīties biedru sarakstu, tad droši vien atrastu pat vairāk nekā divus paziņas, kuri noteikti atbalstītu manu kandidatūru...

Marsels Landrī nekustējās. Abi zināja, ka spēlē komēdiju. Landrī uzmeta komisāram asu skatienu - tas bija drīzāk ziņkāres, nekā rūpju pilns - atkal pasmaidīja un devās uz kāpnēm. Kad jauneklis atgriezās, viņam rokās bija sarkana ādā iesiets reģistrs.

- Šis reģistrs vienmēr ir biedru rīcībā, uz apaļa galdiņa aiz aizkara. Kā jau jūs redzēsiet, tur ir ne tikai biedru vārdi, uzvārdi un adreses, bet ari vecāku un galvotāju vārdi... Bušu ļoti pārsteigts, ja jūs tur atradīsiet savus klientus...

Burts A: Abušērs, senatora Abušēra dels... Vikonts d'Arko... Pie mums viņš savu titulu nelieto... Viņa tēvs ir Žokeju kluba biedrs, un ari viņš būs šā kluba biedrs, kad pienāks laiks, - tāpat ka bija viņa vectēvs un vectēva tēvs... Barijārs - no smēreļļu rūpniekiem Barijāriem... Barijāra jaunkundze nākammēnes precēsies ar Ēriku Komālu no konditoriem Komāliem - abi iepazinās šeit... Šo reģistru varētu uzskatīt pārjauno dižcilšu rokasgrāmatu...

Daži vēl mācās, un mēs viņus redzam reti, jo tagad ir eksāmenu laiks... Vēl citi strādā... Ir arī pārīši...

Adreses visas bija no tā sauktajiem labo ģimeņu namiem, jau šāda adrese vien liecināja par personas piederību noteiktai kārtai.

Megrē ļāva pirkstam slīdēt pār lappusi un kustināja lūpas. Viņa rādītājpirksts apstājās pie kāda vārda.

- Fransuā Melāns, 38 gadus vecs, stomatologs, Akāciju ielā 32 b.

- Vai tas nav zobārsts, kurš ierīkojies nelielā savrupmājā?

- Varu galvot, ka nekad neesmu pie viņa kāju spēris. Viņš nāk diezgan bieži, lai gan nemaz nedejo. Viņš liekas ļoti inteliģents cilvēks...

Pirksts slīdēja zemāk un apstājās atkal, tomēr Megrē centās savu interesi neizrādīt.

- Nikola Prije, 17 gadus veca, Kursela bulvāri

42...

Interesantākais nāca vēlāk - nodalījumā, kur bija ierakstīti galvotāji. Par Nikolu galvoja neviens cits kā doktors Fransuā Mclāns un Martina Buē.

- Vai Buē jaunkundze nav liela auguma gaišmate?

- Redzu, ka jūs viņu pazīstat. Viņa ir viena no labākajām kluba dejotājām... Prijē jaunkundzes sirdsdraudzene...

-Vai Prijē jaunkundze nāk bieži?

Landrī ar pirkstiem bungoja pa galdu. Varbūt viņš nevarēja sev neko pārmest, bet viņa riskantajā karjerā, kādu viņš pats bija izvēlējies, ar viņa ambīcijām, viņam nebūt negribējās, lai policija mītu uz papēžiem.

Prefekta rīkojumi vēl nebija nonākuši līdz Grandarmē avēnijai. Mcgrē kundze savukārt iz-brīnījusies vēroja, kā vīrs strādā. Sī bija pirmā reize, kad viņai radās tāda izdevība, un viņa pūlējās uzminēt, kas slēpās aiz šīm šķietami banālajām frāzēm, ar kurām apmainījās abi vīrieši.

- Prijē jaunkundze ir viena no mūsu uzticīgākajām apmeklētājām... Viņu te redz vismaz divas vai trīs reizes nedēļā...

- Vienu?

-Vienu vai kopā ar savējo pulciņu...

- Vai viņa mēdz palikt līdz slēgšanai?

- Diezgan bieži.

- Ap cikiem jūs slēdzat ciet?

- Tas atkarīgs no apmeklētājiem. Biedri reizēm atved sev līdzi kādu kinozvaigzni, teātra aktieri vai aktrisi, dziedātāju, slavenību... Mums ir gadījies kavēties līdz sešiem rītā, bet visbiežāk mēs slēdzam divos vai trijos, ja neviena vairāk nav...

- Vai Prijē jaunkundze ir kādreiz te bijusi arī tēvoča sabiedrībā?

- Vienu reizi, pašā sākumā. Lielākajai daļai jauno meiteņu tā ir tāda kā tradīcija. Pirmajā vakarā viņas parādās kopā ar vecākiem... Prijē jaunkundze mūs visus pārsteidza... Mēs gaidījām, ka viņš būs nopietns un ceremoniāls... Vai jūs viņu pazīstat?

-Nē.

- Viņš ir lūgumrakstu padomnieks Valsts Padomē, un esmu dzirdējis runājam, ka viņš esot ari viens no mūsu zinošākajiem juristiem... Tā, ja! Iedomājieties piecdesmit vai piecdesmit piecus gadus vecu vīrieti ar platiem pleciem, rupji veidotu seju kā zemniekam, ar īsu un biezu bārdiņu, kura aizsedz seju, un ar kušķainām uzacīm... Gatavais mežakuilis... Viņš pasūtīja dubulto viskiju... Pēc kāda stundas ceturkšņa viņš jau bija uz dejas grīdas, dejodams ar savu brāļameitu... Viņš palika veselas divas stundas, bet, ārā ejot, no manis atsveicinājās, piebilzdams, ka tad, ja nebūtu paradis likties gulēt ļoti agri, labprāt vēl pakavētos...

- Jā, par cilvēkiem reizēm veidojas pavisam nepareizi priekšstati... Vai viņš vairs neiegriežas?

-Nē!

- Pagājušajā naktī arī ne?

- Noteikti nē!

- Ar ko kopā Prijē jaunkundze šeit bija pagājušajā naktī?

- Pagājušajā naktī? Pagaidiet!... Man jāpārdomā galdiņu izvietojums... Pagājušajā naktī es viņu netiku redzējis...

- Un viņas draudzeni ari ne?

- Jūs runājat par Martinu Buē?... Nē... Ari viņu es neatminos redzējis...

- Es jums pateicos.

- Vai jūs joprojām vēlaties piedāvāt savu kandidatūru? Vai atradāt šajā sarakstā savus iespējamos galvotājus?

- Man vēl nav skaidrs... Es padomāšu... Redzu, ka jūsu kluba biedri jau sāk ierasties...

-Tiešām, man jau laiks kāpt lejā...

- Starp citu, vai jūs nepazīstat Manuelu?

- Aktieri?

- Manuelu Palmarī...

- Ar ko viņš nodarbojas?

-Ne ar ko.

- Nevaru iedomāties... Nē... Vai man vajadzētu viņu pazīt?

-Labāk jau nē... Vēlreiz paldies, Landri kungs!

- Vai negribat nokāpt lejā paskatīties?... Un jūs, kundze?... Tādā gadījumā atļaujiet man...

Megrē kundze pacietīgi gaidīja, kamēr vīrs samaksāja rēķinu un viņi abi izgāja ārā, - un tikai tad pavaicāja:

- Vai tu uzzināji, ko gribēji uzzināt?

- Es uzzināju daudz, bet nezinu, vai tas ir kas svarīgs... Tā kā esam šajā kvartālā, paiesimies mazliet līdz Akāciju ielai...

Ejot viņš nopūtās:

- Cerēsim, ka Nikola Prijē šovakar nenāks uz klubu dejot.

- Vai tu domā, ka viņš izstāstīs?

- Noteikti viņai pateiks, ka esmu par viņu apjautājies... Viņa to pateiks savam tēvocim, un rīt var sākties nepatikšanas...

Viņš to pasacīja tik līksmā tonī, ka sieva bilda, stiprāk saspiezdama viņa roku:

- Vai tu esi norūpējies? Vai mēģini to no manis slēpt?

- Nē! Noskaidrojot to, ko esmu noskaidrojis, zini - es jau sāku domāt: iet prom no darba vai tomēr turpināt...

- Vai šorīt tas pārsteigums bija tik nejauks?

- Pietiekami... Pirmo reizi mūžā biju padarīts par grēkāzi... Es prātoju, vai man vēl pietiks spēka dažām nopratināšanām...

- Kāpēc tu neaizstāvējies?

- Tāpēc, ka tas neko nedotu, es tikai sadusmotos. ..

- Vai tu domā, ka tā meitene...

- Viņa nav vērā ņemama... Viņa ir nenozīmīga figūriņa... Šajā spēlē viss ir pārāk labi pārdomāts, ieskaitot laika patēriņu, abus iespējamos lieciniekus... Vispirms jau Martina Buē... Telefona žetons... Viens vienīgais... Pēc tam Dezi-rē... Viņa priekšā tā skuķe noteikti negrīļojās un nešļupstēja kā piedzērusi... Ar mani viņa runāja pusbalsī, lai es nevarētu dzirdēt... Un bāri, kuros es viņu esot ievilcis, lai piedzirdītu...

Tie apraksti, kādus viņa devusi, atbilst vismaz kādiem pieciem desmitiem Senžermēndeprē bāru un pagrabiņu, un vismaz ducis no tiem ir tādi, kur uzturas daudz cilvēku, tāpēc mēs varētu palikt neievēroti...

Visbeidzot - viesnīca, kur es tiešām kopā ar viņu uzkāpu trešajā stāvā un kur viņa izrādījās pietiekami attapīga, lai liktu man kādas desmit minūtes uzkavēties istabā...

- Vai tev ir ideja?

- Idejas ir visādas... Visdažādākās... Nelaimīgā kārtā tikai viena var būt pareizā, un ir svarīgi izvēlēties īsto...

Akāciju iela bija gandrīz pavisam tukša. Spīdēja apgaismoti logi - arī zobārsta mājas logi. Megrē tuvojās plāksnītei, kuru bija redzējis tikai iztālēm - ciemodamies pie Manuela.

“Doktors Fransuā Melāns, stomatologs. No 10.00 līdz 12.00, un pēc pieraksta.”

- Kāpēc viņš raksta - stomatologs?

- Tā izklausās dižciltīgāk nekā - zobārsts.

Komisārs pacēla acis, lai uzlūkotu Manuela

dzīvokļa logus, - un ieraudzīja Alīni, ar elkoņiem pret palodzi atspiedušos, smēķējam cigareti.

Dažus metrus tālāk kāds vīrs, kas bija paslēpies durvju ailā, Megrē ar sievu ejot garām, nomurmināja:

- Ar labunakti, komisāra kungs!

Tas bija Žakemēns, viens no viņa inspektoriem, kas gatavojās pavadīt nakti uz šīs ielas.

- Ar labunakti, vecais!

Laulātais pāris iekāpa metro Ternu stacijā. Diena bija nogurdinoša, taču, pateicoties Megrē kundzei, tā beidzās diezgan mierīgi. Rišāra Le-nuāra bulvārī virs viņiem karājās liels, sārti iekrāsojies mēness, vērodams abus zem rokas soļojam uz mājām.

*

Satiksmes negadījuma dēļ aizkavējās autobuss, kurā Megrē iekāpa, - un viņš ieradās Or-fēvras krastmalā tikai deviņos un desmit minūtēs.

- Vai pēc manis neviens nav vaicājis?

- Nē, komisāra kungs...Vienīgi inspektors Kurtī...

- Aprunāšos ar viņu pēc pārskata...

Komisārs paņēma no rakstāmgalda aktu vākus un devās uz šefa kabinetu, kur jau bija sapulcējušies citi komisāri.

-Atvainojiet, šefa kungs...

- Ko jūs teicāt, Bemār?

Policists, kas nodarbojās ar azartspēlēm, vienmuļā balsī turpināja pārskatu.

- Labi... Un jūs, Megrē?... Tas juveliervei-kals, vēl vakar...

Megrē bija gatavojies nepatīkamiem mirkļiem, kad viņu zagšus pētītu vai nosodoši uzlūkotu, taču likās, ka nekas no tā, kas tika runāts pie prefekta, šeit nav saklausīts.

Rutīna - tāpat kā ik rītu. Logi bija vaļā. Putni čivināja. Kāds klaidonis pie Sēnas cītīgi mazgāja savu veļu.

Pēc stundas ceturkšņa Barnakls, joprojām ģērbies melnā, ieslīdēja Megrē kabinetā.

- Man ir trīs uzņēmumi, - viņš paziņoja, sniegdams komisāram palielinātas fotogrāfijas, -es tikai nezinu, kurš ir īstais...

Viņš gribēja sacīt - kura ir īstā meitene, tas ir, Nikola Prijē. Pirmā - meitene ar tukliem vaigiem un naivām acīm - nemaz viņai nelīdzinājās. Otrai bija tikko sešpadsmit gadu - tas lika domāt, ka nabaga Barnaklam zināšanas par jaunām meitenēm tā arī palikušas neapgūtas.

Trešā tiešām bija Nikola, ģērbusies gaišā kleitā, ar baltu rokassomiņu padusē.

- Man ir vēl viens viņas uzņēmums, visā au-gumā...

Inspektors izvilka no ļumzīgās žaketes kabatas fotogrāfiju - gluži kā kumēdiņu rādītājs. Uzņēmums bija izdarīts pie Monso parka sētas, kur jaunā meitene turēja aiz pavadas taksi, kas kārtoja savas darīšanas.

- Vai jūs vēlējāties tādu?

- Lieliski, Barnakl!

- Vai vēlaties vēl kādu eksemplāru?

- Jā, ja iespējams. Trīs vai četrus.

Tagad tas vairs nebija tik svarīgi. Bez Oskara, Likā kundzes brālēna, fotogrāfijām būtu lielāka nozīme. Tomēr varbūt tām vēl tiks sava loma, jo vairāk tāpēc, ka komisārs šķila uzodis kādas pēdas.

- Vai vēlaties, lai es tās tūlīt nokopēju?

Megrē jau bija piemirsis, ka inspektors riskēja

ar savu vietu, izdarīdams šos uzņēmumus.

- Vai jums grūti nācās to izdarīt?

- Ne pārāk... Ziniet, es uz ielas nekrītu acīs... It kā saplūstu ar apkārtni... Skvēros un parkos gandrīz vienmēr klīst tādi kā es, un neviens nepievērš uzmanību...

Viņš runāja par sevi bez kāda rūgtuma vai ironijas.

- Viņa neko nepamanīja, noņemdamās ar suni, kas negribēja iet pāri ielai, viņai nācās nest to rokās. Man ir viens uzņēmums, kur viņa nes suni padusē, bet tas ir neass, un es to nenokopēju...

- Paldies, Barnakl... Jūs esat vienreizējs...

- Tas esat jūs, kas vienmēr pret mani esat vienreizēji izturējies...

Barnakls aizgāja - tagad bija Žanvjē kārta.

- Vai šī ir tā jaunā meitene, par kuru bija runa?

- Jā. Man gribētos, iai tu aizej uz Fontēna ielu...

- Uz “Zelta Naglu”?

- Jā. Parādi fotogrāfiju viesmīļiem! Mēģini uzzināt, vai viņa ir manīta restorānā! Vari apvaicāties arī tuvākajā apkaimē...

- Vai jūs nekur neiesiet, šef?

- lešu gan! Uz Akāciju ielu.

- Vai es nebūšu jums vajadzīgs - lai jūs aizvestu?

- Man labāk gribētos, lai tu dodies uz Mon-martru - pirms krēslas stundas. Saki Likā, lai mani gaida lejā, mašīnā...

Gaiss jau bija piesātināts ar svelmainu dūmaku - tādu, kāda reizēm redzama virs jūras, - un Elizejas lauki vibrēja zeltainā gaismā.

- Paldies par to brālēnu, veco zēn Likā!

- Nav par ko, šef! Man šodien ir pamatīgas paģiras. Viņš bija tik lepns par to, ka ar jums iepazinies un saskandinājis, ka anīsšņabji sekoja cils citam. Tagad viņš runās par savu draugu Mcgrē, it kā pazītu jūs kopš skolas sola... Kur lai es jūs izsēdinu?... Pie Manuela?

Tas jau bija kļuvis par paradumu.

- Ja vēlies. Es gan gatavojos apmeklēt māju, kura ir otrā ielas pusē.

- Vai man jūs pagaidīt?

- Jā! Iespējams, ka būšu tur pavisam īsu brīdi.

Viņš piezvanīja pie durvīm. Sieviete ar spāniska izskata pagaru seju viņu nekautrīgi aplūkoja un noprasīja:

- Ko jūs vēlaties?

- Satikt ārstu.

- Vai jums norunāta tikšanās?

-Jā!

- Tad kāpiet augšā... Durvis pa labi...

Viņa sekoja komisāram ar acīm, kamēr viņš kāpa augšā pa vecajām ozola kāpnēm, kuras daļēji nosedza zaļgans, notraipīts paklājs. Arī kalpotājas priekšauts bija notraipīts. Megrē kundze būtu teikusi, ka māja netiek kārtīgi kopta.

6. nodaļa

А

Viņš nesteidzās, ļaudams kalpotājai gaitenī snaikstīties pēc sirds patikas. Un, kāpdams augšā, pūlējās izprast, kas tā par smaržu, kas valdīja mājā, - smarža, kuru viņš pazina, kura nebija nepatīkama, - Megrē to atcerējās jau kopš bērnības: tā oda vecās mājās - pēc mitra koka un trūdzemes.

Mazajai savrupmājai droši vien sētas pusē bija dārzs - kā vienai otrai Parīzes savrupmājai -ar kokiem, kuri allaž smaržo, - Megrē būtu varējis saderēt, ka tā ir liepa.

Viņš nekad vēl nebija juties tik neiederīgs kā šeit, jo viņam taču nebija nekādu tiesību te atrasties - ja zobārsts sūdzēsies, tad komisāram būs nepatikšanas un nāksies izskaidroties ar priekšniekiem.

Varētu sacīt, ka viņš ar prieku izgaršoja tās kļūdas, kuras viņam pārmeta prefekts. Tikko norāts par sadarbošanos ar uzrādītājiem, viņš steidzās pie Manuela, kas bija viens no tiem.

Viņam aizliedza ievākt ziņas par Nikolu, un viņš devās uz bistro izvaicāt par meiteni Sorbon-nas kalpotāju.

Viņam bija aizliegts stāstīt par šo lietu kriminālpolicijas līdzstrādniekiem, bet viņš pastāstīja vispirms Zanvjē, pēc tam Likā un sūtīja nabaga Barnaklu slepus nofotografēt šo jaunkundzi.

Beigu beigās viņš ar tik caurspīdīgu ieganstu, ka Marselu Landrī ne uz mirkli neizdevās apmānīt, lika atnest tā privileģēto kluba reģistru, pie kura piederēja lūgumrakstu padomnieka brāļameita.

Un tas viss - vienā vienīgā dienā! Iestidzis tādās avantūrās, viņš nemaz negrasījās apstāties. Vai nu viņam paveiksies, vai nepaveiksies - un tādā gadījumā viņa karjerai būs bēdīgas beigas.

Vai viņš bija kaut ko atklājis? Jā! Megrē vēl nespēja novērtēt atklājuma svarīgumu, taču viņš bija atradis saikni starp divām, tik ļoti dažādām sievietēm, kuras mita tik dažādā sabiedrībā, -Nikolu Prijē un Alīni, Manuela mīļāko. Nikolas galvotājs Simt Atslēgu klubā bija doktors Me-lāns. Vismaz reizi - vakar - Alīne bija devusies pie šī paša ārsta labot zobus.

Tas viss viņam iešāvās prātā dažās sekundēs -un, uzkāpis augšā, viņš pagriezās nevis pa labi, kā bija teikusi spāniete, bet pa kreisi. Viņam ļoti gribējās redzēt, kādos apstākļos dzīvo cilvēki, kuri viņu interesēja, - jo īpaši tur, kur viņš ieradās nelūgts.

Durvis bija aizslēgtas, vai ari tām priekšā bija aizbīdīta bulta, bet viņam aiz muguras kāda balss sacīja:

- Jūs nezināt, kur ir labā puse?

Kalpotāja bija pakāpusies augšup pa kāpnēm. Viņas lielajās, melnajās acīs nebija vairāk izteiksmes kā gremojošai govij pļaviņā, tomēr viņa bija ļoti pievilcīga.

Uz emaljas plāksnītes bija lasāms:

“Piezvaniet un ienāciet!”

Viņš piezvanīja, pagrieza rokturi un nonāca uzgaidāmajā zālē, kas līdzinājās provinces salonam, - tur sēdēja viena vienīga paciente - diezgan jauna sieviete, kura izskatījās satraukta un nonīkusi.

Nelikdamās ne zinis par žurnālu kaudzīti uz zeltīta galdiņa, viņa palika nekustīgi sēžam, salikusi rokas uz rokassomiņas, pētīdama puķoto grīdsegu. Viņa veltīja komisāram tikai nevērīgu skatienu - un atkal iegrima savā vienaldzīgajā sastingumā.

Komisāram pretī atvērās durvis - un parādījās sekretāre vai medmāsa ar garo degunu, par viņu bija runājusi Alīne, un nelaipni nopētīja svešinieku. Viņas balss bija sausa, skatiens - ciets. Tā bija viena no neglītenēm, kuras ir pietiekami neglītas, lai neizbaudītu ne jaunības, ne brieduma gadu priekus un vainotu par to visu pasauli.

- Ko jūs vēlaties?

- Aprunāties ar doktoru Melānu.

- Vai konsultāciju?

-Jā.

- Vai jums ir norunāta tikšanās?

-Nē.

- Doktors pieņem tikai pēc pierakstīšanās.

- Plāksnīte pie durvīm gan vēstī, ka viņš pieņem no desmitiem līdz divpadsmitiem un tikai pēcpusdienā pacientus, kas pierakstījušies.

- Tā plāksnīte ir veca.

- Man pagājušajā naktī uznāca zobu sāpes, un aspirīns nepalīdz. Es gribētu, lai doktors...

- Vai jūs jau esat pie viņa bijis?

-Nē.

- Vai jūs dzīvojat šajā kvartālā?

- nē.

- Kā tad jums gadījās izvēlēties tieši doktoru Melānu?

- Gāju pa ielu un ieraudzīju plāksnīti...

- Sekojiet man...

Viņa ieveda komisāru mazā istabiņā ar baltām sienām, taču šis baltums bija tikpat apšaubāms, kā viss šajā mājā. Viņa iekārtojās pie rakstāmgalda.

- Sēdieties... Es nevaru apsolīt, ka doktors varēs jūs pieņemt starp diviem klientiem, taču katram gadījumam aizpildīšu jūsu reģistrācijas kartīti. Jūsu vārds?

- Megrē... Zils Megrē...

- Profesija?

- Ierēdnis...

- Vecums, adrese?

- 52 gadi... Rišāra Lenuāra bulvārī...

Viņa nekustējās. Viņas galva bija noliekta pār kartīti, un acis nebija redzamas.

- Kurš zobs jums sāp?

- Labajā pusē, domāju, ka tas ir otrais...

- Ejiet un pagaidiet... Es jums neko neapsolu... Ja jūs steidzaties, tad es jums iesaku iet pameklēt kādu citu zobārstu...

- Es pagaidīšu...

Uzgaidāmās zāles logs vērās uz pagalmu, un tur, karstumā apvītušā maura vidū, stāvēja liepa, kuru viņš bija domājis tur ieraudzīt.

Viņš pie diezgan augsta mūra redzēja ari panīkušu siltumnīcu, dārznieka darbarīkus, nekārtīgas puķu dobes.

Tālāk slējās nams sešu vai septiņu stāvu augstumā. Tā bija mājas aizmugures siena, un pie daudziem logiem uz auklām žāvējās veļa.

Megrē apsēdās un sataustīja kabatā pīpi. Viņš droši vien būtu to aizdedzinājis, ja vien pretī nesēdētu jaunā, skumīgā izskata sieviete. Bija saklausāmi tikšķi. Tas bija melns marmora pulkstenis - gluži kā Orfēvras krastmalas kabinetos. Un rādīja desmit un divdesmit minūtes. Megrē prātoja, vai viņš vēl būs tepat, kad pulkstenis sitīs divpadsmit.

Viņš centās nedomāt, nepārcilāt prātā nekādas hipotēzes, saglabāt labu garastāvokli un, lai ātrāk paietu laiks, ielāgoja visas, pat sīkākās detaļas -spoguli virs kamīna, uz kura mušas jau gadiem bija atstājušas mazus, brūnus plankumiņus, Otrās Impērijas laika trijkājus, dažādos krēslus. Nekas nebija neglīts pats par sevi. Ari ne māja, kas bija celta ap 1870. vai 1880. gadu, pirms pārējām mājām šajā ielā.

Tā droši vien drīz pazudīs. Bija sajūtams tās drīzais gals, varbūt tāpēc nebija mēģināts neko piekrāšot.

Varēja just arī to, ka mājā nebija ne sievietes roku, ne bērnu.

Trešās šīs istabas durvis bija tapsētas - kā senāk notāru un dažu ierēdņu kabinetu durvis. Nebija dzirdams nekas no tā, kas notika aiz šīm durvīm.

Klusums valdīja visā mājā, logs bija ciet, un tik tikko varēja saklausīt putnu dziedāšanu liepā.

Ārā bija karsti. Šeit - pārsteidzoši vēsi.

- Doktors lūdz atvainot, jaunkundz... Viņš jūs pieņems pēc dažām minūtēm...

Tā bija medmāsa, kurai jaunā paciente atbildēja tikai ar vienaldzīgu skatienu.

- Vai jūs nebūtu tik laipns un nesekotu man, Megrē kungs...

Viņa atvēra tapsētās durvis, pēc tam vēl vienas pelēki krāsotas durvis aiz tām. Viņi pēkšņi no krēslas nokļuva saules gaismā. Pie Luija Filipa stila rakstāmgalda sēdēja vīrietis baltā virsvalkā, turēdams pirkstos nupat aizpildīto uzskaites kartīti ar komisāra vārdu.

Medmāsa bija nozudusi. Fransuā Melānam vajadzēja laiku, lai izlasītu kartīti līdz galam, bet Megrē paspēra pāris soļus uz priekšu.

- Sēdieties...

Viņš visai stipri atšķīrās no tā priekšstata, kāds varētu izveidoties par viņu pēc sarunas ar Marselu Landrī, - viņu bija vēl grūtāk iedomāties mūzikas skaņās vibrējošajā pazemes klubā nekā Nikolas tēvoci.

Ārsts bija sarkanmatis, ar koši rudiem matiem - no tiem rudajiem, kurus no mazām dienām skolasbiedri dēvē par rudiķiem. Viņš pacēla galvu - un skatam atklājās bezrāmju acenes ar bieziem stikliem, bet aiz tām - dzidri zilas acis.

Doktors likās ļoti jauns - trīsdesmit astoņu gadu vecumā viņu varēja noturēt par studentu.

- Vai jums pēkšņi uznāca zobu sāpes?

Viņš neko neteica par Megrē nodarbošanos, un viņa skatienā nebija ziņkāres.

- Jā, vakar vakarā, tajā brīdī, kad likos gultā...

- Vai tās jūs mocīja arī agrāk? Pēdējo nedēļu laikā?

- Nē. Man ir ļoti labi zobi. Visā mūžā neesmu bijis pie zobārsta vairāk nekā desmit reizes...

- Tūlīt paskatīsimies...

Viņš piecēlās, un Megrē izdarīja vēl vienu atklājumu: Melāns bija milzīga auguma - gandrīz vai galvas tiesu garāks par viņu. Viņa virsvalks, kurš nebija daudz tīrāks par medmāsas virsvalku, nesniedzās viņam pat līdz ceļiem, un bikses nebija gludinātas.

Zobārsta krēsls atradās istabas vidū, virs tā -kā parasti - bija apaļa lampa - kā pilnmēness. Starp krēslu un logu bija novietots šaurs galdiņš ar sarindotiem instrumentiem.

Megrē šaubīgi apsēdās krēslā. Viņam ap kaklu apsēja salveti. Doktors ar pedāļa palīdzību lēnām pacēla krēslu augstāk.

Tas viss bija tik ikdienišķi. Tās pašas darbības, tās pašas kustības šajā brīdī atkārtoja simtiem Parīzes zobārstu.

- Atgāziet galvu... Labi... Atveriet muti

Šeit klusums bija vēl dziļāks nekā pārējā mājā. Kabineta logi vērās uz ielu. Tās nebija vis netīrās rūtis, bet gan tilla aizkari, caur kuriem neskaidri bija saskatāma pretējās mājas fasāde krēma krāsā, atvērti logi, kāda sieviete, kura kustējās pa virtuvi.

Varēja saklausīt ielas trokšņus - neskaidru dūkoņu, kurā skaidrāk izdalījās daži skaļāki trokšņi.

Melāns vienā mierā paturēja virs liesmas mazu spogulīti un paņēma kādu mirdzošu instrumentu.

- Paveriet platāk, lūdzu...

Kad viņš pieliecās, Megrē ieraudzīja viņa seju ļoti tuvu - kā caur palielināmo stiklu. Āda bija bieza, poraina, sārta - kā jau lielākajai daļai rud-mataino, ar dažiem vasarraibumiņiem.

Doktors neko neteica. Kopš tā brīža, kad komisārs ienāca, viņš bija izrunājis tikai visnepieciešamākos vārdus un tad, kad piecēlās, izsliedams savu garo ķermeni, darīja to neveikli un kautrīgi.

Ar asā instrumenta palīdzību viņš pārbaudīja zobus.

- Vai jūs kaut ko jūtat?

- Nē... - ar vaļēju muti pūlējās pateikt Megrē.

- Un tagad...

-Nē...

-Šeit?

Joprojām nekā. Tā tiešām bija. Megrē gandrīz nekad necieta no zobu sāpēm. Ārsts apmainīja instrumentu pret mazu āmuriņu.

- Vai es jums nedaru sāpes?

-Nē, ir tikai nepatīkami...

- Bet asu sāpju nav?

Kāpēc komisārs pēkšņi nolēma, ka nekādā gadījumā neļaus sev neko injicēt? Viņam sāka mesties bail. Tās nebija paniskas bailes. Tās bija neskaidras, nenoteiktas bailes. Viņš pusguļus atradās šajā krēslā, gandrīz kā gūsteknis - ar atpakaļ atmestu galvu un vaļēju muti.

Kāpēc viņš bija ienācis šajā mājā? Tāpēc, ka meklēja cilvēku, kurš bija sagatavojis viltīgo uzbrukumu viņam. Kā izteicās Pardons tad, kad bija vaicājis:

- Vai jums savas karjeras laikā ir gadījies sastapt patiesi ļaunu noziedznieku - ļaunumu ļaunuma dēļ?

Megrē meklēja kādu, kurš tāpēc, lai no viņa atbrīvotos, vai arī aiz naida pret viņa personu bija pūlējies viņu apkaunot, īstenojot sarežģītu, sīki izstrādātu plānu, izmantojot kā ieroci jauno meiteni no labas ģimenes. Kāpēc mēdz sacīt -no labas ģimenes? Vai tāpēc, ka citas ģimenes bija sliktas?

Ja jau viņš bija šeit, tad viņam bija iemesls -lai tas būtu cik miglains būdams - turēt aizdomās šo rudo stomatologu.

Megrē nespēja neko izlasīt zilajās acīs, kuras aiz aceņu stikliem likās vēl lielākas. Sejas panti bija nekustīgi - kā no betona, bet elpa oda pēc atdzisušiem cigaretes dūmiem.

Katrs cilvēks ir spējīgs izdarīt slepkavību, ja viņam ir pieliekami svarīgi iemesli.

Megrē viendien bija pateicis šo frāzi - lai atbildētu Pardonam vai kādam žurnālistam.

Vai arī - kāds mēģināja viņu apkaunot, lai kādā jaukā dienā viņam nāktos šķirties no ieņemamā amata.

Ja pieņemtu, ka tas bijis Melāns... Vēl nebija pagājušas divdesmit četras stundas pēc tikšanās ar policijas prefektu, taču komisārs ne tikai vēl bija savā postenī, bet pat iekļuva šī zobārsta mājā...

Tās nebija nekādas sakarīgās domas... Domas juka... Ja... Un ja...

Bet, ja Melānam, pie kura šobrīd atradās Megrē, bija pietiekami daudz iemeslu, lai izgudrotu to plānu, kuru īstenot viņam palīdzēja Nikola, - vai tad šie iemesli viņam neliks atbrīvoties no komisāra citādā veidā?

- Izskalojiet muti un izspļaujiet!

Megrē paklausīja - stāvus virs viņa nekustīgi slējās ārsts - joprojām ar neizdibināmu sejas izteiksmi.

- Jūsu zobi ir pilnīgi veseli, tie jums nevarēja sagādāt sāpes... Ja jums pagājušajā naktī tiešām bija kādas sāpes žokļa labajā pusē, tās varēja rasties sinusīta dēļ...

- Vai tur neko nevar darīt?

- Tas jau ir jūsu ārstējošā ārsta kompetencē...

Viņš pagrieza Megrē muguru, lai sakārtotu

instrumentus, un komisārs ne bez. grūtībām atbrīvojās no krēsla, kuru doktors pat nebija papūlējies nolaist zemāk. Paspēris soli uz priekšu, viņš atradās apmēram divu metru attālumā no loga un caur tilla aizkariem ieraudzīja Alīni - viņa pus-apģērbta smēķēja cigareti un vēroja ielu.

Komisārs zināja istabu izvietojumu pretējās mājas dzīvoklī. Logs, pie kura kavējās Manuela draudzene, bija viņa skabūža logs - tā bija istabiņa, kur invalīds mēdza pavadīt lielāko dienas daļu.

Komisārs mazliet nobāla, jo šis atklājums viņam atgādināja nesenās bailes - tikai tagad tās jau bija daudz noteiktākas.

- Cik esmu jums parādā? - viņš nomurmināja.

- To nokārtojiet ar manu asistenti...

Joprojām šķietami mierīgs, joprojām tikpat

lempīgs, ar nekustīgu seju un acīm bez jebkādas izteiksmes, ārsts atvēra mazā kabineta durvis, kur tika aizpildīta Megrē kartīte.

Ne vārda neteicis, doktors atvēra durvis. Asistente norādīja komisāram uz sēdekli, kuru viņš vēl nupat bija aizņēmis.

-Pagaidiet vienu mirklīti...

Viņa, bez šaubām, ieveda pie ārsta pacienti ar skumjo seju.

Uz rakstāmgalda atradās koka skapītis - garš un šaurs - tajā bija saliktas pacientu kartītes, gluži kā kārtis bakarā spēlei. Kārdinājums bija liels. Taču tie varēja būt slazdi. Megrē nekustējās.

- Vai jums ir medicīniskās apdrošināšanas karte? Vai jūs to man neparādītu?

Viņš sameklēja to allaž ar visādiem nevajadzīgiem papīriem piestūķētajā kabatas portfelī -un iedeva neglītajai sievietei. Viņa atzīmēja numuru.

- Par vizīti jāmaksā divdesmit franki... Jūsu gadījumā jums astoņdesmit procentus apmaksās...

Viņa pasniedza komisāram kartīti. Viņa arī necentās izrādīt nekādu laipnību. Pagriezusies pret durvīm, viņa piespieda pogu, un apakšstāvā bija dzirdams zvans.

- Varat kāpt lejā...

- Pateicos...

Megrē atkal nonāca kāpnēs un ieelpoja to smaržu. Spāniete gaidīja kāpņu lejasgalā un sekoja viņam līdz pašām durvīm, bet pēc tam aizslēdza tās aiz viņa. Brīnumainā kārtā Likā bija atradis vietu ēnā un, pie stūres sēdēdams, lasīja avīzi.

Megrē pacēla galvu un, vairs neredzēdams Alīni logā, iegāja pretējā mājā.

Nonācis ceturtajā stāvā, viņš piezvanīja un izdzirda putekļsūcēja dūkoņu - durvis atvēra veca mājkalpotāja, kuru komisārs jau bija te redzējis agrāko apmeklējumu laikā.

- Vai pie Palmarī kunga?

- Un pie Alīnes jaunkundzes.

- Domāju, ka kundze ir vannā. Nāciet iekšā...

Komisārs iegāja salonā. Skabūža durvis bija

vaļā, un Manuels zīda pidžamā sēdēja krēslā un klausījās radio - viņš ar nožēlu to izslēdza.

-Atkal!

Megrē tuvojās viņam, un aiz muguras putekļsūcējs atsāka dūkt - tur tīrīja salona paklājus.

- Es gan šodien gribēju parunāt ar Alīni.

- Viņa vēl pirms dažām minūtēm bija šeit.

- Es zinu. Redzēju viņu pa logu.

-Viņa mazgājas vannā... Ko jūs no viņas gribējāt?

- Patiesību sakot, es vēl nezinu...

- Paklausieties, komisāra kungs... Es vienmēr esmu bijis pret jums draudzīgi noskaņots... Kad bija iespēja, izdarīju jums arī vienu otru sīku pakalpojumu - ja par to savulaik kļūtu zināms, tad es dabūtu vēl dažas lodes vēderā - bez tām, kuras saņēmu pirms trim gadiem... Tagad jūs gribat, lai es zinātu par visām nelietībām, kuras Parīzē tiek brūvētas... Vai jūs paciestu, ja jūs visu laiku uzlūkotu ar aizdomām un pratinātu par visu ko, pat nepasakot, kas īsti noticis?

- Tā taču šobrīd notiek arī ar mani, vai ne?

- Tas ir vēl viens iemesls, lai neaptaisītu citus. Alīne jūs nupat redzēja izkāpjam no mašīnas un zvanām pie zobārsta durvīm... Tikai tāpēc, ka viņa vakar teicās bijusi labot zobus...

-Nē...

- Tad kāpēc gan? Es vairs neko nesaprotu. Jūs taču negribat teikt, ka tas ir arī jūsu zobārsts...

- Es pagaidīšu Alīni... Tad man nenāksies atkārtoties...

Megrē devās uz loga pusi un, rokas kabatās sabāzis, palūkojās ārā, īpaši uzmanīgi aplūkodams ar tillu aizklāto logu, aiz kura doktors Mc-lāns noņēmās ar savu pacienti.

Istabas iekšpusē nekas nebija redzams. Tikai ar pūlēm varēja saskatīt gaišākus plankumus, visskaidrāk - zobārsta uzsvārci, kad viņš tuvojās logam, lai paņemtu kādu instrumentu.

- Cik reizes šajā nedēļā es jau esmu te bijis, Manuel?

- Trīs reizes... Jūs aizņemat tik daudz vietas, ka es labprāt atbildētu - desmitreiz... Kad es dzīvoju Fontēna ielā, tas nebija tik būtiski... Bārā cilvēki visu laiku nāk un iet... Katram ir tiesības iedzert pa glāzītei, un daudziem klientiem gribas parunāties... Jo ļaunāk saimniekam, ja viņu visu laiku traucē... Tas ir viņa amats...

Bet te ir mūsu dzīvoklis, Alīnes un mans. Dzīvoklis taču ir svēta vieta, vai ne? Pat policija nedrīkst tur ielauzties bez ordera... Vai man nav taisnība?

Megrē neklausījās - viņš atbildēja tikai ar nenoteiktu žestu.

- Cik reizes, - viņš pavaicāja, - runājoties ar jums, es esmu stāvējis pie šī loga?

Manuels paraustīja plecus. Jautājums viņam likās idiotisks.

- Zinu tikai to, ka jūs ilgi nespējat nosēdēt uz vietas...

Savā kabinetā, tāpat kā Rišāra Lenuāra bulvārī, Megrē bija paradis paieties līdz logam un palikt tur stāvam, uzlūkojot vienalga ko - pretējās mājas logus, kokus, Sēņu vai garāmgājējus. Varbūt tā bija klaustrofobijas pazīme? It visur viņš instinktīvi meklēja saskari ar ārpasauli.

Ienāca Alīne, tērpusies kanārijdzeltenā peld-mētelī, viņas mitrajos matos vēl varēja redzēt ūdens lāsītes.

- Un ko es vakar teicu? Vai viņš ir atnesis savu pidžamu?

Taču aci pret aci ar Megrē, kurš bija drūmāks nekā parasti, viņa mitējās zoboties.

- Paklausieties, Alīn, es nenācu šurp, lai jūs garlaikotu, un dodu goda vārdu, ka šī izmeklēšana, ar kuru es šobrīd nodarbojos, neattiecas ne uz jums, ne uz Manuelu, vismaz šobrīd...

Jaunā meitene uzlūkoja komisāru - joprojām šaubīgi.

-Atbildiet vaļsirdīgi! Tā būs labāk visiem, ticiet man! Vai vakar jūs pirmoreiz bijāt tajā mājā, ielas otrā pusē?

- Protams. Zobi man sāpēja pirmoreiz mūžā...

- Es jūs nupat redzēju, atspiedušos pret palodzi un smēķējam cigareti...

- Vai tad jūs tur bijāt?

Viņa norādīja uz logu ar tilla aizkariem.

- Tajā pašā krēslā, kur sēdējāt jūs. Domājams, ka jūs bieži tā atspiežaties pret palodzi?

- Tāpat kā visi... Vajag taču paelpot svaigu gaisu...

- Un jūs nepazīstat nevienu no tās savrupmājas iemītniekiem?

- Vai tad viņi ir vairāki? Es domāju...

- Jūs domājāt - ko?

- Ka tur ir tikai doktors, Karola un asistente.

- Vai Karola ir kalpotāja?

- Kalpotāja, virēja, istabene, durvju sardze, viss, ko vēlaties... Viņa vienīgā tur to būdu kārtībā... Es reizēm viņu satieku pie kvartāla bodniekiem - iepērkoties... Akcenta dēļ es vaicāju viņai, vai viņa ir spāniete, un viņa atteica, ka jā... Viņa nav runīga, bet mēs tomēr tagad sasveicināmies...

- Un asistente?

- Mota jaunkundze...

- Vai Karola jums pateica, kā viņu sauc?

- Jā. Viņa pa naktīm neguļ tajā mājā. Pusdienlaikā viņa dodas ēst uz mazu restorāniņu ielas galā un atgriežas darbā ap diviem. Vakarā notiek, kā kuro reizi... Gadās, ka viņa paliek līdz septiņiem vai pat astoņiem...

- Vai jūs nezināt, kur viņa dzīvo?

- Nekad neesmu iedomājusies par to apjautāties. Tuvumā viņa ir vēl atbaidošāka nekā no attāluma.

- Vai viņa aizpildīja jūsu kartīti?

- Gluži kā izsniedzot pasi.

- Vai viņa jums uzdeva nesmalkjūtīgus jautājumus?

- Jautāja, kas man iedevis doktora adresi. Es atbildēju, ka dzīvoju pāri pretī. Ak, jā, viņa man uzdeva dīvainu jautājumu: “Kurā stāvā?”

- Vai tas bija viss?

Alīne apdomāja.

- Apmēram... Es nevaru iedomāties... Ja nu vienīgi... Es stāvēju viņas priekšā... Viņa mani nopētīja no galvas līdz kājām ar savām mazajām, ļaunajām ačelēm...

“Vai jums nekas vairāk nekaiš?” viņa man pavaicāja. Es atteicu, ka nē, un viņa neuzstāja. Ejot pie zobārsta, taču nav vajadzīga izziņa par saņemtajām potēm, vai ne?

Manuels pietiekami labi pazina Megrē, lai saprastu, ka komisārs tuvojas nojausmai par patiesību, kura vēl nedevās rokā. Tā bija manāma visur - pa labi, pa kreisi, visapkārt... Viņš pasniedza Alīnei Nikolas Prijē fotogrāfiju.

- Vai jūs nekad neesat viņu redzējusi Fontēna ielā?

- Vai šī ir tā jaunkundze, par kuru jūs vakar stāstījāt?

Megrē pamāja ar galvu.

- Fontēna ielā - nē... Bet esmu viņu redzējusi šajā ielā - ietves otrā pusē...

- Vai viņa nāca pie zobārsta?

- Tieši tā! Tikai tas nekad nenotika konsultāciju laikā...

- Vēlu vakarā?

- Ne pārāk vēlu... Deviņos, pusdesmitos...

- Vai kabinets bija apgaismots?

-Tajās dienās nē...

- Vai jūs gribat teikt, ka citus vakarus tas bija apgaismots?

-Jā, diezgan bieži...

- Vai jūs varat redzēt cauri tilla aizkariem?

- Nē. Tur aizvelk žalūzijas. Tomēr gaisma spīd tām cauri...

- Ja es pareizi saprotu, Nikola Prijē nenāca pie doktora kā paciente...

To viņš jau bija varējis iedomāties kopš vakarvakara.

- Ārsts taču pieņem ari citus cilvēkus - ārpus konsultāciju laika...Vīriešus? Sievietes?

Alīne iepleta acis.

- Palūk! Jūs man liekat domāt... Es šad tad redzu ari pa dienu ejam tur iekšā vīriešus, tomēr retāk nekā sievietes...

- Jaunus?

- Ir gan jauni, gan ne tik jauni... Ziniet, es neesmu durvju sardze un nepētu ļautiņus, kuri iet iekšā un ārā... Tomēr es diezgan bieži lūkojos pa logu...

- Man pat ir gadījies viņai to pārmest, - Manuels noburkšķēja. - Es jau sāku domāt, vai tur kaut kas neslēpjas un vai viņa nav sākusi garlaikoties kopā ar mani...

- Paklausies, tu gan esi dumjš!

- Dumjš vai ne dumjš, es taču zinu savu vecumu, un vēl nolādētās kājas neklausa - jauniem es netieku līdzi...

-Jaunie, kā tu saki, netiek tev ne tuvu...

Aizrādījums bija caurredzams, un Manuela smaids atklāja viņa lepnumu par savām spējām -viņi šobrīd tiešām izskatījās viens otrā iemīlējušies.

- Un vakaros ari nāk vīrieši?

- Kas jums prātā?

- Vēl nekā noteikta nav. Es taustos...

- Man liekas, ka jūs taustāties tādos dīvainos stūros...

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Par tām sievietēm vakaros... Jūs droši vien domājat, ka viņas nenāk vis labot zobus, ko? Vai ari - ka viņš pieņem tās savā kabinetā, bet ne jau tāpēc, lai spēlētu divkupru kamieli... Mājā noteikti ir ērtāki stūrīši tādām rotaļām, un doktoram nav greizsirdīgas sievas, kas rīkotu scēnas... Vai jūs nojaušat, ka viņām varētu būt vēl kaut kas cits ārstējams, ne tikai zobi?

- Vai jūs esat bijusi stāvokli?

Viņa uzlūkoja Manuelu, kas paraustīja plecus.

- Kā visas, velna būšana!

- Bet bērnu jums nav?

- Nerunājiet! Pasaule nav pareizi iekārtota... Tad, kad tos nevēlas, vēders piebriest, tikai uzlūkojot vīrieti vien... Bet, kad gribētos bērniņu mājās kā tagad... Vai ne, papucīt?... Tad nekā! Neko darīt...

- Vai jums palīdzēja kāds ārsts?

-Tajos laikos es nebūtu varējusi ārstam samaksāt. Tic, kuri tādas lietas dara, prasa traku naudu, riska dēļ. Tāpēc es devos pie Pipī kundzes...

- Vai tā ir kāda vecmāte?

-Nesakiet man, ka jūs nezināt... Tādas Mon-martrā ir vismaz desmit - allaž gatavas par ne pārāk lielu samaksu palīdzēt jaunulēm, kas iekūlušās ķezā...

Viņas redzokļi vērās tukšumā; viņai kaut kas atausa atmiņā.

- Paskat tik! Ja jums izrādīsies taisnība, tad es saprotu, kāpēc tā vecā vārna noskatīja mani no galvas līdz kājām, it kā izpētīdama manu anatomiju... Tas izskaidro arī viņas jautājumu, vai man bez zobu sāpēm nav arī kādas citas kaites...

- Un pats zobārsts - vai viņš jums neko aizdomīgu neteica?

- Viņš gandrīz nemaz neatvēra muti. Tuvumā varētu domāt, ka viņam acis izsprāgs no rudās galvas... Atveriet muti... Izskalojiet... izspļaujiet... Atveriet...

- Vai jums vēl pie viņa jāiet?

- Rit no rīta... Viņš ielika man zobā zāles, no kurām mutē ir nelāga garša, pat cigarete vairs negaršo...

- Ja es jums palūgtu...

Taču Manuels iejaucās.

- To gan nē, komisāra kungs... Mēs jums izduram mazus pakalpojumus, lai iet... Un tomēr tas jums netraucē reizēm sakurt man pirti... Nemaz neprotestējiet... Es zinu to, ko es zinu... Bet šitā būšana ir tāda pati kā Alīnes zāles: tā nelabi ož!... Man arī te ir savs vārds sakāms, un es saku: nē!... Es viņai aizliedzu pat kāju spert tajā mājā... Zāles vai ne zāles, viņai nāksies uzmeklēt citu zobārstu...

7. nodaļa

л

Pulksten pusdivpadsmitos Megrē iegāja savā kabinetā un nometa cepuri uz krēsla. Viņam nepietika laika izvēlēties jaunu pīpi, kad jau klauvēja pie durvīm, un ienāca vecais Zozefs.

- Jūs lūdz pie sevis šefa kungs, komisār... Viņš mani sūta šurp jau trešo reizi...

Patiesi, skumīgais Barnakls ar jūtīgajām kājām nebija visvecākais darbinieks šajā mājā - tas bija sargs ar sudraboto ķēdi ap kaklu, kura āda no sēdēšanas tumšajā kambarī, kur neiespīdēja dienas gaisma, bija ziloņkaula tonī.

Komisārs viņam sekoja, jau otrreiz šajā rītā ieiedams šefa kabinetā, kura slieksni bija pārkāpis jau simttūkstošiem reižu.

-Sēdieties, Megrē...

Šefs viņam norādīja krēslu, kas atradās uz saules un ēnas robežas. Telpā bija trīs logi, pa tiem ieplūda visi ielas trokšņi, un šefs, it kā vēlēdamies, lai tikšanās liktos konfidenciālāka, piecēlās tos aizvērt.

Viņš likās ļoti satraucies. Šefu sauca Rolāns Blitē. Viņš kopš iecelšanas šajā amatā diezko labi vis nejutās, jo dažus dienestus vēl vadīja tādi veterāni - kā Megrē.

Viņš bija spiests runāt tāpat kā parasti - biedriskajā tonī, kā to dēvēja kriminālpolicijā, - to bija grūti raksturot - paīgni, familiāri, bez liekām laipnībām, tieši un vaļsirdīgi - kā jau uzticoties sarunbiedram.

Viņš bija iecelts nesen, vadīja šo iestādījumu bez kādiem diplomiem, taču bija redzējis jau pietiekami daudz. Viņu nekas nespēja pārsteigt. Un nekas nespēja saniknot.

Te bija redzēti sēžam visnelabojamākie noziedznieki, un bieži vien viņi raudāja. Bija piedzīvots arī, ka vīri riskēja ar dzīvību, lai noķertu kādu nelieti, kuru tiesa pēc tam attaisnoja, palaida brīvībā, - un viņš varēja visu sākt no sākuma.

- Šorīt es pēc jums vaicāju trīs reizes, Meg-rē...

- To man nupat pateica.

- Jūs nebijāt savā kabinetā...

Šefs nezināja, kur skatīties, un viņa roka drebēja, aizdedzot cigareti.

- Es domāju, ka jūsu vīri galvenokārt nodarbojas ar dārglietu zagļiem un viņu pēdējo ķēriena vietu Viktora Igo avēnijā...

-Tā ir...

-Irjau pusdivpadsmit...

Viņam mugurā bija veste, un vestes kabatā plakans pulkstenis ar ķēdi...

- Atļaujiet vaicāt - kur jūs bijāt visu rītu?

Tas bija vēl ļaunāk nekā pie prefekta. Vispirms jau - tas notika Orfēvras krastmalā, nevis sazin kur - kabinetā, kurš Megrē neko neizteica. Šajā kabinetā viņš bija nācis vienā kreklā, lai papļāpātu ar šefiem, kuri bija viņa agrākie kolēģi un draugi.

Blitē bez tam slikti spēlēja savu lomu.

- Biju pie zobārsta...

- Cerams, ka jūs to uzmeklējāt savā kvartālā?

- Vai man jums jāatskaitās, šefa kungs? Līdz šim laikam - līdz vakardienai - es nodarbojos ar nopratināšanām, bet pats tādām netiku pakļauts. Nezināju, ka mums jāpaziņo pat sava zobārsta uzvārds un adrese, sava ārsta, varbūt ari drēbnieka koordinātes...

-Es jūs saprotu...

- Patiesi? - to viņš pavaicāja visai ironiski.

- Es mēģinu iedomāties sevi jūsu vietā, ticiet man... Un man ir ļoti sāpīgi šobrīd atrasties manā... Es tikai pildu pavēles, kuras nākušas no augšas... Ko jūs teiksiet, ja es palūgšu atskaiti par visu, ko jūs darījāt kopš vakardienas pēcpusdienas - stundu pēc stundas?

-Es jums iesniegšu atlūgumu...

- Mēģiniet saprast manu stāvokli... Jūs nevarat iedomāties, kādu troksni sacēlusi prese ap šim dārglietu zādzībām, kuras jau divus mēnešus neizbēgami atkārtojas...

- Vairāk nekā puse no tām notikušas Kotdazī-rā un Dovilā, tātad ārpus mūsu jurisdikcijas...

- Tā pati banda!... Visādā ziņā ar tādām pašām metodēm... Pēdējā zādzība notika vakar no rīta... Vai jūs, kā parasti, devāties uz notikuma vietu?

-Nē.

- Vai izlasījāt savu inspektoru atskaites?

- Vai esat uz pēdām?

- Es eju pa šīm pēdām jau kopš tā brīža, kad zādzības atsākās...

- Bez rezultāta?

- Tiešām gan, man vēl nav neviena pierādījuma... Es gaidu kādu neuzmanību, kādu kļūdīšanos, mazu un it kā nenozīmīgu laktu, kas man ļautu rīkoties...

- Šorīt jūs negājāt pie sava zobārsta, bet patiesi devāties pie kāda zobārsta Akāciju ielā, lai gan jūsu zobi ir pilnīgi veseli... Vai jūs turat šo zobārstu aizdomās par to, ka viņš kaut kādā veidā saistīts ar dārglietu zādzībām...?

-Nē...

- Pēc tam jūs apmeklējāt māju ielas otrā pusē...

- Tur dzīvo viens no maniem ziņotājiem...

- Vai jūs viņam kaut ko teicat par dārglietu zādzībām?

-Nē.

- Uzklausiet mani uzmanīgi, Megrč! Jūs taču zināt, ka tad, kad es atnācu šurp, es biju vislielākajā sajūsmā pārjums kā par cilvēku un policistu... Nekas nav mainījies... Un šodien esmu nokļuvis tādā stāvoklī, to es jums jau teicu - kad man jāspēlē loma, kura man nepavisam nepatīk...

Vakar jūs izsauca pie policijas prefekta... Viņš ar jums runāja par kādu lietu, kura uz mani neattiecas, par kuru es neko nezinu un negribu zināt - tikai pašu galveno... Kad jūs gājāt no turienes projām, viņš jūs uzstājīgi lūdza ar šo lietu nenodarboties nekādā veidā un neteikt par to nevienam, pat saviem kolēģiem un inspektoriem... Vai tā ir?

-Tas ir tiesa...

Šefs ielūkojās papīra lapā, kura atradās viņam priekšā.

- Taču vakar pēc šīs tikšanās jūs nosēdējāt, ieslēdzies savā kabinetā, apmēram līdz pulksten trijiem. Pēc tam devāties uz mazu kafejnīcu Sēnas ielā - tā saucas “Pie Dezirē”. Pēc tam jūs apmeklējāt kādu viesnīcu Skolas ielā, kur kādu brītiņu runājāties ar īpašnieci. Vai abas šīs vietas ir saistītas ar to lietu, ar kuru jums aizliedza nodarboties?

- Jā. .

- Pēc tam jus kopa ar inspektoru Zanvjē devāties uz Akāciju ielu, kur pavadījāt diezgan ilgu laiku pie aizdomīga subjekta, kuru sauc Manuels Palmarī, - jums ir gadījies izmantot viņu par ziņotāju.

- Jādomā, ka man sekoja ļaudis, kurus avīžnieki dēvē par “paralēlpoliciju”, šefa kungs?

Viņš neteica vienkārši “šef” kā parasti. Megrē bija pārņēmis riebums. Turklāt vēl saule spīdēja viņam tieši sejā, un seju klāja sviedri.

Rolāns Blitē izlikās nedzirdējis.

- Atgriezies krastmalā, jūs ieaicinājāt savā kabinetā veco inspektoru Barnaklu, kuram uzdevāt kādu uzdevumu... Viņam vajadzēja nofotografēt kādu personu, tai nezinot, - to personu, ar kuru policijas prefekts...

- ...man aizliedza nodarboties...

- Mazliet vēlāk jūs iegriezāties bārā Mesjē Prinča ielā, kur uzturējāties kopā ar galveno inspektoru Likā un Sorbonnas durvju sargu. Vai runa bija par nozagtajām dārglietām?

-Nē.

- Pārjauno meiteni, par kuru jau bija runa?

-Jā.

- Vai tas bija gadījums, ka jūs aizvedāt Megrē kundzi vakariņās uz kādu restorānu Grandarmē avēnijā?

-Nē.

- Un tur iztaujājāt kādu Landrī par to, kā iestāties klubā, pieprasot ari kluba biedru reģistru?

- Tas viss ir taisnība, šefa kungs! Atzīstos, man neienāca prātā pārbaudīt, vai man neseko... Līdz šim taču es atrados barjeras otrā pusē...

- Ja tas jūs interesē, es varu apliecināt, ka man šajā sekošanā nebija nekādas lomas, es tikai šorīt uzzināju to mazumiņu, kas man par šo lietu zināms... Kā rādās, tai vīri augstās vietās piešķir lielu nozīmi... Es esmu tikai ierēdnis... Man jāveic līdz galam man uzticētais uzdevums...

- Vai jūs vēlaties rakstisku pārskatu?

- Nepadariet manu uzdevumu vēl grūtāku, Megrē... Es ar to nelepojos, ticiet man...

-Tam es labprāt ticu...

- Tik un tā - pēdējo divdesmit četru stundu laikā jūs vismaz trīs savus inspektorus nodarbinājāt tādu pienākumu pildīšanai, kurus varētu uzskatīt par jūsu personīgo iniciatīvu... Es nedomāju, ka pret viņiem tiks pielietotas kādas sankcijas, jo viņi par jūsu sarunu ar prefektu neko nezina... Man atliek vienīgi...

Arī šefam bija karsti, un viņš slaucīja seju.

- Man atliek vienīgi pateikt jums, kāds lēmums pieņemts... Jums vajadzīga atpūta... Jūs pēdējā laikā esat tik daudz strādājis un nemaz neesat atpūties... Palūdziet atvaļinājumu slimības dēļ - līdz tam laikam, kad būs beigusies administratīvā izmeklēšana jūsu lietā...

Viņš tikai ar lielām pūlēm tika līdz beigām. Un neuzdrīkstējās vairs uzlūkot pretī sēdošo komisāru. Viņš jutās apkaunējies - kā redzot dzīvnieku, kuru bijis domāts nokaut, taču izdevies tikai ievainot.

- Visticamāk, ka tas ilgs tikai dažas dienas. Pēc reglamenta jums būs arī iespēja aizstāvēties... Es zinu, ka jūs jau iesniedzāt savu versiju par notikumu gaitu...

Megrē smagi piecēlās.

- Es jums pateicos, šefa kungs.

Pēc tam, ļoti pārsteidzot šefu, viņš devās pie tuvākā loga.

- Jādomā, ka tagad tos atkal varētu atvērt?

Komisārs citu pēc cita atvēra logus, nesteidzīgi

ieelpodams karsto āra gaisu un nolūkodamies, kā gājēji kustējās vecajā, labajā Parīzes ainavā.

- Jūsu atvaļinājums sāksies tūlīt pat, vai ne?

Megrē pamāja ar galvu un izgāja. Šefs nesniedza viņam roku, taču savējo turēja, pastiepis mazliet uz priekšu, lai pagūtu satvert komisāra roku, ja viņš pastieptu savējo.

Megrē to nedarīja. Viņš arī neatslīga krēslā pie rakstāmgalda, kā tas notika vakar, bet tūlīt devās uz inspektoru istabu.

-Likā!... Žanvjē!...

Barnaklu viņš neredzēja.

- Ienāciet, mani bērni... Jums kādu laiku nāksies strādāt bez manis...

Žanvjē nobālēja, tā sakodis žokļus, ka nevarēja pateikt neviena vārda - jo viņš bija sapratis.

-Esmu noguris, varbūt pat slims...Administrācija kā gādīga māte ir uzņēmusies rūpes par manu veselību un atļāva man atpūsties...

Megrē soļoja šurpu turpu, lai neļautu saviem tuvākajiem līdzstrādniekiem ievērot, ka viņam bija miklas acis.

-Turpiniet izmeklēt dārglietu zādzības... Jūs gan viens, gan otrs zināt, ko es domāju... Un zināt arī to, ka es esmu stūrgalvīgs...

Komisārs ielika nodzisušo pīpi lielajā stikla pelnutraukā un piebāza otru.

- Augstie kungi zina visas jūsu gaitas - kopš vakardienas... Protams, zina ari manējās... Vajadzēs paziņot arī Bamaklam, tiklīdz viņš parādīsies... Iespējams, ka jums abiem sekos tāpat, kā sekoja man, - un droši vien man turpinās sekot... Man neko nedos tas, ja pret jums tiktu vērstas kādas sankcijas... Tāpēc aizmirstiet to, ko zināt par šo lietu...

Komisārs viņiem uzsmaidīja.

-Tā!... Es esmu beidzis... Tas man bija vieglāk pārciešams nekā nupat mūsu šefam...

Megrē devās pie krēsla, uz kura bija atstājis savu cepuri.

- Palieciet sveiki, mani bērni...

Žanvjē pirmais atguva valodu.

- Ziniet, šef...

- Jā?

- Es biju “Zelta Naglā”... Paradīju viņas fotogrāfiju.. . Tur viņu neviens nepazīst...

- Tam vairs nav nozīmes...

- Jūs padodaties?

Komisārs uzlūkoja viņus abus pēc kārtas.

- Vai jūs tik slikti mani pazīstat?

- Vai jūs gribat teikt, ka turpināsiet - viens pats, bez palīgiem, ar sekotājiem uz papēžiem?

- Es centīšos...

Tagad viņi abi pasmaidīja, vairs nezinādami, ko darīt un ko teikt.

- Uz priekšu... Nekādu sentimentu... Uz drīzu redzēšanos...

Komisārs ātri paspieda abiem rokas, devās uz durvīm un pēc mirkļa jau kāpa lejā pa lielajām kriminālpolicijas kāpnēm.

Ejot cauri velvei, viņu sveicināja divi sargi, un Megrē atbildēja sveicienam gandrīz vai ironiski. Tik jocīgi bija pēkšņi skatīt pasauli gluži citādām acīm - brīva cilvēka acīm.

Viņam nebija, ko darīt, - viņš tikpat labi varēja griezties pa labi, kā pa kreisi.

Varbūt tas bija kāds no makšķerniekiem ūdensmalā, kas satīs makšķeri, lai sekotu viņam. Vai varbūt taksometra šoferis pelēkajā auto, kas stāvēja simt metru attālumā.

Megrē uz labu laimi pagriezās pa labi. Nekas nelikās savādāk, kā bijis visās citās dienās, kad viņš iegāja Dofina alusbārā, kur saimnieks kā parasti nāca paspiest viņam roku.

- Vai iet labi, komisār?

- Un kā vēl!

- Ko jūs ņemsiet?

- Pašlaik domāju...

Viņš gribēja kādu īpašu dzērienu, nevis parastu aperitīvu. Komisāram nāca prātā laiks, kad viņš tikko sāka strādāt Parīzē. Tolaik bija parādījies jauns dzēriens, kas gadu vai divus bija viņa iecienītākais aperitīvs.

- Vai jums vēl ir mandarīnu kiraso?

- Jā, protams! To prasa reti, un jaunie nemaz nezina, kas tas tāds, tomēr mums plauktā allaž glabājas kāda pudele... Vai pasniegt ar citronu?

Megrē izdzēra divas glāzes, taču garša viņam nelikās tik laba kā senāk. Pēc tam viņš lēnām devās uz Šatlē gaidīt savu autobusu. Viņš vairs nesteidzās.

*

- Vai esi noskumis?- noprasīja Megrē kundze, klādama galdu, jo viņa jutās pārsteigta, redzot vīru atgriežamies mājās tik agri.

- Nē. Belziens bija pamatīgs, it sevišķi tobrīd, vēl sāpīgāks nekā pie prefekta - es pat nezinu, kāpēc - droši vien tāpēc, ka tas notika pie mums... Bet tagad man rokas ir brīvas, un tas jau ir atvieglojums...

- Vai tev nav bail?

- Es riskēju tikai piedzīvot administratīvas sankcijas, sliktākajā gadījumā mani priekšlaikus sūtīs pensijā...

- Es nerunāju par to... Tie ļautiņi, kurus tu gribi atmaskot...

- Viņi vairs nevar neko uzsākt pret mani, neatklājot sevi... Šefs šorīt pateica mazliet par daudz... Viņš man teica:

“Jūsu zobi ir pilnīgi veseli...”

Ja tas nebūtu pateikts, tad varētu domāt, ka viņš saņēmis šo informāciju no cilvēkiem, kuriem bija uzdots man sekot. Taču viņi nevarēja redzēt, kas man mutē... Pat Adžupā, mūsu zobārsts, nevarētu apgalvot, ka šorīt man bijuši veseli zobi, jo nav mani apskatījis vairāk nekā gadu...

Tas nozīmē, ka doktors Melāns pēc manas aiziešanas ir zvanījis Nikolai Prijē___Un viņa at

kal sūdzējusies savam tēvocim... Tāds pats cirks kā vakarrīt: iekšlietu ministrs, policijas prefekts un visbeidzot arī kriminālpolicijas šefs... Ja uz to visu paskatās no malas, tad tas ir pat uzjautrinoši...

- Ar ko tu aizpildīsi dienas?

-Turpināšu izmeklēšanu!

- Viens pats?

-Cilvēks nekad nav pilnīgi viens... Palūk!... Sākumam es piezvanīšu vecajam, labajam Par-donam... Viņam jau būtu jābūt atpakaļ no mājas vizītēm...

Mazliet vēlāk doktors Pardons sacīja klausulē:

- Es tiešām tikai nupat atgriezos un apsēdos pie galda...

- Sakiet, Pardon, vai drīkstu atkal reiz izteikt jums kādu lūgumu?

Patiesi, viņam jau vairākas reizes bija gadījies zvanīt Pardonam, lai noskaidrotu kaut ko par medicīnu vai dabūtu kādas ziņas par doktora amat brāļiem.

Ārstiem, pat nepazīstot citam citu personīgi, savā starpā bija viegli ievākt ziņas. Kopā mācījušies, viņi allaž atrada kādu paziņu, kas pazina tā-duntādu - profesoru, studiju biedru, kādas slimnīcas internu.

Šī vide bija samērā noslēgta, turklāt vēl ārsti rīkoja kongresus.

- Šajā reizē runa ir par zobārstu - precīzāk sakot, kā vēstī misiņa plāksnīte pie durvīm, -stomatologu...

- Es personīgi viņus diez cik labi nepazīstu...

- Runa ir par kādu Fransuā Melānu, trīsdesmit astoņus gadus vecu, kas dzīvo Akāciju ielā savrupmājā, kur viņam ir arī kabinets...

Klausulē iestājās klusums.

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Nē... Es rēķinu... Tas vecuma jautājums... Trīsdesmit astoņi gadi - tā jau ir cita paaudze... Nāksies pameklēt kādu no profesoriem, kas viņu pazīst...

- Vai to varētu izdarīt ātri?

- Ja paveiksies! Jāpiezvana šur tur pa telefonu. Varu trāpīt uz īsto uzreiz, tas var būt pirmais, kam piezvanīšu, - vai arī pēdējais. Man būtu arī jāpalūkojas rokasgrāmatās... Vai tas ir svarīgi?

- Ļoti! Man personīgi... Vai jums šovakar ir kas padomā?

Megrē dzirdēja doktoru vaicājam sievai:

- Vai tev šovakar ir kas paredzēts?

Viņš dzirdēja ari fonā doktora sievu atbildam:

- Tu vakar solīji aiziet ar mani uz kino...

- Nē, nekādu īpašu plānu nav, - Pardons sacīja klausulē.

- Un kino?

- Vai jūs dzirdējāt?... Es negribu iet uz kino...

- Vai jūs abi ēdīsiet vakariņas mājās?... Varbūt visi trīs - ja meita vēl ir pie jums...

- Nē, viņa ir devusies atpakaļ pie vīra...

- Tātad - šovakar?

- Šovakar... Ja man būs kas paziņojams ātrāk, tad - zvanīt jums uz kabinetu?

- Man vairs nav kabineta...

- Ko?... Vai jūs runājat nopietni?

- Pieņemsim, ka līdz jaunam rīkojumam esmu kļuvis parasts pilsonis, bez kādām privilēģijām vai īpašas atbildības...

Šī pēcpusdiena līdzinājās svētdienas pēcpusdienai - starpība bija tikai tāda, ka Parīze ap viņu dzīvoja savu darbdienas dzīvi - ar parastajiem trokšņiem, smaržām, apgaismojumu - tas viss nebija svētdienigs.

Pēc maltītes Megrē aizsnaudās savā krēslā, pats, nemaz nepamanīdams, un pēcāk, atvēris acis, izbrīnījās par to, ka pulkstenis jau bija pusčetri.

- Es tiešām aizmigu... - viņš konstatēja miegainā balsi.

- Tu pat krāci. Vai vēlies tasi kafijas?

- Labprāt!

Viņam vajadzēja sakārtot domas, taču viņš negribēja īpaši domāt par šo lietu, ļaujot domām iet pašām savu ceļu.

Ko viņš varēja pasākt? Gandrīz neko. Nebija šaubu par to, ka Rišāra Lenuāra bulvāri kāds uzmanīja, gatavs sekot viņam visur, kurp viņš dotos.

Nevarēja būt ne runas par to, lai dotos uz Kursela bulvāri, vēl jo mazāk jēgas būtu gaidīt Nikolu Prijē pie universitātes. Viņa varētu saukt palīgā, un tad komisārs nonāktu pavisam smieklīgā stāvoklī.

Vai viņam vēl ļautu zvanīt pie doktora Melāna durvīm? Tas nelikās ticami. Viņš pat nevarēja būt pārliecināts, ka viņam ļautu uzkāpt Manuela dzīvoklī. Arī viņam piezvanīt nebija iespējams, jo komisārs pats bija pavēlējis pieslēgt “Zelta Naglas” īpašnieka telefonu pie noklausīšanās ierīces.

- Es pieliku cukuru... Uzmanīgi, tā ir karsta...

Viņa uzlūkoja vīru ar bažīgu skatienu, un Megrē viņai vēlīgi uzsmaidīja.

- Neuztraucies, Megrē kundze... Tavs vecais vīra kungs šo belzienu izturēs...

Šis bija viens no tiem rotaļīgajiem brīžiem, kad viņš sauca sievu par Megrē kundzi, un viņa jutās pārsteigta par to.

-Tu izskaties nomierinājies?

- Es tāds arī esmu!

- Tevi redzot, nevarētu ticēt, ka tev ir problēmas...

- Tāpēc, ka tās liktenīgā kārtā atrisināsies...

- Vai tu kur iesi?

- Mazliet pastaigāšos...

- Vai esi pārliecināts, ka tev neuzglūn kādas briesmas?

- Kāds autobuss vai mašīna - kā visiem...

Tomēr varēja manīt kādas slēptas emocijas.

Viņš maziem malciņiem dzēra savu kafiju.

- Vai tu jau iepirkies vakariņām?

- Es piezvanīju... Viss ir atlikts malā... Vai gribi zināt, ko ēdīsim?

-Labāk jau, lai būtu pārsteigums...

Viņš vēl nebija pagājis simt metrus uz priekšu pa ietvi, kad jau atklāja sekotājus. Viņi bija divi, un tad, kad Megrē atskatījās, pēkšņi sāka plātīties rokām un vervelēt, it ka būtu aizrāvušies strīdā.

Megrē viņus nepazina. Viņi acīmredzot bija no kādas tieši iekšlietu ministram pakļautas struktūras.

Tā viņš aizgāja līdz Bastīlijas laukumam, vienbrīd iedomājās, ka derētu atbrīvoties no šiem abiem - prieka pēc, lai iznestu viņus cauri, taču beigu beigās atteicās no šīs domas un paraustīja plecus.

Viņš apmēram stundu palika sēžam kādā terasē - kā rantjē, lasīdams vakara avīzes, kuras bija nopircis kioskā.

Komisārs atgriezās mājās, soļodams pa Bo-maršē bulvāri un Šmenvēra ielu. Tā kā viņam vēl bija diezgan daudz brīva laika, komisārs nomazgājās dušā un saveda sevi kārtībā.

Pardons nebija zvanīji^ Doktors ar sievu ieradās tikai astoņos, un visi tūlīt sēdās pie galda, jo kā uzkodu pasniedza suflē, bet pēc tam - gaili vīnā.

- Tas aizņēma zināmu laiku - kamēr palaimējās atrast kādu, kas to jūsu zobārstu labi pazīst... Es jums tūlīt par viņu pastāstīšu...

- Vai atceraties, ko runājām pēdējā mūsu tikšanās reizē, kad vakariņojām pie jums?... Par ļaunprātīgo noziedznieku... Ļaunumu ļaunuma dēļ... Es jums atbildēju, ka man nav iemesla tam ticēt... Šovakar es vaicāju sev, vai tikai neesmu kļūdījies...

Viņš negribēja pie galda par to vairāk runāt. Kafiju pasniedza salonā, un abi vīrieši ienesa savas tases mazajā kabinetā, kuru Megrē bija sev iekārtojis.

- Vai atļausiet, kundzes?

-Jūs gribēsiet plūmju vai aveņu liķieri?

Pardons atbildēja viņu abu vietā:

- Ne vienu, ne otru...

Logs bija vaļā, un jau sāka tumst, viss likās tapai kā viņu pēdējā tikšanās reizē, vienīgā starpība - ka ārā bija mierīgi, debess - skaidra, no negaisa nebija ne miņas.

- Man tikai ar piekto vai sesto telefonzvanu izdevās uzvedināt kādu kolēģi uz domām par vienu cilvēku, kuru es reiz diezgan labi pazinu, un vēl labāk pazinu viņa māsu. Man pat šķiet, ka astoņpadsmit gadu vecumā jutu kārdinājumu viņu apprecēt...

Biju viņus abus pilnīgi pazaudējis no redzesloka - gan vienu, gan otru... Izrādās, ka šis Viv-jē dzīvo pavisam netālu no manis, Voltēra bulvārī... Starp divām vizītēm es paguvu ieskriet pie viņa... Viņš ir stomatoloģijas profesors, un viņš ļoti labi pazīst Melānu, kuru dēvē par jauno Me-lānu - tas esot bijis viņa students...

Pardons nopētīja Megrē ar ilgu skatienu un tikai tad vaicāja:

- Vai jūs par viņu ļoti interesējaties?... Vai runa ir par krimināllietu?

Komisārs viņam lēni atbildēja:

- Vai nu es kļūdos un tādā gadījumā pēc nedēļas došos pensijā un braukšu uz Mengu pie Luāras - vai arī man ir taisnība, un tad tas ir viens no pārsteidzošākajiem gadījumiem visas manas karjeras laikā...

- Vai Melāns ir šīs intrigas centrā?

-Jā...

-Cik jocīgi...

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka ir zināma līdzība starp to, ko sakāt jūs, un to, ko teica Vivjē. Vai jūs bijāt pie šī Melāna?

- Šorīt - aizbildinājos ar zobu sāpēm.

- Viņš ir gara auguma, sarkanmatains, ļoti tuvredzīgs, ar zilām acīm un garām rokām?

- Es neievēroju viņa roku garumu.

- Ko viņš jums teica?

- Ka man esot veseli zobi.

- Vispirms jums jāzina, ka viņš nāk no ļoti pieticīgas, ļoti nabadzīgas ģimenes. Viņa tēvs bija avīžu pārdevējs kādā ciematiņā Sommā... Viņu ģimene tur bija gandrīz vai visnabadzīgākā un tad, kad netirgojās, tēvs katru sestdienu piedzērās... Viņam bija pieci bērni. Fransuā Mclā-nam vēl jābūt vienai māsai, kas ir divus trīs gadus vecāka par viņu... To visu Vivjē par savu skolnieku uzzinājis tikai pēc laba laika...

Divus gadus viņš gandrīz neko par Melānu nav zinājis. Melāns nav tas cilvēks, kas kādam uzticētos. Viņam nav draugu. Nav zināms, ka viņam būtu kādas attiecības ar sievietēm...

Fakultātē nezināja, ka viņš naktīs strādā, lai samaksātu par mācībām, un Vivjē brīnās, kā viņam ir izdevies studijas pabeigt. Mēģināšu jums nocitēt vārdu pa vārdam šo to no viņa teiktā:

“Spējīgs zēns, ar ļoti gudru galvu, noslēgta rakstura, pārdzīvojis grūtu bērnību...”

Megrč klausījās, izskatīdamies tā, it kā katru vārdu novietotu vajadzīgajā vietā savās smadzenēs.

- Vivjē beigu beigās pieņēmis viņu par asistentu - ne tikai tāpēc, lai izdarītu viņam pakalpojumu, bet arī tāpēc, ka tas bija labākais students...

“Sākumā es nomocījos,” viņš man atzinās. “Ir tik grūti strādāt ar asistentu, kurš nepasaka neviena vārda, kas neattiecas uz darbu, un par kura personīgo dzīvi nav zināms itin nekas... Vienvakar es ielūdzu viņu pie sevis, un man nācās uzstāt, lai viņš atnāktu... Pēc pusdienām ievedu viņu savā kabinetā un pūlējos izrunāties... Mēs bijām dzēruši vīnu... Es pasniedzu arī konjaku... Viņš tam pieskārās visai negribīgi... Mazpamazām tomēr viņš atdzīvojās, un es uzzināju par viņa pagātnes likstām...”

Pardons aizdedza cigāru un vēlreiz nopētīja Megrē.

-Vai tas joprojām saskan ar jūsu personāžu?

- Man gribētos ātrāk uzzināt turpinājumu...

- Tas ir vienkāršs un reizē dramatisks... Fakultātē pārējie studenti Melānu bija iesaukuši par Blusudupsi... Runāja, ka viņam esot bijusi nosliece uz homoseksuālismu...

Notikums, kuru viņš uzticējis Vivjē, izskaidro viņa izturēšanos. Vācu okupācijas laikā viņam, ja nemaldos, bija četrpadsmit gadu... Viņa ģimene bija pārāk nabadzīga, lai aizbēgtu, kā aizbēga daudzi citi...

Vienvakar Melāns ar māsu gāja pa dzelzceļ-malu, kad parādījās divi motociklisti... Tie bija pirmie vācu zaldāti, kurus viņiem gadījās ieraudzīt... Braucēji apstājās, lai bērniem pajautātu, kā atrast to vai citu ciematu... Tad viņi aprunājušies savā starpā un smējušies...

Pēc tam likuši jaunajai meitenei gulties uz uzbēruma un, kad viņa nav klausījusi, nostiepuši viņu gar zemi ar spēku... Abi viņu izvarojuši un tikai tad braukuši projām, smiedami par zēnu, kas nav ne pakustējies...

Tāda seksuālā akta atklāsme tamlīdzīgos apstākļos jūtīgam bērnam tiešām var radīt traumu...

“Tātad šo atmiņu dēļ jūs nekad neredz kopā ar jaunām meitenēm?” Vivjē pavaicājis.

Un asistents samulsis viņam atbildējis:

“Es nezinu... Varbūt kādu dienu es apprecēšos kā visi... Pats prātoju, vai uzdrīkstēšos - vai spēšu sievieti darit laimīgu...”

Iestājās klusums. Megrē izskatījās tik drūms, ka Pardons ierunājās pirmais.

- Vai jūs domājat, ka viņš izdarījis noziegumu?

Komisārs neatbildēja uzreiz.

- Līdz šim es nedomāju par īstu noziegumu. Bet tagad esmu gandrīz pārliecināts... Vai profesors jums vairāk neko neatklāja?

- Par Melānu nē. Par viņa asistenti, kura kādu laiku strādājusi ari kopā ar Vivjē. Vai jūs viņu redzējāt?

-Jā.

- Vai tiesa, ka viņa ir tik neglīta?

- Vēl neglītāka, nekā varētu domāt.

- Runā, ka viņa esot šausmīga kā pats kašķis - Vivjē lietoja tieši šādu izteicienu. Bet īstenībā tā ir ļoti jūtīga un līdzcietīga dvēsele, tajā kvartālā, kur viņa dzīvo, visi iet pēc viņas, kad kāds saslimst vai mirst...

- Kurā kvartālā viņa dzīvo?

*

- To es nepavaicāju. Varu piezvanīt Vivjē un pavaicāt viņas adresi...

8. nodaļa

Megrē bija neizdibināmi mierīgs. Nevarēja redzēt itin nekā no tā, kas notika viņa sirds dziļumos, ja nu vienīgi - viņam uz sirds gūlās jauns smagums, domāšana bija ieguvusi citu asumu. Pardons pirmo reizi redzēja viņu brīdī, kad atsevišķie izmeklēšanas pavedieni sāka saistīties kopā, patiesība mazpamazām iemiesojās, - un ārsts vēroja savu draugu, it kā gribētu atklāt to mehānismu, kas darbojās aiz šīs smagnējās sejas bez jebkādas izteiksmes.

- Kas par cilvēku ir Vivjē? Vai viņam ir plašs redzesloks?

- Ja nu vienīgi tādā ziņā, ka viņš visu laiku runā par valsts jaukšanos organizatoriskajās lietās, kas skar medicīnu. Viņš ir viens no negantākajiem protestētājiem, izteikts individuālists.

Lēnām kūpinādams savu pīpi, komisārs joprojām cieta klusu - tomēr nelikās, ka viņš saspringti domātu. Šķita, ka viņš ir kaut kur tālu projām, un gribējās brīnīties, kad komisārs pēkšņi atsāka sarunu tieši no tās vietas, kur tā bija pārtrūkusi.

- Vai ir kāda cerība atrast viņu mājās?

- Viņš gatavo lielu priekšlasījumu par stomatoloģiju, tas ir viņa plašākais apcerējums, mūža darbs - lielāko daļu vakaru viņš veltī šim darbam.

- Vai jūs nepiezvanītu viņam pa telefonu un nepavaicātu, vai viņš nebūtu ar mieru pārmīt ar mani dažus vārdus?

Pēc brīža doktors jau runāja ar Vivjē pa telefonu.

- Te Pardons.... Es jums zvanu no sava drauga Megrē dzīvokļa, atvainojiet, ka iztraucēju jūs darbā... Komisārs gribētu ar jums parunāties...

Atbilde laikam bija jocīga, jo ārsts pasmaidīja.

-Jā gan... Es jums viņu iedošu...

Viņš pasniedza Megrē klausuli.

- Es arī lūdzu mani atvainot, profesora kungs... Ja jūs piekristu atbildēt uz dažiem jautājumiem, jūs ļoti atvieglotu manu uzdevumu... Jā, Pardons man atstāstīja jūsu sarunu, kura man likās ārkārtīgi interesanta...

Gribu uzsvērt, ka zvanu jums kā privātpersona... Es uz nenosakāmu laiku esmu slimības atvaļinājumā... Nē... Neesmu slims, bet, ja arī esmu, tad tikai ļoti smagā formā, jo mans draugs Pardons, kas ir mans ģimenes ārsts, apgalvo, ka mana veselība esot pilnīgā kārtībā...

Patiesība ir tāda, ka izmeklēšana mani noveda pie ļautiņiem, kuriem ir garas rokas, un, tā kā es esmu paradis novest līdz galam iesākto, man ieteica uz kādu laiku doties atpūtā...

Lūk, mans pirmais jautājums, profesora kungs: vai jūs būtu ļoti pārsteigts, uzzinot, ka jūsu bijušais asistents doktors Melāns izdarījis noziegumu vai pat noziegumus...

Klausulē atskanēja tāds ka rējiens, kas varēja nozīmēt arī smieklus. Kad atskanēja Vivjē balss, pēc tās varēja spriest, ka šim cilvēkam ir savs viedoklis un viņš to izsaka visai izteiksmīgi.

- Pārsteigts - bet, dārgais komisār, es nejustos pārsteigts, ja man ko tādu pateiktu par mani, pārjums vai manu durvju sardzi... Rodoties attiecīgiem apstākļiem - ārējiem vai iekšējiem -jebkurš ir spējīgs izdarīt ko tādu, kas neatbilst morāles vai likuma normām...

- Vai viņa gadījumā jūs domātu par iekšējiem vai ārējiem pamudinājumiem?

- Vai jūs esat ar viņu ticies?

- Šorīt - dažas minūtes.

- Vai Pardons jau jums pateica to, ko es viņam stāstīju par Melānu?

- Mēs nupat par to runājām.

- Un kādās domās esat jūs?

- Es labprātāk uzzinātu jūsējās!

- Runa varētu būt par iekšējiem pamudinājumiem, šaubu nav. Melāns ir klasiskais intraverta cilvēka tips, viņa emocijas ārēji nekādi neizpaužas. Ja neskaita vienu vai divas sarunas, kad man izdevās - un ne bez pūlēm - piedabūt viņu runāt, viņš nekad nevienam nav uzticējies.

- Ja pieņem, ka viņš izdarījis noziegumu -nav svarīgi, kādu, vai jums šķiet, ka viņš ir atzīstams par pieskaitāmu?

- Vai jūs to man vaicājat kā ārstam vai kā cilvēkam? Kā ārsts es neesmu zinošs speciālists šajās lietās. Šo spriedumu es atstātu psihiatru ziņā - atkarībā no apstākļiem...

Viņš vēl ironiski piebilda:

- Un arī no psihiatra vecuma, varbūt pat skolas, pie kuras viņš pieder...

- Bet ko jūs teiktu kā cilvēks?

- Personīgi pazīstot viņu - tā, kā es pazīstu, es labprāt liecinātu, ka viņam ir traucējumi...

- Otro jautājumu ir grūtāk noformulēt, un es baidos, vai tas jums neliksies pārlieku sarežģīts... Vai tāds cilvēks kā Melāns, jūtoties apdraudēts, rīkotos vienkārši, vai meklētu apkārtceļus...

- Ko jūs neteiksiet, Megrē kungs, kā šķiet, jūs viņu pazīstat gandrīz tikpat labi kā es... Protams, meklētu apkārtceļus! Tas varbūt pat nav īstais vārds... Tad, kad Melāns strādāja kopā ar mani, Mclāns vienmēr izvēlējās sarežģītāko ceļu - pat atbildot eksāmenā... Te ir gluži pretējs piemērs tam, ko es saucu par vienvirziena domāšanu... Viņš apdomā visādas iespējas, visas varbūtības un pacenšas neko nepalaist garām...

- Es jums pateicos... Esmu spiests palūgt no jums vēl vienu pakalpojumu, ja jūs būtu tik laipns man to sniegt, tas ir, ja jūs man ticat... Ir iespējams, ka es kļūdos, ka tās hipotēzes, kuras es šobrīd pārcilāju prātā, man vēl šovakar liksies nepareizas... Bet, ja fakti apstiprināsies, tad vairāki cilvēki piedzīvos pamatīgas nepatikšanas... Pietiktu noorganizēt tikšanos ar Mota jaunkundzi, lai viss noskaidrotos...

Es domāju, ka viņai taču ir telefons... Ja jums izdotos panākt, lai viņa ar mani satiekas - vai nu pie viņas, vai jebkur citur - šovakar pat, varbūt varētu izvairīties no tālākām drāmām...

- Vai nabaga Motas jaunkundze arī jūs nobaidījusi? Es iedomājos, ka viņu varētu uzskatīt par eņģeli, ja vien nebūtu šī fiziskā neglītuma!... Es viņai piezvanīšu... Kāds ir jūsu telefona numurs - lai pēc tam varu piezvanīt jums?

Megrē piecēlās un iegāja salonā, kur abas sievietes runājās pusčukstus, lai viņus netraucētu.

- Es tomēr iedzeršu - mazliet plūmju degvīna... Ja vien Pardons man neizņems glāzīti no rokām...

Pardons neko tamlīdzīgu nedarīja. Viņš joprojām vēroja savu draugu ar tādu kā brīnumpilnu ziņkāri un bažām.

Viņš vaicāja pats sev, ko Megrē ņēmis par pamatu, būvēdams savas hipotēzes, viņam būtu paticis izsekot komisāra domu gaitai.

- Hallo!... Jā, tas esmu es, profesora kungs... Viņa tūlīt ir ar mieru mani pieņemt?... Vai to nebija pārāk grūti sarunāt?... Mazliet?... Vai drīkstu pavaicāt viņas adresi?... Frank - Buržuā ielā, jā... Jā... Jā... Es zinu to māju... Kādreiz dzīvoju turpat blakus, Vožlaukumā... Esmu jums ļoti pateicīgs... Jā... Es ari priecāšos ar jums tikties...

Kad Megrē piecēlās, viņš likās tikpat mierīgs, taču viņa acīs bija parādījies tikko manāms spīdums, kuru pirms tam nemanīja.

- Vai jūs nedusmosieties uz mani, Pardon, ja es jūs atstāšu dāmu sabiedrībā?... Ak, jā, varbūt manu telefonu noklausās... Es prātoju, vai tie ļaudis, kuri interesējas par maniem atklājumiem, neieradīsies tur pirms manis... Lejā noteikti stāv sardzē viens vai divi speciālā dienesta inspektori...

- Kāpēc man jūs neaizvest? Man taču lejā ir auto. Un es pēc dažām minūtēm būšu atpakaļ...

Viņi iegāja salonā.

- Vai tu ej prom? Vai uz ilgu laiku?

- Man nav ne jausmas, kad būšu atpakaļ...

- Vai tas nav riskanti?

- Apmēram tikpat, cik riskanti ir palikt šeit. Pardons mani aizvedīs un tūlīt atgriezīsies...

Pa ceļam viņš nepateica neviena vārda. Neviena mašīna viņiem nesekoja. Vai viņi būtu metuši mieru uzraudzībai, zinot, ka komisārs uzņem Pardonus?

Frank - Buržuā ielā - Marē kvartālā - vēl bija saglabājušās dažas vēsturiskas mājas, kur tagad mitinājās nabadzīgi ļautiņi, sīki amatnieki, iebraucēji no Polijas, Ungārijas vai Lietuvas.

- Ar labunakti, Pardon! Paldies... Ja man izdosies, tad es būšu jums lielu pateicību parādā...

- Labu veiksmi!

Megrē piezvanīja. Neredzamā durvju sardze nospieda pogu, noklaudzēja aizbīdnis, atvērās mazas durtiņas, kas bija iebūvētas vārtos, - un Megrē šķērsoja pagalmu, kur kādreiz bija sagaidījis savus viesus kāds dižens augstmanis.

- Kur, lūdzu, dzīvo Motas jaunkundze?

Aiz mazā lodziņa kāda balss atbildēja:

- Trešajā stāvā pa kreisi... Pirmās durvis...

Kāpnes iegaismojās tajā pašā brīdī, kad komisārs tajās iegāja, un viņš ieraudzīja doktora Me-lāna asistenti, pārliekušos augšā pār kāpņu margām. Kad Megrē nonāca viņas stāvā, jaunkundze nomurmināja:

- Es nodomāju, ka jūs varbūt neatradīsiet... Šajā mājā ir viegli apmaldīties...

Tumšajā kleitā viņa izskatījās citāda nekā uniformā - varētu teikt, ka pieejamāka. Viņas ieplestās acis bija rūpju pilnas. Pārlieku baltā sejas āda aiz satraukuma bija klāta sarkaniem plankumiem.

- Šeit, lūdzu... Pasteidzieties... Gaisma tūlīt nodzisīs...

Jaunkundze ieveda komisāru ļoti tīrā, gandrīz vai līksmā istabiņā - tā reizē bija salons un ēdamistaba, kur laucinieciskās, laika nogludinātās mēbeles radīja mierīgu un patīkamu noskaņu.

- Sēdieties... Varat smēķēt...

- Ceru, ka profesors jūs nepamodināja?

- Es maz guļu...

Te neredzēja ne radio, ne televizoru, tikai lielus daudzumus grāmatu plauktos, viena atvērta stāvēja arī uz guļamkrēsla.

- Vai esat aizmirsis savu pīpi?

Viņa nemēģināja aicinoši smaidīt, nedz arī slēpt savas bažas.

V

- Šorīt, redzot jus uzgaidāmajā istabā, es nopratu, ka viss beigsies slikti... Pārsteidzoši, ka jūs atnācāt šeit...

- Kā jau sacīju profesoram Vivjē, jaunkundz, esmu ieradies kā privātpersona... Man nav nekādu tiesību jūs pratināt... Mana priekšniecība lika man doties atvaļinājumā it kā slimības dēļ, lai nepiedzīvotu nepatikšanas no augstākstāvošajiem...

Jums ir tiesības aizcirst durvis man deguna priekšā, tāpēc es palūdzu profesora Vivjē palīdzību, kuram jūs uzticaties... Arī tagad jums ir tiesības neatbildēt uz maniem jautājumiem...

Megrē runāja lēnām, pusbalsī - varēja domāt, ka viņš nav ne par ko pārliecināts.

- Aizvakar es kritu par upuri rūpīgi sagatavotai intrigai - iekritu visai veikli izliktos slazdos, par kuriem man bija skaidrs, ka tur iekritīšu...

Tikai pirms divām dienām! Notikumi, kuri bija risinājušies šo divu dienu laikā, drūzmējās Megrē atmiņā - gan svarīgie, gan mazāk svarīgie - Manuela ratiņi, plankumi uz savrupmājas sienām pāri pretī, ārsta kalpotājas melnie mati un viņa paša zilās acis, kuras tā palielināja brilles, -turpat klāt, tikai dažu centimetru attālumā no komisāra sejas...

Katra detaļa ieņēma savu vietu īstajā brīdī, un tapa skaidra tās nozīme visā šajā kopumā.

- Patiesība vienmēr ir tikai viena, - pārliecināti sacīja Megrē. - Grūti ir tikai to pazīt - saskatīt, kur tā atrodas...

- Vai jūs iedzersiet tasi kafijas?

- Paldies... Jums noteikti gribas zināt, kāds ir mana apmeklējuma mērķis... Tagad esmu uzzinājis pietiekami daudz par doktora Melāna pagātni, lai spētu izskaidrot viņa rīcību...

Jaunkundze, rokas sakrustojusi, uzlūkoja komisāru vēl uzmanīgāk nekā pirmāk Pardons.

- Persona, kura man uzrīkoja šos slazdus, jutās apdraudēta... Šai personai ir tendence risināt jebkuru problēmu, meklējot apkārtceļus, sarežģītā un viltīgā veidā...

Dīvainā kārtā notika tā, ka es gadījuma pēc sāku interesēties par šīs personas darbību un gai-tām...

Acis iepletusi, viņa pārsteigta nomurmināja:

- Vai tad jūs jau vairākas nedēļas neuzmanījāt doktoru?

- Nē, jaunkundz... Es uzmanīju darboni, kas dzīvo ielas otrā pusē, un tiem vīriem, ko jūs redzējāt uz ielas, bija uzdots novērot, kas pie viņa nāk, kā ari sekot viņa piedzīvotājai, kad viņa izgāja no mājas...

- Es nespēju...

- .. .tam noticēt? Un tomēr tā ir patiesība. Arī es pats pēdējā laikā vairākas reizes biju iegriezies pie šī cilvēka, kuru sauc Manuels Palmari, un pēc veca paraduma man gadījās šad tad pieiet pie loga...

- Tātad jūs tur nebijāt tāpēc, lai...

- Izsekotu doktoru Mclānu? Es pat nezināju viņa vārdu, un, ja mani ieinteresēja viņa māja, tad tikai tāpēc, ka man patīk vecas mājas...

Es, kā jau sacīju, kritu par upuri mahinācijai... Kāds mēģināja man sariebt... Kāds, kas nevis rīkojās tieši, bet izgudroja sarežģītu plānu - velnišķīgi viltīgu kombināciju, paredzot itin visu un neatstājot ne salmiņa, kur pieķerties...

Turot aizdomās Manuelu par dažām izdarībām - un novērojot viņu labu laiciņu, es sāku domāt, ka to visu sagatavojis viņš, un vairākkārt pie viņa iegriezos...

Tad es uzzināju, ka Prijē jaunkundze, kura šajā afērā spēlēja ievērojamu lomu, apmeklē klubu Grandarmē avēnijā... Kluba biedru reģistrā atradās ieraksts, ka par jauno meiteni galvojis jūsu darba devējs, un man ienāca prātā iet un apskatīties...

-Tas ir neiedomājami...

Viņa neapšaubīja Megrē vārdus, tikai brīnījās par neparedzamo notikumu virzību.

- Doktors Melāns varēja spēlēt komēdiju, izurbt vai izraut man kādu zobu, lai gan pēc tā nebija nekādas vajadzības... Taču viņš, gluži pretēji, man godīgi pateica, ka mani zobi ir veseli, un pavadīja mani līdz durvīm, nepateicis nevienu vārdu, neuzdevis nevienu jautājumu...

- Viņš jutās apdraudēts... Vairākas nedēļas viņš dzīvoja nepārtrauktās bailēs...

- Vai viņš jums to stāstīja?

- Nē, bet es viņu pietiekami labi pazīstu, lai zinātu... Un arī Karola...

- Kalpone?... Vai viņa mīļākā?

- Viņam nav mīļākās... Karola guļ mājas otrā pusē, mansardā, lai gan tur ir tik daudz istabu, ka nevar saprast, ko ar tām iesākt...

- Vai saprotat, jaunkundz, kāpēc esmu šeit?

- Lai mani nopratinātu.

- Ne gluži - jo es pat nezinu, kādus jautājumus jums uzdot. Es gribu ar jums spēlēt atklātu spēli. Kā jau es jums teicu, šobrīd man nav nekādas varas. Un nav arī nekādas pārliecības, jo manas hipotēzes ir diezgan neskaidras.

Neviens nevarētu izdomāt tādu mahināciju, kurai es kritu par upuri, ja viņam nebūtu ļoti spiedīgas vajadzības to darīt - vai arī aiz personīga naida pret mani.

Taču doktors Mclāns mani pazina ja nu vienīgi vārda pēc - un līdz šorītam nekad nebija mani saticis...

Mana uzturēšanās dzīvoklī ielas otrā pusē un manu inspektoru postenis uz ielas darīja viņu nemierīgu... Kāpēc, kāda interese viņam bija mani padarīt nekaitīgu?

Sāku pētīt, izejot no šiem faktiem. Ko gan es varēju par viņu tik svarīgu atklāt, lai viņš tā aizsargātos?

Arī šeit svarīgu lomu nospēlēja gadījums. Alīnei - Manucla piedzīvotājai - pirmoreiz mūžā sāka sāpēt zobi, un viņa, pilnīgi dabīgi, devās pie zobārsta, kas dzīvoja ielas otrā pusē.

Viņa varbūt nav diez cik apķērīga, taču viņai ir reti labi attīstīta intuīcija. Viņa ir sieviete šā vārda plašākajā nozīmē.

Melāns uzdeva viņai tikai divus liekus jautājumus - man šķiet, es atceros dzirdējis, ka arī jūs viņai jautājāt to pašu:

“Kas jūs šurp sūtīja ?”

Zobārsts, vai viņa asistente reti uzdod pacientei šādu jautājumu.

Otrs jautājums skanēja:

- Vai jums vairāk nekas nekaiš?

Šīs mājas gaisotnes ierosināta, sāka darboties Alīnes iztēle. Viņa atcerējās, ka bieži redzējusi vakaros konsultāciju istabā gaismu. Kad es viņu izjautāju, viņa man atbildēja, ka vakaros nekad nenākot vīrieši, pie durvīm zvanot vienīgi sievietes...

- Vakaros es tur nebiju.

- Es zinu. Tomēr - jūs taču par šiem apmeklējumiem zinājāt?

- Paklausieties, komisāra kungs, es piekritu jūs pieņemt tāpēc, ka man zvanīja profesors Viv-jē. Taču es jums paziņoju, ka darīšu visu, lai doktoram Melānam nebūtu nepatikšanu... Viņš ir cilvēks, kas visu mūžu cietis, cieš arī tagad un cietīs vienmēr... Viņa bērnība bija ļoti smaga...

- Es zinu, par kuru notikumu jūs runājat...

- Notikumu? Viņš man nav stāstījis ne par kādu notikumu... Viņš nevienam neuzticas...

*

- Viņa māsu kara sākumā...

- Es nezināju, ka viņam ir māsa...

Mcgrē pastāstīja viņai notikumu ar doktora māsu, un jaunkundze atkal iepleta acis.

- Varbūt tas jums kaut ko izskaidros.

- Varu jums pateikt - lai kas notiktu, profesors Vivjē apgalvoja, ka psihiatri viņam atradīšot psihiskus traucējumus... Pats Vivjē teica, ka būtu ar mieru to apliecināt... Un es varbūt būšu viņa pusē...

-Jūs?

- Es. Bet man vajadzīga jūsu palīdzība. Jūs atzināt, ka viņš dzīvo vienās bailēs. Lielākā daļa noziegumu tiek izdarīti bailēs...

- Bet viņu taču ieslodzīs cietumā... Un viņš nav tas cilvēks, kas pārdzīvotu ieslodzījumu...

- Esmu dzirdējis to sakām gandrīz par visiem aizturētajiem... Jūs zināt tikpat labi kā es, ka doktors taisīja abortus, - vai tad tā nav?

- Es to sapratu tikai tad, kad atradu kādā atvilktnē kireti, spoguli un visādus citādus instrumentus, ar kuriem viņam nekas nebūtu darāms...

- Nekādu citu pierādījumu nav?

- To es nezinu.

- Vai gribat zināt manas domas, jaun-kundz?... Vispirms pasakiet man, vai Melāns ir kristietis?

- Viņš nav reliģiozs...

- Tādā gadījumā viņam aborts nešķiet nekas noziedzīgs. Tas ir morāles jautājums, katrā valstī uz to skatās citādi. Citi to atzīst, vēl citi nosoda. Redziet, ja runa būtu tikai par to, tad es nedomāju, ka jūsu darba devējs tik ļoti nobītos, ka rīkotos tā, kā rīkojās pirms dažām dienām... Vai jums tas nav ienācis prātā?

-Ir...

- Kāpēc?

Viņa pagrieza galvu un pēc diezgan ilga klu-sumbriža nomurmināja:

- Tas, ko jūs no manis prasāt, ir briesmīgi... Viņam taču esmu tikai es...

- Ko jūs ar to gribat teikt ?

- Ka viņš vienmēr bijis viens... Pilnīgi viens... Es zinu, ka viņš vakaros iziet, ka viņš iet uz to klubu, par kuru jūs runājāt... Lai atgūtu pašapziņu, un varbūt arī, lai...

- ... lai iepazītos ar nākamajām pacientēm?

- Esmu par to domājusi.

- Un Nikola Prijē?

- Man liekas, pirmoreiz viņa atnāca darīt to pašu, ko citas...

- Citas apmeklētājas, kas nāca vakaros?

- Jā... Man nav viņas kartītes... Tā ir viena histēriķe, kas kārās viņam kaklā, un esmu pārliecināta, ka viņa skrien doktoram pakaļ...

- Vai viņa ir doktora mīļākā?

Atkal iestājās klusumbrīdis.

- Vai gribat, lai atbildu jūsu vietā? - Megrē piedāvāja. - Jūs esat pārliecināta, ka Melānam nekad nav bijusi mīļākā - ne tagad, ne tad, kad viņš bija students un studiju biedri viņu saukāja par Blusudupsi...

- Es nezināju par tādu iesauku...

- Vai man ir taisnība?

- Tas man ir ienācis prātā...

- Un jums, tāpat kā man, ienāca prātā arī kaut kas cits...

Viņa nervozi piecēlās un sāka soļot šurpu turpu pa istabu.

- Jūs mani mokāt!

- Vai jūs gribat, lai notiktu jauni noziegumi?

Viņa, pēkšņi apjukusi, ielūkojās komisāram

acīs.

- Ka jūs to uzzinājāt? Vai Karola izrunājusies?

- Tātad Karola zina?

- Labi! Tātad man būs jāiet līdz galam. Es vairs nespēju glabāt šo noslēpumu. Kad sāku strādāt pie doktora Melāna, mani pārsteidza tas, ka viņš sūtīja mani ārā no kabineta, kad pieņēma pacientes...

- Jūs runājat par tām pacientēm, kuras viņš pieņēma dienā?

- Protams, jo vakarā taču manis tur nebija.

- Vienalga, kādas pacientes?

- Nē. Tikai dažas, jo, kad nāca pacienti, viņu bija mazāk, protams, es normāli darīju savu asis-

tcntes darāmo - pasniedzu doktoram instrumentus, sagatavoju zāles...

- Bet, pieņemot dažas pacientes, viņš jūs sūtīja uz jūsu kabinetu?

-Jā.

- Bez paskaidrojumiem?

- Doktors Melāns nekad nemēdz neko paskaidrot.

- Un jums radās aizdomas?

- Pēc kāda raksta avīzē... Savienotajās Valstis, ja nemaldos, Konektikutā, kāds zobārsts izmantoja pretsāpju līdzekļu iedarbību, ja paciente viņam likās pievilcīga...

- Varbūt arī viņš bija kautrīgs, ko? Tāds, kuram nebija ne sievas, ne mīļākās...

-Jā...

- Vai bija arī kas tāds, kas šīs jūsu aizdomas apstiprināja?

- Kāda paciente iegāja un vairs neiznāca ārā... Es par to brīnījos, jo viņas parasti iziet caur manu kabinetu... Viņš man atbildēja, ka izlaidis viņu ārā pa otrām kāpnēm...

- Bet Karola apgalvo, ka nē?

- Jā. Sētas kāpnes ir pretī virtuvei, un virtuves durvis vienmēr vaļā... Bez tam...

- Es klausos...

- Nekas... Es ne varu...

- Es atkal jums palīdzēšu... Vai doktors nodarbina arī dārznieku?

-Nē...

- Vai viņš apkopj dārzu pats?

- Reti... Tur ir vairāk nezāļu, nekā puķu...

- Vai jūs vaicājāt Karolai, kas tonakt...

- Nē... Viņa pati man to stāstīja...

- Un jūs nevienam neko neteicāt?

- Nē... Viņš ir tik viens... Viņš domā, ka ir neglīts... - Viņa bija viena. Viņa bija neglīta.

- Vai tas bija vienīgais gadījums?

- Cik es zinu...

- Taču jūs nebijāt klāt, kad viņš vakaros pieņēma pacientes... Vai Karola atrodas mājā visu laiku?

- Reizēm viņa iet uz kino...

- Tātad varēja būt vēl citi gadījumi...

-Tas ir iespējams...

- Un var atkārtoties atkal?

- Ko jūs no manis gribat?

- Lai jūs man palīdzat! Man nav tiesību iet uz Akāciju ielu, drošības policija mani nelaidīs. Turklāt, ja es tur ieradīšos, var gadīties, ka Me-lāns iešaus sev lodi galvā. Vai viņam ir ierocis?

- Jā... Vecs armijas revolveris...

- Jūs piezvanīsiet viņam pa telefonu un pateiksiet, ka jums viņam steidzīgi sakāms kas ļoti nopietns un labāk būtu to neteikt pa telefonu... Jūs palūgsiet viņu ierasties šeit... Jādomā, ka viņam ir auto... Viņš jums uzticas...

- Bet ja nu viņš paņem līdzi revolveri?

- Braucot piejums, viņš to Ildzi neņems...

- Tātad viņam vairs nebūs neviena, jo pat

es...

- Padomājiet labāk par tām, kuru mirstīgās atliekas droši vien atradīs dārzā!

- Es saprotu... Un tomēr tas ir grūti... Kāpēc lai tā būtu tieši es?... Ja esat katolis, tad tas jums kaut ko atgādinās, vai ne?

Un, tā kā viņš pašūpoja galvu, jaunkundze noteica:

- Jūdasu!

Viņa lēnām devās pie telefona. Viņas tievie pirksti grieza ciparu ripu. Sarkanie plankumi no viņas sejas bija nozuduši, acis pusaizvērtas.

- Vai tas esat jūs, doktor?... Te Mota...

*

Kopš tā brīža, kad jaunkundze nolika klausuli, viņa vairs nepateica ne vārda. Arī Megrē neko neteica. Viņi sēdēja viens otram pretī, viens otru neuzlūkodami, - un gaidīja. Divreiz komisārs no jauna aizdedzināja savu pīpi, jo bija ļāvis tai apdzist.

Gan viens, gan otrs ar pūlēm nocietās, lai nesāktu staigāt pa istabu šurpu turpu, tā ļaujot izpausties savai nepacietībai.

Laiku pa laikam Megrē ielūkojās pulkstenī. Motas jaunkundze pāri komisāra galvai raudzījās sienas pulkstenī, kuru varēja dzirdēt tikšķam.

Laiks vilkās lēnām. Vai Melāns atbrauks? Ja viņš sapratis, ka ar viņu ir beigas, varbūt viņš jau bija iešāvis sev lodi galvā. Taču Karola noteikti būtu to dzirdējusi un vispirms zvanītu jaunkundzei, nevis policijai, kuru viņa acīmredzami necieta.

Varbūt Karola bija aizgājusi uz kino. Un, ja Nikola Prijē šovakar... Droši vien arī Motas jaunkundze uzdeva sev tādus un tamlīdzīgus jautājumus. Caur pavērto logu bija dzirdami ielas trokšņi, autoriepu švīkoņa, kāda gājēja soļi, balsis - ja garāmgājēji bija di vi...

Likās, ka pagājusi jau mūžība, lai gan īstenībā bija pagājušas tikai kādas divdesmit minūtes -divdesmit minūtes klusumā un nekustībā.

Piebrauca auto. Bija dzirdama bremžu čīkstoņa. Soļi uz ietves, pēc tam slāpēta, attāla zvana dzinkstoņa. Atvērās mazās durtiņas vārtos. Soļi skanēja pagalmā uz nelīdzenajiem akmeņiem, pēc tam vērās stiklotās durvis, soli bija dzirdami kāpnēs...

Motas jaunkundze pacēla roku pie krūtīm un nomurmināja, sacīdama sev pašai:

- Es nevaru...

Redzēdams jaunkundzi pieceļamies, Megrē domāja, ka viņa steigsies uz virtuvi paslēpties, varbūt pat aizbēgs pa sētas durvīm. Piecēlusies viņa tomēr nekustējās no vietas, un komisārs savukārt piecēlās, tikpat satraukts kā viņa.

Klusums bija tāds, ka varēja dzirdēt klikšķi gaitenī - bija iedegusies gaisma. Pie durvīm pieklauvēja, un jaunkundze paspēra trīs soļus, lai tās atvērtu.

Melānam mugurā bija pelēks uzvalks, cepuri viņš turēja rokā. Doktors tuvojās, pagriezās -Megrē viņš vēl nebija pamanījis, ieraudzīja Mo-tas jaunkundzi un atvēra muti, bet pēc tam atskatījās un pamanīja komisāru.

Viņš nesāka runāt tūlīt. Nemēģināja arī bēgt. Ar visu pārsteigumu un pārējām emocijām, varēja manīt, ka viņš pūlējās apjēgt, ka smadzenes saspringti strādāja.

Šo problēmu viņam laikam nelikās tik viegli atrisināt. Nākamajā mirklī viņš palocīja galvu, it kā nodzēstu no melnas tāfeles vienādojumu, lai atsāktu visu no sākuma. Viņa apķērīgais prāts pēkšņi bija atteicies darboties.

Tagad doktors noskatīja viņus abus pēc kārtas, pieri saraucis, - pēc tam nopētīja krēslus, kur viņi pirms tam bija sēdējuši, pīpi pelnutraukā blakus komisāram.

- Vai jūs te esat jau ilgi? - doktors beidzot vaicāja gandrīz pilnīgi mierīgā balsī.

- Diezgan ilgi...

Ārsta zilās acis apstājās pie asistentes sāpīgi savilktās sejas. Tajās nebija ne dusmu, ne sašutuma. Varbūt vienīgi pārsteigums - un, protams, jautājums... jautājums... jautājums...

Viņš mēģināja saprast... Viņam vajadzēja saprast... Viņam taču bija tik attīstītas smadzenes... Viņam vienmēr bija sacījuši, ka viņam bija lieliskas gara spējas... Viņš bija to pierādījis... Viņš bija nācis no viszemākajām aprindām... viszemākajām... un tagad...

- Tā nebija viņa, doktor, - sacīja Megrē, lai darītu galu šai sāpīgajai neziņai. - Tad, kad es šeit ienācu, es jau visu zināju - vai gandrīz visu... Man vajadzēja tikai apstiprinājumu...

Melāna acīs nebija naida, kad viņš uzlūkoja komisāru. Ko gan Pardons bija vaicājis Megrē, kad viņi kopā vakariņoja Popenkūra ielā? Ļaun-darīgs noziegums, izdarīts ar nodomu... Ļaunums ļaunuma dēļ...

Vienbrīd Megrē jau likās, ka viņš pirmoreiz savas karjeras laikā tiešām ar tādu sastapies...

Melāns viņu neienīda. Melāns neienīda nevienu. Viņam vienkārši bija bail. Varbūt viņam bija bail visu mūžu...

- Es piezvanīju profesoram Vivjē...

Doktora apjukums auga augumā, taču viņš

neko neteica, vienīgi viņa acis aiz biezajiem briļļu stikliem bija ļoti daiļrunīgas.

- Viņš liecināšot jūsu labā... Varbūt to darīšu arī es...

EPILOGS

Pcc divdesmit minūtēm Melāna auto apstājās pie III apriņķa policijas komisariāta Pcrrē ielā, un Megrē izkāpa pirmais.

Kad viņi iegāja komisariāta gaitenī, pienāca zobārsta kārta iet pirmajam.

-Tepat... Otrās durvis pa kreisi...

Inspektors, salicis kājas uz galda, lasīja avīzi un pukšķināja pīpi; otrs rakstīja pārskatu uz sagrabējušas rakstāmmašīnas.

Abi piecēlās, pazinuši komisāru.

- Labvakar, kungi... Es atvainojos par traucējumu... Neesmu ieradies darba uzdevumā... Tikai pavadu doktoru Mclānu, kurš vēlas atzīties... Jādomā, ka tu pierakstīsi viņa liecību, Basēn?

Komisārs viņu pazina jau divdesmit gadus.

- Iespējams, ka tad, kad atzīšanās būs parakstīta, jums vajadzēs aizvest doktoru uz aresta telpām... Uzmanīgi... Un bez vardarbības... Ar labvakaru, doktor...

Kad Megrē pārnāca mājās, Pardoni jau bija aizgājuši. Megrē kundze nebija likusies gulēt.

- Kā bija?

- Viņš pašlaik diktē atzīšanos...

- Par ko?

- Par visu. Visu, kas viņam sakrājies uz sirds... Rit mēs to uzzināsim no avīzēm... Pēcpusdienas avīzēm, jo rīta avīzes nepagūs nodrukāt...

- Vai tev tos kreņķus sagādāja viņš?

- Aiz bailēm, jo bija mani pamanījis kādā logā un iedomājies, ka es viņam sekoju...

- Ko tad tu darīsi?

- Gaidīšu...

Uzaicinājums pienāca desmitos no rīta - to atsūtīja ar motociklistu. Viņu aicināja ierasties nevis pie policijas prefekta, bet pie kriminālpolicijas šefa.

- Ienāciet...

Komisārs ar pīpi zobos pagrūda durvis - kā visus gadus katru ritu bija iegājis šajā kabinetā, lai kas tajā sēdēja.

- Tas esat jūs, Megrē... Sēdieties... Ko jūs gribat, lai es jums saku?

- Neko, šefa kungs.

- Šefa kungs?

-Šef, ja jums tā labāk patīk...

- Man labāk patīk... Vai jūs uz mani dusmojaties?

-Nē...

- Es piezvanīju prefektam, kas piezvanīja iekšlietu ministram...

- Kas savukārt piezvanīja savam draugam Žanam Batistam Prijē...

- Iespējams... Žanvjē jūs gaida jūsu kabinetā... Viņš šonakt dežurēja... Tas bija viņš, kuram piezvanīja no III apriņķa komisariāta...

Viņš jau agri no rīta devās uz Akāciju ielu kopā ar zemes racējiem - un izcēla triju sieviešu mirstīgās atliekas...

Pirmā bija aprakta apmēram pirms pieciem gadiem... Otrā pirms diviem vai trim - policijas ārsts vēl nav skaidri noteicis... Un trešā nogalināta pirms nepilna mēneša...

Ari šefs prātoja, lauzīdams galvu par kādu jautājumu. Kā gan Megrē varēja...

Taču to viņi tā ari nenoskaidroja.

- Protams, jums jāturpina izmeklēšana...

Un viņam nācās pierādīt, ka pavedienu gali ir rokās Manuelam, kas organizējis dārglietu zādzības juvelierveikalos.

Tāpēc viņu vēl labu laiku diezgan bieži redzēja Akāciju ielā.

Epalenžū, 1964. gmlu 2H. jūliju

SATURS

Megrē pirmā lieta Megrē aizstāvas

Žoržs Simcnons MEGRĒ PIRMĀ LIETA MEGRĒ AIZSTĀVAS Romāni

Apgāds "Artava”, LV-IOII, Rīgā, K. Barona ielā 12. Telefax - 286452. Licence Nr. 2-0356.

Iespiests ;t/s "Preses nams" tipogrāfi jā Rīgā, Balasta dambī 3.

Pieprasiet visās Latvijas grāmatnīcās «Artavas» piedzīvojumu, erotiskās un kriminālliteratūras sērijas speciālizdevumu -  KURTA SINGERA šaušalstāstu krājumu

ŠAUSMU OMNIBUSS!

8. stāsti, kurus lasot istabā labāk ieslēgt visus gaismekļus:

Elisons V. Hārdings Pusnakts māja

Augusts V. Derlcts Misis Lennisfri

Harolds Lavlors Vai mirušās dvēseles aicinājums?

Pols Ernsts Raganas lāsts

Emīls Petaja Atriebīgais nelaiķis

Augusts V. Derlets

un Marks Šorers Viņi augšāmcelsies!

Roberts Blohs Melnā torņa ēnā Arltons Idijs Žoslēnas jaunā vilcene

Herkulam Puaro un komisāram Megrē piebiedrojies lieliskais inspektors Lūks Tenets!

Kriminālromānu cienītājiem apgāds «Artava» piedāvā daudzas saistošas stundas ievērojamās angļu rakstnieces

Dorotejas Simpsones pasaulē.

Jaunajā sērijā:

SEŠAS PĒDAS ZEM ZEMES JA PAMODINĀTU MIRUŠOS VILTUS NELAIĶIS MIRIS PIRMS RĪTAUSMAS IERASTIES UN MIRT NĀVEI NOLEMTA PĒDĒJOREIZ REDZĒTA DZĪVA MĪKLAINA NĀVE ŠAUBU ELEMENTS NĀVE PIEVAKARĒ AIZVERIET VIŅAI ACIS NEKĀ SMIEKLĪGA

Sēriju turpina populārā vācu romāniste Samanta Rozena

SIEVIETE NO BOSTONAS

Izšķirīgā brīdī viņa parāda savu patieso lielumu

Būdām;i tilta būvniecības projekta vadītāja, inženiere Anna Grifita saduras ar vētrainu sabiedrības protesta kustību, kuru vada mežzinis Mcrvins Geits. Pamazam arī viņas acis atdarās, un Anna saprot, ka projekts neatgriezeniski iznicinās brīnišķīgu neskartas dabas stūrīti. Ciņa ar Mervinu negribot pāraug mīlestībā. Kad Anna pilnība iestājas pret tilta būvi, viņa izpelnās ne vien savu darba devēju neapmierinātību, bet arī Mervina pārmetumus par divkosīgu spēli...

PATRONA DĒLS

Traģēdija sicīliešu gaumē

Strādājot Mariano Cerētas ģimenē, trūcīgais Angelo Korreone kļūst par labi situētu jaunekli. Tikai Angelo naidpilnais brālis Salvatore zina noslēpumu, kas vieno patronu un viņa aizbilstamo: Angelo ir Čcretas ārlaulības dēls. Kad puisis iemīlas Mariano meita Felieita, savijas dramatiska intrigu spēle, kas aizliegto mīlu organizētās noziedzības pasaulē noved līdz piepešām beigām...

Content

Simenons Žoržs Simenons-19. Megrē pirmā lieta. Megrē aizstāvas

Megre pirmā lieta

Megrē aizstāvas