Simenons Žoržs

45 grādi ēnā. Jaunkundzes no Konkarno

Žoržs Simenons

45 grādi ēnā

Jaunkundzes no Konkarno

Romāni

.

45 grādi ēnā (45° ēnā)

Stjuarts, saliecis pirkstu, trīs četras reizes pieklauvēja pie kajītes durvīm, pielika tām klāt ausi un, kādu bridi nogaidījis, klusi sacīja:

—    Ir jau puspieci.

Daktera Donadjē kajītē dūca ventilators, iluminators bija atvērts, tomēr dakteris, kas kails gulēja uz palagiem, no galvas līdz kājām bija nosvīdis.

Viņš kūtri piecēlās un, nepametis ne aci ārā, pazuda telpā, kas nebija necik lielāka par skapi: tur bija ierīkota duša.

Dakteris bija mierigs un vienaldzīgs. Viņa kustības bija vienmērīgas kā dažkārt cilvēkam, kas1 katru dienu vienā un tai pašā laikā pilda vienu un to pašu rituālu. Patlaban viņš bija veicis tā svinīgāko daļu— izgulējis diendusu; tam sekoja duša un horīvēšanās ar asu zirga saru dūraini, pēc tam vesela virkne dažādu sīkumu, kas negrozāmi turpinājās līdz pulksten pieciem.

Tā, piemēram, viņš palūkojās termometrā, kas rādīja četrdesmit astoņus grādus pēc Celsija. Pārējie— kuģa virsnieki un pasažieri —, kaut arī pieraduši pie ekvatora, sūkstījās, žēlojās un metās peldēt. Turpretī Donadjē, redzēdams sārto spirta stabiņu kāpjam, izjuta zināmu labpatiku.

Tai brīdī, kad viņš mauca kājās baltās kokvilnas zeķes, virs viņa galvas iekaucās sirēna, nācēju un gājēju soļi uz klāja kļuva steidzīgāki un skaļāki.

“Akvitānija”, kas bija izbraukusi no Bordo, pašlaik atradās sava reisa galapunktā— Matadi, Kongo upes grīvā, tās dzeltenajos, neveselīgajos ūdeņos.

Stāvēšana Matadi bija jau beigusies. Tā bija ilgusi divdesmit

stundas, bet Donadjē nebija nekādas intereses izkāpt krastā. No kuģa klāja viņš bija redzējis krastmalu balstus, dokus, barakas, angārus, sliežu mudžekli, vagonus, smagas saules saspiestu pasauli, k Ј zem kravas smaguma stenēja nēģeru brigādes un kur brīžiem parādījās kāds eiropietis, ģērbies baltās drēbēs, ķiveri galvā, ar papīriem rokās un aiz auss aizbāztu zīmuli.

Viņpus šā jucekļa varēja samanīt pilsētu ar staciju, ar sešstāvu viesnīcu, kuras nepabeigtais siluets rēgojās tālumā, un uzkalnā izkaisītām mājiņām.

Ģērbdamies Donadjē ausījās un, tā kā viņa gaitenī nebija pārāk liels troksnis, nosprieda, ka pirmajā klasē ir maz pasažieru.

Viņa kajītes iluminators nebija vērsts uz pilsētu, bet uz otru upes pusi, kur nebija nekā cita kā tikai kails kalns, kura pakājē bija saskatāmas dažas iezemiešu būdas un smiltīs novietotās pirogas.

Atskanēja svilpieni. Donadjē, saslapinājis matus ar odekolonu, rūpīgi sasukājās, sameklēja skapī tīru halātu, kas aiz tīrības vai laistījās un bija stīvi iecietināts.

Sākās atpakalbrauciens ar tām pašām pieturām Āfrikas ostās kā šurpbraucot. Visjūtamākā starpība starp abiem reisiem bija tā, ka, izbraucot no Bordo, uz kuģa bija bagātīgi krājumi svaigu produktu, turpretī ceļā ledusskapji kļuva arvien tukšāki, uzturs trūcīgāks un vienmuļāks.

Tika atraisītas tauvas, pacelti enkuri, tad sāka griezties dzenskrūve, bet augšā, kā parasti, prombraucēji māja rokām, sūtīdami krastā palikušajiem draugiem atvadu sveicienus.

Bija bez piecām minūtēm pieci. Piecas minūtes Donadjē pagāja, pārcilājot dažus papīrus un pārliekot citā vietā dažus sīkus priekšmetus, beidzot viņš paņēma savu ķiveri un izgāja. Viņš jau iepriekš zināja, ka tūlīt sastaps gaitenī stjuartus ar ceļasomām, ieraudzīs atvērtas kajītes, jaunus pasažierus meklējam savas kajītes numuru, kaut ko izprašņājam vai pūlamies panākt atļauju apmainīt paredzēto vietu. Pie kapteiņa palīga kajītes gaidīja trīs vīri, un Donadjē neapstājies pagāja garām, pameta acis uz tukšo salonu un nesteigdamies kāpa augšā pa lielajām kāpnēm. Viņam izklausījās, ka viņš dzird klusu raudāšanu, maza bērna raudāšanu, bet viņš tam nepievērsa uzmanību un izgāja spožā saulē uz pastaigu klāja.

Matadi osta vē! bija redzama, tāpat arī balti ģērbušies eiropieši, kas gaidīja uz mola, kamēr kuģis pazudīs skatienam. “Akvitānija” iebrauca upes vērpetēs, virā, ko sauc par “katlu”. Lai to saprastu, nebija nemaz jāskatās uz ūdeni. Kuģi, kam bija divdesmit pieci tūkstoši tonnu liels tilpums un spēcīgas mašīnas, tik stipri tricināja, ka tas bija daudz nepatīkamāk par stipru šūpošanu vētras laikā.

Kongo, kas lejtecē sniedzās līdz divdesmit kilometru platumam, pēkšņi starp diviem kailiem kalniem sašaurinājās un likās plūstam atpakaļ, bet pretējā straume tās virsmā iezīmēja bīstamas vērpetes.

Dažas pirogas šaudījās ūdenī pilnā gaitā, it kā neievērodamas nekādu virzienu, tikpat kā triekdamās nebūtībā, un tomēr kailo nēģeru airi tās vadīja no viena bezdibeņa uz otru, izmantojot katru vērpeti, lai peldētu pret straumi.

Kuģa kreisajā pusē uz klāja neviena nebija. Donadjē visu laiku gāja lieliem soļiem, neapstādamies, turēdamies pavisam taisni. Ejot garām bāram, viņu kaut kas pārsteidza, un, kas ar viņu gadījās reti, viņš atskatījās, lai paskatītos uz negaidot parādījušos cilvēku. Tad, saraucis uzacis, savu pastaigu pa klāju turpināja.

Gaisā nebija ne vēsmas pūtiena. Starpsienas bija karstas. Donadjē ieraudzīja pie bāra stāvam koloniālā kājnieku formas tērpā ģērbušos ārstu ar smagu kaujtērpa mēteli mugurā. Jau biezais haki krāsas audums vien lika pabrīnīties. Iedams garām otrreiz, Donadjē ievēroja, ka viņa amatbrālim kājās ir melnas filca čības un galvā nevis tropu ķivere, bet tumša uniformas cepure ar zelta apšuvumu.

Svešais vīrs sarunājās ar bārmeni. Viņš smējās. Un izskatījās ļoti satraukts.

Citi pasažieri droši vien iekārtojās savās kajītēs un uz klāja sāks parādīties vēlāk.

Laiku pa laikam garām paskrēja kāds matrozis, dodamies augstāk līdz kapteiņa tiltiņam, bet tad pēkšņi notika kaut kas neparasts. Kuģis it kā mazliet pacēlās uz augšu. Trieciens bija tikko manāms, bet Donadjē skaidri juta, ka kuģis dažas sekundes palika nekustamies.

Ruporā tika izkliegtas pavēles. Atskanēja divi svilpieni. Aizmugures ūdens vērpetes kļuva stiprākas* un brīdi vēlāk kuģis atguva savu normālo gaitu cauri "katlam".

Donadjē nekad nekāpa augšā uz kapteiņa tiltiņa, ja nu vienīgi tādos gadījumos, kad bija kas jāraportē. Viņš tā rīkojās aiz principa. Viņam patika, ka katrs zina savu vietu. Viņš redzēja, ka vecākais kapteiņa palīgs uztraukts nokāpa no tiltiņa un aizsteidzās uz mašīntelpu. Pēc tam atvērās kādas kajītes durvis. Kāds pasažieris pabāza laukā galvu un pasauca dakteri.

—    Uzskrējām virsū akmenim, vai ne?

Donadjē šo vīru pazina, jo tas jau agrāk bija braucis ar šo kuģi. Tas bija Lašo, vecs koloniju iemītnieks, kam Kongo krastos piederēja vesela province. Viņam bija maisiņi zem acīm, dzeltenīga āda, un viņa izskats modināja neuzticību.

—    Nezinu, — dakteris atbildēja.

—    Bet es zinu!

Un Lašo, pievilkdams labo kāju, kas bija stipri sapampusi, rāpās augšā uz tiltiņu, lai izprašņātu kapteini.

Trešās klases klājs bija gandrīz tukšs. Kuģa priekšgalā tieši uz klāja grīdas skārda tupēja kādi desmit nēģeri, kam nākamajā piestātnē bija jāizkāpj, un viena visai turīga nēgeriete, ietinusies spilgti zilā zīda audumā, ziepēja gluži pliku puišeli.

Donadjē visu laiku staigāja. Vienu un to pašu stūrgalvīgo pastaigu viņš veica četras reizes dienā vienmērīgiem soliem, bet šoreiz viņam to izjauca kapteiņa palīgs pasažieru aprūpē — jauniņais Edgars de Nevils.

—    Vai jūs viņu redzējāt?

—     Ko tad?

Nevils ar zodu parādīja uz bāra terasi, kur iezīmējās haki krāsas šinelī ģērbtā vīrieša siluets.

—    Tas ir ārsts Baso, kuru ved atpakaļ uz dzimteni. Viņš jau veselu mēnesi gaidīja, ieslodzīts Brazavilas pagrabā. Viņa sieva nupat tur aiziet.

Ncvila lūpās plivinājās vārs smaids— runādams par sievietēm, viņš vienmēr smaidīja.

—    Viņš ir galīgi jucis. Viņa sieva uztraucas. Viņa man jautāja, vai uz kuģa ir kāds cietums, un es viņai parādīju kajīti, kuras sienas tapsētas ar matračiem. Viņa droši vien gribēs ar jums parunāt.

Kapteiņa palīgs pagāja dažus solus, bet tad pagriezās atpakaļ.

—    Starp citu, vai jūs jutāt kādu grūdienu?

—    Šķiet, mēs uzskrējām kaut kam virsa.

Un viņi šķirās. Bārā sēdēja trīs jaunie pasažieri Donadjē ievēroja vienu jaunu cilvēku, kas izskatījās par kaut ko noraizējies. Arī haki krāsas šinelī ģērbtais dakteris vēl bija turpat: viņš it kā īrās no viena galdiņa pie otra, ziņkārīgi vēroja cilvēkus, smīnēdams un runādams pats ar sevi.

Viņš bija jauns, kalsns gaišmatis, pīpēja vienu cigareti pēc otras, bet, ieraudzījis nākam savu sievu, cigareti, ko bija turējis rokā, pārsvieda pār bortu.

Donadjē nokāpa lejā līdz lazaretei, kas bija iekārtota otrās klases klājā. Matiass, sanitārs, patlaban spodrināja kādas dzeltenas kurpes.

—    Vai jūs zināt, kas ar mums notiek? — viņš noņurdēja. Jo viņš pastāvīgi mēdza ņurdēt. Viņam vienmēr bija saraukta piere, lūpās rūgtums, un tas, bez šaubām, norādīja uz to, ka, kaut arī viņš brauca uz kuģiem jau septiņus gadus, tomēr no jūras slimības vajā nebija ticis.

—    Kas tad ar mums notiek?

—    Rīt Puantnuārā uz kuģa uzņems trīssimt annamitu.

Donadjē bija pieradis uzzināt jaunumus no sava sanitāra.

Acīmredzot viņš bija jābrīdina pirmais. Bet… Galu galā!

—    Atkal sāks mirt! — norūca Matiass.

—    Vai tad serums vēl ir palicis?

Šī nebija pirmā reize, kad uz kuģa uzņēma dzeltenādainos. Viņi bija tūkstošiem savesti uz Puantnuāru darbam uz dzelzceļa līnijas, jo nēģeri tur neizturēja. Laiku pa laikam annamitus sūtīja atpakaļ uz dzimteni caur Bordo, kur pārsēdināja uz kuģa, kas dodas uz Tālajiem Austrumiem.

Donadjē aizpīpēja cigareti, paraduma pēc paspēra dažus solus pa savu kabinetu, kur viņš pieņēma slimniekus un kur atradās arī Matiasa lažiņa, un tad atkal izgāja pirmās klases klājā. Viņam šķita, ka kuģis sveras uz kreisajiem sāniem, bet tas viņu nepārsteidza, jo tā mēdza gadīties bieži: atkarībā no kravas kuģis sasvērās vai nu uz labo, vai uz kreiso pusi.

“Katlam” bija pāri. Bija sasniegta Kongo grīva, pulksten sešos uzreiz uznākusi nakts, kā tas vienmēr mēdz būt uz ekvatora. Līdz ar nakti karstums kļuva vēl mitrāks un nepatīkamāks.

Pret falšbortu ar muguru atspiedušies, stāvēja divi silueti

galvenais mehāniķis un jauniņais Nevils. Abi klusu sarunājās. Dakteris piegāja viņiem klāt.

—     Esmu pārliecināts, ka Lašo sacels traci, — sacīja Nevils.

—     Kas tad īsti notiek? — jautāja Donadjē.

—     Gluži vienkārši mēs nupat uzskrējām virsū akmenim, un vienam ūdens balastam ir izsists caurums. Tā tad arī ir visa vaina. Bet tas nav nekas nopietns. Vienīgi varbūt vajadzēs ierobežot saldūdens piegādi tualetei. Bet Lašo ir uzkāpis augšā un pieprasījis paskaidrojumus. Viņš cel iebildumus pret to, ka katrā braucienā notiek avārijas, un grasās sadumpot visus pasažierus.

Donadjē, pustumsā stāvēdams, skatījās uz galveno mehāniķi, kas pīpēja īsu pīpīti.

—     Vai tad viena no vārpstām mums jau nav bojāta? — viņš vaicāja.

—     Mazliet.

Izbraucot no Dakaras, viņi jau bija jutuši pirmo triecienu.

—     Bet kāpēc tad sūkņi darbojas vairākas stundas dienā?

Mehāniķis, mazliet apmulsis, paraustīja plecus.

—     Vārpsta tomēr ir mazliet izkustējusies. Kuģim radusies neliela sūce.

Nedz vienu, nedz otru tas neuztrauca. Nevils skatījās uz kuģa pakaļgalu, kur, atbalstījušies ar elkoņiem uz falšborta, stāvēja jukušais ārsts un viņa sieva. Tā bija dzīves ikdiena, parasti notikumi.

—     Vai jūs esat sameklējis partnerus bridžam? — dakteris vaicāja kapteiņa palīgam.

—     Vēl ne. Uz kuģa mums ir divi jauniņi leitnanti un kāds kapteinis, kuri grib dejot.

Šie visi trīs sēdēja bāra terasē, kur uz galdiņa viņu priekšā stāvēja glāzītes ar pērno. Donadjē viņus vēl nebija pamanījis. Bet vai tad visi ceļotāji nebija cits citam līdzīgi?

Viņi brauca atvaļinājumā pēc trim nokalpotiem gadiem Ekvatoriālajā Āfrikā. Kapteinim uz baltā uzsvārča dižojās visi saņemtie ordeņi. Viņš runāja ar Bordo iedzīvotājiem raksturīgo akcentu. Abiem leitnantiem nebija vēl ne divdesmit pieci gadi, un, apkārt raudzīdamies, viņi ar acīm meklēja sievietes.

Donadjē nebija jāsteidzas. Trīs dienu laikā viņš pagūs iepazīties ar visiem!

Gongu sizdams, garām pagāja stjuarts.

—     Kas sēž pie kuģa kapteiņa galda?

—    Lašo, protams.

—    Un kur jūs?

—    Ar virsniekiem un Baso kundzi.

—    Ar vājprātīgā ārsta sievu?

Nevils, mazliet apjucis, piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Un viņas Vīrs?

—    Viņš ēd savā kajītē.

—    Tātad es pie galda būšu viens?

—     Šobrīd jā. Mēs uzņemsim pasažierus Puantnuārā, Portžantilā un, galvenais, Librevilā.

Tā tas bija vienmēr, uz visām līnijām, gan uz Tonkinas, gan uz Madagaskaras līnijas: kuģa kapteinis ieņēma goda vietu pie galda, pie kura sēdēja svarigas personas; kapteiņa palīgs pasažieru aprūpē izraudzījās skaistas sievietes, bet dakteris pirmajās dienās ēda divatā ar galveno mehāniķi.

Vēlāk, kad uz kuģa ieradās jauni, galvenokārt otrās šķiras pasažieri, tos piešķīra dakterim.

Garām pagāja jaunais cilvēks, kas rūpju pilnu seju bija sēdējis bārā; viņš meklēja ceļu uz kajītēm.

—    Kas tas tāds? — apjautājās Donadjē.

—     Sīks ierēdrūtis no Brazas. Brauc otrajā klasē. Bet, tā kā viņam ir slims bērns, mēs ar kapteini nolēmām viņu iekārtot pirmajā klasē.

—    Viņš brauc kopā ar sievu?

—    Jā, viņa visu laiku paliek kajītē pie bērna — septītajā kajītē, pašā lielākajā. Viņu uzvārds, liekas, ir Hirē.

Viņi klusēdami izpīpēja savas cigaretes, gaidīdami otro gonga sitienu. Garām pagāja vājprātīgais ārsts ar sievu zem rokas, un abi kapteiņa palīgam uzsmaidīja. Vīrs bija ar varu velkams līdzi. Tai brīdī, kad bija jāiet iekšā gaiteni, virs iespītējās, bet sieva viņam kaut ko klusu pateica, un viņš paklausīgi turpināja ceļu.

—    Vai piestātnēs gaidāmi jauni pasažieri?

—    Dakarā viss būs pilns.

Viņi šķīrās, lai atsvaidzinātos pirms došanās uz ēdamzāli. Kad Donadjē iegāja ēdamzālē, kuģa kapteinis jau sēdēja viens pats pie sava galda. Viņš vienmēr ieradās pirmais. Savas melnās bārdas

dēj viņš vairāk izskatījās pēc Latīņu kvartāla profesora nekā pēc jūrnieka.

Otrā kaktā — arī viens pats — pie galdiņa sēdēja Hirē; viņam jau bija pasniegts buljons, un viņš to dzēra, stīvi lūkodamies vienā punktā.

Ienāca Lašo, elsdams un klibodams piegāja un apsēdās pie kapteiņa galdiņa, plaši izklāja savu salveti, atkal noelsās un pasauca galveno viesmīli.

Gaiss ēdamzālē bija smacīgs. Nepārtraukti un apnicīgi dūca ventilatori. Tā kā kuģis brauca ārā no upes grivas, kļuva jūtama viegla sāniskā šūpošanās.

—    Rīsu un dārzeņus, — pasūtināja galvenais mehāniķis, kas sēdēja pretī dakterim.

Vakaros viņš nekā cita neēda un ar nicīgu grimasi noskatījās, kā tiek iznēsāti tradicionālie ēdieni.

Pēc tam ienāca trīs virsnieki, brīdi vilcinājās ar galdiņa izvēli un beidzot sekoja galvenajam viesmīlim, sarunādamies skaļāk par citiem viesiem.

—    Vai uz kuģa ir labs pavārs? — vaicāja ordeņotais kapteinis.

—     Lielisks.

—     Redzēsim! Pasniedziet man ēdienu karti!

Beidzot ieradās kapteiņa palīgs pasažieru aprūpē, pavadīdams Baso kundzi, ģērbušos melnā zīda kleitā. Tas nebija gluži vakara, ne arī dienas tērps. Droši vien to viņa bija šuvusi pati Brazavilā pēc modes žurnāla.

Donadjē ēda klusēdams un, kaut arī nepūlējās tuvāk apskatīt pasažierus, kuri bija izkaisīti pa zāli, kas varētu uzņemt desmitiem vairāk ēdāju, tomēr spēja paredzēt šā ceļojuma ritmu.

Ik pēc trim četrām dienām pieturas vietās tiks uzņemti jauni pasažieri, bet sākotnējā grupa, klātesošo cilvēku saujiņa, paliks kā galvenais kodols.

Bija jau nosakāms skaļš jaunu cilvēku galds — tas, pie kura sēdēja virsnieki un Baso kundze.

Bija ari svinīgs kapteiņa galds ar spuraino Lašo, kas būs neciešams līdz pat Bordo.

Bija Hirē, kurš, bez šaubām, tā arī paliks viens pats, un bija ar mirstošu bērnu kajītē ieslēgta viņa sieva. Un vēl bija vājprātīgais dakteris, kuru maltīšu laikos uzraudzīja Matiass…

Nēģeru uz kuģa tikpat kā nebija. Bet ar rītdienu sāks uzņemt dzeltenādainos, kuri katru nakti spēlēs uz kauliņiem un pie kuriem trešajā vai ceturtajā dienā tiks izsaukts Donadjē kādas infekcijas slimības dēl…

Varēja dzirdēt tikai ventilatoru dūkšanu, dakšiņu šķindu, zemo Lašo balsi un Baso kundzes smieklus. Viņa bija drukna tumšmate, viena no tām sievietēm, kuras allaž izskatās tā, it kā kleita viņām būtu uzvilkta uz kailas miesas, un kurām pastāvīgi ir valgas lūpas.

—          Tiklīdz iebrauksim Bordo, kuģis būs jānovieto sausā dokā,

—    vienaldzīgā balsi sacīja galvenais mehāniķis. — Vai jūs šogad jau bijāt atvaļinājumā?

-Jā.

—    Nezinu, ko viņi iesāks. Jau divi kuģi izgājuši no ierindas.

—    Mani droši vien pārcels uz Saigonas līniju. Man pat labāk patiktu.

—    Es pa to esmu braucis tikai vienu reizi. Tur, liekas, nav tik karsti.

—    Tur ir pavisam citādi, — Donadjē vienkārši noteica. — Vai jūs jau pīpējāt?

—    Nē. Negribējās.

—    Ak tā!?

Visi zināja, ka dakteris pīpē, turklāt zināja, ka mēreni, katru dienu divas trīs pīpes. Varbūt opijs arī bija par pamatu viņa flegmai? Viņš nekad nekur neiejaucās, vienmēr palika rāms un bezrūpīgs, mazliet iedomīgs, un citi uzskatīja, ka iemesls tam varētu būt viņa izcelšanās no senas Nīmes1 protestantu dzimtas.

Tā, piemēram, citi virsnieki valkāja formas svārkus ar atlokiem, tā ka bija redzams krekls un melnā zīda kaklasaite. Bet viņš vienmēr bija ģērbies svārkos ar stāvu apkakli un tāpēc izskatījās mazliet līdzīgs protestantu mācītājam.

Jauniņais Hirē bija ģērbies trūcīgi. Viņš bikli atbildēja galvenajam viesmīlim, kas ar viņu runāja mazliet iecietīgi.

Kapteinis un koloniālās kājnieku armijas leitnanti apēda visus piecus vai sešus ēdienkartē uzrādītos ēdienus, un jau maltītes vidū viņu balsis sāka skanēt skajāk izdzertā vīna dēj.

Lašo, kas sēdēja blakus kuģa kapteinim, apsējis ap kaklu salveti, izskatījās pēc liela krupja un skali žagojās. Starp citu, viņš to darīja tīšuprāt. Kad viņš bija ieradies Āfrikā, viņš bija

pavisam vienkāršs strādnieks no Ivrī un viņam pat nebija otra zeķu pāra. Tagad vioš bija viens no visbagātākajiem Ekvatoriālās Āfrikas kolonizatoriem.

Bet tomēr viņš vienmēr dzīvoja uz kādas upes vai upītes kādā vecā laivā, kur viņu apkalpoja tikai nēģeri. Tādējādi viņš veseliem mēnešiem braukāja pa saviem kantoriem, pārbaudot to darbu, vai nu palikdams uz kuģa, vai ari nēģeri viņu nogādāja uz kantoriem pirogā.

Par viņu stāstīja raibu raibās lietas. Runāja, ka savas karjeras sākumā viņš esot nogalinājis desmitiem, varbūt pat simtiem nēģeru un ka vēl tagad bez kādas vilcināšanās nošāvis tos, kas kaut kā nogrēkojušies.

Viņa baltie kalpotāji bija viszemāk apmaksātie visā kolonijā, un sakarā ar to viņam pastāvīgi bija vairāk nekā desmit tiesas procesu.

Lašo bija sešdesmit pieci gadi, un Donadjē, viņā raugoties un uzminot viņa fiziskās vainas, brīnījās, kā viņš tās spēja izturēt.

—    Ir gan kapteinim ko turēt! — noteica galvenais mehāniķis.

Patiešām! Kapteinis Klods, kas bija sīkumains, precīzs un ievēroja visus dienesta priekšrakstus, pagalam necieta tādus balamutes kā Lašo. Bet viņam tomēr bija jāaicina Lašo pie sava galda. Kapteinis runāja maz, ēda maz, ne uz vienu neskatījās. Tiklīdz maltīte bija beigusies, viņš piecēlās, zemu palocījās un aizgāja vai nu uz kapteiņa tiltiņu, vai uz savu kajīti.

Donadjē pakavējās ēdamzālē kopā ar galveno mehāniķi. Kad viņš uzkāpa augšā klājā, kuģis jau bija izbraucis atklātā jūrā. Zīžaini šalkdami, skalojās viļņi. Debesis bija zemas un nomākušās, taču tās nenomāca mākoņi, bet blīva migla.

Kuģa pakaļgalā skanēja mūzika.

Šai laikā Donadjē lieliem soliem devās savā kārtējā pastaigā, desmitreiz apiedams apkārt klājam, brīžam nokļūdams ēnā, brīžam gaismā, ik pēc trim minūtēm paiedams garām bāram.

Kad viņš gāja tam garām pirmo reizi, atskaņotājs spēlēja tango, bet neviens nedejoja. Terasē pie kāda galdiņa kapteiņa palīgs, trīs virsnieki un Baso kundze nupat bija pasūtinājuši šampanieti. Kaktā gluži viens sēdēja kāds vīrietis, kura seju dakteris nevarēja saskatīt.

Kad viņš gāja garām otrreiz, šampanietis jau bija ieliets glāzēs.

Šis vientuļais siluets izrādījās Hirē; viņš dzēra kafiju, samaksa par kuru bija ierēķināta biļetes cenā.

Kad dakteris gāja garām bāram trešo reizi, kapteiņa palīgs dejoja ar Baso kundzi, bet leitnanti viņu skaļi uzmundrināja.

Viņpus kuģa klājās tumsa un klusums. Otrās klases klājā bija redzams tikai viens pārītis, kas ēnā stāvēja, atspiedušies ar elkoņiem pret sienu.

Donadjē tikai soļoja un soļoja. Nonācis kuģa priekšgalā, viņš ieraudzīja trešās klases klāju, nēģerus, kas gulēja, juku jukām sakrituši uz ķīļa jumta, tāpat ari nēģerieti, kas gulēja izstiepusies un turēja rokās zīdaini.

Dakteris nepaguva apiet savus desmit apļus. Devītajā aplī, kad Baso kundze dejoja ar teritoriālās armijas kapteini, viņam pienāca klāt stjuarts.

—    Jūs lūdz dāma no septītās kajītes! Viņa ir pārbijusies, jo viņai liekas, ka mazais vairs neelpo. Es meklēju viņas vīru…

—    Pasakiet, ka es tūlīt noiešu lejā kopā ar viru.

Un Donadjē piegāja klāt Hirē, palocījās un pačukstēja:

—    Vai jūs nebūtu tik laipns un nenāktu man līdzi? Liekas, ar bērnu nav visai labi.

Leitnanti vai locīdamies smējās, jo viņu kapteinis, kas bija divdesmit gadus vecāks par viņiem, mēģināja dejot biginu2 . Bet kapteiņa palīgs pasažieru aprūpē smaidīdams nenolaida acis no Baso kundzes, kuras augums skaidri iezīmēja ikvienu dejas soli.

II

Līdz septītajai kajītei bija diezgan garš ceļš. Hirē gāja pa priekšu ātriem soliem, gaiteņa stūros apstādamies, lai uzgaidītu dakteri, it kā lai redzētu, vai tas iet pareizo ceļu.

Viņam visu laiku bija sarauktas uzacis, viņš izskatījās nelaimīgs. Pareizāk sakot, Donadjē vēl joprojām nevarēja noteikt šo sarežģīto sejas izteiksmi, šo nervozo, saspringto uzmanību, šo nepieciešamību pēc kaut kā, ko viņš nespēja atklāt. Tikpat kā revolveris, kas kuru katru bridi var izšaut, Hirē varēja eksplodēt no dusmām vai no maiguma.

Viņa baltais kokvilnas uzvalks bija itin labi pašūts, bet tā audums gan bija pavisam lēts un vienkāršs. Visā viņa stāvā jautās tāda kā kautrīga viduvējība.

Hirē, kuram varēja būt divdesmit četri vai divdesmit pieci gadi, bija gara auguma un labi noaudzis; vienīgi pārāk slīpie pleci atklāja, ka viņš nav diez cik spēcīgs.

Viņš strauji atrāva kādas kajītes durvis, un no turienes atskanēja sievietes balss:

—    Ak, tu tas esi?!…

Arī Donadjē iegāja iekšā, bet pietika šo nedaudzo vārdu un sievietes silueta, ko viņš ieraudzīja no mugurpuses, pārliekušos pār dīvānu, lai saprastu, kas šeit notiek.

—    Kas viņam kaiš? — Hirē skarbā balsī jautāja.

Acīmredzot Hirē bija noskaities uz savu likteni.

Donadjē lēnām pievēra durvis un ar nepatiku ieelpoja silto kajītes gaisu, kas bija piesūcies ar šķebīgu slima bērna smaku. Kajīte bija tāda pati kā visas citas, iztapsēta ūdens necaurlaidīgām tapetēm. Labajā pusē viena virs otras atradās divas gulamlāviņas, kreisajā — viena, uz kuras gulēja bērns.

Hirē kundze pagriezās pret ienācējiem. Viņa neraudāja, bet varēja just, ka ir tuvu raudām. Viņai bija nogurusi balss.

—     Es nezinu, kas viņam bija uznācis, dakter… Viņš vairs neelpoja…

Tumšie mati, kas pakausī bija šā tā sasprausti, maigi apņēma viņas pelēcīgo seju. Bija grūti pateikt, vai viņa ir skaista vai neglīta. Viņa bija nogurusi, aiz noguruma slima. Viņa bija zaudējusi jebkādu koķetēšanas spēju un pat aizmirsusi aizpogāt ņieburu, kas lāva saskatīt vājas krūtis.

Trīs cilvēki šajā kajītē varēja tikko apgriezties. Dakteris uz mirkli noliecās pār bērnu, kas ar mokām elpoja.

—     Cik vecs viņš ir?

—    Seši mēneši, dakter. Bet viņš ir dzimis mēnesi pirms laika. Es gribēju barot viņu pati.

—    Apsēdieties, — dakteris teica sievietei.

Hirē palika stāvam pie iluminatora un skatījās uz bērnu nekā neredzošām acīm.

—    Šķiet, nekad neviens nav varējis saprast, kas viņam īsti kaiš. Jau pašās pirmajās dienās viņš pienu atvēma. Vēlāk viņam sāka

dot kondensēto pienu, un dažu dienu laikā viņš atlaba. Pēc tam viņam sāka sāpēt vēderiņš. Brazas ārsts mums teica, ja mēs vēl ilgāk palikšot kolonijā, mēs viņu zaudēšot

Donadjē uz viņu paraudzījās, pēc tam uz viņas vīru.

—    Vai šis bija jūsu pirmais termiņš?

—    Es jau trīs gadus biju nostrādājis pirms precēšanās.

Citiem vārdiem sakot, viņam bija tikko divdesmit gadu, kad

viņš ieradās Ekvatoriālajā Āfrikā.

—     Ierēdnis?

—    Nē. Esmu Ekvatoriālās tirdzniecības kompānijas rēķinvedis.

—    Tā ir viņa vaina, — iejaucās Hirē kundze. — Es vienmēr viņu mudināju stāties valsts darbā.

Viņa sāka kodīt lūpas, lai neuznāktu raudiens, bet viņas vīrs sažņaudza rokas dūrēs.

Donadjē viņu traģēdiju nesaprata. Viņš uzdeva vēl vienu jautājumu:

—    Vai jūsu otrais termiņš ir beidzies?

—     Nē.

Bērna dēj Hirē līgumu bija lauzis, un tāpēc alga nevarēja būt izmaksāta.

Neko darit! Donadjē nebija spējīgs palīdzēt šim bērnam, kas nepanesa tropisko klimatu un tomēr ar visiem savas trauslās un bālās miesiņas spēkiem sīksti turējās pie dzīvības.

—     Jūs varētu iedrošināt viens apstāklis, — dakteris sacīja pieceldamies. — Tas, ka bērns ir nodzīvojis sešus mēnešus. Pēc trim nedējām mēs jau būsim pāri tropiem.

Sieviete skeptiski pasmīnēja. Donadjē palūkojās viņā vērīgāk.

—    Pagaidām jums vajadzētu padomāt par sevi.

Viņam bija grūti izturēt kajītes smaku. Hirē kundze droši vien autiņus mazgāja turpat izlietnē, un tie žāvējās, nokarādamies no augšējās guļvietas. Donadjē ievēroja, ka Hirē acīs parādījās izbīlis, ka viņš sāka smagi elpot un deguns viņam pamazām kļuva asāks un asāks.

Jau kādu stundu kuģis šūpojās stipru ņirbu vilnīšu ritmā.

Kad viņam uznāca nelabums, viņš nespēja izmesties laukā, bet tikko paguva atvērt durvis un noliekties pār mazgājamo bļodu.

—    Piedodiet, dakter, ka es jūs iztraucēju. Es zinu, ka tur nekā nevar darīt. Ārsts man jau to tur sacīja. Bet tomēr…

Un tomēr dakteris šaubījās. Stāvēdams pusbaka vidū, viņš vēroja dzeltenādainos, kas ņudzēja viņam apkārt, kāpa lejā tiem paredzētajā tilpnē pēc katliņiem un skārda krūzītēm, atkal no jauna stājās rindā pie virtuves durvīm.

Bet vēl nebija pagājusi ne pusstunda, kad viens matrozis šo mīklu izskaidroja. Nokāpis tilpnē, viņš bija uzgājis divus ķīniešus guļam aiz katliņu un segu kaudzes. Abiem bija stiprs drudzis.

Donadjē viņus izklausīja, izmērīja temperatūru un saprata. Abi bija smagi slimi. Viņi nebija gājuši uz lazareti, bet divi no viņu biedriem bija pagājuši garām divas reizes, lai skaits būtu pareizs.

Tagad šiem slimajiem bija bail ne vien no ārsta, bet arī no slimības. Vēl vairāk viņi varbūt baidījās no tā, ka viņus izolēs, kas arī tūdaļ notika, jo Donadjē lika viņus pārnest uz trešās klases kajītēm.

Jaunās ziņas klāju sasniedza ātri, kaut gan grūti uzminēt, kas tās izplata. Kad dakteris iznāca uz pastaigas klāja, tikko bija atskanējis pirmais gonga sitiens, aicinot brokastīs. Bāra terasē gāja gandrīz jautri, jo visi dzēra aperitīvu.

Hirē tur sēdēja kaktā viens pats. Vājprātīgais ar haki krāsas šineli mugurā staigāja no galdiņa pie galdiņa, dažreiz rādīdams ar pirkstu uz kādu seju un murminādams nesakarīgus vārdus.

Kāds no pasažieriem piecēlās: tas bija Lašo.

—    Vai jūs, dakter, neiedzertu kopā ar mani pa glāzītei?

Donadjē nevarēja viegli atteikties. Viņš apsēdās. Lašo viņu

vēroja ar neuzticību, kas, liekas, viņu nekad nepameta. Pie blakusgaldiņa starp leitnantiem sēdēja Baso kundze, bet viņa centās neizrādīt pārliecīgu jautrību vai familiaritāti.

—    Ko jūs dzersit?

—    Glāzi portvīna.

Pārāk neatlaidīgais Lašo skatiens dakterim bija grūti paciešams. Kolonizators pagaidīja, kamēr tiek atnests dzēriens un bārmenis aiziet prom.

—     Sakiet, dakter, — vai jūs atzīstat, ka annamitu sanitārais stāvoklis ir apmierinošs?

—     Bet… acīmredzot…

—    Jūs neesat ievērojis nekā nenormāla? Taisnību sakot, jūs varbūt neievērojat arī to, ka kuģim ir sānsvere…

—    Tas ir atkarīgs no balasta un…

—    Piedodiet! Jūs aizmirstat, ka vakar kuģis svērās uz labajiem sāniem, turpretī šodien mēs sveramies uz kreisajiem…

Pareizi. Un dakteris tiešām tam nebija pievērsis uzmanību. Pat tagad tas viņu pārāk neuztrauca.

—    Jūs saprotat, ko tas nozīmē?

—    Vajadzēja uzņemt kravu Puantnuārā…

—     Nemaz! Tika uzņemti pasažieri, nevis kaut kāda krava. Tātad?

—     Nesaprotu.

—    Labi. Tad es jums pateikšu, kā tas ir. Galu galā varbūt ari no jums tiek slēpts. Šā viena paša brauciena laikā “Akvitānija” divreiz sadūrās ar dibenu: pirmo reizi, izbraucot no Dakaras, otrreiz — braucot cauri “katlam”. Pirmo reizi sabojājās dzenskrūve.

Kapteiņa palīgs bija pametis virsniekus un vājprātīgā sievu un pārsēdies pie galda, kur sēdēja jaunie pasažieri, kas bija iekāpuši Puantnuārā. Bet viņš nojauta Lašo un daktera sarunas saturu un turēja ausis vajā.

—    Esmu pa šo ceļu braucis vairāk nekā trīsdesmit reižu. Es protu atšķirt tilpnes sūkņu skaņu. Šonakt tie darbojās nepārtraukti.

—    Vai jūs domājat, ka kuģim radusies sūce?

—    Par to es esmu pilnīgi pārliecināts. Bet mums varētu pietrūkt saldūdens. Viens no balastiem ir izsists caurs. Aizejiet uz savu kajīti un mēģiniet nomazgāt rokas.

—     Nesaprotu.

—    Galvoju, ka tas jums neizdosies, jo ūdens piegāde ir pārtraukta un turpmāk mēs to saņemsim tikai četras stundas dienā. Es nupat nāku no tiltiņa un dzirdēju kapteiņa pavēles.

Arī Hirē bija klausījies šai sarunā, bet no tās vietas, kur viņš sēdēja, nebija iespējams visu labi sadzirdēt.

—     Tagad es jums vēl jautāju: vai jūs domājat, ka dzeltenādaino, visudzeltenādaino, sanitārais stāvoklis ir apmierinošs?

Dakteris apmulsa. Lašo bija tāds cilvēks, kas pēc katra brauciena iesniedza kuģniecības sabiedrībai sūdzības un atteicās kuģa apkalpotājiem maksāt dzeramnaudas tā iemesla dēļ, ka slikti apkalpots.

—     Ir tikai divi dizentērijas gadījumi.

—    Jūs atzīstaties?

—    Jūs taču to zināt tikpat labi kā es, ka tas gadās itin bieži.

—    Bet es esmu pietiekami vecs afrikānis, lai zinātu, ka dažreiz šai dizentērijai ir cits nosaukums!

Dakteris, pašam nemanot, viegli paraustīja plecus.

—    Ticiet man…

Viņš nemeloja. Acīmredzot bija bijuši gadījumi, kad Puantnuārā iesēdinātie annamiti pa ceļam nomira no dzeltenajam drudzim līdzīgas slimības. Bet, ar tīru sirdsapziņu runājot, šoreiz tādi simptomi nebija atklāti.

—    Jūs maldāties, Lašo kungs.

—     Kaut nu tā būtu!

Otrreiz sizdams gongu, garām pagāja stjuarts, un pasažieri cits pēc cita piecēlās un devās uz savām kajītēm, lai pirms sēšanās pie galda mazliet atsvaidzinātos.

Tā bija nepareiza rīcība— noslēgt ūdeni šādā brīdī. Sākās zvanīšana, un apkopējām nācās staigāt no kajītes uz kajīti un skaidrot, ka saldūdens nebūs ātrāk kā tikai vakarā.

Uzreiz pie galda kļuva redzamas noraizējušās sejas un dzirdami jautājumi, kuros gan vēl nejautās bailes, bet jau zināms satraukums.

Kapteiņa palīgs bija apmainījis vietu un sēdēja tagad kopā ar “jaunajiem”, ar Dasonvilu ģimeni, blakus kapteiņa galdam.

Šis bija vienīgais kaut cik elegantais galds. Dasonvila kundze bija jau paguvusi apmainīt tērpu. Neraugoties uz karstumu, viņa bija ģērbusies tā, it kā būtu saposusies doties uz kādas elegantas pludmales restorānu.

Viņas vīrs, dzelzceļa līnijas Kongo—Okeāns galvenais inženieris, bija tikai trīsdesmit gadus vecs. Viņš, protams, bija ar labām sekmēm beidzis Parīzes Politehnikumu. Tas viss, kas notika apkārt, viņu neinteresēja. Viņš ēda lēnām, iegrimis savās domās, kamēr starp viņa sievu un jauno Neviļu aizsākās flirts.

Lašo pukojās. Kapteinis viņam strupi atbildēja, skatīdamies kaut kur projām un glaudīdams bārdu ar saviem labi koptajiem pirkstiem.

Donadjē pats pajautāja pretī sēdošajam galvenajam mehāniķim:

—    Vai taisnība, ka mūsu kuģim ir sūce?

—    Pavisam niecīga.

—    Bet tomēr?

—    Nekā uztraucoša. Dažas tonnas diennaktī.

—     Daži pasažieri traki uztraucas.

—    Es zinu! Kapteinis man nupat par to stāstīja un lūdza darīt visu iespējamo, lai caurumu likvidētu. Smieklīgākais ir tas, ka šī vaina ir pavisam niecīga. Cilvēki par to uztraucas tāpēc, ka tā ir redzama, bet tā ne mazākā mērā neapdraud viņu drošību uz kuģa.

—    Ko jūs domājat darīt?

—    Neko. Tur nekas nav darāms. Tā ir tikai nelaimīga sakritība: izsists caurums balastā. Kad es sāku ūdeni izsūknēt, pasažieri dzird ūdens sūknēšanu un domā, ka mums ir liela sūce— tek kā caur kāstuvi. Kad es nesūknēju, sānsvere pastiprinās un viņi ar šausmām izprašņā matrožus un stjuartu.

Galvenais mehāniķis bija gluži mierīgs.

—     Brauciens būs nepatīkams, — viņš sacīja. — Kopš esam izbraukuši no Matadi, kuģī iemitinājies Jaunais gars.

Gan viens, gan otrs viņi zināja, ko tas nozīmē. Ir reisi, kas no sākuma līdz pat beigām norit brīnišķīgi: pasažieri pacilāti un jautri, jūra miermīlīga, mašīnas darbojas nepārtraukti.

Mēdz būt arī citādi, kad uzreiz uzbrūk visādas nepatikšanas, kā, piemēram, ja uz kuģa uzkāpj tik riebīgs pasažieris kā Lašo.

—    Vai jūs zināt, ko viņš pastāstīja savam kajītes apkalpotājam?

—    Varu iedomāties, — dakteris nopūtās.

—     Ka uz kuģa esot divi dzeltenā drudža gadījumi. Vai tā ir taisnība?

Visdīvainākais bija tas, ka galvenais mehāniķis, kas bija tik mierīgs, kad runāja par sūci, tik vāji apslēpa savas bailes, izprašņādams Donadjē.

Tagad bija Donadjē kārta izlikties mierīgam.

—    Nedomāju. Katram gadījumam es viņus esmu izolējis.

—    Vai viņiem ir izsitumi uz ādas?

—    Nav.

Donadjē būtu varējis derēt, ka nepaies ne trīs stundas, kad kapteiņa palīgs svinēs uzvaru pār Dasonvila kundzi. Tas viņu jo vairāk uzjautrināja tāpēc, ka vājprātīgā ārsta sieva, varbūt cerē

dama padarit greizsirdīgu kapteiņa pailgu, pieņēma Idirīgas pozas, tērzēdama ar visjaunāko leitnantiņu.

—     Nabaga zellis! — viņš sacīja, norādīdams ar skatienu uz inženieri.

—    Jo vairāk tāpēc, — galvenais mehāniķis piebilda, — ka viņš Dakarā kāpj laukā, bet sieva brauc tālāk.

Abi pasmaidīja. Katrā braucienā viens un tas pats.

Pēcpusdiena aizritēja parastā gaitā. Visi dzēra kafiju bārā. Pēc tam diendusa kajītēs. Pirms sava slēģa aizvēršanas Donadjē ieraudzīja Hirē kundzi, kas, izmantodama tukšo klāju, bija iznākusi ieelpot svaigu gaisu.

Viņa, šķiet, kautrējās, ka brauc pirmajā klasē, un bikli raudzījās uz garāmejošiem stjuartiem, it kā tie varētu likt viņai uzrādīt biļeti un aizvest viņu uz otro klasi.

Mugurā viņai bija tā pati tumšā kleita, kas iepriekšējā dienā, mati krita uz pakauša. Viņa pat neuzdrošinājās pastaigāties. Viņa paspēra dažus solus, atspiedās ar elkoņiem uz falšborta, atkal mazliet pagāja, pavisam mazlietiņ, tad apmulsusi apstājās, lai no jauna atspiestos uz elkoņiem un raudzītos mirdzošajā jūras vaigā. Viņas ķivere bija izbalojusi, kājas bija kailas, bez zeķēm, smalki izraibinātas mazliet paplašinātu vēnu rakstiem.

Donadjē aizvēra iluminatoru, un kajītē iestājās zeltaina puskrēsla. Viņš gribēja iztīrīt zobus, bet, atcerējies, ka ūdens ir noslēgts, izģērbās un nopūzdamies, kā parasti kails atlaidās uz dīvāna.

Kad pie durvīm piegrabināja un matrača iečlkstēšanās vēstīja, ka grabināšanās ir dzirdēta, atskanēja tradicionālais čuksts:

—     Puspieci.

Pēc tam otra balss, šoreiz tas bija Matiass, sacīja:

—    Jums, liekas, tūlīt būs jāiet pie tiem diviem ķīniešiem.

Pulksten piecos viens no abiem jau bija nomiris. Viņa kajītes

durvis rūpīgi aizslēdza. Lai nodotu kapteinim ziņojumu, dakteris pārgāja pāri priekšas pusbakam un ieraudzīja pārējos annamitus, kas sēdēja uz pašas klāja apmales; lielākā daļa no viņiem spēlēja kauliņus.

Spēle viņiem tomēr neliedza pamanīt dakteri. No visiem stūriem viņā lūkojās tumšas acis — bez satraukuma, bez nesmalk-

jūtīgas ziņkāres, pat bez naida. Viņi jau bija redzējuši mirstam tik daudz biedru Puantnuārā!

Donadjē mazliet apmulsis pagāja garām annamitu grupām, pārkāpa pāri nēģeriem, kas gulēja zem pieslienamām kāpnēm, un apmeta līkumu Lašo, kas sēdēja izlaidies šūpuļtīklā.

Augšas klājā viņš pagāja garām radiokabīnei, kuras durvis bija atvērtas. Kāds viņu no iekšpuses pasauca. Tur, pretstatā gaišajam āram, valdīja necaurredzama tumsa.

—     Nomiris?

Acīmredzot to jau visi zināja.

Kapteinis, kas pēc diendusas ģērbās, arī apjautājās:

—    Vai izsitumi bija?

—     Nebija. Parastā dizentērija.

Bet pats kapteinis gan šaubījās un negribēja dakterim ticēt.

III

Mirušo ķīnieti ielaida okeānā pulksten sešos no rīta. Precīzāk — pulksten sešos paredzētā ceremonija sākās bez piecām minūtēm sešos, un tā nebija nejaušība.

Annamiti bija brīdināti, un viņiem bija atļauts sūtīt četru cilvēku lielu delegāciju. Viņi pirmie ieradās pakaļējā klājā vēl pirms saullēkta. Apkārt rosījās matroži, ar lielu troksni sakopdami kuģi, un dažās kajītēs caur iluminatoriem bija redzama gaisma; tajās mitinājās virsnieki, kuriem bija jābūt klāt ceremonijā.

Donadjē pienāca klāt lēnām, viņš bija sliktā garastāvokli, jo viņam nepatika grozīt savus paradumus. Mazliet vēlāk lejā nokāpa kapteinis, ģērbies vadmalas uniformā, un paspieda dakterim roku.

Divi matroži ienesa rupji darinātu šķirstu, un pirmie saules stari, aizdedzinājuši pulētam metālam līdzīgo jūru, tai pašā laikā apgaismoja arī rupji aptēstos dēļus.

Kādas divas tris reizes dakteris pagriezās pret kuģa priekšgalu, kur bija dzirdams neliels troksnis. Neraugoties uz aizliegumu, ķīnieši, protams, centās ieņemt tādas vietas, no kurienes varētu kaut ko redzēt.

Kapteinis paskatījās pulksteni, un Donadjē saprata: gaidīja tikai kapteiņa palīgu pasažieru aprūpē, un tas arī beidzot parādījās. Bet viņš nebija viens: viņu pavadīja Dasonvila kundze.

Kapteinis un ārsts saskatījās. Kad jaunā sieviete pienāca viņiem klāt, abi vēsi palocījās, bet Nevils apmulsa.

Vēl vajadzēja piecas minūtes pagaidīt, bet kapteinis ar strupu žestu noņēma cepuri, izvilka no kabatas mazu grāmatiņu melnā iesējumā un sāka lasīt aizlūgumu par aizgājēju.

Viss bija saprotams. Dasonvila kundzes klātiene sabojāja visu noskaņu. Iepriekšējā vakarā bridža spēles laikā viņa bija izlūgusies no kapteiņa palīga atjauju noskatīties šo ceremoniju.

Drīz vien arī Donadjē uznāca vēlēšanās, kaut viss drīzāk beigtos, jo uz pastaigu klāja, kas pacēlās virs kuģa pakaļgala, iezīmējās jauns siluets — sieviete, kas vēl nekā nezināja par annamita nāvi.

Tā bija Hirē kundze, kas gluži tāpat kā katru rītu bija izgājusi savā pastaigā, viņa apstājās, ieraudzīja zārku, ap kuru bija sastājušies formās ģērbušies viri.

Šķirstu novietoja uz slīdrulla. Viens matrozis to pagrūda, un tas — sākumā lēnām — sāka slīdēt uz jūru. Pēc tam ātrums pieauga. Dažus metrus tam bija jāpārlido pār tukšu telpu. Četri annamiti palika nekustīgi stāvam, pat it kā nekā nedomādami.

Šķirsts saskārās ar ūdeni, un tad notika kaut kas tāds, kas gadās pavisam reti, it īpaši, ja jūra ir mierīga. Saskaroties ar ūdens virsmu, šķirsts atvērās. Hirē kundze no augšas to ieraudzīja pirmā un, abām rokām saķērusi galvu, iekliedzās.

Kapteinis attapās padot zīmi sardzes virsniekam, lai tas paātrina kuģa gaitu.

Četri annamiti stāvēja, atspiedušies ar elkoņiem pret falšbortu, Dasonvila kundze noliecās un rādīja uz kaut ko gaišu, kas peldēja aiz “Akvitānijas”.

Tas bija viss. Kapteinis no jauna strupi salutēja. Stāvēdams aiz jaunās sievietes muguras, Nevils ar žestiem paskaidroja, ka vairs nekas nav darāms. Donadjē nokāpa lejā, lai apmeklētu ķīnieti, kas vēl nebija nomiris un, nekustīgi gulēdams, raudzījās griestos, gaidīdams savu kārtu.

Bija jau uzlēkusi saule. Virs jūras stiepās siltas miglas strēles. Visā izplatījumā bija dzirdama vienīgi vienmuļā mašīnas elpa.

Donadjē vēl nezināja, vai viņš ies atkal gulēt vai neies. Viņš devās uz pastaigu klāju, aizgāja līdz pusei un jutās pārsteigts, izdzirdējis sieviešu balsis. Pagriezienā viņam kļuva skaidrs: tās, kas sarunājās, bija Hirē kundze un Dasonvila kundze.

Viņš gribēja paiet garām klusēdams. Bet viņu aizturēja Hirē kundzes skatiens, un viņš apjautājās:

—    Vai mazais šonakt labi gulēja?

Hirē kundze gribēja aiz pateicības pasmaidīt, bet skats, ko viņa nupat bija redzējusi, tik ļoti viņu satrieca, ka viņas lūpas krampjaini raustījās.

Dasonvila kundze, uzskatīdama par savu pienākumu, uzsvēra:

—    Es viņu sapratu, dakter. Kaut ko tādu redzēt, kad pašiem ir slimnieks!… Šķiet, ka ari otrs ķīnietis ir pie miršanas?

—    Nē, kundze.

Viņš izskatījās atturīgs, pat vēss.

Dassnvila kundze izlikās to nemanām un nezaudēja savu omulību. Neraugoties uz agro stundu, viņai mugurā bija skaista gaišzala zīda kleita, kas labi saderēja ar sarkankoka krāsas matiem. It kā atrazdamās Parīzē vai kaut kur citur, viņa bija uzpūderējusies, uzsārtinājusi vaigus, nokrāsojusi lūpas un tālab vēl vairāk kontrastēja ar Hirē kundzes izmocīto seju.

Donadjē viņas abas salīdzināja, iztēlojās Hirē kundzi skaisti apģērbtu, galvenais, veselu un no laimīga smaida pilnīgi pārvērtušos.

—     Kā jūs, dakter, domājat, vai viņam nekaitēs, ka tagad es viņu baroju ar citas firmas pienu? Uz kuģa piens ir pavisam citāds, nekā bija Brazā…

—    Tam nav nozīmes, — dakteris atteica.

Un atvadījās. Kad viņš uzgrieza muguru, abu sieviešu saruna turpinājās, un viņš lūkoja uzminēt, ko gan viņas viena otrai varēja stāstīt. Iesācēja būs bijusi Dasonvila kundze, tas bija skaidrs. Viņa būs pamanījusi uz klāja sievieti, un viņai būs gribējies uzzināt, kas tā tāda ir.

Donadjē paraustīja plecus. Gar to visu viņam nebija nekādas daļas. Viņam bija stunda brīva laika, pirms sākās trešās un otrās klases pasažieru pieņemšana. Viņš bija nodomājis pa to laiku palasīt, sēdēdams uz sava dīvāna. Tā bija Konrādā grāmata, kurā darbība norisa uz kravas kuģa, bet lasīšana neveicās. Viņš domāja

par to, ka, kamēr Hirč kundze pastaigājas pa klāju, viņas virs mazgājas pārāk šaurajā kajītē, kas smird pēc saskābuša piena.

Viņš nezināja, kāpēc īsti ar šo jauno zelli viņš noņemas vairāk nekā ar pārējiem pasažieriem. Vai, pareizāk sakot, viņš negribēja pats sev atzīties.

Donadjē bija mānija, sastopoties ar kādu svešu cilvēku, un tā nebūt nebija ārstiem raksturīga mānija, jo tāpat tas bija jau pirms tam, kad viņš bija izvēlējies profesiju.

Jau licejā, kad viņš tur rudenī atgriezās, viņš vēroja savus jaunos līdzskolniekus, pievērsa uzmanību kādai sejai, sevī nospriedis:

“Lūk, ar šo notiks kāda nelaime!”

Jo katru gadu klasē kāds skolnieks vai nu nomirst, vai cieš kādā avārijā.

Dīvaini. Donadjē nebūt nepiemita gaišredzība. Viņa izvēler ja tā drīkst teikt, nebūt nekrita uz tādu, kam būtu bijusi vājāka veselība nekā citiem.

Tas bija loti sarežģīti. Viņam būtu bijis kauns par to runāt, it īpaši tāpēc, ka pats tam nemaz neticēja. Un tomēr viņš juta, ka dažas būtnes ir radītas katastrofām, tāpat kā dažas citas ir dzimušas nodzīvot garu un mierīgu mūžu.

Tad nu tā! Jau pašā pirmajā dienā dakteri pārsteidza Hirē seja, kaut gan viņš nezināja, kas tas tāds un ka tam ir slims bērns.

Pēc tam viņš uzzināja, ka jaunais cilvēks bija jau iekļuvis daždažādās kļūmēs. Viņš bija precējies. Viņu nomāca smagi pienākumi. Viņa algas tikko pietika, lai savilktu galus kopā, un vēl piedevām — bija saslimis viņa bērns, un tāpēc viņš bija spiests atgriezties Eiropā.

“Varu derēt, ka viņiem vairs nav ne graša pie dvēseles! Esmu pat pārliecināts, ka viņiem ir parādi!”

Viņi piederēja pie tādiem cilvēkiem, kuriem vienmēr ir parādi, un viņi velti mokās, nespēdami izķepuroties.

Stjuarts pagrabināja pie durvīm, un Donadjē paraustīja plecus, uzvilka svārkus, ko bija novilcis, un saglauda ar suku matus. Kāda dala viņam gar šiem cilvēkiem? Kad viņš gāja garām septītajai kajītei, tās durvis bija puspavērtas, un viņš izdzirdēja skalu strīdu.

“Tā tik vēl trūka,” viņš nopūtās.

Tā bija viena no viskarstākajām dienām. Nebija ne mazākā vēsmas pūtiena. Jūra un debesis bija tikpat bālas, tikpat varavīkšņainas kā gliemežnīcas iekšpuse.

Donadjē kā mācēdams iegrieza roku vietā kādai trešās klases pasažierei, kas, pakritusi gaiteni, bija to lauzusi. Ap desmitiem Lašo lika viņu pasaukt savā kajītē. Viņš sēdēja vienīgajā atzveltnes krēslā vienā pidžamā, basām kājām, ar viskija glāzi pa rokas stiepienam.

—    Aizveriet, dakter, durvis. Tātad ķīnietis?

—    Viss jau galāi

—    Un jūs joprojām apgalvojat, ka tā ir dizentērija?

—    Mans ziņojums ierakstīts kuģa žurnālā. Vai jūs mani pasaucāt, lai es jūs izmeklēju?

Lašo norūca un uzlocīja pidžamu uz piepampušās kājas. Viņam bija paradums skatīties uz cilvēkiem no apakšas, it kā viņam vienmēr būtu aizdomas, ka sarunas biedrs no viņa kaut ko slēpj vai gatavo kādu cūcību.

—          Jūs zināt tikpat labi kā es, kas jums kaiš, — sacīja Donadjē.

—     Cik ārstu jūs ir izmeklējuši?

Šī bija vēl viena Lašo mānija. Viņš iztaujāja visus ārstus, skandināja, ka medicīnai netic, un irgājās:

—    Gan jau redzēsim, vai jūs būsit spējīgs manis labā kaut ko izdarīt!

Starp citu, nekas jau tur nebija darāms. Viņš bija četrdesmit gadus pavadījis uz ekvatora džungļos un mežos, nebija ārstējies, vārda tiešajā nozīmē tikai kolekcionējis slimības, tālab, dzīvs būdams, jau trūdēja.

—    Vai jums ir sāpes?

—    Nav.

—    Tādā gadījumā nav vērts slimību kairināt ar zālēm.

Donadjē grasījās iet prom. Lašo viņu aizturēja.

—    Kā jums liekas… — viņš iesāka.

Viņš apmulsis aizgrieza galvu un iedzēra malku viskija.

—    Kā man liekas?

—    Jā! Esmu ziņkārīgs zināt, kā jums šķiet, cik gadu es vēl nodzīvošu. Tas jums nepatīk, vai ne? Man jūs varat teikt atklāti!

Uz to nu Donadjē galīgi nezināja, ko atbildēt. Tai pašā laikā, kad viņš pat nezināja, vai Hirē ir vai nav slims, viņš varēja zvērēt,

ka Hirē dzīve būs īsa. Bet smirdeklīgā Lašo miesa dakterī nerad nekādu reakciju.

—    Jūs esat spējīgs nodzīvot līdz vecumam! — viņš norūc

—    Vai jūs uz kaut ko cerat?

—     Nesaprotu.

—     Es sevi gan saprotu! Bet tas man ir vienalga. Pat tad, jūs man teiktu, ka es nosprāgšu rīt, es tikpat mierīgi dzel viskiju.

Virs viņiem gulamkrēslos snauda divi baltādainie mācītāji, fc brauca otrajā klasē un kam bija atļauts lietot pastaigu klāju. Ku priekšgalā bija sākusies paletes3 mešana, spēle, kas notika p Nevila iniciatīvas un paskaidrojumiem, jo to vēl neviens nes prata. Spēlē piedalījās abi leitnanti un kapteinis, tāpat arī Ba kundze un Dasonvila kundze. Visvairāk Donadjē bija pārsteig ieraudzījis ar raketi rokā Hirē. Starp citu, Hirē izskatījās apmuL un dakterim neveikli palocījās.

Dakteris apsēdās ēnā. Ūdens atspulgi gurdināja acis, un vi turēja plakstiņus puspievērtus, tālab caur skropstu tīklu atfc kļuva izplūduši un likās nereāli.

Spēlētāji viņa redzes laukā nonāca cits pēc cita, atsevišl Dasonvila kundzes partneris bija Hirē, kurš izrādījās itin veik

Viņai joprojām mugurā bija zaļā zīda kleita, un, kad viņa sau kustējās, cauri caurspīdīgajam audumam iezīmējās viņas mies augums bija garš un spēcīgs, gan dižciltīgāks, bet ne tik kārdino kā Baso kundzes augums.

Virsnieki nepārprotami augstāk vērtēja vājprātīgā ārsta siev kas allaž bija labā garastāvoklī. Varēja just, ka viņa ir kāra pi izpriecām, pēc itin visādām izpriecām, un Donadjē, pats to nemi nemanīdams, paraudzījās uz viņas valgajām padusēm, it kā saju dams sviedru smaku. Pēc katra sitiena viņa skaļi jo skaļi smējā atspiedusies pret vienu no spēlētājiem, un, zobus rādīdama, krati krūtis.

—     Pif, paf! — sauca kāds, stāvēdams blakus Donadjē.

Tas bija viņa vājprātīgais amatbrālis, vēl aizvien ar smago šine

mugurā. Viņš bija ļoti uzbudināts, bet, kā vienmēr, nodarbina tikai pats ar sevi. Pamanījis uz sienas zirnekli, viņš izlikās, k šauj uz to ar revolveri.

—    Pif! Paf!…

Un todal sarauca pieri. Kaut kas sakustējās viņa atmiņā. Viņš pacēla galvu.

—    Jā, jā!… Koksīds… Ierakumi…

Tas notika tik ātri, ka bija grūti izsekot.

—    Ierakumi… Ierakumu līnija…

Viņš bija apmierināts, ka atceras kaut vai apmēram, un, joprojām stāvēdams divi solu atstatumā no Donadjē, turpināja savu nesakarīgo domu.

—     Artilērijas spiediens… Četrpadsmit… Tas ir daudz, manu admirāli…

Viņa skatiens pievērsās Donadjē, un viņš tam draudzīgi uzsmaidīja, it kā lai to sazvērnieciski piesaistītu savai domu gaitai.

—    Admirāli!… Admirāli… Mentona… Nica — Mentona — Montekarlo — Karlomans… Ha, ha!

Ari Donadjē smaidīja, jo viņam bija grūti citādi izturēties un it īpaši tāpēc, ka viņa amatbrālis izskatījās laimīgs par to, ka tiek atbalstīts.

Tas ilga ceturtdaļu stundas, ar kāpinājumiem un atslābumiem, ar virkni saraustītu tēlu un vārdu, ar kalambūriem, tad pēkšņi iestājās klusums, pieres raukšana un sāpīga piespiešanās. Baso tādos brīžos pieskārās ar pirkstgalu kādai noteiktai vietai uz sava galvaskausa. Sāpes pārgāja. Viņš skaļi smējās, it kā būtu veikli izjokojis visu pasauli.

Tas bija tik uzkrītoši, ka Donadjē nevarēja saprast, vai tikai tas viss nav joks, vai dālderis tiešām ir vājprātīgs. Katrā ziņā kaut cik prāta vēl viņam bija palicis. Tā, piemēram, viņš piegāja pie bārmeņa, kas nupat bija apkalpojis Donadjē, — Baso bija pievilinājis Donadjē saņemtais aperitīvs.

—           Iedod man manu jāņogu sīrupiņu, Ežēn! — Baso ņirdza.

—     Citādi mana sieva sāks bļaut.

Viņš tiešām izdzēra jāņogu sīrupu, bet acīs viņam sprikšķēja ironiskas uguntiņas.

Stundu vēlāk Donadjē ieraudzīja, ka Baso, acu nenolaidis, vēro Dasonvilu meitenīti, kas rotaļājās savas guvernantes uzraudzībā.

Neilgi pirms brokastīm kapteiņa palīgs sacīja ārstam:

—    Nezinu, ko kapteinis nolems.

—    Kādā sakarā?

—     Sakarā ar Baso. Nupat Dasonvila kundze ievēroja, ka viņi ložņā ap viņas meitu. Viņa aizgāja pie kapteiņa pieprasīt, lai vājprātīgajam aizliedz nākt uz klāja.

Donadjē paraustīja plecus, bet Nevils pret šādu prasību neizturējās tik vienaldzīgi.

—     Skaidri redzams, ka vājprātīgajam uz kuģa nav vietas, — viņš noteica. No daktera skatiena viņš nosarka. — Tas nav tā, kā jūs domājat. Starp viņa sievu un mani nekā nav…

—    Pagaidām nekā nav!

—    Vienalga. Portžantilā un Libervilā uz kuģa tiks uzņemti vēl citi bērni.

—    Kur Baso strādāja, pirms kļuva par kara ārstu?

—     Viņš bija psihiatrs Salpetriēras dziednīcā. Tieši tāpēc, ka viņš bija sācis darīt muļķības, viņam ieteica braukt uz koloniju. Viņu nevis ārstēja…

—    Pie velna!

—    Šķiet, ka pirms katras maltītes viņš ir izdzēris pudeli pērno…

No klāja skanēja Baso kundzes smiekli un rakešu klaudzieni.

Brokastis noritēja daudz dzīvāk nekā iepriekšējās dienās, jo lielākā dala pasažieru bija jau sapazinušies. Bija pat kāds ievērojams notikums: Žaks Hirē vairs neēda viens pats pie atsevišķa galdiņa, bet pārsēdās pie virsnieku un Baso kundzes galda.

Viņš vairs nebija tik drūms. Viņš aizmirsa, ka sieva pavada garas stundas viņu kajītē pie slimā bērna, kas var kuru katru brīdi nomirt. HirS ar saviem galdabiedriem jokoja. Kapteinis, būdams etiķetes ievērotājs, viņu galdu atzina par mazliet trokšņainu, izrādīja pat zināmu neiecietību.

—     Kā ar balastiem? — Donadjē jautāja galvenajam mehāniķim, ar kuru viņš sastapās katrā ēdienreizē.

—    Var iztikt. Liekas, ķīnietis šorīt…

Viņi sāka ēst. Lašo bez kāda iemesla pasūtināja šampanieti un pameta izaicinošu skatienu uz daktera pusi, kaut gan tam nebija nekādu iebildumu. Guvernante un Dasonvilu meitenīte ēda pie atsevišķa galda un sarunājās savā starpā angliski. Bet pats Dasonvils — viņš bija loti aizņemts, jo devās uz Dakaru un pēc tam uz Parīzi, lai tur iesniegtu diezgan sarežģītus projektus, ar kuriem bija noņēmies cauru dienu.

Divas stundas sakramentālās diendusas bija aizritējušas klusi, kaut gan matroži to laiku bija izmantojuši, spodrinādami visu, kas uz kuģa bija spodrināms.

Portžantilā kuģim bija jāiebrauc ap sešiem vakarā un jānostāv tur kādas divas stundas. Kad tumšā krasta līnija kļuva redzama, trīs koloniālā jātnieku pulka virsnieki un Žaks Hirē bāra terasē spēlēja beloti4 , bet Baso kundze, atspiedusies ar elkoņiem pret krēsla muguru, sekoja viņu spēlei. Uz galda trīs dažādu krāsu aperitīvu glāzēs kusa ledus, un apelsīnu smaržai jaucās klāt smalkais anīsa aromāts.

“Akvitānijas” sirēna iekaucās pirmo reizi, un līča dzijumā parādījās pilsēta. Vispār tās bija tikai dažas gaišas mājas ar sarkaniem jumtiem, kas izcēlās uz tumšā meža zaļuma. Divos preču kuģos krāva iekšā baļķus, ko tiem pieveda klāt velkonīši. Bija milzīgs troksnis, ko sacēla kabestānu čīkstēšana un svilpieni. Enkura dārdi, kad tas atsitās pret dibenu, uz mirkli pārspēja visas pārējās skaņas, un dažas minūtes vēlāk pie kuģa piebrauca kuteris.

Belota spēlmaņi savu spēli nepārtrauca. Pa ārējo trapu kāpa augšā baltādainie. Cilvēki sarokojās. Pēc maza brīža bārs bija laužu pilns un atdzīvojies, it kā tas būtu kāda Eiropas kafejnīca.

Bet lielākā daļa bāra apmeklētāju nebija pasažieri. Tie bija Portžantilas iedzīvotāji, kuriem sagādāja prieku reizi mēnesī iedzert aperitīvu uz kuģa. Viņi bija paņēmuši līdzi vēstules nosūtīšanai uz Eiropu, arī sainīšus radiem un draugiem.

Pienāca nakts, dažas ugunis, kas iedegās krastā, izskatījās daudz tuvākas kuģim nekā krastmalai. Kapteiņa palīgs pasažieru aprūpē šaudījās šurpu tuipu, jo viņš visus pazina un viņu aicināja pie katra galdiņa.

Pie kuģa piebrauca divas vietējās pirogas. Viena bija pilna daudzkrāsainām zivīm, bet otra piekrauta zaļiem augļiem, ar mango un avokado. Pavārs, baltu mici galvā, strīdējās ar nēģeriem, kas pacietīgi nekustēdamies stāvēja, tikai retumis griezīgā balsī izkliegdami dažus vārdus.

Galu galā viņi vienojās: zivis un augļi nonāca uz klāja, bet iezemiešiem tika pasviestas pāris monētas.

Donadjē turējās nomaļus no visas šīs kņadas, kad pie viņa pienāca stjuarts.

2 ĪSI

33

—    Kapteinis lūdz jūs ienākt pie viņa salonā..

Kapteinis tur nebija viens. Viņš sēdēja pie galda kopā ar kara ārstu ģenerāla pakāpē. Kapteinis viņam stādīja priekšā Donadjē, kuru lūdza apsēsties.

—    Ģenerālis brauks ar mums kopā līdz Librevilai. Es viņam, dakter, paziņoju par šorīt saņemto prasību.

Kara ārsts bija izskatīgs vīrietis ar iesirmām ūsām, bet acis viņam vēl bija saglabājušās pavisam jauneklīgas.

—    Jums vajadzētu būt ar mani vienisprātis, — viņš labsirdīgi sacīja.

—    Kādā sakarā?

—     Sakarā ar mūsu nelaimīgo amatbrāli. Uz kapteini gulstas smaga atbildība. Viena pasažiere sūdzējās…

—    Viņai ir bērns, — kapteinis precizēja.

—    Dasonvila kundze, es zinu!

Kapteinis steigšus piebilda:

—    Starp citu, man jāsaka, ka Baso kundze pati labāk gribētu, lai viņas vīrs būtu drošā vietā.

Gadījās, ka tieši tai brīdī pa klāju garām gāja vājprātīgais — domīgs, pats ar sevi pusbalsī sarunādamies.

—    Domāju, ka jūs negribat viņu ieslodzīt trakojošo kajītē?

—    ja tas izrādītos nepieciešams… Vismaz viņam varētu aizliegt zināmās stundās iziet uz klāja…

Tika pasniegti kokteili. Donadjē savējo izdzēra tikai pusē un piecēlās.

—    Gan kapteinis izlems, — viņš noteica. — Es personiski Baso neuzskatu par bīstamu.

Mazliet vēlāk pie kuģa nepiederīgais laužu pūlis kuģi atstāja. Pasažieri atradās ēdamzālē, kur bija notikušas dažas pārmaiņas.

Kapteinis bija pieņēmis ģenerāli pie sava galda, un, tā kā tas bija pazīstams ar Dasonviliem, viņš uzlūdza arī tos, bet Lašo aizraidīja pie cita galda, pie kura jau sēdēja kapteiņa palīgs pasažieru aprūpē.

Gadījuma pēc kuģī bija jāiekrauj divi simti tonnu banānu, kas tika izgāzti uz klāja. Tālab sānsvere vēl pastiprinājās tik loti, ka tasītes uz galdiem slīdēja pa apakštasītēm.

—          Tieši īstā laikā! — smaidīdams izmeta galvenais mehāniķis.

—    Mani nupat bildināja, ka uz kuģa esot kāds ģenerālis, un lūdza,

lai tas maksā ko maksādams, novērst sānsveri.

Otrais ķīnietis, izmantodams izdevīgu bridi, nomira pašā pusdienu laikā, un Donadjē ēšana bija jāpārtrauc. Garām iedams, viņš ievēroja, ka Žaks Hirē, kas bija izdzēris vairākas glāzītes aperitīva, bija jautrs un sarunājās skaņā balsi.

Dakteris ienira trešās klases karstumā un ieraudzīja Matiasu uz kādas kajītes sliekšņa.

—     Pagalam! — sanitārs paziņoja. — Es atradu viņa naudu zem spilvena.

Tur bija divi tūkstoši trīssimt franku, sapelnītu trijos gados, klājot dzelzceļa gulšņus.

Donadjē tas nozīmēja to, ka veselu stundu bija jānoņemas ar dažādu papīru rakstīšanu.

IV

Vispār pirmais kontakts starp Žaku Hirē un dakteri nodibinājās kuģa pieturas vietā Portbuē nedēļu pēc izbraukšanas no Matadi.

Kopš Librevilas dzīve bija pārvērtusies vēlreiz. Kuģī bija iekāpuši kādi četrdesmit pasažieri, no kuriem desmit vai divpadsmit pirmajā klasē. Bet notika tas, kas allaž mēdz notikt līdzīgos gadījumos: agrākie pasažieri viņus tikpat kā neievēroja. Tie, kas iekāpa tagad, ar nelielu izņēmumu bija anonīms pūlis, tāpat kā jaunāko klašu skolnieku bars abiturientu acīs.

Ģenerālis jau bija izkāpis, un viņa vietu pie galda bija ieņēmis kāds civilais ierēdnis, loti vājš, maza auguma vecītis, kas nokalpojis kolonijās trīsdesmit gadu un tomēr saglabājis baltu, ziloņkaulam līdzīgu ādu, labi koptas rokas un slimīga, piekasīga birokrāta izskatu.

Lašo atkal ieņēma savu veco vietu, un turpmāk visi trīs satikās katrā ēdamreizē.

Tur bija ari ierēdņu sievas, divi mazi zēni un viena meitenīte, un nez kam otrā dienā pēc izbraukšanas bija ienākusi prātā doma likt bērniem uz klāja iet rotaļās, sadodoties rokrokā un dziedot bērnu dziesmiņas.

Jau astoņos no rīta Donadjē izdzirdēja viņu sīkās balstiņas dziedam:

—    Brālīt Žak, brālīt Žak, guli vien, guli vien…

Tagad, lai pastaigātos, vajadzēja izraudzīt savu laiku, jo gandriz vienmēr ceju aizšķērsoja guļamkrēsli. Starp jaunajiem pasažieriem bija kāda resna sieviete, kas no rīta līdz vakaram tamborēja, un desmitiem reižu dienā zaļš (spilgta zaļuma) vilnas kamols, tīdamies vaļā, ripoja pa klāju.

—    ŽannoL. Pacel manu kamolu!…

Žanno bija viens no zēniem.

Kādas pārmaiņas tad vēl bija? Leitnanti un koloniālā kājnieku pulka kapteinis beloti vairs nespēlēja. Šī spēle izbeidzās stundu pēc izbraukšanas no Librevilas. Kāds mežcirtējs, vārdā Grenjē, kas nupat bija iekāpis kuģī, noskatījās viņu spēlē, dzerdams aperitīvu. Donadjē viņu ievēroja tāpēc, ka viņam vienīgajam uz klāja nebija galvā ķiveres. Bez tam viņam nemaz nebija tāda gaita kā cilvēkam, kas skraida pa mežu, bet, viņā skatoties, nāca prātā Monmartra krodziņi vai Terna laukums.

Kad dakteris gāja apkārt klājam otrreiz, Grenjē bija iesaistījies sarunā ar virsniekiem un Hire, kas ar tiem spēlēja kārtis.

Ceturtajā apkārtgājienā spēlmaņi bija sākuši spēlēt pokeru.

Kopš tās reizes viņi atzina vienīgi šo spēli, un vakarā Baso kundze līda vai no ādas laukā, lai sameklētu partneri dejošanai patafona mūzikas pavadījumā.

Uz galda saskaņā ar spēles noteikumiem bija tikai žetoni, kas gāja no rokas rokā. Vienīgi kad partija bija beigusies, no kabatām tika izņemti kabatas maki.

Šīs grupas noskaņojums vairs nebija tāds kā agrāk. Neviens nebija ar mieru spēlēt ar sievietēm paleti. Smaidi bija nervozāki; Donadjē varbūt maldījās, bet viņam vairākkārt likās, it kā Hirē viņu mēmi sauc palīgā.

Kuģis atradās Gvinejas līča ūdeņos, kur viļņošanās cauru gadu ■epārstāj. Cilvēki dažreiz pēkšņi atstāja ēdamzāli, un visi zināja, ko tas nozīmē. Vēlāk viņus varēja sastapt bāra terasē, kur viņi jutās labāk nekā kaut kur citur.

Hirē tur pavadīja lielāko dienas dalu. Viņam neuznāca jūras slimība, bet pēc viņa iekritušajām nāsīm varēja uzminēt, ka mazākās neuzmanības dēl viņam būtu jāskrien pie falšborta.

Kad Hirē sastapās ar dakteri, viņš, tāpat kā citi, atturīgi to sveicināja. Taču viņa skatienā vairāk bija saskatāms tāds kā kautrīgs aicinājums.

Vai viņš bija uzminējis, ka Donadjē par viņu interesējas?

“Tu velti spēlē,” dakteris domāja.

Un viņš cc-ntās iet garām galdiņam tai brīdī, kad notika žetonu apmaiņa pret naudu, gribēdams uzzināt, vai Hirē ir zaudējis. Bet Dasonvila kundze — tā bija gandrīz pavisam nozudusi un vairs nepievienojās pasažieru grupām. Kapteiņa palīgs pasažieru aprūpē bija atklājis, ka viņa spēlē šahu, un veselām stundām viņi sēdēja viens otram pretī bāra dibenā, kur nekad neviena nebija, jo pasažieriem labāk patika terase.

Tā bija tumša istaba ar melnu ādu apvilktiem ķeblīšiem, smagiem atzveltnes krēsliem un sarkankoka galdiem. No rīta līdz vakaram tur dūca ventilators un vienīgi šad tad pagāja garām baltais, mēmais bārmeņa stāvs.

Šo pārīti neviens netraucēja. Ejot pa klāju, gājēji pameta īsu skatienu iluminatorā un tumsā saskatīja tikai neskaidrus augumus.

Laiku pa laikam Dasonvils iekārtojās pie kāda galdiņa ar savām mapēm, plāniem un rasējumiem un, nekā slikta nedomādams, strādāja divu metru atstatumā no savas sievas.

Donadjē un kapteiņa palīgs savā starpā par to nekad nerunāja. Satiekoties ārsts viņam tikai apjautājās:

—    Kā klājas?

Un, it kā pasaulē nebūtu nekā cita interesanta, Nevils par atbildi tikai pamirkšķināja ar aci.

Kuģim vēl joprojām bija sānsvere. Ūdens piegāde tika noslēgta vairākas stundas dienā. Agrākie pasažieri galu galā pie tā pierada. Jaunie skraidīja pakal galvenajam mehāniķim vai kapteinim un prašņāja:

—    Vai taisnība, ka kuģī ir izsists caurums?

Viņus lūkoja nomierināt. Galvenais mehāniķis darīja visvisādus brīnumus, lai sānsveri, cik vien iespējams, novērstu.

Tai rītā, kad kuģis iebrauca Portbuē ostā, mazliet pirms tam, kad k]uva redzama zeme, Donadjē sastapa Hirē kundzi, kas, tāpat kā katru dienu, bija izgājusi uz klāja ieelpot svaigu gaisu. Dakteris piegāja viņai klāt, gribēdams sasveicināties.

—    Vai mazulis jūtas labi?

Viņa pacčla galvu, un dakteris ieraudzīja, ka viņa ir pārvērtusies. Viņas sejas vaibsti nebija vis kļuvuši asāki, bet it kā vairāk vel nekā pirms izbraukšanas izplūduši. Miesa šķita kļuvusi mīkstāka un zaudējusi krāsu. Tai pašā laikā viņā nebija palicis pāri ne mazākās koķetērijas, labi vēl, ka jaunā sieviete bija kaut cik sasukājusies.

Vai sava sarunu biedra acīs viņa izlasīja izbrīnu vai nožēlošanu? Plakstiņi viņai bija pietūkuši, zods nokarājās uz krūtīm, viņa visu laiku šņaukājās.

—     Nu, nu! Rimstieties. Grūtākais jau ir aiz muguras! Kad būsim laukā no līča, pec četrām piecām dienām…

Rokā viņa ņurcīja valgu mutautiņu, vienā gabalā šņaukājās, pa kreiso vaigu ritēja asara.

—    Ja bērns ir noturējies pretī līdz šim brīdim… Tagad būtu jāparūpējas par jums pašu, un es domāju pieprasīt, lai jūs atrastos uz klāja vairākas stundas dienā. Vai ēstgriba jums ir laba?

Viņa caur asarām ironiski pasmaidīja, un dakteris nožēloja, ka bija uzdevis šādu jautājumu. Kā viņai varētu būt laba ēstgriba, ja ēdienu viņai ienesa šaurā kajītē, kur vienmēr žāvējās bērna autiņi?

—    Vai jūs labi panesat jūras šūpošanos?

Viņa tikko manāmi paraustīja plecus. Tas nozīmēja, ka, ja arī viņa ne tik ļoti cieta no jūras slimības kā viņas vīrs, tad tomēr nelabums viņu mocīja nepārtraukti, pakausī bija trulas sāpes un rīklē riebīgs kamols.

—    Es jums varētu iedot palasīt kādu grāmatu…

—    Jūs esat loti laipns, — viņa nedroši sacīja.

Viņa noslaucīja vaigus, pacēla galvu, nekaunēdamās parādīt savas sarkanās acis un spīdīgo degunu. Viņas skatiens bija kļuvis ciešāks.

—    Vai jūs varat man pateikt, ko Žaks cauru dienu dara?

—    Kāpēc jūs man to prasāt?

—    Tāpat vien… Vai, pareizāk sakot, es redzu, ka viņš ir pārvērties. Kļuvis nervozs, viegli uzbudināms. Par katru vārdu viņš var dusmoties.

—    Vai jūs esat sastrīdējušies?

—    Nē. Ne. Tas ir sarežģītāk. Kad viņš nonāk kajītē, izskatās, ka nupat viņam sākas spīdzināšana. Ja es palūdzu kaut mazāko

pakalpojumu, viņš sataisa mocekļa seju un viņam sākas vemšana. Vakar vakarā…

Viņa aprāvās. Jau labu bridi viņi vieni paši bija bijuši uz pastaigu klāja, tālumā varēja sazīmēt tuvās zemes līniju, dažus gaišus plankumus, kas droši vien bija mājas. Garām kuģim pabrauca kāda piroga ar sarkanu buru, un šo trauslo pirogu vadīja viens pats, līdz jostas vietai kails nēģeris, tā ka nevarēja saprast, kā šī piroga varēja tik tālu atbraukt.

—    Vakar vakarā? — Donadjē atkārtoja.

—    Nē, nekas… Labāk botu, ja jūs mani atstātu. Es tikai gribēju zināt, vai Žaks nedzer… Viņu var viegli pierunāt…

—    Vai viņš mēdz iedzert?

—     Tas ir atkarīgs no draugiem. Kad mēs esam vieni, viņš nedzer. Bet, ja ir kopā ar tādiem, kas dzer…

—    Viņš alkoholu nepanes?

—     Sākumā viņš ir jautrs. Pēc tam kļūst bēdīgs, viss viņam riebj, un par katru nieku 'viņš raud.

Donadjē prātoja, grozīja galvu. Protams, viņš nekad nebija skaitījis, cik glāzīšu Hirē izdzer. Viņš gan augu dienu sēdēja bārā, bet nedzēra vairāk kā, piemēram, virsnieki. Divi aperitīvi dienas vidū. Glāzīte liķiera pēc brokastīm. Divi aperitīvi vakarā…

—    Nē, es nedomāju, ka viņš dzertu pārmērīgi daudz, — ārsts atbildēja. — Uz sauszemes tas botu pārāk daudz, bet uz kuģa, kur nekā cita nav ko darīt…

Hirē kundze nopūtās, tad ieklausījās, jo viņai likās, ka dzird bērna raudāšanu kajītē, kas atradās tieši zem viņiem. Šai brīdī citi bērni sāka skraidīt pa klāju un griezīgās balsīs klaigāt:

—    “Melder, vai guli tu, pārāk ātri tev dzirnavas griežas…”

Pie lazaretes cilvēki jau gaidīja dakteri.

—     Kad būsit Eiropā, viss uzlabosies.

—    Jūs domājat?

Donadjē nebija vajadzīgas atzīšanās, viņš visu tāpat saprata. Hirē bija palicis bez darba. Viņš bija dzirdējis par krīzi Eiropā.

—     Kur viņš strādāja pirms braukšanas uz Āfriku?

—    Strādāja sabiedrībā “Lielās Korbeilas dzirnavas”. Mēs esam no Korbeilas, abi divi.

—     Uz drīzu redzēšanos, — nomurmināja Donadjē, iedams prom un smagi nopūzdamies.

Tur viņš nekā nespēja līdzēt. Viņš pazina Korbeilu, jo bija kādreiz nodarbojies ar airēšanu Morsānā, trīs kilometru attālumā no Korbeilas, uz augšu pa straumi, turpat aiz dambja. Viņa atmiņas par šo pilsētu saistījās ar vasaru, plato un lēzeno Sēnu, kas rāmi atspoguļoja debesis, garām peldošās liellaivu virtenes, šaurās Korbeilas ielas, tabakas veikalu pie tilta, pa kreisi no dzirnavām, skābbarības torņus un smalkus miltu putekjus.

—    Ko lai dara!

Donadjē pieņēma kādu otrās klases pasažieri, kas raudāja aiz bailēm, ka dzemdības var sākties uz kuģa. Viņa bija izrēķinājusi bērna piedzimšanas laiku ar precizitāti līdz dažām stundām un lūdzās, lai dakteris pierunā kapteini paātrināt kuģa gaitu.

Arī tur viņš nekā nevarēja līdzēt. Uz kuģa priekšgala klāja ķīnieši bija ieviesuši savus paradumus. Visu dienu viņi bija mierīgi, cītīgi mazgājās paši, mazgāja veļu, daži palīdzēja gatavot ēdienu, jo viņiem bija atjauts ēst savus ķīniešu ēdienus.

Bet Matiass stāstīja, ka naktīs viņiem notikuši drausmīgi kautiņi kravas telpās, jo, neraugoties uz to, ka viņus uzraudzīja, viņi spēlēja ar ellīgu azartu.

Piesardzības dēl viņiem bija atņemta nauda, un tā glabājās kuģa seifā. Pa visiem viņiem bija apmēram trīssimt tūkstoši franku, bet, kad nonāks Bordo, naudas sadale nebūs vienlīdzīga, vieniem vairs nebūs nekā, pat ne sandalu pāra, citi būs savinnējuši līdz piecdesmit tūkstošiem franku.

Kuģi noenkuroja reidā, diezgan tālu no liedaga, kur jūras bangas bija izveidojušas kuģim šķērsli. Pilsēta gandrīz nebija redzama, tikai dažas mājas un mols uz pāliem, kur piestāja laivas.

Pareizāk sakot, tās pat nepiestāja stipro bangu dēj. Nācās izdarīt visai sarežģītus manevrus, tādus pašus, kādi pašlaik bija sākušies uz kuģa.

Iezemiešu vadītās liellaivas piestāja kuģa pakaļgalā tai vietā, kur stāvēja ceļamkrāns. Pasažieri, kas šeit kāpa laukā, iesēdās tādā diezgan smieklīgā laiviņā, kas izskatījās pēc šūpolēm Tronas gadatirgū.

Šo laiviņu uzcēla ar vinču, vienu mirkli tā kustējās gaisā un tad nolaidās liellaivā.

Mola galā sākās tāda pati operācija. Ceļamkrāns cēla gaisā laiviņu ar pasažieriem un nolaida to uz cietzemes.

Tas ilga vairākas stundas. Karstums šeit bija lielāks nekā citur. Tā kā kuģis bija noenkurots, šūpošanās bija ļoti jūtama, un varēja redzēt, ka pasažieri staigā bālām, mēmas nevaribas izmocītām sejām.

Par spīti tam, iezemieši, it īpaši arābi, ģērbušies spilgtās drēbēs, dzeltenām kurpēm kājās, rāpās uz klāja kā pirāti, abordējot kuģi, raisīja va|ā savus saiņus, pārvērta kuģi par gadatirgu, visās malās izlikdami visādus ziloņkaula nieciņus, no melnkoka darinātus nēģeru dieviņus, zilonīšus, cigarešu iemutus, čūskādas čības, rupji ģērētas leoparda ādas ar mežazvēru smaku.

Arī paši arābi svīda un nelabi smirdēja, un visiem uzmācās, nemitīgi piedāvādami savus pakalpojumus.

Priekšējā kravas telpa bija atvērta, un tur krāva iekšā bez kādas taras kaučuku, ķīpas ar kafiju un ar kokvilnu.

Pasažieri bija ilgojušies pēc pieturas vietas, cerēdami, ka tur nebūs šūpošanās, bet tagad nepacietīgi gaidīja aizbraukšanas brīdi. Aizbraukšana novēlojās, jo kāds augsts ierēdnis, kuram bija jāsēžas kuģī un kura baltā villa bija saskatāma krastā starp kokospalmām, vēl nekādi nebija varējis saposties. Pēdējā brīdī tāda vai citāda iemesla dēl viņš ar savu sekretāru paziņoja, ka braukšot ar nākamo kuģi.

Tieši tai brīdī Hirē, kas viens pats kuģa sānsveres dēļ līkločiem staigāja pa klāju, pirmo reizi satikās ar dakteri un paraudzījās viņā tā, it kā neuzdrošinātos viņam uzsaukt.

Šiem abiem vīriem, kas pastaigājās pa klāju, iedami pretējos virzienos, liktenīgā kārtā bija lemts satikties arī mazliet vēlāk, un šoreiz atkal, mirkli svārstījies, Hirē savu ceļu turpināja.

Arābi vēl aizvien bija turpat, kaut gan stjuarti viņus grūstīja, pavēlēja vākt kopā savas preces un kāpt krastā. Sirēna iekaucās pirmo reizi.

Beidzot, kad Hirē un dakteris satikās trešo reizi, Hirē apstājās un jau grasījās noņemt ķiveri.

—    Piedodiet, dakter…

—    Es jūs klausos.

Donadje bija tikai četrdesmit gadu-, bet viņš iedvesa uzticību, mazāk gan kā ārsts nekā mācītājs, ar ko viņam bija mazliet līdzīgas manieres.

—    Piedodiet, ka jūs traucēju. Gribēju jums pajautāt…

Hirē bija apjucis. Viņš nosarka. Viņa skatiens slīdēja no viena arāba pie otra, ne pie viena neapstājoties.

—    Vai jūs domājat, ka mūsu bērns dzīvos?

Bet Donadjē domāja:

“Tu nu, puisīt, tagad melo! Ne jau tāpēc tu mani tik ilgi esi vaktējis, lai par to runātu.”

—     Kāpēc lai viņš nedzīvotu?

—    Nezinu. Man viņš liekas tik maziņš, tik vārgs… Viņš piedzima, kad mēs abi slikti jutāmies… Mana sieva tur daudz slimoja…

—    Kā visas sievietes.

—    Nedomāju vis. To ir grūti izskaidrot…

“Es zinu, ko jūs gribat teikt, bet tam nav nekāda sakara ar to, kas jums dara raizes.”

—    Vai jūs domājat, ka arī viņa atspirgs?

—    Nav nekāda iemesla, lai viņa joprojām slikti justos. Patlaban viņa pārdzīvo grūtu laiku. Kad viņa būs Francijā un viņai būs mierīga dzīve…

Un Donadjē nodomāja:

“Tagad, kad tu esi beidzis melot, saki, ko biji gribējis sacīt.”

Hirē nevarēja saņemties. Bet savu sarunu biedru viņš tomēr nepameta. Šķiet, viņš baijojās, ka tas var aiziet, un tālab steidzās piebilst:

—    Varbūt viņa ir mazliet neirastēniska, vai ne?

—    Šai sakarā es viņu neesmu izmeklējis. Vai jums ir bijušas malārijas lēkmes?

—     Man jā. Viņai ne.

—    Jūs no tā tiksit vaļā, ja Francijā kaut ko lietas labā darīsit. Jūsu ārsts, bez šaubām, jūs izārstēs, jo pirms dažiem gadiem malārija kļuvusi ārstējama.

—    Es zinu.

Viņš vēl arvien negāja prom. Kādas domas, kādas bailes slēpās aiz viņa icspītīgās pieres? Donadjē uz brīdi iedomājās, vai tik Hirē nebija gribējis atzīties, ka tam ir kaut kāda slepenāka slimība, bet pie bērna viņš nekādus atbilstošus simptomus nebija atradis.

Arābi brauca projām, jaunie pasažieri klaiņoja pa klāju, ieņemdami vietas.

—    Vai mana sieva jums šorīt nekā neteica?

—    Nekā īpaša. Viņa ir nogurusi. Viņu uztrauc jūsu nervozitāte.

Hirē lūpās pavīdēja izmisuma pilns smaids.

—    Ak tā!

—    Es zinu, ka karstā kajītē jums metas nelaba dūša. Protams, ka uz klāja jūs labāk paciešat jūras slimību…

Hirē saprata. Uz brīdi viņa skatiens sastapās ar daktera skatienu, un varbūt viņš jau bija gatavs dakterim uzticēties.

—    Dažreiz kāds laipns vārds vai žests var daudz ko līdzēt, — Donadjē atsāka, negribēdams zaudēt iespēju šiem jaunajiem cilvēkiem palīdzēt. — Piedodiet, ka es jums to saku. Kad jūs nokāpsit no kuģa, jums nemaz nevajadzēs daudz…

Kā nevajadzēs daudz? Viņš nevarēja atrast īsto vārdu. Viņš gandrīz pateica “maiguma”, bet šis vārds viņam likās neiederīgs šais apstākļos. Tāpat kā Hirē kundze bija darījusi šorīt, viņas virs nodūra galvu, un Donadjē bija pārliecināts, ka tam bija valgas acis.

Tikai viņš bija nervozāks. Viņš bija pat tik nervozs, ka, ieķēries ar pirkstiem savu balto svārku pogā, viņš to gandrīz norāva.

—     Pateicos, dakter.

Šoreiz viņš aizgāja, un ārsts varēja turpināt savu ceļu, kamēr cēla laukā enkuru. Kuģis, izejot atklātā jūrā, tik ļoti nosvērās uz sāniem, ka pasažieriem bija jāturas pie margām. Diemžēl bārā divas glāzes bija noslīdējušas uz klāja un saplīsušas.

Lašo tur sēdēja gluži viens netālu no jauno pasažieru pulciņa un virsnieku grupas.

Pēkšņi viņš sāka runāt, bet, it kā runātu pats ar sevi, runāja dzēlīgi, sarūgtināts, pārbaudīdams, vai kāds viņu klausās. Visi zināja, kas viņš tāds ir. Viņa četrdesmit Āfrikā nodzīvotie gadi, viņa bagātība, pat viņa vieta ēdamzālē pie kapteiņa galda nodrošināja viņam prestižu.

—    Gubernators ir bijis viltīgāks vai labāk informēts nekā mēs! Divas rezervētas kajītes, viņa bagāža mola galā. Un tomēr viņš neuzkāpa uz kuģa.

Tā runādams, Lašo izjuta acīm redzamu apmierinājumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka viena diezgan jauna sieviete, kuru viņš vēl nepazina, izrādīja satraukumu.

—     Es jau domāju, nez vai pati kuģniecības kompānija nav

viņu brīdinājusi. Bet priekš mums šis kuģis ir pietiekami labs tāds, kāds tas ir, ar visu izsisto caurumu, ar nepietiekamu saldūdens daudzumu un ar bojātu dzenskrūvi. Ieklausieties tikai! Loti labi var dzirdēt, ka dzenskrūve nepareizi griežas.

Visi bija noguruši. Stāvēšana visiem bija sabojājusi garastāvokli ar nepārtraukto šūpošanos, ar ceļamkrānu žvadzoņu, jo celtņi strādāja bez apstājas, ar smirdīgajiem nēģeriem un arābiem, kas bija pārpludinājuši kuģi, viņu klaigāšanas un skraidelēšanas dēļ un beidzot karstuma dēļ, kas smagām straumēm plūda no cietzemes.

Vīriešiem un sievietēm padusēs parādījās lieli, slapji pusapļi. Ledus glāzēs izkusa ātrāk nekā parasti, un pēc dažām minūtēm dzērieni palika šķebīgi silti.

Bārā sēdēja mežcirtējs no Librevilas — Grenjē, kas bija pasažierus ieinteresējis pokera spēlē. Viņš nebija nedz valsts ierēdnis, nedz kādas kuģniecības kompānijas darbinieks. Tālab viņš drīkstēja brīvi runāt.

—     Jūs domājat, ka mums kaut kas draud? — viņš vaicāja Lašo.

—     Protams, ja mēs iekļūsim vētrā vai nu šeit, vai kaut kur citur Gaskoņas līcī, tad es nevaru iedomāties, kā viņi no tās izkulsies.

—     Tādā gadījumā es Dakarā kāpju laukā un pārsēžos uz itāliešu kuģa. No turienes katru nedēļu atiet kuģis uz Marseļu.

Jauna sieviete ieķērās sava vīra rokā un no abiem vīriešiem nenolaida ne acu. Viņai bija lielas, nevainīgas un izbijušās acis.

—    Varu derēt, uz ko vien gribat, ka sūkņi atkal strādās visu nakti. Piestātnē viņi neuzdrošinājās laist tos darbā, jo tas būtu pārāk uzkrītoši, un viņi negrib pārbiedēt pasažierus. Atceros vienu gadījumu pirms desrnit gadiem…

Viņā sāka klausīties ar vēl lielāku uzmanību.

—     Mēs palikām jūrā veselu mēnesi dreifēdami, pirms mūs pamanīja kāds vācu kuģis. Ķīniešu uz kuģa nebija, bet bija nēģeri, un no mums slēpa, ka tie, kas mira, bija slimojuši ar dzelteno drudzi.

To teikdams, Lašo paraudzījās uz Donadjē, kas nupat bija apsēdies un pasūtinājis glāzi viskija.

—     Un vēl es varu derēt! Pirms Dakaras nomirs vēl vismaz divi annamiti, un mums stāstīs, ka viņi miruši ar dizentēriju…

Hirē, ziliem riņķiem zem acīm, klausījās, atspiedies pret terases kolonnu. Viņa skatiens sastapās ar daktera skatienu, un viņš aizgrieza galvu.

Kad Donadjē bija apģērbies un gāja pusdienās, viņš sastapās ar kapteiņa palīgu pasažieru aprūpē, kurš nāca laukā no kapteiņa kajītes.

—    Pasažierus vajag uzjautrināt, — tas paziņoja. — Rīt sāksim zirdziņu spēli ar savstarpējām derībām.

Kaut kas viņu pārsteidza daktera stājā vai sejā.

—    Vai jūs slikti jūtaties? — Nevils jautāja.

—     Nezinu, varbūt…

Nekas jau nebija, varbūt dakterim kaut kas tāpat bija uznācis. Varbūt pat ne un šai nepatīkamajai sajūtai nebija nekāda noteikta cēloņa. Pusdienas bija drūmas. Pasažieri, kas smagi panesa šūpošanos, cits pēc cita pameta galdiņus, bet bārā pokera partiju ik pa brīdim pārtrauca sarunas pusbalsī.

V

Nonāca tiktāl, ka Donadjē par savām domām dažreiz bija jāsarkst. Hirē viņu ieinteresēja aizvien vairāk un vairāk, un tā nebija nekāda vienkārša ziņkārība.

Daktera jūtas bija daudz sarežģītākas un atgādināja viņam problēmu, kas kādreiz bija nodarbinājusi viņa bērna prātu. Patiesi, licejā viņš veselu gadu bija prātojis par likteņa noslēpumu.

•Cilvēks ir brīvs savā ricībā, bija apgalvojis viņa ticības mācības skolotājs. Bet tūda] piebildis:

“No pašas pasaules sākuma Dievs zināja, kas notiks laika gaitā, ieskaitot visnožēlojamāko dzīvnieku izturēšanos un rīcību.” Jauniņais Donadjē nesaprata, kā cilvēks var būt brīvs, ja viss, kas ar viņu notiks, bijis jau iepriekš paredzēts.

Tagad viņš atkal par to domāja sakarā ar Hirē. Šī bija gandrīz tā pati problēma. Kopš viņš bija Hirē sastapis, viņš “juta”, ka jaunajam cilvēkam draud kaut kāda katastrofa, ka tā jauno cil-

včku piemeklēs noteiktā bridi gandrīz ar matemātisku precizitāti. * Un dakteris vēroja Hirē dzīvi; viņš to izspiegoja un galu galā sāka klot nepacietīgs. Nekāda katastrofa nenotika, par spīti tam, ka atmosfēra ar katru dienu kļuva asāka un nomācošāka.

Ka Donadjē nemaldījās, ka tās nebija gluži tukšas iedomas, par pierādījumu bija tas, ka lielākā dala cilvēku uz kuģa izturējās tā, it kā tuvotos kāda nelaime. Dzīvnieki klust satraukti pirms vētras, un visa daba top nemierīga.

Un šis nemiers bija jūtams nenozīmīgos žestos, cilvēku uzvedībā, ko varētu uzskatīt arī par normālu.

Tā, piemēram, kādu rītu, kad Hirē kundze pastaigājās pa klāju, parādījās Baso, ģērbies savā neiztrūkstošajā haki krāsas šineli. Viņi sastapās pie falšborta. Vājprātīgā acis smējās, nekādas nesakarīgu vārdu virknes viņš nebārstīja, tikai pateica:

—    Labdien, māsiņ!

Hirē kundze iztrūkās. Viņa tomēr sadūšojās, bet Baso atspiedās ar elkoņiem pret falšbortu un sāka viņai kaut ko stāstīt, taču Donadjē to nevarēja dzirdēt.

Tas nebija nekas sevišķs. Notikums bija gluži parasts, tomēr turpinājums pasvītroja satraucošo atmosfēru uz kuģa. Uz pastaigu klāja bija iznākusi ari Baso kundze, kura nu metās klāt abiem sarunu biedriem un, saķērusi savu vīru aiz rokas, vilka to sev līdzi. Tas bija tik negaidot, tik rupji, ka Hirē kundze galīgi apjuka un sāka ar acīm meklēt dakteri, lai varētu nomierināties.

—    Ko es viijam esmu nodarījusi? — viņa vaicāja.

—    Nekā. Nevajag uztraukties. Visi pasažieri ir ļoti nervozi.

Viņš pats gaidīja, ka notiks kāds sprādziens. Vispār rīts bija

mierīgs. Šūpošanās nebija pārāk neciešama, un sievietes, tērpušās baltās kleitās, spēlēja paietu, mezdamas to no viena klāja gala uz otru. Ap vienpadsmitiem divi matroži uzsalta sagatavošanas darbus zirdziņu spēlei, kas bija paredzēta pēcpusdienā, un pasažieri izklaidējās, sekodami matrožu darbam.

Vienā stūri līdzās bāram viņi bija uzcēluši būdiņu ar kases lodziņu un uzrakstījuši: “Savstarpējas derības”.

Uz klāja ar krītu bija uzzīmēts hipodroms, sadalīts kvadrātos ar numuriem.

Bērni it īpaši interesējās par papjēmašē zirdziņiem, ar kuriem būtu gribējuši paspēlēties, bet kuri bija paredzēti pieaugušajiem.

Vienīgais incidents atgadījās vājprātīgā dēļ. Viņš skatījās, kā bērni spēlējas. Dasonvila kundze pasauca savas meitas guvernanti un skalā balsī sacīja:

—    Kamēr šis cilvēks ir šeit, es nevēlos, ka mana meita paliek uz klāja.

Citas mātes, kas vēl nebija satrauktas, tagad drebēdamas sanāca kopā. Baso nezināja, ka viņš ir uzmanības centrā, un, pats ar sevi runādamies, klaiņoja starp bērniem.

Visi saprata, ko tas nozīmē, kad ieraudzīja, ka viena no sievietēm dodas uz kapteiņa tiltiņu. Pēc dažām minūtēm bārā jau apstiprināja:

—     Vājprātīgais teica — ja bērni nebeigšot trokšņot, viņš tos iesviedīšot jūrā.

Vai taisnība? Vai tā nav taisnība? Donadjē netika gudrs. Lai nu bija kā būdams, kapteinis nonāca lejā, piegāja pie Baso, kas uzminēja, ka viņam draud briesmas, jo tūdaļ atkāpās dažus solus atpakaļ. Kapteinis viņu paņēma zem rokas un aizveda prom.

Tas ari bija viss.

—    Viņu ieslodzīja kajītē, — kāds pavēstīja aperitīva stundā.

Parādījās Baso kundze, viņa bija stipri uzbudināta, apsēdās

pie virsnieku galdiņa, un. visi dzirdēja, kā viņa teica:

—     Es vairs nevaru! Ja nekas netiks darīts, es par viņu neatbildu. Lai dievs nedod, ka kaut kas notiek!

—    Vai viņš ir ļauns?

—    Pret mani — jā. Nupat viņš man pārmeta, ka es atsaukusi kapteini, jo viņš domā, ka tas viss ir noticis manis dēļ.

Lašo, kura seja laistījās sviedros un resnais augums gandrīz spieda ārā pītā krēsla dibenu, šķiet, vispārējo satraukumu uzņēma ar ļaunu prieku.

Bet Hirē bija ļoti mierīgs. Viņš vairījās no daktera skatiena un izdzēra tikai vienu glāzīti aperitīva.

Pulksten sešos sākās sacīkstes, kas cik vien iespējams tuvu atdarināja īstās zirgu sacīkstes un it īpaši derības.

Vispirms zirgus pārdeva vairāksolīšanā. Tā kā ienākumi bija paredzēti jūrnieku bāreņu labdarības biedrībai, visi raudzījās uz Lašo, cerēdami, ka viņš cenas paaugstinās, bet viņam pietika ar to, ka viņš par simt frankiem nopirka pirmo zirgu, un tikai Grenjē, mežcirtējs, azartiski piedalījās vairāksolīšanā.

Kad zirdziņus nolika pa vietām, lodziņš atvērās, un Donadjē ieraudzīja Hirē, kurš, prātīgi spēlēdams, iemaksāja tikai desmit franku.

Pieaugušie, stāvēdami apkārt ar krītu iezīmētajam laukumam, stūma atpakaļ bērnus, kas spiedās viņiem cauri, lai varētu kaut ko redzēt.

Kapteiņa palīgs pasažieru aprūpē uzdeva Dasonvila kundzei mest kauliņus, un pēc tā, kā viņa izgāja priekšā, kļuva skaidrs, ka tas bija iepriekš norunāts. Starp citu, viņa bija viselegantākā dāma un izturējās visbrīvāk.

Katra kauliņa metiens atbilda zirdziņa paiešanai uz priekšu, un drīz kartona rumaki izsējās gar visu garo skrejceliņu.

Šī bija pirmā reize, kad visi pasažieri bija sapulcēti kopā. Cilvēki, kas vēl nekad nebija cits ar citu pārmijuši ne vārda, tagad uzsāka sarunas. Arī kapteinis dažas minūtes noskatījās spēlē.

Kamēr kase izmaksāja vinnestus par pirmo braucienu, dakteris ievēroja, ka Hirē sarunājas ar Dasonvila kundzi. Tas bija visai negaidīti, it īpaši tāpēc, ka viņš bija ļoti jautrs un izturējās pavisam brīvi. Kapteiņa palīgs bija ļoti aizņemts. Donadjē sekoja šim pārim ar acīm un ieraudzīja, ka viņi apsēžas pie galdiņa, lai kaut ko iedzertu.

Tas bija gandrīz kā izaicinājums Donadjē priekšnojautām. Hirē tagad parādījās pavisam citāds nekā jaunais, nervozais cilvēks, kādu Donadjē bija redzējis līdz šim. Spriežot pēc jaunās sievietes skaļajiem smiekliem, varēja domāt, ka viņš stāstīja kaut ko asprātīgu.

Un viņš izskatījās laimīgs, bez tiem saspringtajiem sejas vaibstiem, kas viņam piešķīra cietēja izskatu.

Vai viņš uzminēja sava novērotāja domas? Pār viņa seju pārslīdēja ēna, bet mirkli vēlāk viņš atkal atguva savu jauneklīgo aizrautību.

Īstenībā viņš nebija neglīts. Viņš pat bija skaists puisis, viņa skatienā bija kaut kas bērnišķīgs un maigs, tāpat arī lūpu šķobīšanā un manierē pieliekt galvu. Dasonvila kundze to bija ievērojusi, un Donadjē bija pārliecināts, ka tā ir tādās pašās domās kā viņš.

“Tagad nu gan viņš sāks taisīt muļķības,” Donadjē nodomāja. “Lai viņu apžilbinātu, viņš spēlēs uz lielām summām, nopirks zirgu otram braucienam, cienās ar šampanieti…”

Mežcirtējs, kura stallis bija vinnējis, cienāja ar šampanieti virsnieku grupu, un šis paraugs varēja kļūt lipīgs. Atmosfēras saspringtība bija zudusi. Par kuģa sānsveri vairs neviens nedomāja. Audekla sauljumi deva ēnu, un temperatūra bija ciešama.

—    Kapteinis jūs lūdz tūlīt ieiet pie viņa.

Donadjē uzgāja uz tiltiņa un sastapa tur kapteini, kas sēdēja divatā ar Baso kundzi, kuras prombūtni uz klāja viņš nebija ievērojis. Viņa slaucīja acis, un viņas krūtis strauji cilājās. Kapteinis, kas sēdēja pie sava rakstāmgalda, izskatījās noraizējies.

—     Tagad nekā citādi vairs rīkoties nav iespējams, — viņš sacīja, neskatīdamies uz dakteri. — Kundze pati pieprasa, lai kaut kas tiek darīts. Kad mums būs vēl viena vai divas pieturas, uz klāja būs divdesmit bērnu, es vairs nevaru uzņemties tik smagu atbildību.

Donadjē saprata, bet nebilda ne pušplēsta vārda…

—    Izmantojiet taču to, ka pasažieri ir sapulcējušies uz klāja, un aizvediet dakteri Baso uz kajīti…

Viņš neuzdrošinājās pateikt:

“Uz karceri…”

Bet Baso kundze visu laiku slaucīja asaras no saviem pilnīgajiem un sārtajiem vaigiem.

—    Paņemiet līdzi trīs četrus matrožus, tā būs drošāk.

—    Vai kundze mani pavadīs? — Donadjē vaicāja.

Viņa sparīgi pakratīja galvu, un dakteris palocījies lēnām nokāpa lejā un iztālēm ieraudzīja no jauna sākušās zirdziņu sacīkstes… Saule, kas jau bija zemu pie apvāršņa, bija kļuvusi sarkana, un uz priekšējā pusbaka, juku jukām izstiepušies svētlaimīgā eiforijā, gulēja ķīnieši.

Donadjē pasauca Matiasu un divus matrožus. Viņiem bija veicams diezgan delikāts uzdevums, jo kamera ar matračiem apsistām sienām atradās pašā kuģa priekšgalā zem trešā klāja, starp mašīnām un annamitu kravas telpām. Lai tur nokļūtu, bija jāiziet cauri pusbakam, cauri dzeltenādaino pūlim, jānokāpj pa stāvām trepēm un vēl pa vienām dzelzs kāpnēm.

Visi četri vīri, stāvēdami pirmās klases gaitenī, vilcinādamies lūkojās viens otrā. Viens no matrožiem drošības pēc atraisīja virvi, kas tam kalpoja jostas vietā, un turēja to rokā.

Gar visu gaiteni duca ventilatori. Iztālēm uz šo skatu nolūkojās

istabene, kā arī virssulainis, kas jau pa pusei bija nokāpis pa trepēm, kas ved uz ēdamzāli.

Donadjē pieklauvēja pie kajītes durvīm, pagrieza atslēgu, pavēra durvis un ieraudzīja dakteri Baso, kas bija piespiedies ar seju pie saules apmirdzētā iluminatora.

Kopš šī brīža viņam radās drošai pārliecība, ka amatbrāļa vājprāts nebija tik totāls, kā daudzi apgalvoja. Viņš nepaguva ne vārda pateikt, ne arī pieiet tam klāt. Varbūt Baso jau sen bija gaidījis to, kam jānotiek?

Kad viņš ieraudzīja ienācējus, viņa sejā parādījās baiļu izteiksme, pēc tam trakas dusmas, un viņš metās taisni uz priekšu — bez kāda kliedziena, tikai itin kā iekrākdamies.

Tādējādi viņš ienira starp diviem matrožiem, kas viņu noķēra katrs aiz savas rokas, kamēr Matiass nezināja, ko iesākt.

Donadjē slaucīja pieri ar mutautu. Viņš redzēja, ka Baso izmisīgi cenšas izrauties, un izdzirdēja kaut ko notirkšķam, kas nozīmēja, ka pārplīsis haki krāsas šinelis.

Gaitenī atvērās kādas durvis. Tās bija septītās kajītes durvis. Trokšņa uztrauktā Hirē kundze bija klāt šai skatā.

—     Dariet ātrāk… — galvu aizgriezis, nopūtās Donadjē.

Matroži sasēja Baso rokas un, cits ar citu saskatījušies, pēkšņi

pacēla viņu un sāka nest, kaut gan viņš nikni spārdījās kājām. Pārsteigtā istabene skriešus nozuda. No klāja skanēja “Savstarpējo derību” kases zvaniņš.

Atlika vairs tikai iziet cauri pusbakam, kur neviens ķīnietis pat nepakustējās. Taču trīssimt pāru šķību acu sekoja grīļīgajai grupai līdz smirdīgajai lūkai. Kamera atradās blakus atejām. Lejā cieši sablīvētās telpās mita simtiem cilvēku tādā karstumā, ka, pārliecoties pār trepēm, nācās atrauties atpakaļ.

Donadjē gāja pēdējais, viņš dzirdēja sitienus pa skārda sienu. Tas nozīmēja, ka Baso vēl aizvien plosījās, bet nekas nebija redzams; viņi kāpa lejā cits aiz cita; Matiass bija jāpalaiž pa priekšu, un viņš atslēdza kameras durvis.

—     Uzvilkt spaidu kreklu?

Donadjē nespēja parunāt, skatīdamies kaut kur prom, viņš noraidoši papurināja galvu. Šo kameru viņš pazina. Tā bija pusotra metra plata un divus metrus gara kajīte. Iluminatoru, kas atradās ūdens līmeņa augstumā un bija šaurs, varēja atvērt tikai

tais retajās dienās, kad bija rāms laiks. Mašīntelpas tuvumā un ar matračiem apsisto sienu dēj temperatūra kamerā bija neciešama.

Stāvēdams gaiteni, ārsts izdzirdēja čukstus, aizslēdzamo durvju rībienu, un beidzot iestājās pilnīgs klusums.

Abi matroži viņā raudzījās, it kā jaunu rīkojumu vai uzslavu gaidīdami, bet Donadjē viņiem tikai padeva zīmi, ka viņi var būt brīvi. Matiass slaucīja sviedrus, mati viņam bija pielipuši pie deniņiem.

—    Viņš te nosprāgs, — Matiass pavēstīja. — Kas viņam nesīs ēdienu?

—    Tu.

Matiass vilcinājās. Kad kamerā kādu ieslodzīja, vienmēr, kad vēlāk atslēdza durvis, ieslodzītajam mēdza būt trakošanas ārprāts.

—     Ejam…

Donadjē trūka dūšas atgriezties savā kajītē, lai uzrakstītu ziņojumu. I<ad viņš uzkāpa trešās klases klājā un atradās starp annamitiem, viņš ieraudzīja Baso kundzi kopā ar kapteiņa palīgu kapteiņa tiltiņa galā, no kurienes viņa bija redzējusi aiznesam savu trakojošo vīru.

—     Padarīts! — dakteris lika ar galvas mājienu saprast.

Un viņš iznāca uz pastaigu klāja pēdējā zirdziņu skrējiena beigās. Pirmais, kuru viņš pūlī saskatīja, bija Žaks Hirē. Viņš staroja. Viņš gaidīja savu rindu pie kases, un ikviens viņu uzrunāja, jautri uzlūkodams, jd viņš nupat bija derībās vinnējis gandrīz divi tūkstoši franku.

Tas bija neticams gadījums, jo viņš bija nopircis tikai vienu zirdziņu par simt piecdesmit frankiem, likdams uz to tikai trīsdesmit franku.

Acis viņam spīdēja, lūpas bija valgas. Dakterim uzmestais skatiens bija gandrīz izaicinošs. Šķita, ka viņš tam kliedz:

“Nu! Jūs vienmēr uz mani līdzcietīgi noskatījāties, it kā es jau būtu uz nāvi notiesāts! Redziet nu! Liktenis man ir uzsmaidījis! Man ir pilnas rokas ar simtfranku naudas zīmēm. Visu pēcpusdienu esmu pavadījis ar visskaistāko un vissmalkāko sievieti uz kuģa…”

Viņš bija tik uzbudināts, ka ar pūlēm savāca kopā sev vēlamos cilvēkus, tas ir, ļaužu jūklī, kāds bija radies pēc sacīkšu beigām,

viņš nosēdināja pie viena galda Dasonvila kudzi, mežcirtēju un virsniekus.

—     Šampanieti! — Hirē sauca bārmenim.

Donadjē izlasīja viņa acis īsu svārstīšanos. Viņam, bez šaubām, bija ienācis prātā paziņot šo prieka vēsti savai sievai. Bet vai viņš to spētu pienācīgi izdarīt? Kad mežcirtējs bija vinnējis pirmajā skrējienā, viņš bija visus pacienājis ar šampanieti. Hirē, kas bija vinnējis četrreiz vairāk, vajadzēja sekot mežcirtēja paraugam. Un viņš nedrīkstēja atstāt Dasonvila kundzi vienu pašu.

Dažas sekundes viņa seja pauda satraukumu, tad tika pasniegts šampanietis, pasažieri pamazām ieņēma savas vietas terasē, sasēzdamies grupiņās, no kurām visskaļākā bija un palika tā, kuras centrā atradās Hirē.

Donadjē stāvēja viens pats kaktā, kuru viņš pastāvīgi sev rezervēja.

Viņš bija izbrīnījies, redzēdams, ka kapteiņa palīgs pēc tam, kad nauda pēc likmēm bija izmaksāta, piegāja pie Hirē, nevis pie Dasonvila kundzes.

—    Liekas, viņu sasēja?

Donadjē piekrītošo pamāja.

—    Tā tomēr būs prātīgāk. Kāds nelaimes gadījums, un kapteinis riskē ar savu vietu, un arī tu…

Attapīgais Nevils, sekodams daktera skatienam, atklāja, ka tas vēro Dasonvila kundzi, un saprata.

—    Jo mazāks vezums — jo ķēvei vieglāk! — izdzēris malku viskija, viņš nočukstēja.

—    Jau?

—    Jau divi reizes mGs gandrīz pieķēra, pirmo reizi vīrs, otro — viņas skuķis, vēl nav ne trīs stundas pagājušas…

—    Ak tā?

Donadjē vāri pasmaidīja. Turpretī kapteiņa palīgs uz visu to raudzījās nopietni.

—     Vīrs Dakarā izkāps. Ja jau viņa ir tik nepiesardzīga tad, kad viņš ir šeit, kas tad bas vēlāk?

Protams! Nevils bija prātīgs puisis. Viņš ievēroja līdzsvaru starp izpriecām un nepatikšanām, kas var sekot.

Donadjē redzes laukā bija jauniņais Hirē un Dasonvila kundze, kurus ielenca baltie virsnieku svārki. Uz galda bija trīs pudeles

šampanieša. Dasonvila kundze jautri atbildēja saviem kavalieriem, bet zagšus laiku pa laikam pameta acis uz kapteiņa pailgu, kas viņai bija uzgriezis muguru.

—    Vai tu domā, ka viņa tevi liks mierā?

—     Liekas, viņa jau ir pārāk aizņemta…

Bet Donadjē atkal atcerējās savu kādreizējo ticības mācības stundu, savas bērnudienu bailes.

Hirē bija brīvs savā rīcībā! Viņš tagad bija brīvs un varēja skatīties uz Dasonvila kundzi, neslēpdams savu sajūsmu… Tagad, kad Donadje viņu redzēja mierīgu un nopietnu, nesaspringtu seju, viņam uznāca šaubas par savu diagnozi.

—    Tā kunga celi ir neizdibināmi… — viņš klusītēm noskandēja.

Vēl viena sena bērnības atmiņa. Kad viņš šo frāzi bija izlasījis

pirmo reizi, nez vai viņš pareizi bija sapratis vārdu “ceļi”, iedomādamies kaut kādu zīmējumu ar samudžinātām līnijām.

Terasē valdīja visai labvēlīgs garastāvoklis. Pat tādā mērā, ka kapteinis, ar kuru tas notika reti, piesēdās pie Lašo galda, lai iedzertu aperitīvu. Kāds ierunājās par svētkiem, kas tika rīkoti katra reisa laikā tūdaļ pēc Dakaras. Sprieda par varbūtējiem masku tērpiem un it īpaši pārrunāja jautājumu par to, vai tai vakarā izņēmuma kārtā nevajadzētu apvienot pirmās un otrās klases pasažierus, lai šie svētki noritētu jautrāk.

Dasonvils arī bija terasē, taču ne tai pāruzbudinātajā grupā, kas atradās ap viņa sievu, bet pie galda, kur sēdēja vecais administrators, kas ar viņu runāja par pirmajiem darbiem uz dzelzceļa līnijas Kongo—Okeāns un it īpaši par vēl senākiem darbiem uz līnijas Matadi—Leopoldvila.

Baso kundze ieradās pēdējā. Viņa bija iegājusi savā kajītē ^.pūderēties un pārģērbties. Viņa bija uzlikusi mazīiet par daudz pūdera deguna kreisajā pusē, un tas viņai piešķīra svešādu izskatu.

Viņa sastomījās, ieraudzījusi, ka Dasonvila kundze ieņēmusi viņas vietu. Jo vispār pie virsnieku galda pastāvīgi ielūgtā dāma bija viņa. Bet viens no leitnantiem ļoti galanti viņai piedāvāja savu krēslu un uzsauca bārmenim, lai atnes vēl vienu glāzi.

Abas sievietes apmainījās īsiem skatieniem. Hirē triumfēdams pieliecās pie savas kaimiņienes.

—    Vai šovakar būs dejas? — viņš jautāja.

Viņš vēl uz kuģa nebija dejojis, jo viņam nebija partneres.

/

/ Viņš vienmēr bija apmierinājies, skatīdamies uz citiem no tumšā kakta, kur mēdza dzert savu kafiju un konjaku.

—    Vienmēr vienas un tās pašas skaņuplates, — Baso kundze žēlojās.

—    Liekas, ka mehāniķim ir loti labas plates, bet kādam jāaiziet un jāpalūdz no viņa. — Hirē apņēmās to izdarīt. Viņš būtu uzņēmies visus pasaules grēkus, lai tikai paliktu šai vieglajā, optimistiskajā noskaņojumā.

—     Bet kur viņš atrodas?

—     Pašā lejā.

Hirē piecēlās. Izdzertā šampanieša dēļ viņa kustības bija kļuvušas mazliet neveiklas, bet, paspēris trīs solus, viņš drošā gaitā ienira kāpņu tumsā, kas veda uz trešās klases kajītēm.

Dasonvila kundze Hirē prombūtni izmantoja, lai uzmestu ilgstošu skatienu kapteiņa palīgam, un tas, Donadjē brīdināts, pagriezās pret Dasonvila kundzi un pasmaidīja.

—    Jūs šodien esat no visiem nošķīries, — viņa sacīja garāmiedama un, agresīvi pasmaidījusi, parādīja zobus.

—     Mēs spriedām par nopietnām lietām.

—    Un, protams, nenāksit dejot!

—    Tas ir atkarīgs no darba. Rīt mums būs stāvēšana. Saņemta ziņa, ka jāuzņem kādi desmit pirmās klases pasažieri un ap trīsdesmit otrās…

Viņa pasmaidīja vēl niknāk, lai parādītu, ka nav nekāda muļķe. Kad Hirē atgriezās, iznirdams no tumsas tāpat, kā bija tajā iegājis, viņš bija noreibis aiz prieka un zem paduses stiepa veselu klēpi skaņuplašu.

—     Hip!… hip!.. urrā!… — korī sauca virsnieki.

Bet Donadjē tikmēr skandēja kaut kur izlasītu frāzi:

—     “Ir katram mūžā sava zvaigžņu stunda…”.

Attapdamies viņš nosarka. Viņš it kā apskauda Hirē, pareizāk

sakot, bija noskaities, ka tas nebija attaisnojis viņa pareģojumu un nebija skrējis tieši pretī katastrofai.

Kad kuģis iebrauca Dakarā, tas bija gandrīz pilns, bet starp jaunajiem un agrākajiem pasažieriem nekāda tuvība nebija nodibinājusies.

Tabū pieturā neviens neizkāpa neērtās satiksmes dēļ ar cietzemi, jo būtu jāpārsēžas laiviņās, un vel jo vairāk tāpēc, ka jūra diezgan stipri viļņojās. Bet Konakri visi trīs virsnieki izgāja krastā, kamēr kuģis dažas stundas uzturēsies krastā. Pēc atgriešanās viņi dižojās gluži kā lauku puiši, kas atgriezušies savā ciemā no pilsētas, apmainījās tādām frāzēm un skatieniem, kādus domājās paši vien saprotam.

Ievērojamākais gadījums notika divas dienas pirms iebraukšanas Dakarā, atklātā jūrā. Jau pirms stundas bija uznākusi tumsa, un pasažieri ēda pusdienas ēdamistabā.

Maltītes sākumā daudzi bija ievērojuši, ka trešais palīgs bija atnācis pakaļ kapteinim. Taču neviens tam nebija pievērsis uzmanību, Bet tad pēkšņi dzenskrūve pārtrauca griešanos, mašīnas apstājās, kuģis pamazām palēnināja gaitu un likās dreifā.

Pie galdiņiem sēdošie pasažieri cits ar citu saskatījās. Lašo, droši vien kapteiņa brīdināts, ēšanu jo cītīgi turpināja. Dasonvils, kurš sēdēja kuģa labajā pusē pie iluminatora, piecēlās, labi ieskatījās tumsā, kas klājās aiz kuģa sienām, un padeva sievai zīmi, lai tā viņam seko līdzi uz klāju.

Pēc īsa brīža itin visi, izņemot Lašo un augsto ierēdni, kas ēda pie sava galda, ēdamistabu bija pametuši.

Tumsā netālu no “Akvitānijas” kāda liela tvaikoņa ugunis bija izveidojušas tādu gaismas virteni, ka pirmajā brīdī daži pasažieri to bija noturējuši par krastā esošu pilsētu.

Abi kuģi apstājušies mīksti šūpojās, un starp tiem ar airiem īrās laiviņa, no kuras skanēja balsis.

—   Tas ir “Puatū”, — kāds paziņoja.

Tas tiešām bija tās pašas kompānijas otrs tvaikonis, kas brauca pretējā virzienā. “Akvitānija” nolaida ārējo trapu» laiva piebrauca klāt, un kāds resna auguma kungs uzkāpa pa trapu augšā. Viņu pavadīja matrozis, ka nesa viņa ceļasomas.

Pēc divām minūtēm abi tvaikoņi atsāka savu gaitu, un sapīkušie pasažieri turpināja maltīti. Jaunatbraucējs, tāpat kā citi,

sēdēja pie viena galdiņa ar kādu laulātu pāri, kur viņš tika nosēdināts pagaidām, kamēr viņam atradīsies pastāvīga vieta.

Viņš bija Joti garš, loti resns, ļoti lempīgs, un viņam bija sirmas krēpes, kas atgādināja Monmartra krodziņus.

Kaut gan viņš dzīvoja kaut kur starp Rošešuāra bulvāri un Lamarka ielu, viņš nebija ne šansonjē, ne dzejnieks. Viņš strādāja par tulku kādā lielā laikrakstā, sēdēdams istabā, kas atradās atsevišķi no redakcijas telpām, un desmit stundas dienā anotēja ārzemju laikrakstus un pīpēja jūras putu pīpi.

Viņš nekad nebija ceļojis ārpus Francijas robežām. Piecdesmit gadu vecumā ārsts viņam bija ieteicis uz dažām nedēļām mainīt klimatu, un viņš bija palūdzis atvaļinājumu un dabūjis par puscenu biļeti uz Ekvatoriālo Āfriku.

Tā kā viņam bija slimas kājas un viņš šausmīgi necieta kustēšanos, tad ne reizi nebija izgājis uz cietzemi, nebija apmeklējis ne Tenerifi, ne Dakaru. Kādā jaukā dienā, pētīdams kuģu sarakstu, viņš konstatēja, ka viņam ir atlicis tieši tik daudz laika, cik nepieciešams, lai laikus atgrieztos no atvaļinājuma Francijā, un no “Puatū”, kas turpināja ceju uz Puantnuāru un Matadi, viņš tika pārsēdināts uz “Akvitāniju”.

Un viņš bija tas, kura dēj uz kuģa atkal sāka spēlēt beloti un atmeta pokeru.

Tiklīdz kuģis bija piestājis Dakaras ostā, notika tas, kas vienmēr notiek šādos gadījumos. Pasažieri uz dažām stundām pārtrauca savstarpējo pazīšanos. Visi nokāpa krastā, bet katrs gribēja rīkoties uz savu roku, apskatīt to, ko būtu vērts redzēt, darīt, kas katram darāms.

Bāra terasē bija palicis vienīgi Lašo un jaunais pasažieris, vārdā Barbarēns, un abi viņi lasīja nupat saņemtās svaigās avīzes.

Viņi ieraudzīja, ka uz kuģa uzkāpa četri vīri, kas uzreiz devās uz kapteiņa kajīti, palika tur kādu stundu ieslēgušies, bet pēc tam diezgan ilgi apskatīja kuģi, it īpaši kravas telpu.

Kad pirmie pasažieri atgriezās, noguruši no bezgalīgās staigāšanas pa pilsētas ielām, viņi uzzināja, ka komisija, kam bija uzdots izlemt, vai kuģis ir vai nav tādā stāvoklī, ka var turpināt ceļu, savu darbu vēl nebija beigusi.

Uz klāja, kā parasti, ņudzēja arābi, ķīnieši, nēģeri, pat armēņi, kas pārdeva dažādus priekšmetus. Barbarēns viņus nemaz neievē

roja. Viņš bija sapircis milzīgu kaudzi laikrakstu un, vienā gabalā pīpēdams, ar sarkanu un zilu zīmuli atzīmēja rakstos interesantākās vietas.

Žaks Hirē bija atgriezies uz kuģa viens no pirmajiem, jo krastā viņam nebija ko darīt. Dakara viņus visus bija pievīlusi tāpat kā mirāža. No ostas bija redzamas māju kopas eiropiešu stilā, sabiedriskās ēkas, taksometri, tramvaji.

Izkāpuši krastā, pasažieri atrada vairākus veikalus ar īstām vitrīnām, ar franču precēm, divas kafejnīcas, līdzīgas kurai katrai kafejnīcai Francijas provincē.

Bet ko tur varēja darīt pēc tam, kad bija izdzerta viena vai divas glāzītes aperitīva, kas maksāja daudz dārgāk nekā uz kuģa?

Ielu bruģis bija pārkaitis karsts. Ubagi raustīja aiz piedurknes, tirgoņi ar varu mauca kaklā stikla kaklarotas vai grūda rokās krāsainus kabatas portfeļus.

Ejot garām septītajai kajītei, Donadjē izklausījās, ka viņš dzird klusinātu strīdu, bet dažas minūtes vēlāk sastapa Hirē, kurš jau staigāja pa klāju. Viņš bija sev nopircis mīkstas zīda drānas svārkus un spilgti zilu kaklasaiti. Matus viņš bija ieziedis ar briljantīnu.

Mežcirtējs, kas bija draudējis Dakarā izkāpt un pārsēsties uz itāliešu kuģa, par šo nodomu vairs nerunāja. Atgriezās arī virsnieki.

Bija jūtama negaisa tuvošanās. Dažas minūtes bija pat redzamas platas lietus strēles, bet tās tikai deva mānīgas cerības, un mijkrēslis ar sarkanu varu krāsas saulrietu bija tik karsts kā vēl nekad šā brauciena laikā.

Šī bija pēdējā stāvēšanas vieta Āfrikā. Tagad sāksies vienmuļš brauciens atklātā jūrā ar vienu vienīgu apstāšanās vietu Tenerife, un tad — Bordo. Pasažieri pirka dāvanas saviem radiniekiem un draugiem, un visas šīs dāvanas bija viens un tas pats: mazi ziloņkaula priekšmeti, rupji darinātas koka statuetes, krāsainas ādas kabatas portfeļi vai rokassomiņas.

, Donadjē nemaz necentās izbraukšanas brīdī atrasties uz klāja. No savas kajītes viņš dzirdēja steidzīgos solus un troksni, ko sacēla tie, kuriem bija jāpamet kuģis un jāpaliek krastā, kā viņi izkliedza pēdējos novēlējumus un sveicienus aizbraucējiem.

Baso vēl joprojām bija ieslēgts karcerī, un Donadjē saņēma

atļauju viņu divreiz dienā izvest pastaigā pa trešās klases klāju agri no rīta un pavēlāk vakarā.

Pirmajā rītā Matiass ieradās pie viņa ārkārtīgi uztraucies.

—    Dakter! Nāciet ātrāk… Masu slimniekam bija trakuma lēkme… Viņš visu salauza…

Tas nebija tik traģiski. Tas bija pat diezgan gaumīgi. Baso, ieslēgts viens pats matračiem tapsētajā kamerā, netrakoja, nekliedza, pat nedauzīja ar dūrēm pa sienām, kā tas mēdz būt deviņdesmit deviņos gadījumos no simta.

Viņš pacietīgi ar nagu galiem bija atārdījis sava matrača audumu un pēc tam sienu apšuvumu.

Kad dakteris iegāja kamerā, Baso, joprojām ģērbies šineli, ko atteicās novilkt, sēdēja uz spalvu kaudzes, un uz viņa bālajām lapām rotājās smaida ēna.

—   Kur ir Izabella? — viņš vaicāja.

—   Kāda Izabella?

—    Mana sieva! Varu derēt, ka viņa amizējas ar virsniekiem. Viņai virsnieki patīk, Izabellai…

Viņš pūlējās smieties, par spīti negribētai grimasei. Pēc tam ātri izrunāja kaut kādus nesakarīgus vārdus, ar vienu acu stūrīti vērodams dakteri. Šķiet, ka viņš to darīja tīšuprāt, ka viņš izjuta Jaunu prieku, visus krāpdams.

—    Es velti pūlējos kapteini pārliecināt, lai viņš jūs ievieto atpakaļ jūsu kajītē.

Baso, izlikdamies, ka neklausās, ļoti labi saprata, ko viņam saka.

Viņš atteicās mazgāties un skūties. Viņš pat nometa zemē pie Matiasa kājām ūdens krūzi, ko tas viņam bija ienesis.

Vakarā Donadjē atkal ienāca kamerā.

—   Ja jūs būsit mierīgs un būsit ar mieru mazgāties un skūties, kapteinis atļaus mums abiem pastaigāties pa klāju.

—   Pa augšējo klāju? — ironiski jautāja Baso.

—   Nav svarīgi, pa kuru. Jūs būsit svaigā gaisā…

Bija satraucoši redzēt, cik ērti Baso pacieta karstumu kamerā. Donadjē tur nevarēja izturēt ilgāk par dažām minūtēm; turklāt tur valdīja šķebīga smaka.

Tomēr Matiass kameru apkopa divreiz dienā. Sēdēdams uz lažas, kurai bija nomainīts matracis, vājprātīgais skatījās, kā sani

tārs klusēdams kustas, vai an ar zīmuli, ko bija pieprasījis, kaut ko zīmēja uz durvīm, kas vienīgās nebija apsistas ar matračiem.

Blakus dīvainām, stipri pagarinātām sejām, kas dažreiz atgādināja Memlinga “Jumpravas”, nebija nekāds brīnums ieraudzīt sarežģītus vienādojumus vai ķīmijas formulas.

Pastaigas norisēja labi. Matiasam bija uzdots sekot Donadjē un Baso pa gabalu, lai vajadzības gadījumā varētu iejaukties, bet tāda vajadzība neradās. Ķīnieši, kas izstiepušies gulēja uz klāja, parāvās sānis, lai palaistu garām vājprātīgo un dakteri, un vienaldzīgi noskatījās uz viņiem.

Abi divi maz runāja. Dažreiz, pateicoties savai pacietībai, Donadjē izdevās izdabūt no Baso dažas prātīgas frāzes.

—   Jūs redzēsit, ka Bordo viņi mani atkal sasprādzēs. Manas sievas brālis arī ir ārsts. Viņš bija tas, kas mani nosūtīja uz Āfriku.

Un ar to ari bija cauri! Viņš atkal sāka improvizēt:

—    Āfrika… frika… man viņas nav… papa… panpan… pentagons… Patagonija…

Reiz Donadjē viņam stipri saspieda roku, uzbrēkdams:

—   Klusu!

Un Baso viņam uzmeta bailpilnu skatienu, gandrīz vai pasmaidīja, bet tomēr turpināja:

—    … Agonija un…

Vai tad var precīzi pateikt, cik lielā mērā vājprātīgais ir vājprātīgs?

Vēl tai pašā vakarā, kad aiz kuģa nozuda Dakaras ugunis un viņš vadāja savu gūstekni priekšējā pusbaka tumsā, Donadjē lūkoja to saprast.

Baso bija prātīgs, nekā nerunāja, dziļi elpoja nakts gaisu, raudzīdamies debesīs, kur mākoņu plaisā mirdzēja dažas zvaigznes. Netālu no viņiem kāds klāja pasažieris uzgrieza patafonu, kas spēlēja arābu skaņuplates.

Lai apgaismotu abus vīriešus, pietika ar atblāzmu, kas izkliedēta nonāca līdz viņiem no pirmās klases klāja, kur bārmenis lika uz galdiem tasītes, gaidot, kad pasažieri nāks ārā no ēdamistabas.

Baso mugurā bija šinelis, bet viņš bija aizmirsis uzlikt galvā cepuri, un viņa bezkrāsainie mati bija izspūruši. Dzeltenīgās, trīs dienas neskūtās bārdas dēļ viņš izskatījās vājāks un tai pašā laikā

vīrišķīgāks. Zem haki krāsas šineļa viņam nebija mugurā nekā cita kā vienīgi saņurcīta pidžama, un basās kājas bija ieautas čībās.

Brīžam Donadjē viņam uzmeta žiglu skatienu, bet šis skatiens nekad nepaslīdēja garām vājprātīgajam, kas gandrīz pastāvīgi juta nepieciešamību taisīt piruetes, smaidīt un runāt nesakarīgus vārdus.

Viņš nebija simulants. Tas bija daudz interesantāk. Varētu teikt, viņš pat juta atvieglojumu līdz ar smadzeņu sajukuma sākumu, un viņš darīja, ko vien spēja, lai to pastiprinātu.

—    Pil'!.. Paf!.. Šāviņš sprāgst… Galva sprāgst… Autobuss paklūp uz trim riteņiem…

Viņam, tāpat kā bērniem, patika izgudrot atskaņas, un viņa valoda bieži vien izklausījās pēc brīvā pantā rakstītām dziesmiņām vai dzejoļiem. Viņš vienā gabalā atdarināja šāvienus:

—    Pif!… Paf!…

Ar acīm viņš meklēja savu sievu. Viņš prašņāja:

—   Kur ir Izabella?

—   Ēd pusdienas.

—   Ar virsniekiem?

Donadjē jau zināja, ka Brazavilā Izabella tika daudzināta par lielākās daļas virsnieku mīļāko un ka viņa to tikpat kā neslēpa no sava vīra.

—   Pif! Paf!…

Vai tā Baso izlikās, ka šauj bez jebkāda iemesla?

Viņi bija viena vecuma — Donadjē un viņš. Vienīgā starpība bija tā, ka viņš bija mācījies Moripcljē, bet Baso — Parīzē. Citādi viņi jau botu bijuši pazīstami no jaunekļa gadiem.

Baso zināja, ka viņa pavadonis domā par viņu, lūko viņu saprast. Vai tad viņam dažreiz neuznāca vēlēšanās dakterim pateikt:

“Tā ir! Es esmu slims. Esmu vājprātīgs. Varbūt tas ir izārstējams, bet es negribu izārstēties, jo…”

Nē! Viņi soļoja viens otram blakus kā svešinieki, pat vēl ļaunāk, jo Donadjē nevarēja raudzīties uz Baso citādi kā uz izmēģinājumu trusīti.

Reiz, kad ārsts pēkšņi pacēla galvu, viņš pirmās klases klājā sazīmēja kaut kādas ēnas. Uz falšborta ar elkoņiem bija atspiedies

kāds pārītis. Ārprātīgais, kas ari to bija redzējis, it kā gribēdams savu pavadoni nomierināt, sacīja:

—   Tā nav viņa…

Viņam nebija itin nekā cita kā vienīgi viņa sieva. Tā, kas tur augšā sačukstējās, stāvot cieši blakus I-Iirē, bija Dasonvila kundze, kuras jautros smieklus viņi laiku pa laikam saklausīja.

—   Iesim atpakaļ, — teica Donadjē, saņēmis Baso aiz rokas.

Viņš atcerējās, ka reiz kāds biedrs viņam bija teicis uz kāda

cita tvaikoņa, izbraucot no Sarkanās juras un šķērsojot Suecas kanālu:

“Tevi vajadzētu iesaukt par Dieva Tēvu!”

Viņš nebija smējies. Tā tiešām bija viņa mānija — noņemties ar citiem, ne tāpēc, lai iejauktos viņu dzīvē, ne tāpēc, lai padižotos, bet tāpēc, ka viņš nespēja palikt vienaldzīgs pret cilvēkiem, kas slīdēja viņam garām, kas dzīvoja viņa acu priekšā un dzinās pretī priekam vai katastrofai.

Viņš nupat bija manījis Hirē tur augšā un tagad jau steidzās atbrīvoties no Baso, kuru, kā parasti, mēdza ieslēgt kamera, iepriekš draudzīgi paplikšķinādams pa plecu.

Bet Donadjē uzreiz neizgāja uz klāja.

Viņš apstājās pie septītās kajītes durvīm, brītiņu paklausījās un pieklauvēja.

—   Lūdzu.

Viņam bija jāatzīst, ka Hire kundzes balss, it īpaši, ja viņa bija sliktā omā, bija vulgāra un nepievilcīga.

Atvēris durvis, viņš ieraudzīja gulošu zīdainīti un uz lažiņas tam pretī izstiepušos Hirē kundzi — melnu kleitu mugura, basām kājām, vienu roku paliktu zem galvas.

Nezin, cik ilgi viņa tā bija gulējusi, drūmi raudzīdamās griestos?

—   Ak, tas esat jūs, dakter!

Viņa steigšus piecēlās, sameklēja čības, atmeta atpakaļ matus, kas viņai aizklāja seju.

—   Vai jūs manu vīru redzējāt?

—    Nē. Es nāku no trešās klases. Kā mazais?…

—   Visu laiku tāpat.

To viņa pateica tik bezcerīgi, ka viņas balsī nebija saklausāma ne mīlestība, ne sirdssāpes. Tiesa, stāvoklis bija bezcerīgs. Tais

nību sakot, bērns nebija slims, vismaz viņam nebija nekādas noteiIrtas slimības, ko varētu ārstēt.

Bērns nebija padevies, kā mēdz teikt lāga ļaudis. Viņš ēda, bet viņam no tā nebija nekāda labuma, viņš palika tikpat vājš, tikpat nevarīgs, tikpat bāls, gražīgs kā visi slimi bērni un caurām stundām čīkstēja.

—   Pēc trim dienām klimats mainīsies.

—   Es zinu, — viņa iecietīgi teica. — Ja jūs satiksit manu viru…

—    Pusdienas, liekas, vēl nebūs beigušās.

Viņa bija ieēdusi mazliet gaļas un apēdusi vienu apelsīnu; paliekas vēl stāvēja uz naktsgaldiņa pie gultas. Viņa pati tā gribēja. Viņai bija piedāvājuši ēst reizē ar bērniem, pusstundu pirms pārējiem pasažieriem, un pa to laiku mazo pieskatītu vīrs vai arī Matiass paliktu kajītē.

—   Man negribas ģērbties, — viņa bija atbildējusi. — Tāpat arī man nepatīk, lai uz mani skatītos kā uz kādu dīvainu dzīvnieku.

Un Donadjē iedomājās Baso, kas darīja apmēram to pašu, atteicās skūties, pat mazgāties un ar perversu prieku gremdējās savas alas smirdīgajā gaisā.

—   Ja tā turpināsies, — viņa sacīja mierīgā balsī, — es lūgšu, lai jūs man iedodat veronālu.

—    Kāpēc?

—    Lai noindētos.

Vai tā bija poza, kaut kas romantisks? Vai viņa gribēja dālderi aizkustināt un likt sevi pažēlot?

—   Jūs aizmirstat, ka jums ir bērns!

Viņa paraustīja plecus, uzmetusi acis bērna guļvietai. Tiešām, vai bija maz vērts runāt par bērnu? Vai viņš maz kādreiz kjūs kaut cik līdzīgs cilvēkam?

—    Es vairs nevaru, dakter. Mans vīrs to nesaprot. Ir brīži, kad man gribas nogalināt viņu.

Hirē bija tur augšā, stāvēja, uzmeties ar elkoņiem uz falšborta, noliecies pār okeānu, piekļāvies ar plecu pie kailā Dasonvila kundzes pleca, ieelpodams viņas smaržas. Varbūt viņu pirksti bija sastapušies uz margām un zagšus savijušies?

Viņas vīrs bija palicis Dakarā. Viņa bija viena. Viņas kajīte atradās gaiteņa pašā galā, un meitenīte kopā ar guvernanti gulēja pretējā, nepāra ciparu pusē.

—   Vēl jāpaciešas. Vairāk nekā pusi ceļa esam ‘jau nobraukuši. Un Bordo…

—   Jūs domājat, ka Francijā kaut kas mainīsies? Nav nekāda iemesla! Tas pats posts un…

Bija brīži, kad viņa kļuva sevišķi vulgāra…

—   Jūs man labāk iedodiet divas paciņas veronāla, un mēs visi būsim mierīgi…

Acis viņai bija sausas. Mute savilkās riebuma un nicinājuma grimasē.

—   Ko jūs vēlaties, lai pasaku jūsu vīram? — dakteris nopūtās atkāpdamies.

—   Neko. Tā būs labāk. Lai paliek ārā pēc iespējas ilgāk. Tas vēl ir vienīgais līdzeklis, lai mēs nestrīdētos.

Hirē un Dasonvila kundze bija pametuši falšbortu, abi divi apsēdušies pie galdiņa terasē un dzēra kafiju. Viņu pozās bija vērojams tas kautrīguma trūkums, kādu mēdz izrādīt laimīgi mīlētāji.

Viņi nemitīgi smaidīja, gandrīz nevienu ap sevi neievēroja un sarunājoties nolieca galvu tā, ka nenozīmīga frāze pārvērtās par atzīšanos mīlestībā.

Kapteiņa palīgs pasažieru aprūpē sēdēja kopā ar Lašo un Barbarēnu, kas bija pasūtinājis vecas markas vīnu un bāza pīpē tabaku.

—   Uzspēlēsim beloti? — iejautājās mežcirtējs, kas sēdēja pie blakusgaldiņa.

—   Līdz tūkstotim, ja vēlaties. Gribu agrāk iet gulēt.

—   Vai jūs, Hirē, spēlēsit?

Hirē, izlikdamies, ka ir apmulsis, un pats par to priecādamies, atbildēja:

—    Šovakar ne.

Donadjē uztvēra skatienu, ko Dasonvila kundze uzmeta kapteiņa palīgam; šis skatiens it kā sacīja:

“Vai jūs dzirdējāt? Tā jums vajag! Es jūs nevaru ciest!”

Bārmenis atnesa kārtis, galdautu un groziņu ar žetoniem. Lašo rūkdams atvilka nost savu pīto atzveltnes krēslu. Jaunie pasažieri, kuriem vēl nebija savu paradumu, staigāja apkārt pa klāju un meta skaudīgus skatienus uz bāra pastāvīgajiem viesiem.

Kapteiņa palīgs piecēlās, uz mirkli kaut kur nozuda, un pēc dažām minūtēm patafons sāka spēlēt blūzu.

Lielākā dala dejotāju bija aizņemti ar kaut ko citu. Divi virsnieki spēlēja beloti ar Barbarēnu un mežcirtēju. Kapteinis klausījās Lašo, kas viņam stāstīja par avārijām atklātā jūrā.

Tieši tai brīdi, kad dakteris pagrieza galvu uz Hirē un Dasonvilas kundzes pusi, abi piecēlās, nevis lai ietu pastaigāties, bet dejot.

Deju laukums aizņēma visu kuģa pakaļgala pastaigas klāju. Bāra terases gaisma spoži apgaismoja deju laukuma centru. Gar malām bija stūrīši, kur valdīja pustumsa. No apakšas otrās klases pasažieri redzēja, kā šis pāris kustējās.

Un Hirē visu laiku savu dāmu vadīja uz kaktiem, nolieca galvu, pieskārās ar vaigu viņas vaigam. Viņa to neatgrūda, bet ar acīm meklēja kapteiņa palīgu.

Turpretī Hirē— tas it kā izaicināja visu pasauli. Viņš bija pārvērties. Tas vairs nebija mazais rēķinvedis, kas kaunējās par to, ka bija aiz žēlastības uzņemts pirmajā klasē ar otrās klases biļeti. Viņš bija uzvilcis savus jaunos svārkus un apsējis zilo zīda kaklasaiti.

Kad deja bija beigusies, pāris apstājās un smiedamies gaidīja nākamo skaņuplati.

Bija jau vēls, jo bija gaidījuši izbraukšanu no Dakaras un tikai tad ēduši pusdienas. Kapteinis ar galveno mehāniķi pastaigājās pa klāju, un abi droši vien sarunājās par dienā notikušo inspekciju.

—   Ja nebūs vētras, — teica Lašo, — varbūt izturēsim. Bet pagaidiet, priekšā vēl ir Gaskoņas līcis! Šai gadalaikā, var gandrīz droši teikt, jūra tur būs nemierīga…

Pāris nodejoja tikai trīs dejas. Pēc tam Dasonvila kundze diezgan afektēti atvadījās no sava partnera, atsveicinājās ar galvas mājienu no pārējiem pasažieriem un devās uz kajītēm.

Bet Hirē — tas palika kādu ceturtdaļstundu sēžam, šad tad paraugāmies pulksteni, maziem malciņiem izdzēra glāzi konjaka, svētlaimīgi lūkodamies sev priekšā.

Beidzot' ari viņš piecēlās, neveikli palocījās dālderim, kam vajadzēja pievilkt kājas, lai viņš tiktu garām, un ar samāksloti nevērīgu izskatu iegāja kuģa dziļumā.

Donadjē nevajadzēja viņam sekot. Viņš tāpat zināja, ka Hirē neieies septītajā kajītē, bet zagšus dosies uz gaiteņa galu. Tāpat

arī viņš zināja, ka Dasonvila kundzei būs mugurā krāšņs zīda halāts ar izšuvumiem, kurā viņa reiz bija ienākusi pie daktera palūgt aspirīnu.

Donadjē piecēlās, apgāja viens pats desmit reizes apkārt klājam lieliem, vienmērīgiem soļiem, nokāpa lejā savā kajītē, lēnām izģērbās, izņēma no skapja mazu opija bundžiņu, pīpi, naktslampiņu un adatas.

Viņš nepīpēja vairāk kā parasti, jo bija pieradis pret sevi izturēties disciplinēti. Viņa domas nesamudžinājās. Tās palika tādas pašas, grozījās ap tiem pašiem cilvēkiem, vienīgi ar to starpību, ka šie cilvēki k]uva viņam aizvien vienaldzīgāki.

Kas daļas viņam bija gar Hirē, kas tai pašā laikā dusēja Dasonvila kundzes skavās, kurai bija skaists, svaigs un harmonisks augums? Kas daļas viņam bija gar Hirē kundzi, kas bija nogurusi, mocījās ar nelabu došu, bija kļuvusi vienaldzīga pret savu bērnu, kas nekādi nespēja pielāgoties dzīvei? Un gar to, ka Baso rakstīja vienādojumus uz savas kameras sienām? Un gar to, ka Lašo…

Viņš bez pūlēm pastiepa roku, pagrieza elektrisko slēdzi, uzpūta, lai izdzēstu eļļas lampiņu, un aizvēra acis. Viņa pēdējā doma bija par to, ka ceļas vējš un kuģis tagad sveras uz kreisajiem sāniem, jo viņš bija cieši piespiedis muguru pie sienas.

VII

Lašo, mežcirtējs un vēl daži pasažieri vairs nestaigāja tropu ķiverēs, un divi trīs sievietes iepriekšējā vakarā bija redzētas uz klāja mēteļiem mugurā.

“Akvitānija” bija apbraukusi Zaļā raga salas, ūdens izskatījās dzidrāks, debesis ne tik smagas; taču starpība bija maz manāma. Var būt pat, ka tas viss bija tikai ilūzija, bet tomēr visi jutās mundrāki.

Turklāt torīt sākās svētki, un visi uzreiz juta, ka šī diena būs līdzīga citām.

Bērni, kuru tagad bija kādi piecpadsmit, bija ļoti uzbudināti, jo viņiem bija apsolītas spēles. Jaunās meitenes un sievietes uzrunāja pasažierus katrā klāja līkumā:

•3 158

65

—   Vai jūs nevēlaties paņemt kādu naudas un mantu loterijas biļeti?

Baso kundze viena pati bija pārdevusi veselas divsimt, un viņa bija tik daudz skraidījusi pa klāju, tik dedzīgi rosījusies, ka uz kleitas muguras viņai bija parādījušies sviedru plankumi un zem padusēm izveidojušies lieli pusapli.

Arī Dasonvila kundze bija lūgta palīdzēt biļešu pārdošanā, bet viņa parādījās tikai ap vienpadsmitiem no rīta, ģērbusies loti elegantā kleitā, nevērigi turēdama rokās biļetes. Viņa piegāja pie Lašo, kas sarunājās ar Barbarēnu.

—   Cik biļešu jūs no manis nopirksit, Lašo kungs?

Viņš to noskatīja no galvas līdz kājām. Viņa izplēsa biļetes no grāmatiņas un lika tās uz galda.

—    Man jau ir, — Lašo norūca.

—    Nav svarīgi. Es jums došu divdesmit, labi?

—   Es jums teicu, ka man jau ir biļetes!

Viņa nesaprata, ka tas bija nopietni sacīts, joprojām uzstāja, un tad Lašo biļetes atgrūda, un tās, kā par spīti, izkaisījās pa klāju. Dasonvila kundze noliecās, lai tās uzlasītu, un Barbarēns, apjucis, viņai palīdzēdams, nomurmināja:

—   Man arī ir… Bet es tomēr paņemšu no jums kādas piecas…

Bāra terase tobrīd bija gandrīz tukša, tālab pasažieri nesaprata,

kāpēc Dasonvila kundze tik steidzīgi, valdīdama asaras, atstāja klāju un nikni aizcirta aiz sevis savas kajītes durvis.

Kapteiņa palīgs pasažieru aprūpē kopā ar matrožiem un stjuartiem gatavoja pēcpusdienas spēles: virves vilkšanu, skriešanos maisos, sacīkstes paletes mešanā, kauju ar spilveniem. Organizēja arī bridža turnīru, bet ēdamistabā uz vidus galda tika izstādītas godalgas, kas bija savāktas naudas un mantu loterijai.

Galvenokārt tur bija flakoni ar smaržām, ko pasažieri bija nopirkuši pie kuģa friziera, fetiša lelles, dažas pudeles vīna un šampanieša, šokolāde, beidzot ziloņkaula priekšmeti, kas bija pirkti kuģa piestātnes vietās un to īpašniekiem bija jau apnikuši.

Donadjē bija bijis darba pilns rīts, jo atkal bija saslimuši divi ķīnieši, bez tam bija jāuzņem daudz cilvēku no otrās un trešās klases pasažieriem.

Pusdivpadsmitos viņš bija savā kajītē kopā ar kādu pasažieri, kurai teica:

—   Varat apģērbties!

Bieži gadījās, īpaši ar sievietēm, ka tās negāja izmeklēties uz lazareti, bet nāca pie viņa kajītē. Un dakteris, kam nepatika, ka viņu traucē, atrada līdzekli, kā viņām atriebties.

Šoreiz bija ienākusi kāda pasažiere, kuru viņš nekad agrāk nebija ievērojis, resna gaišmate, kuru viņš drīzāk būtu varējis iedomāties par tējas pasniedzēju kādā mazā provinces viesnīcā nekā strādājam kolonijās. Viņa pūlējās izlikties labi audzināta. Lai atvainotos par savu ielaušanos, viņa bēra un bēra frāzes vienā gabalā, tā ka Donadjē vairs neklausījās.

—   Saprotiet mani, dakter, ir taču diezgan nepatīkami uz kuģa, kur katru dienu katru jūsu soli un rīcību ievēro un apspriež…

Dakteris klausījās, pavirši viņā skatīdamies. Ģērbusies viņa bija rožainā kleitā, zem kuras cilājās kuplas krūtis.

Dāma nobeidza ar paskaidrojumu, ka baidījusies, vai tikai viņai nav apendicīts un ka drošības pēc…

—   Jūs jau zināt, dakter, kā tas mēdz būt… Sadomā nezin ko… Nevar ne aizmigt…

—    Izģērbieties!

Viņš runāja nopietni, skatīdamies kaut kur prom, un izlikās, ka dara kaut ko citu, kamēr paciente vilcinājās.

—    Pavisam izģērbties?

—   Ak dievs, kundze, protams!

Viņu loti uzjautrināja doma likt izģērbties kailai šai dāmai, kas līdz šim bija jutusies tik pilna pašpaļāvības un pašapziņas.

Viņš izdzirdēja drānas čaukstēšanu.

—   Arī zekturi?

—    Katrā ziņā.

Un, kad viņš pagriezās, dāma tiešām bija kaila; viņa stāvēja kajītē baltum balta, nezinādama, kur likt rokas un kur skatīties; pleci un kakls viņai bija tumši iedeguši saulē.

—    Nezinu, kāpēc man ir tāds kauns…

Viņa bija tukla, bet miesa viņai bija stingra, ar daudzām bedrītēm. Brīžiem viņa noliecās, lai pavilktu uz augšu zekcs, kas slīdēja Sejā.

Pēc tam Donadjē viņu diezgan neticīgi izklausīja un iztaustīja.

—    jums nekas nekaiš! jūs nobijāties no tā, ka jums sānos vienkārši sāka durt. Droši vien jūs pārāk strauji kāpāt augšā pa trepēm.

Tas bija viss. Viņa ģērbās un tagad vairs nekaunējās. Viņa runāja. Nesteidzās. Sprādzēja zeķes pie zeķturiem, meklēja uz atzveltnes krēsla izsvaidīto veļu.

—   Āfrika mani nav pārāk samaitājusi, vai ne? Tiesa, es vienmēr esmu sevi kopusi…

Viņa bija kreklā, kad pie durvīm pieklauvēja, un tikai tad nobijās, it kā būtu pieķerta nozieguma vietā; viņa lūdzoši paraudzījās ūz Donadjē.

Dakteris tikai mazliet pavēra durvis un ieraudzīja, ka gaitenī gaida Žaks Hirē.

—    Es jūs pieņemšu pēc piecām minūtēm, — viņš teica.

Bet dāma beidza ģērbšanos, pacēla no grīdas vienu matadatu

un palūkojās, vai nav ko aizmirsusi.

—   Cik es jums esmu parādā, dakter?

—   Jūs man neesat nekā parādā.

—    Nē, tomēr… Man ir neērti…

—    Nē taču! Nē!

Donadjē acis smējās, bet tikai acis, un viņš iedomājās savu upuri gultā inerti svētlaimīgi baudām glāstus. Viņš bija pārliecināts, ka nemaldās. Šī bija tieši tāda iemīlēšanās tipa sieviete…

Viņš pameklēja ar acīm Hirē, bet, gaiteni nevienu neieraudzījis, iegāja atpakaļ kajītē, nomazgāja rokas, sāka tās slaucīt, kad no jauna kāds pieklauvēja.

—   Lūdzu!

Tas bija Hirē, kas lūkoja izlikties drošs, bet bija redzami apmulsis.

—    Piedodiet, dakter, ka traucēju…

—    Sēdieties.

Hirē apsēdās atsveltnī uz pašas maliņas un ņurcīja savu rupja audekla galvas segu, kura jau kopš paša rīta tam aizstāja ķiveri.

—   Esat saslimis?

Ar viņu Donadjē daudz nerunāja. Hirē viņam mazliet pakļāvās. Viņam bija tāda sajūta, ka viņš to jau sen pazīst.

—   Nē… Tas ir… Vispirms es jums gribētu uzdot vienu jautājumu… Vai jūs domājat, ka mans dēls dzīvos?

Dakteris ciniski paraustīja plecus, jo zināja, ka viņa sarunas biedrs šurp nebija atnācis tāpēc.

—   Es jau jums tiku teicis, — tas noburkšķēja.

Rūca ventilators. Caur iluminatoru spraucās iekšā saules staru kūlītis ap divdesmit centimetru platumā un zīmēja uz sienas drebošu disku.

—   Es zinu!.. Uztraucas mana sieva… Jūs droši vien mani bargi nosodāt, vai ne?…

Nē! Ārsts spēlējās ar papīrnazi, gaidīdams, kad Hirē nonāks pie nopietnas valodas. Pagaidām tās bija frāzes, nekas cits kā frāzes, kuras Hirē runāja, lai sadūšotos. Un Donadjē nepacietīgi minēja, kas otram padomā.

Hirē izdevās pavisam dabiski, normāli un bez sasprindzinājuma pateikt:

—   Ziniet, man kļūst nelabi pat no vismazākās šūpošanās. Es nevaru pat ne stundu pabūt kajītē. Redziet, pat tagad, šeit, es jau sāku svīst…

Tā bija taisnība. Hirē piere bija mikla, un arī virslūpa pārklājās sīkām, caurspīdīgām sviedru pērlītēm.

—   Uz klāja, svaigā gaisā, es jūtos labāk… Un tomēr šis brauciens man ir īstas mocības… Mana sieva to ne vienmēr saprot…

Donadjē pastiepa viņam cigarešu paciņu, un Hirē mehāniski vienu paņēma un sāka meklēt kabatā sērkociņus.

—   Mana sieva nesaprot arī to, ka visas rūpes gulstas uz mani… Ja es jums to stāstu, tad tikai tāpēc…

“Beidzot,” Donadjē nodomāja. “Tāpēc, ka… Kā tu izķepurosies, manu zēn?”

Zēns nekādi nevarēja izķepuroties, viņš meklēja vārdus, taču neatrada. Beidzot, nodūrjļs galvu, viņš izdabūja:

—   Atnācu lūgt no jums padomu…

—   Ja tas attiecas uz medicīnu…

—   Nē… Bet jūs mani mazliet pazīstat… Jūs zināt, kādā stāvoklī es esmu…

Dakteris sarauca pieri. Pēkšņi kļuva skaidrs, ka tas būs naudas jautājums, un viņš neapzināti noskaņojās uz aizsargāšanos. Taisnību sakot, viņš nebija skops, bet viņam nepatika vērt vaļā maku un pat mājieni uz šāda veida jautājumiem.

—   Jūs taču zināt, kādos apstākļos mēs pametām Brazavilu… Mazais bija nāvei nolemts… Sabiedrība, kurā es strādāju, pieprasīja, lai es vēl vienu gadu palieku tur… Es aizbraucu, lauzis līgumu…

Kļuvis sarkans, Hirē aiz apjukuma neveikli aizrijās ar dūmu.

—    Ievērojiet, ka viņi man ir parādā vairāk nekā trīsdesmit tūkstošus franku. Turienes direktors man teica, lai es tos pieprasu Parīzes direkcijai.

Viņam bija karsti. Bija grūti skatīties, kā viņš uztraucas, un tomēr Donadjē nepalaida garām ne mazāko sejas vaibstu saraušanos.

Varbūt tai brīdī Hirē nožēloja savu soli, bet tagad bija par vēlu atkāpties.

—    Es gribēju jūs lūgt man pateikt, vai kāds uz kuģa man nevarētu aizdot mazliet naudas līdz Bordo… Es to atdošu nākamajā dienā pēc atbraukšanas…

Donadjē zināja, ka viņš izturas nežēlīgi, bet citādi rīkoties nevarēja. Viņa seja izskatījās noslēgta, baiss skanēja salti un dzedri:

—    Kam jums vajadzīga nauda, ja jūsu brauciens, ieskaitot uzturu, ir samaksāts?

Vai tad Hirē nojauta, ka viņa partija ir zaudēta? Viņš gribēja celties kājās, mazliet piecēlās, bet atkal apsēdās, nolēmis pārbaudīt savu laimi līdz galam.

—   Ir taču sīki izdevumi… — viņš sacīja. — Jūs to zināt tikpat labi kā es… Tāpat kā visiem, man bārā ir rēķins… Vēlreiz jums atkārtoju, ka runa ir par aizdevumu… Es nevienam nekā neprasu… Varbūt kompānija pati…

—    Kompānija nekad naudu neaizdod…

Tagad Hirē bija gluži sarkans, un sviedri viņam plūstin plūda kā slimniekam pie augstas temperatūras. Ar pirkstiem viņš tā spaidīja cigareti, ka tabaka no tās bira uz linoleja.

—   Lūdzu, piedodiet…

—   Acumirkli… Viendien jūs zirdziņu sacīkstēs vinnējāt gandrīz divi tūkstoši franku…

—   Tūkstoš septiņi simti piecdesmit… Vajadzēja pacienāt ar šampanieti…

—   Cik jūs esat parādā bārmenim?

—    Skaidri nezinu… Kādus piecsimt frankus…

—    Un saviem partneriem?

Hirē izlikās nesaprotam.

—    Kādiem partneriem?

—   Vakar jūs atkal spēlējāt pokeru…

—   Gandrīz nekā, — Hirē steidzās apgalvot. — Ja kāds būtu ar mieru man aizdot tūkstoš franku… Vai pat… Paklausieties…

Viņš atkal gribēja atgriezties pie sava. Viņš jau bija pārāk daudz ar to noņēmies. Viņš izvilka no kabatas čeku grāmatiņu.

—   Tas nav pat aizdevums, ko es lūdzu. Es parakstīšu čeku, un ar to varēs saņemt naudu, tiklīdz būsim Francijā.

Viņš gandrīz vai sāka raudāt, bet kaut kas arī Donadjē mudināja iet līdz galam.

—   Jums bankā ir nauda?

—   Pašlaik nav… Bet, tiklīdz iebraukšu Bordo, es noguldīšu…

—   Jūs taču labi zināt, ka jūsu sabiedrība jums samaksās tikai tad, ja to piespriedīs tiesa… Process ilgs vairākus mēnešus.

—   Man tik un tā būs nauda! — izaicinoši atcirta Hirē.

Viņš turēja rokā saburzītu un nosmulētu čeku grāmatiņu, ko

bija aizvedis no Eiropas pirms diviem gadiem.

—    Man ir radinieki… Viena tante ir loti bagāta… Biju pat domājis sūtīt viņai radiogrammu…

—   Kāpēc jūs to neizdarījāt?

—   Tāpēc, ka nezinu, vai viņa patlaban ir savās mājās. Viņa dzīvo Korbeilā, bet vasaru mēdz pavadīt vai nu pie jūras, vai Višī…

—   Radiogrammu pārsūtītu uz turieni…

Vai tā nebija veltīga un nežēlīga spēle?

—   Tante nesapratīs… Man viņai jāpaskaidro…

—   Vai jūsu sieva zina, ka jums nav naudas?

Hirē uzreiz izslējās visā augumā.

—   Ceru, ka jūs viņai to neteiksit?

Tagad Donadjē priekšā bija ienaidnieks. Hirē nikni raudzījās uz dakteri, jo saprata, cik stipri tas viņu bija piespiedis pie sienas.

—   Ņemiet vērā vēlreiz, ka es no jums nekā neesmu prasījis. Biju cerējis saņemt no jums padomu. Es jums vaļsirdīgi pastāstīju par savu stāvokli.

Viņam sāka drebēt lūpas. Viņš savaldīja asaras un aizgrieza prom galvu.

—   Apsēdieties…

—    Kāpēc? — Hirē pajautāja, paraustīdams plecus.

—   Apsēdieties! Un pasakiet man — kāpēc, zinādams, ka jums

nav naudas, jūs taisāt parādus bārā un bijāt ar mieru spēlēt pokeru un beloti?

Viss bija cauri. Hirē vainīgi nodūra galvu. Ādamābols viņam cilājās uz augšu un uz leju, bet acis palika sausas.

—   Vai tāda tante jums vispār ir?

Par atbildi viņš tikai uzmeta Donadjē tādu skatienu, kurā pazibēja spīvs naids.

—   Esmu ar mieru noticēt, ka viņa ir! Tikai jūs neesat drošs, ka viņa jums iedos to, ko jūs no viņas gaidāt.

Hirē, sasprindzis, vairs nekustēdamies, stīvi lūkojās grīdā, burzīdams savu čeku grāmatiņu, kas bija gluži slapja no viņa sasvīdušajām rokām.

—   Es jums tomēr aizdošu tos tūkstoš frankus.

Hirē pacēla galvu, neticīgi paskatījās uz dakteri, kamēr tas vēra vaļā atvilktni, kurā glabājās nauda.

Nez vai tai brīdī Hirē nekārdināja doma atteikties? Viņš vilcinādamies skatījās uz durvīm. Donadjē noskaitīja desmit simtfranku asignācijas.

—   Tomēr izrakstiet man čeku…

Un viņš piecēlās, dodams vietu pie galda savam sarunu biedram, un nomauca no pildspalvas uzmaviņu.

Hirē paklausīgi apsēdās, kur viņam lika, un pa pusei pagriezās pret dakteri.

—   Uz kādu vārdu?

Un ar vāru smaidu piebilda:

—   Es pat nezinu, kā jūs sauc.

—   Donadjē. Raksta kā “dod Dievam”5 …

Spalva sāka švirkstēt. Blakus parakstam uzkrita tintes traips. Bet Hirē vēl aizvien neuzdrošinājās paņemt naudu.

—   Pateicos, — viņš nomurmināja. — Piedodiet man. Jūs nevarat saprast…

—   Ļoti labi saprotu.

—   Nē! Jūs nevarat saprast. Šorīt es gribēju nonāvēties.

Atmaidzis viņš raudāja pats par savu likteni. Stjuarts staigāja

pa klāju, sizdams gongu, kas aicināja brokastīs.

—    Pateicos.

Viņš vēl nevarēja saprast, vai viņam būtu vai nebūtu jāsniedz

roka, bet, tā kā Donadjē stāvēja nepakustēdamies, kāpās atpakaļ uz durvīm, iešņukstējās, noslaucīja acis un steigšus izgāja.

Ēdamistabā viņš ieradās ar nokavēšanos. Svētku dēļ sarunas bija skaļākas nekā citām dienām, jo tika apspriests jautājums par to, vai pusdienas ēdīs masku tērpos vai ne. Tie, kam bija ar ko pārģērbties, bija masku tērpu piekritēji, pārējie svārstījās un gudroja, kā apģērbties, iztiekot ar to, kas ir pie rokas.

—   Nē taču, ticiet man! Jūs dabūsiet pie friziera visu, ko vien vēlaties…

Diendusa netika ievērota, un Donadjē slikti gulēja, jo pasažieri nemitīgi staigāja šurpu turpu pa klāju virs viņa galvas.

Barbarēns bija ar mieru uzņemties svētku komitejas priekšsēža pienākumus, un šķita, ka viņš visu mūžu to vien ir darījis. No pirmā acu uzmetiena varēja just, ka viņš ir svarīga persona. Viņš bija ģērbies smilškrāsas kokvilnas biksēs, baltā kreklā ar uzrotītām piedurknēm, ap roku zils apsējs, par ko viņš izlikās zobojamies. Bez tam viņš vēl bija pieprasījis svilpi un puspiecos deva signālu, pavēstīdams, ka sākas spēles.

Kādu pusstundu bija dzirdamas tikai bērnu klaigas, jo viņi bija sākuši vilkt virvi, skriet ar olu karotē, ko turēja zobos, un kauties ar spilveniem.

Klāt bija jābūt arī kapteinim. Viņš stipri atšķīrās no raibi apģērbtā pūļa un, pats to juzdams, lūkoja smaidīt, visu laiku izklaidīgi glaudīdams bārdu.

—   Vai tad jūs nespēlējat? — viņš jautāja Dasonvila kundzei, ko bija pamanījis kādā tumšā klāja stūrītī.

—   Pateicos! Nav tāda noskaņojuma.

Kapteinis nodomāja, ka viņam vajag uzstāt, bet darīja to neveikli, un jaunā sieviete viņu nepacietīgi uzlūkoja. Dasonvila kundzes sliktā oma bija tik skaidri redzama, ka arī Barbarēns piegāja viņai klāt.

—   Piedodiet, ka es jums nelieku mieru. Nav šaubu, ka Lašo ir lops. Viņš ir pelnījis, ka viņu pārmāca. Bet nevajag taču sodīt mūs visus! Svētki nebūs pilnīgi, ja visburvīgākā pasažiere tajos nepiedalīsies…

Viņa pasmaidīja, bet palika pie sava un, atspiedusies ar elkoņiem pret falšbortu, atkal pievērsa skatienu jūrai.

Donadjē sāka meklēt Hirē un ieraudzīja viņu kādā pasažieru

pulciņā, kas gatavojās belotes turnīram par labu jūrnieku kasei. Hirē, protams, mazliet nervozēja, bet no šārīta uztraukuma viņā nebija vairs ne pēdu.

Vienīgais, kas viņu sarūgtināja, bija Dasonvila kundzes prombūtne. Viņš uz to noskatījās iztālēm. Viņu lūdza būt par ceturto spēlētāju, bet viņš nezināja, ko atbildēt.

—   Tūlīt…

—   Ir jau laiks sākt grupēties partijās.

—   Atrodiet citu spēlētāju…

Virsnieki bija loti jautri. Viņi nebija gājuši diendusā, bet bija jau izdzēruši vairākas glāzes liķiera un nupat ķērušies pie šampanieša. Dasonvila kundzes prombūtnes dēļ par svētku karalieni kļuva Baso kundze, un šo lomu viņa tēloja tikpat dedzīgi, cik dedzīgi bija pārdevusi loterijas biļetes.

Pēc bērniem tradicionālās spēles turpināja pieaugušie, un sākās skriešana maisos. Hirē izmantoja to, ka visu uzmanība bija pievērsta svētku dalībnieku komiskajam startam, lai pieietu klāt Dasonvila kundzei.

Pēc tam viņi abi tika redzēti tikai kopā, vispārējā jautrībā viņi nepiedalījās. Sākumā, lūkodamies uz jūru, viņi labu laiku sačukstējās, bet tagad itin manierīgi pastaigājās, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis.

Dasonvila kundze uz visiem noskatījās izaicinoši, bet Hirē lūkoja savaldīties, kaut gan varēja just, ka šai lomā viņš lāgā neiederas. Vai viņa līdzgājēja necentās tīšuprāt staigāt šurpu turpu garām terasei, kas bija visu atrakciju centrs?

Visi uz viņiem skatījās. Jaunie pasažieri, kas bija iekāpuši Dakarā, nevarēja saprast, kāpēc šis pāris cenšas turēties savrup. Viena sieviete pat nodomāja, ka tie ir jaunlaulātie.

Barbarēnam bija labs garastāvoklis, un viņš uzvedās kā īsts monmartrietis.

—    Paklausieties, kundze, — viņš uzrunāja kādu četrdesmit piecus gadus vecu dāmu. — Mums vēl trūkst viena dalībnieka skrējienā ar olām. No kā jūs baidāties?

Visi smējās. Viņš ar varu iespieda dāmai rokā karoti ar olu. Sieviete sarkdama raudzījās apkārt, it kā atvainodamās par to, ka ir smieklīga.

—    Uzmanību svilpienam!… Pirmā godalga — mehāniskais bārdas nazis…

Dasonvila kundze un Hirē apgāja apkārt klājam tikpat precīzi, kā Donadjē ik vakaru veica savu parasto pastaigu.

Sākumā Hirē izdevās izvairīties no daktera skatiena, jo zināja, kur dakteris atrodas, un tāpēc izvēlējās ceļu tā, lai nesastaptos ar to.

Mazliet vēlāk tas vairs nebija iespējams. Eju bija aizsprostojusi kauja ar spilveniem, un Hirē ar Donadjē sadūrās aci pret aci.

Hirē pasmaidīja — pasmaidīja kautrīgi, pazemīgi un tai pašā laikā nelaimīgi. Šķita, ka viņš saka: “Jas taču redzat, ka es neesmu vainīgs.”

Mazliet vēlāk šis pārītis bija nozudis, un dakterim klāt pienāca kapteiņa palīgs.

—   Šovakar jūsu vājprātīgā pastaigu būtu labāk atcelt. Trešās klases pasažieri ir krietni iedzēruši un ir pārāk jautri. Varētu izcelties kādas nepatikšanas…

Ķīnieša nāvi aizkavēt nevarēja, bet neviens, izņemot Matiasu, to nezināja, un pulksten astoņos pasažieri savās pārāk šaurajās kajītēs drudžaini pielaikoja masku tērpus, bet galveno mehāniķi izsauca ierasties kuģa kravas telpās.

VIII

Pusnaktī svētki, liekas, bija jau beigušies. Patafons pirmās klases klājā gan joprojām spēlēja, bet dejot neviens nedejoja. Turpretī otrās klases salonā, kas atradās virs pakaļējā klāja, vēl bija redzami riņķojoši pāri.

Vispār tam varbūt bija īpašs nolūks. Jo pirms tam bija noticis kaut kas neparedzēts. Tūlīt pēc vakariņām kāda jauna sieviete, tērpusies kā “Francijas Republika” vai, pareizāk sakot, kā Ango kundze6 , it kā piedalīdamās farandolā7 , bija iedrāzusies pirmās klases terasē ar četriem pieciem jaunekļiem, kas bija ģērbušies līdzīgi pirātiem.

Visi smējās. Pret šo izdarību neviens neiebilda, jo vakariņas bija pagājušas bez jebkādas jautrības. Tikai dažas dāmas bija

ieradušās masku tērpos, bet pārējās bija apmierinājušās ar vakartērpiem, un tāpat ari pirmo reizi kādi pieci vai seši vīrieši bija atnākuši melnos smokingos.

Baso kundze bija no kāda patapinājusi matroža tērpu, kas viņai bija par šauru, un viņa tajā varēja tikko paelpot, bet, atrazdamās virsnieku sabiedrībā, tomēr centās uzturēt jautrību.

Dasonvila kundze, it kā neievērodama svētkus, ieradās pie galda savā parastajā kleitā, un arī Hirē bija ģērbies tais pašās ikdienas drēbēs.

Pie kapteiņa galda sēdēja Lašo, ar kapteinim piemītošu pašapziņu, tērpies savā audekla kostīmā, bet Barbarēns ar apdedzinātu korķi bija uzvilcis kuplas ūsas un vaigubārdu; viņa kostīmu papildināja kaut kur uz klāja no sievietēm sadabūts sarkans zīda lakatiņš un cepure ar augstu virsu.

Kad pasažieru pulciņš no trešās klases bija ielauzies pirmās klases klājā, tas bija īstā laikā, jo kapteiņa palīgs pasažieru aprūpē bija veltgi pūlējies atdzīvināt svētku noskaņu.

“Marianna” ar frīģiešu mici galvā un trīskrāsainiem bruncīšicm mugurā bija daiļa rudmate, jau stipri iedzērusi un uzvedās pārmērīgi jautri.

Resnais un smagais Barbarēns tika pirmo reizi redzēts dejojam. Pasūtīja šampanieti. Izveidojās jauna farandola, kas pārbrāzās pāri visam klājam, kamēr Hirē un Dasonvila kundze palika stāvam bāra kaktiņā netālu no sapīkušā Lašo.

Pēc pusstundas viss bija sagandēts. “Ango kundze” dzēra vienā dzeršanā, arvien vairāk un vairāk iekaisa, skūpstīja pasažierus uz lūpām, drīz vien sāka viena pati dejot dažus kadriļas soļus, atgādinādama kādreizējo “Moulin—Rouge” krodziņu, cilādama kājas, cik vien augstu varēdama, un atsegdama kailas ciskas.

Virsnieki smējās. Barbarēns bija iekarsis. Bet laulātie pāri visu uztvēra savādāk, un kapteiņa palīgs kādam no “Mariannas” puišiem klusītiņām pateica:

—    Mēģiniet viņu tūdaļ aizvest projām…

Ari šis jauneklis bija krietni iedzēris. Viņš piesauca klāt savus biedrus un skaļā balsī paskaidroja, ka tagad, kad viņi pirmās klases pasažierus pietiekami uzjautrinājuši, viņus lūdzot vākties atpakaļ uz savu otro klasi.

Tā bija un nebija taisnība. “Marianna”, pamanījusi, ka kaut

kas notiek, pieprasīja paskaidrojumus un, būdama nepierunājama, izgāza pār kapteiņa palīgu un pārējiem pasažieriem veselu lamuvārdu lādiņu, kas bija pilnīgi Ango kundzes cienīgi, kuru viņa tēloja, tērpusies savos trīskrāsu bruncīšos.

Tas bija noticis mazliet pāri vienpadsmitiem. Tagad, kad nupat pulkstenis bija nositis pusnakti, bija iestājies klusums, gan mazliet smags, saspringts klusums, jo svētki bija pārāk ilgi ievilkušies. Patafons spēlēja velti. Bārā bija palikuši ne vairāk kā desmit pasažieri, dažam bija jāiztukšo šampanieša, dažam viskija glāze, bet Barbarēns jau bija nomazgājis savas ūsas un pat nosējis sarkano lakatiņu.

Viņš sēdēja pie viena galda ar mežcirtēju. Gaiss bija daudz vēsāks nekā citiem vakariem. Donadjē redzēja savu šārīta pacienti drebam stipri dekoltētā kleitā, un blakus viņai sēdēja maza auguma vīrs gaišu bārdu.

Domājams, ka vakars bija beidzies. Lašo piecēlās pirmais, paspieda roku Barbarēnam un Grenjē un, pievilkdams kāju, aizgāja.

Barbarēns un mežcirtējs iztukšoja savas glāzes un vismaz pēc minūtes viņam sekoja, uz brīdi gan vēl palikdami tērzēt pie falšborta.

Donadjē nepievērsa īpašu uzmanību sīkumiem, un tāpēc viņam bija diezgan grūti precīzi atcerēties notikumu secību, kam bija sava nozīme.

Jau kopš kāda laika Hirē bija kļuvis nepacietīgs, baidīdamies no trača, ko sarīkotu viņa sieva, ja viņš pārnāktu pārāk vēlu. Taču Dasonvila kundze kavējās, un, pieliecies tai klāt, viņš to sāka lūgties iet prom.

Beidzot viņš to tomēr pameta. Šķiršanās bija diezgan vēsa. Donadjē domāja, ka viņa tam pateica: “Labi. Ej vien atpakaļ pie sievas!”

Hirē nolaistiem pleciem bēdīgs aizgāja, paiedams garām Barbarēnam un mežcirtējam, kuri vēl joprojām sarunājās. Kapteiņa palīgs lika apturēt patafonu, un bārmenis, kļuvis nepacietīgs, redzēdams, ka virsnieku belotes spēlei nav paredzams gals, sāka novākt galdu un kraut vienu krēslu uz otra terasē.

Tai brīdī viņam pienāca klāt kajītes stjuarts un pačukstēja pāris vārdu. Bārmenis paraudzījās apkārt, noskatīja pāris galdiņu, īpaši to, pie kura bija sēdējis Lašo.

Stjuarts aizgāja, dodamies uz kajīšu pusi, un nepagāja ne trīs minūtes, kad arī Lašo ienāca bārā— bez apkaklītes, sandalēs ieautām, kailām kājām. Pēc viņa izskata varēja uzminēt, ka tūlīt sāksies kaut kāda drāma. Saraucis savas sirmās, kuplās uzacis, viņš ciniski noskatīja visus vēl šeit palikušos pasažierus.

-    Bārmcn! Atvediet šurp kapteiņa palīgu.

—  Man šljiet, ka kapteiņa palīga kungs jau ir aizgājis gulēt.

—  Kas par to Pasakiet, ka viņam jācelas augšā.

Šo sarunu visi dzirdēja. Barbarēns, iztālēm ieraudzījis Lašo, atgriezās atpakaļ ^rasē, turpretī mežcirtējs devās uz kuģa iekštelpām.

Bet Lašo, pamatīgs un smags, palicis bāra vidū stāvam, klusēja. Virsnieki, joprojām turpinādami savu belotes spēli, nenolaida no viņa acu.

Tik sliktā garastāvoklī kā šovakar viņš bija reti bijis, varbūt tāpēc, ka starp otrās klases jaunajiem cilvēkiem divi bija no viņa Kaipotājiem, neievērojami jauni cilvēki, līdzīgi Hirē, kurus viņš bija izlicies nepazīstam.

Kad viņus sūtīja laukā, Lašo izdzirdēja frāzi, ko bija izmetis kāds no blakusstāvošās grupas:

“Ir taču ari tādi, kas brauc pirmajā klasē ar otrās klases biļeti!”

Kurš tas ir? ” Lašo bija pajautājis mežcirtējam Grenjē.

Ln tas ar zodu norādīja uz Hirē

“Liekas, tas. Viņam ir sieva un slims bērns, es labi nezinu.”

>ad Lašo kaut ko nopurpināja, piedraudēdams kuģniecības kompānijai: viņš to piespiedīšot viņam atmaksāt starpību starp pirmās un otrās klases biļešu cenām.

Šis incidents, kas nebija tik skaļš kā pirmais, bija pagājis nepamanīts. Tagad kapteiņa palīgs bija steigšus atskrējis, it īpaši āpēc, ka bija atrasts uz otrās klases klāja pašā galā, tumsā, ‘Mariannas” sabiedrībā, kurai ņēmās ieskaidrot, ka viņam nav nekāda sakara ar to, kas noticis.

-     Kapteiņa palīga kungs, es gribētu, lai jūs nekavējoties keraues pie izmeklēšanas, jo uz kuģa ir zaglis.

\mš tīšuprāt runāja skaļā balsī, lai apmēram desmit personas, kas atradās terasē, to dzirdētu un tūdaļ pagrieztu turp galvu.

Šādos gadījumos jauniņais Nevils gandrīz vienmēr uzvedās diezgan diplomātiski. Viņš stčidzās atbildēt:

—   Ja jūs būtu tik laipns un ienāktu man līdzi manā kajītē, es jūsu sūdzību pierakstītu un…

—   Tā, tā, tā!… Nav nekādas vajadzības ne pēc jūsu kajītes, ne pēc pierakstīšanas, — Lašo atbildēja, uzlikdams Neviļam uz pleca savu lielo, tuklo ķepu. — Zādzība notika šeit, nav vēl ne desmit minūtes pagājušas. Es zinu, kāpēc jos mani gribat aizvest prom. Kompānijai nepatīk šādi atgadījumi, un jūs tūlīt man piedāvāsit atlīdzināt zaudējumu…

Kapteiņa palīga un Donadjē skatieni sastapās. Nevils it kā prasīja padomu. Dakteris bija kļuvis nopietns.

—    Panāciet šurp… Vēl pirms desmit minūtēm es sēdēju pie šā galda kopā ar diviem pasažieriem — ar Barbarēna kungu, kuru es šeit redzu, un ar mežcirtēju, kurš iekāpa Librevilā…

—   Ar Grenjē kungu?

—   Man vienalga, kā viņu sauc. Kādā brīdī es izvilku no kabatas savu kabatas portfeli, lai viņiem parādītu kādu dokumentu, rakstu no kādas avīzītes, kas man uzbrūk un sauc mani par slepkavu…

Viņš bija priecīgs, ka var to izkliegt, cik skaļi vien varēdams.

—   Pirms piecām minūtēm aiziedams, es kabatas portfeli aizmirsu uz galda. To es droši zinu. Neesmu taču nekāds puika. Iegājis kajītē, es tūlīt konstatēju, ka portfeļa kabatā nav, un tūlīt pat sūtīju stjuartu tam pakaļ. Kabatas portfeļa tur vairs nebija.

Kapteiņa palīgs aplami pajautāja.

—   Un tur bija liela summa?

—   Tas jūs nevar interesēt! Vai man nozagti simt franku vai simt tūkstošu, tā ir mana darīšana, un es gribu atdabūt savu portfeli. Galvenokārt es gribu atklāt zagli un iemācīt viņam, kā ir, kad zog.

Šoreiz belotes partija tika pārtraukta, kaut gan kārtis bija izdalītas. Spēlmaņi skatījās uz tuvējo galdu, un varēja jūst, ka viņi ir apjukuši…

Vispār apjukuši bija visi, jo turēt aizdomās par zādzību varēja ikvienu, pat Barbarēnu, kas tagad pienāca pie Lašo.

Sieviete, kam Donadjē no rīta bija licis izģērbties, vēl aizvien bija šeit kopā ar vīru, kura satrauktā galviņa pacēlās uz vājā kakla.

—    Man par to jāziņo kapteinim, — murmināja palīgs, lai iegūtu laiku.

—   Ja gribat, pasauciet viņu šurp. Katrā ziņā es pieprasu tūlītēju izmeklēšanu, jo portfelis nekur tālu nevar būt.

Nevils gan būtu gribējis pavest Lašo sānis, būtu viņu nomierinājis, būtu nezin ko sasolījis, lai tikai izbēgtu no skandāla. Viņš zināja, ka nekas liels portfelī nevarēja būt, jo naudu, kas Lašo bija bijusi līdzi, tas ir, piecdesmit piecus tūkstošus franku, tas viņam bija uzticējis drošības dēļ ievietot seifā. Droši vien viņš būs paturējis pie sevis tikai dažus simtus franku ikdienas vajadzībām.

—   Stjuart! Vai jūs nebūtu tik laipns un nepateiktu kapteinim, ka Lašo katrā ziņā grib ar viņu parunāt bāra terasē?

Lašo, salicis rokas aiz muguras, staigāja krustām šķērsām, nelikdamies ne zinis par Neviļu, kas pa to laiku apsēdās blakus Donadjē.

—   Vai jūs šeit bijāt?

—    Neesmu izkustējies no vietas.

—   Nu un?

—   Es nekā nemanīju.

—    Viņš ir spējīgs pieprasīt, lai visus pasažierus un kajītes pārmeklē.

Barbarēns, runādamies ar virsniekiem, piedāvāja to pašu!

—    Atliek tikai mūs visus izkratīt! Es esmu ar mieru nekavējoties iztukšot savas kabatas. Es aizgāju no bāra pēc Lašo. Aizgāju līdz falšbortam un atgriezos šeit gandrīz reizē ar viņu…

—   Protams! Lai mūs visus pārmeklē! — apstiprināja koloniālā kājnieku pulka kapteinis.

Neviens neuzdrošinājās iet gulēt, baidīdamies, ka to varētu uzskatīt par vainas pazīmi. Otrajā klasē vēl joprojām dejoja. Aiz apgaismotā salona aizkariem kustējās ēnas.

Ieradās kapteinis. Mugurā viņam bija formas tērpa svārki, ko viņš bija uzvilcis pirms vakariņām, un jau iztālēm viņš lūkoja saprast, kas īsti notiek. Palīgs gribēja paiet viņam pretī, bet Lašo to aizturēja.

—   Acumirkli! Es pats gribu paskaidrot…

Viņš to izdarīja tikpat rupji kā pirmo reizi.

—   Uz kuģa ir zaglis, un tas jādabū rokā, — viņš nobeidza. —

Uz kuģa tūlīt pēc Dieva jūs esat galvenais. Jums tad arī jādara viss nepieciešamais, līdz es Bordo iesniegšu sūdzību…

Īstenībā šis notikums sagādāja viņam atvieglojumu. It kā pēkšņi bija atvēries kāds vārstulis, kas viņam lāva izgāzt savu žulti. Kopš šā brīža viņam vairs neeksistēja pasažieri, ne kolonisti, ne plantatori, ne ierēdņi, ne virsnieki, ne faktoriju kalpotāji: eksistēja tikai cilvēki, uz kuriem varēja krist aizdomas!

Barbarēns, kas ēda pie kapteiņa galda, atļāvās iejaukties:

—    Šie kungi un es, savstarpēji vienojušies, lūdzam, lai mūs nekavējoties pārmeklē. Kopš kabatas portfeļa pazušanas mēs neesam atstājuši klāju un tātad neesam varējuši no šejienes nekā aiznest…

Kapteinis ne aci nepamirkšķināja. Viņš saglabāja savu parasto pašcieņu, bet viņa pašcieņa bija tikai ārēja.

—    Es nevaru jums liegt pierādīt jūsu nevainību… — viņš beidzot sacīja, uzmetis acis savam palīgam un Donadjē, it kā vēlēdamies saņemt viņu atbalstu.

Tas bija reizē groteski un dramatiski. Barbarēns vienu pēc otras iztukšoja savas kabatas, izlikdams uz galda veselu saišķi atslēgu, pīpi, tabakas maku, kašū8 kārbiņu, mutautu, tāpat an sarkano lakatu, kas viņam nesen bija apsiets ap kaklu. Pēc tam viņš izgrieza kabatas uz āru, un uz klāja izbira tabakas putekli.

Arī virsnieki piecēlās un loti nopietni ķērās pie šīs procedūras. Viens no viņiem, kas bija krietni iedzēris, ieteicās pat par to, lai viņiem izsniegtu oficiāli parakstītu sarakstu par šādā veidā uzrādītajiem priekšmetiem.

—   Es arī! — atskanēja kādas sievietes balss.

Tā bija Dasonvila kundze, kuru neviens nebija ievērojis, jo viņas galdiņš stāvēja ēnā, un viņa nebija nemaz pakustējusies.

—   Un es arī, — steidzās izkliegt mazā auguma kungs, kura sieva parādīja, ka viņai ir tukšas rokas.

—   Kas vēl šeit bija? — nepacietīgi jautāja kapteinis.

Donadjē klusēja, labāk ļaudams atbildēt citiem. Barbarēns

paskatījās uz Dasonvila kundzi, kas nočukstēja:

—   Ar mani kopā bija Hirē kungs…

—   Kur viņš ir?

—   Aizgāja gulēt.

—   Pēc Lašo kunga aiziešanas?

—   Liekas, jā… Es droši nezinu…

—   Ari Grenjē te bija, — iejaucās Barbarēns. — Mēs vēl kādu brīdi ar viņu parunājām, pēc tam viņš aizgāja uz savu kajīti.

Kapteinis pagriezās pret Lašo.

—   Vai jūs pieprasāt, lai es šos kungus izsaucu?

—    Nepavisam! Viņus tikai vajag kajītēs nopratināt un tās pārmeklēt…

Kapteinis un viņa palīgs pagāja sānis, klusu sarunājās un tad pamāja Donadjē, lai tas pienāk Idāt.

—    Ko jūs par to domājat?

Visi trīs bija vienlīdz drūmi, jo šī nebija pirmā reize, kad viņi bija par lieciniekiem zādzībām uz kuģa.

Pašreiz aizdomas varēja krist tikai uz vienu no desmit pasažieriem, uņ, kaut gan viņi uzvedās demonstratīvi brīvi, uz viņu pleciem tomēr bija uzvēlies smags slogs.

Rīt no rīta par to jau zinās simt pasažieru, ar sazvērnieku sejām viņi cits citu novēros. Un vēl taču paliks desmit dienu ilgs brauciens līdz Bordo!

—   Tātad jāpārmeklē tikai desmit kajītes, — noteica kapteiņa palīgs.

—    Lašo kungs! — kapteinis pasauca. — Esiet tik laipns un aprakstiet mums savu kabatas portfeli.

—   Tas ir vecs, melns kabatas portfelis, nodilušām malām, ar daudziem nodalījumiem.

—   Cik tajā bija naudas?

Šoreiz viņš atbildēja:

—   Septiņas vai astoņas simtfranku asignācijas. Jūs taču zināt, ka mana nauda guļ seifā. Bet runa jau nav par naudu. Tur bijā arī dokumenti.

—   Svarīgi?

—    Man — jā, un vienīgi es varu par tiem spriest.

—   Ja jūs būtu ar mieru šeit dažas minūtes uzkavēties, tad tūlīt pārmeklēs tās abas kajītes…

Lašo kaut ko nomurmināja, ka ir ar mieru, bet varēja saprast, ka viņš labprāt būtu klāt kratīšanā.

—   Nu, tad ejiet. Katram gadījumam paņemiet līdzi divus lieciniekus. Varbūt jūs, Barbarēna kungs? Un kā ar jums, kapteiņa kungs?…

Abi vīrieši palocījās un aizgāja līdzi kapteiņa palīgam.

Šīs bija visnepatīkamākās piecpadsmit minūtes. Lašo palika savā kaktā viens pats, saīdzis, nikns, skaidri juzdams, ka viņam pievērstie skatieni ir naidīgi.

Kapteinis un Donadjē turējās savrup, bet Dasonvila kundze aizdedzināja cigareti, un viņas tumšajā kaktā iekvēlojās sarkans punkts.

Par gulēšanu neviens neierunājās. Visi gaidīja. Brīžiem no otrās klases skanēja mūzika, tur svētki vēl turpinājās, un trīs četri pasažieri bija galīgi piedzērušies.

-    Vai jums uz kādu ir aizdomas? kapteinis klusu jautāja.

-    Ne uz vienu.

Bija vajadzīgi līdzīgi apstākli, lai kapteinis sāktu familiāri sarunāties ar savu apakšnieku, jo parasti viņš uz kuģa dzīvoja viens, aprobežodamies ar tīri oficiāliem ziņojumiem, nokāpa lejā no komandtiltiņa tikai ēdamreizēs, un tas bija viens no viņa nepatīkamākajiem uzdevumiem.

Debess bija apmākusies, un likās, ka tie jau ir Eiropas mākoņi, viļņaināki un vieglāki nekā Āfrikas mākoņi. Pēcpusdienā viņiem pretī aizdrāzās lidojošo zivju bari, bet svētku dēl tiem neviens nepievērsa uzmanību.

Vēl viena stāvēšanas vieta Tenerifā, pēdējais arābu un citu tirgotāju iebrukums uz klāja, un pēc tam sekos Portugāle, Francija, bangainie ūdeņi Gaskoņas līcī.

Laiks vilkās gausi. Nevarēja saprast, ko dara kapteiņa palīgs un abi viņa ceļabiedri. Beidzot parādījās mežcirtējs, virs pidžamas uzmetis mājas halātu.

Tā kā kājās viņam bija čības un viņam bija šļūcoša gaita, tad viņa izskats galīgi nesaderējās ar garkājainā pasažiera smokingu un viņa sievas vakara tērpu.

-     Kas te notiek? — viņš jautāja, pienācis pie virsnieku galda un slepus raudzīdamies uz kapteini. — Par ko uz šā kuģa uzskata pasažierus?

Viņa akcents ļoti atgādināja Parīzes priekšpilsētu.

-    Vai kādam nebūtu viena cigarete?

Kāds no leitnantiem pastiepa viņam savu etviju.

-    Es jau gulēju, kad viņi ienāca un mani uzmodināja, bet

kapteiņa palīgs izrakņāja visu manu kajīti, it kā es botu kāds laupītājs.

Tagad viņš pamanīja Lašo, kuru ienākdams nebija ievērojis.

—    Paklausieties — tātad jūs esat tam visam par cēloni? Vai tad nevarējāt pagaidīt līdz rītam?

Viņš negāja prom. Viņš piederēja pie tiem, kas, jau izgājuši medicīnisko apskati, gaida savus biedrus, kam vēl nav pienākusi kārta. Viņš bija mierīgs. Pie viņa nekā neatrada.

—   Vai tai jūsu portfelī bija daudz naudas?

Lašo negribēja atbildēt. Pēc mežcirtēja vārdiem iestājās neveikls klusums, jo tagad aizdomās turēto aplis bija noslēdzies un prātā varēja ienākt tikai viens vārds: Hirē.

Visi slepus vēroja Dasonvila kundzi. Pats Lašo viņā cieši raudzījās ar zināmu apmierinājumu. Pēc viņa šārīta uzvedības, kad Dasonvila kundze viņam bija piedāvājusi mantu loterijas biļetes un viņš tās bija aizsviedis prom, Barbarēns viņam bija teicis:

“Jūs pārspīlējat! Jūs aizmirstat, ka viņa ir dāma!”

“Palaistuve!” viņš bija atcirtis.

“Jums nav tiesību tā runāt.”

Abi apklusa, bet Lašo nebija aizmirsis viņam izdarīto aizrādījumu un tagad nepacietīgi gaidīja kapteiņa palīga ierašanos.

Kapteinis vairs ne ar vienu nerunāja, bet Donadjē stāvēja viņam blakus, atspiedies ar muguru pret falšbortu, un arī klusēja.

Šai brīdī šķita, ka uz kuģa, kas slīdēja naktī, vieglu ūdens čalu apskalots, ar dobju mašīnu dūkoņu kuģa dzijumā, jebkāda dzīvība bija pieklususi.

Bet pēkšņi atskanēja steidzīgi soļi, pirms vēl bija izniris Hirē vājais siluets, kuram mugurā bija tikai strīpaina pidžama, kas uz krūtīm nebija aizpogāta.

Viņš negāja; viņš skrēja. Donadjē viņu skrējienā gandrīz saķēra un pēc tam sev pārmeta, ka nebija to izdarījis.

Hirē nevajadzēja meklēt Lašo ar acīm. Viņa instinkts viņu veda tieša pie tā.

Viņš elsa, mati bija izspūruši, acis spīdēja.

—   Jūs mani apvainojat zādzībā? Vai ne? Likāt, lai pārmeklē manu kajīti?

Lašo, kas sēdēja un faktiski bija neizdevīgā stāvoklī, sakustējās, lai pieceltos kājās.

—   Tas esat jūs, vecais neģēli, ekspluatator un slepkava, kas iedrošinās turēt aizdomās citus?

Donadjē paspēra divus solus uz Hirē pusi. Viens no virsniekiem piecēlās. Bija jau dzirdami Barbarēna un koloniālās armijas kapteiņa soli — viņi arī bija bijuši klāt pārmeklēšanā, bet Nevils vēl aizvien nerādījās.

—   Jūs taču loti labi zināt, ka zaglis nebūt nav tas, uz kuru domā! Ja šeit ir kāds, kas visu mūžu nodarbojies ar zagšanu, tad…

Viņš bija galīgi zaudējis paškontroli. Viņš trīcēja pie visām miesām. Viņa kustības bija saraustītas, un, neatradis nekā cita, ko teikt, viņš sāka kliegt, drīzāk pat rēkt:

—   Neģēlis!.. Neģēlis!.. Neģēlis!

Tai pašā laikā viņš sagrāba Lašo aiz galvas, tad aiz rīkles, aiz kā vien varēdams, bet tas, atgāzies pret krēsla muguru, lai izvairītos no sitieniem, krēslu apgāza un vārtījās pa grīdu.

Hirē gandrīz nogāzās viņam līdzi, gribēdams viņu vēl žņaugt vai sist, bet Donadjē satvēra Hirē aiz pleciem.

—    Mierā!… Mierā!…

Varēja dzirdēt jaunā cilvēka smago elpu, bet resnais Lašo kā gaišs bluķis gulēja uz klāja un necēlās augšā, gaidīdams, kamēr aizvedīs projām viņa uzbrucēju.

—   Kungi! — kapteinis iesāka.

Bet viņš neatrada nekā cita, ko teikt, vēl jo vairāk tāpēc, ka, pārmeklēšanas dēļ uzmodināti, klājā sāka parādīties citi pasažieri.

—   Kungi!.. Es… es jūs lūdzu…

Hirē vājās krūtis strauji cilājās, bet Barbarēns par atbildi uz Donadjē jautājošo skatienu noraidoši pakratīja ar galvu.

Hirē kajītē nebija nekas atrasts.

IX

Nākošajā rītā Donadjē uzzināja no kapteiņa palīga dažus sīkumus. Kad pasažieri uzmodās, viņus sagaidīja pārsteigums: lija stiprs lietus. Un šis svaigais lietus pasažierus pacilāja, tāpat kā bērnus mēdz pacilāt pirmais sniegs, kurā var pavārtīties. Viss

tagad izskatījās pavisam citādi: gan slapjais klājs, gan no komandtiltiņa pilošo lāšu caurspīdīgais aizkars; varēja dzirdēt, kā nepārtraukti bungo lietus un pa ūdens noteku gāžas ūdens. Pat ķīnieši kuģa priekšgalā smaidīja, kaut gan viņiem nebija pat jumta virs galvas un daži lietussarga vietā lietoja vecu maisu vai kastroļa vāku.

Cilvēki pirmo reizi bija uzvilkuši tumšas vilnas drānas, un savādi bija redzēt zilus vai melnus siluetus.

Jūra bija pelēka, izrotāta baltām bārkstīm. Kuģi mazliet šūpoja, un bangu dēļ ap to skalojās daudz putu.

Donadjē nupat bija beidzis savu pastaigu pa klāju. Bāra terasē viņš pamanīja Lašo, Grenjē un Barbarēnu, kas klusēdami pīpēja. Baso kundze klāja priekšgalā sarunājās ar kādu no leitnantiem. Dasonvila kundze, liekas, vēl nebija iznākusi no savas kajītes, un arī Hirē nebija redzams.

Dakteris sastapa Neviļu tai bridī, kad tas nāca lejā no kapteiņa tiltiņa. Viņam nebija nekādas vajadzības Nevilu izprašņāt.

—   Netīra būšana, — Nevils norūca. — Kapteinis viņus jau ir pieņēmis, gan vienu, gan otru.

—   Hirē un Lašo?

—   Lašo ir tīri zaļš no dusmām. Hirē ir noskaities kā kauslīgs gailis. Un galu galā es dabūšu pa ādu par to, ka iekārtoju Hirē pirmajā klasē.

Donadjē un kapteiņa palīgs pagāja sānis kādus simt soļus, un daži pasažieri pavadīja viņus ar skatieniem. Nevils stāstīja par nakts pārmeklēšanām.

—    Pie mežcirtēja viss noritēja bez trokšņa. Viņš tikko bija aizgājis gulēt un nodzēsis gaismu. Viņš bija izbrīnījies, bet iebildumus pret formalitātēm necēla. Turpretī pie Hirē…

Kapteiņa palīga uzdevums bija grūts un augstākā mērā nepatīkams. Tai brīdī, kad viņš pieklauvējis pie septītās kajītes durvīm, viņam licies, it kā kāds tur raud, bet viņš tam nepievērsis uzmanību. Un viņam bijis jāklauvē vairākas reizes, kamēr durvis pavērušās. Hirē viņu saņēmis niknu skatienu, sarauktām uzacīm.

“Piedodiet, ka jūs traucēju, bet uz kuģa notikusi zādzība, un mans pienākums…”

Nevils bija pateicis visu sakāmo, bet viņa sarunu biedra seja aizvien vairāk un vairāk sadrūmusi.

“Kāpēc pārmeklē tieši manu kajīti?”

“Ne tikai jūsējo. Mēs jau bijām pie…”

Hirē trakās dusmās ar kājas spērienu plaši atvēris durvis, un Nevils ieraudzījis uz kušetes gulošo Hirē sievu, kas slaucījusi asaras. Apmeklētāji bija atnākuši ģimenes strīda viskarstākajā brīdī. Bērna, kas gulējis uz pretējās kušetes, acis bijušas vaļā un sejiņa sāpēs saraukta.

“Piedodiet, kundze…”

“Es visu dzirdēju…”

Mugurā viņai bija bijusi tikai puķaina rītakleita, viņa piecēlusies un iegājusi kaktā, bet vīrs, labu brīdi palicis nekustīgi stāvam, netraucēdams kratīšanu, tad pēkšņi meties laukā, skrējis uz bāru un uzbrucis Lašo.

—   Un viņa sieva nekā neteica? — vaicāja Donadjē.

—    Viņa kaut ko kliedza; gribēdama viņu noturēt, bet viņš negribēja nekā dzirdēt, un tad viņa palika nekustīgi stāvam, un pēc tam, kad mēs aizgājām, aizslēdza aiz mums durvis.

Bet tracis uz klāja — tas pēc maza brīža izbeidzās. Kapteinis piegāja pie Hirē, pēc tam pie Lašo.

“Kungi, es jūs lūdzu atgriezties savās kajītēs. Rīt no rīta es būšū pilnīgi jūsu rīcībā un darīšu visu iespējamo sakarā ar šo nepatīkamo gadījumu.”

Pasažieri, it īpaši virsnieki, vēl kādu brīdi uz klāja apspriedās, bet galu galā aizgāja gulēt.

Šārita lietus laimīgā kārtā visu uzmanību no nakts notikumam novērsa. Tomēr ari pēdējie jaunumi visus interesēja. Ejot garām terasei, katrs pameta acis uz Lašo, kurš, ar visu savu smagumu iegrimis pītajā atzveltnī, ciniski dižojās ar to, ka izraisījis vispārēju ziņkārību.

Var pat teikt, ka viņš centās izlikties cik vien iespējams resns, riebīgs un negants. Kaut gan pulkstenis bija jau desmit, Lašo bija vienā kreklā, kas uz krūtīm nebija aizpogāts, bez apkaklītes, ar čībās ieautām basām kājām.

Tieši tāds viņš pulksten deviņos, kapteiņa aicināts, bija pie tā ieradies.

—   Es domāju, — kapteinis sacīja, — ka jūs vēlaties, lai Hirē kungs jums atvainojas. Es viņu tūdaļ izsaukšu. Lūkošu vest pie prāta.

—   Vispirms cs gribu dabūt atpakaļ savu kabatas portfeli.

—   Izmeklēšana vēl turpināsies, un es nevaru jūs aizkavēt pēc ierašanās Bordo iesūdzēt viņu tiesā.

—   Tāpat arī mani nekas neaizkavēs paziņot kompānijai, ka mani tika piekāvis un apvainojis kāds pasažieris, kas nelikumīgi brauca pirmajā klasē.

Nekā vairāk no viņa neizdevās izdabūt. Lašo zināja, ka no viņa baidās. Un viņš loti labi zināja, ka personas, kas ir atbildīgas par pasažieru izvietošanu uz kuģa, tiks sodītas par labvēlības izrādīšanu Hirē.

Mazliet vēlāk, apsēzdamies terasē, viņš ieraudzīja ari jauno cilvēku dodamies uz kapteiņa tiltiņu.

Kapteiņa palīgs pasažieru aprūpē bija ldāt abās sarunās. Kontrasts starp Lašo, kas nupat bija bijis pieņemšanā, un viņa pretinieku bija tik milzīgs, ka pats kapteinis jutās neveikli.

Lašo bija kā ciets akmens bluķis, kuram zeņķis Hirē velti uzbruka ar savam vecumam raksturīgo nevarīgo niknumu.

Kaut kā varēja just, ka Lašo ir bijis simtiem un tūkstošiem darīšanu ar tādiem zaļknābjiem.

—   Pirmkārt, Hirē kungs, man liekas, jūs esat nodomājis šās nakts pretiniekam atvainoties.

—    Nekādā gadījumā!

Viņš bija vājš un bāls, saspringts kā vijoles stīga, gatavs no jauna uzbrukt.

—    Mans pienākums ir iejaukties un panākt no jums, lai jūs izbeidzat šo neciešamo situāciju. Jūs uzbrukāt Lašo kungam…

—   Es pateicu, ka viņš ir neģēlis, un visi zina, ka tā ir taisnība. Jūs pats arī zināt!

—   Es jūs lūdzu izmeklēt izteicienus.

—   Viņš mani apvainoja, ka esmu zaglis!

—    Piedodiet. Viņam bija nozagts kabatas portfelis, un viņš pieprasīja pārmeklēt to pasažieru kajītes, kuri bija sēdējuši viņa tuvumā kabatas portfeļa nozušanas brīdī…

Taču velti bija mēģināt Hirē kaut ko iestāstīt— viņš vēl jo vairāk iespītējās, juzdamies vienlaikus gan vainīgs, gan nevainīgs.

—   Es nepieļaušu, ka mani apvaino kaut kāds neģēlis.

—   Taču visu pasažieru dēj un lai mierīgi varētu turpināt braucienu, es tikai lūdzu jūs izteikt dažos vārdos nožēlu par notikušo.

—    Es nekā nenožēloju.

Kapteinis negribēja ķerties pie šantāžas, bet viņš bija spiests aizrādīt uz vienu apstākli.

—   Piedodiet, Hirē kungs, bet ir viens apstāklis, kura dēj man ar jums jārunā. Jūsu slimā bērna dēj mans palīgs uzskatīja par pienākumu…

—   Es saprotu.

—   Ļaujiet man pabeigt.

—   Nepūlieties. Jūs gribat man atgādināt, ka es braucu pirmajā klasē nelikumīgi, savā ziņā aiz žēlastības!

—    Šeit nav runas par žēlastību, bet Lašo kungs, kuram…

—   Nebaidieties. Es tūdaļ pārvākšos uz otro klasi un…

Hirē nomierināt nebija iespējams. Viņš nebija nosarcis, bet

bāls, sarāvis pieri krunkās. Balss skanēja dobji.

—   Jums nebūs jāmaina kajīte, turklāt otrajā klasē brivas kajītes nemaz nav. Es tikai jūs lūgšu pirmajā klasē vairs neēst un retāk tur rādīties.

Hirē nicīgi un sāpīgi smaidīja.

—   Un tas ir viss?

—    Žēl, ka mūsu saruna beidzās šādi. Jūs iespītīgi izturaties tā, kā ar jums nav iespējams nekā sarunāt. Vēlreiz apelēju pie jūsu veselā saprāta…

—   Es neatvainošos.

Nekā cita no viņa nepanāca. Viņš aizgāja saspīlētiem nerviem, un neviens viņu vairāk netika redzējis.

—    Vai jūs domājat, ka viņš ēdīs otrajā klasē? — Donadjē jautāja kapteiņa palīgam.

—   Ko citu viņš darīs?

Abi vīrieši šķīrās. Dakteris gandrīz pieklauvēja pie septītās kajītes durvīm. Bet ko tad viņš varētu teikt? Un vai viņš bija drošs, ka tiks uzņemts laipni?

Pēc lietus, kad uz klāja bija kļuvis vēsāks, karstums kajītēs bija vēl neciešamāks mitruma dēļ. Donadjē pusstundu pastaigājās starp pasažieriem. Lašo joprojām piesaistīja sabiedrības ziņkārīgos skatienus, bet Barbarēns un mežcirtējs, kas sēdēja viņam blakus, izskatījās kā divi sekundanti.

Parādījās Dasonvila kundze, ģērbusies līdz šim vēl neredzētā tērpā, kas vēstīja Eiropas tuvošanos. Klīzdama pa klāju, viņa

izturējās uzkrītoši nepiespiesti, tomēr visiem bija skaidrs, ka viņa meklē Hirē un uztraucas.

Bez Hirē viņa ne ar vienu citu nebiedrojās, neskaitot kapteiņa palīgu pasažieru aprūpē, un neuzdrošinājās nevienam pajautāt, kā tad beidzies vakardienas incidents. Viņa pūlējās saklausīt sarunu drumslas un mēģināja kaut ko saprast. Beidzot viņa apsēdās terasē tieši pie tā paša galda kur pagājušajā naktī, Lašo aiz muguras, un aizpīpēja cigareti.

Donadjē vienubrīd ienāca prātā doma iet un apsēsties viņai blakus un pastāstīt jaunumus, bet tas viņu atkal padarītu līdzīgu Dievam tam Kungam, un viņš no tās atteicās.

Viņš nejutās diez cik labi. Šais pēdējos notikumos slēpās kaut kas tāds, kas viņu traucēja tikpat kā neieellota riteņa čīkstēšana. Viņam būtu gribējies palīdzēt providencei, iebīdot to pareizās sliedēs.

Viņš jau sen bija paredzējis katastrofu. Viņš bija jutis, ka Hirē slīd uz leju pa slīpni, pa kuru, protams, vairs nekad nevarēs tikt uz augšu. Bet šo kritienu viņš bija iedomājies pavisam citādu.

Šis bija pārāk aušīgs, pārāk banāls!

Vai viņš tiešām bija tik dumjš, lai zagtu kabatas portfeli, jo īpaši, lai zagtu no Lašo?

Nodūris galvu, Donadjē devās uz savu kajīti, lai pirms brokastīm nomazgātu rokas. Pie savām durvīm viņš sadūrās ar Hirē, kas viņu gaidīja.

—   Vai jūs gribat ar mani runāt?

—   Galvenokārt es jums gribu kaut ko nodot.

Tā kā durvis bija vaļā, dakteris, pamājis ar galvu, aicināja jauno cilvēku ienākt, pēc tam apsēsties, bet Hirē no krēsla atteicās, izvilka no kabatas desmit simtfranku biļetes, kuras Donadjē viņam bija iedevis iepriekšējā dienā.

—   Pēc visa notikušā es negribu nevienam palikt parādā. Tāpēc es lūdzu atdot man atpakaļ manu čeku. Šeit ir desmit biļešu…

Uz viņu skatoties, varēja domāt, ka viņš viens pats grib mest izaicinājumu visai cilvēcei. Pat viņa vientulība, viņa vājums viņu reibināja. Viņu bija sagrābis mocekja drudzis, un uz kādu brīdi Donadjē pat aizmirsa visu drāmu, lai vērotu Hirē, kā viņš būtu vērojis kādu retu, neparastu parādību.

—   Kāpēc jūs man gribat atdot šo naudu? Jūs taču izrakstījāt čeku.

—   Jūs to loti labi zināt!

—   Nē, — dakteris vaļsirdīgi atzinās.

—    Nē, jūs to loti labi zināt. Kad es vakar pie jums atnācu, jūs mani piespiedāt atzīties, ka man bankā nav naudas…

—   Bet jūsu sabiedrībai jums…

—   Tāpat ari jūs man likāt saprast, ka mana sabiedrība man samaksās tikai pēc ilgas tiesāšanās…

—   Jūsu tante…

Viņš pavīpsnāja.

—   Mana tante, bez šaubām, pasūtīs mani pie velna, ari to jūs man likāt saprast! Jūs man iedevāt tūkstoš franku, zinādams, ka es tos nevarēšu atdot, iedevāt vai nu aiz žēluma, vai tāpēc, lai es nedomātu, ka esat skops…

Hirē vārdos bija dala patiesības, un šoreiz nu apjuka Donadjē.

—   Tos tūkstoš frankus jūs man atdosit, kad gribēsit, — viņš atbildēja uz labu laimi.

—    Es, protams, biju domājis jums tos atdot, bet tas varbūt prasītu laiku.

—   Man nav nekādas steigas.

—   Tagad jau ir par vēlu. Es ne no viena nekā negribu ņemt…

īstenībā viņš vēl bija tīrais bērns! Brīžam likās, ka viņa uzbudinājums pāries un viņš tūlīt sāks raudāt kā mazs puišelis.

—    Jūs man atzināties, ka jums nav ar ko samaksāt rēķinu bārā.

—   Es to arī nesamaksāšu.

—   Kompānija jums sagādās nepatikšanas.

—   Man tas ir vienalga. Es zinu, ko jūs domājat. Jums liekas — ja es jums atdodu naudu, tad tagad man ir tā nauda, kas bija tajā kabatas portfelī…

Donadjē tiešām tā bija domājis, un viņš nosarka, kaut gan tūlīt šo domu atmeta. Nē, viņš neticēja, ka Hirē būtu zadzis! Tas nu tiešām būtu pārāk muļķīgi.

—   Jūs esat netaisns! — Donadjē nopūtās.

—   Piedodiet. Man varbūt ir zināms iemesls tādam būt. Atdodiet man manu čeku, un viss būs kārtībā.

Ja Donadjē tai brīdī šaubījās, vai čeku atdot, tad tikai tāpēc, ka viņš iedomājās: šis solis nozīmētu kaut ko noteiktu, gandrīz vai Hirē nosodīšanu. Bet tas bija tikai iespaids. Tam nebija

nekāda pamata. Dakterim vel palika vāja cerība Kire pierunāt.

—   Apsēdieties uz mirkli.

—   Ticiet man: man nav nekas jums sakāms.

—   Bet ja nu man būtu jums kaut kas sakāms? Es esmu vecāks par jums…

Donadjē balss skanēja satraukti, un, kad viņš pats to pamanīja, viņš atkal nosarka un nezināja, kur likt acis. Bet viņš tomēr turpināja:

—    Es pazīstu jūsu sievu, kas nupat pārcietusi loti smagas dienas. Tagad var cerēt, ka jūsu bērns tiks glābts. Vai jūs par to esat padomājis, Hirē?

—   Par ko?

—  Jūs ļoti labi zināt, ko jūs jūtat! Šovakar mēs būsim Tenerifā. Pēc dažām dienām jūs izkāpsit no kuģa Francijas krastā un…

—   Un?… — jaunais cilvēks ironiski jautāja.

—    Paklausieties, jūs taču vēl esat puika, man pat gribētos teikt — nejauks puika. Jūs aizmirstat, ka neesat viens pats pasaule…

Tikai pateicis šos vārdus, Donadjē sāka aptvert, ko viņš dara. Patiešām, vai viņš nerunā tā, it kā Hirē viņam būtu atzinies, ka grib darīt sev galu? Bet nekā līdzīga viņš taču nebija teicis.

Donadjē apklusa, paskatījās uz čeku, ko turēja rokā, uz akurāto parakstu, uz tintes traipu.

—   Atdodiet to man vai saplēsiet. Taisnību sakot, man vienalga…

Hire grasījas iet prom. Viņš jau bija uzlicis roku uz durvju kliņķa.

—   Ticiet man! Vēl ir laiks visu nokārtot. Atvainošanās Lašo priekšā taču ir tīra formalitāte, viens nejauks mirklis. Neviens uz kuģa to nepārpratīs.

—   Un tas ir viss?

—   Ja jums pietrūks vīrišķības to izdarīt, jūs zaudēsit manu… manu cieņu…

Donadjē pie šā vārda saminstinājās, viņš gandrīz būtu pateicis “draudzību” vai pat “mīlestību”.

Tas iznāca tik neveikli, viņš pats nezināja, kāpēc tā bija teicis. Aizvien vairāk un vairāk viņam likās, ka šis ir izšķirīgs brīdis, un viņš iespītīgi apņēmās Hirē glābt, it kā tas būtu viņa varā.

—   Vai tad jūs mani cienāt? — jaunais cilvēks ironiski jautāja, izlikdamies cinisks.

Ko vēl Donadjē varēja sacīt? Ko atbildēt?

—   Ņemiet atpakaļ savus tūkstoš frankus, Hirē.

—   jūsu tūkstoš frankus.

—   Nu, manus, ja jums tik. Ņemiet tos atpakaļ. Mēs ar jums Francijā satiksimies…

—   Nē.

Hirē jau pagrieza durvju rokturi. Donadjē bija pārliecināts, ka viņa sarunas biedrs vēl vilcinās pārtraukt sarunu un nojaukt aiz sevis visus tiltus. Kaut kas viņu atturēja, droši vien patmīlība, un dakteri šausmināja doma, ka cilvēks tik muļķīgi pazudina sevi aiz lepnuma!

Tiesa, pats Donadjē aiz kautrības, aiz tikpat muļķīgas kautrības neiedrošinājās vairāk uzstāt.

—    Paldies par visu, ko jūs…

Durvis bija vaļā. Varēja redzēt gaiteni, pa kuru cilvēki devās uz ēdamistabu. Hirē jau bija aizgājis, bet Donadjē palika stāvam tik skābā garastāvoklī, it kā an viņam būtu uznākusi jūras slimība.

Viņu nesatrauca, kad viņš redzēja mirstam vīrieti, sievieti vai bērnu. Viņš aukstasinīgi paredzēja, ka pirms nonākšanas Bordo viņiem būs par septiņiem ķīniešiem mazāk un ka kāds desmits citu nekad nepārradīsies Tālajos Austrumos. Slimība, varbūt aiz pieraduma, viņam likās esam normāla dzīves parādība.

Pat ja šai brīdī nomirtu Hirē zīdainītis, viņš tikai paraustītu plecus. Un ja, piemēram, pats Hirē aizietu bojā no hematūrijas lēkmes…

Nē, nē! Viņu satracināja tikai nesamēriba starp cēloni un sekām.

Kas tad vispār bija noticis? Kādam nieka Brazavilas rēķinvedim bija saslimis bērns, un pēc dažu nedēļu vilcināšanās viņi bija nolēmuši atgriezties Eiropā.

Bijuši šim nieka rēķinvedim, piemēram, kādi desmit tūkstoši franku, viss būtu nokārtojies. To pierāda tas, ka bems taču nenomira un viņu varētu gandrīz uzskatīt par izglābtu — tagad, kad gaiss kļuvis vēsāks.

Bet nē! Viņam nebija naudas! Viņu kā nabaga radinieku iekārtoja pirmās klases kajītē! Viņš mocījās ar jūras slimību…

Donadjē automātiski nomazgāja rokas, sasukāja matus un rūpīgi iztīrīja nagus.

Nekādas drāmas nebija. Tikai smieklīgi starpgadījumi. Un vesela virkne nejaušību!…

Tā, piemēram, tas, ka kapteiņa palīgs pasažieru aprūpē bija pārbijies no Dasonvila kundzes temperamenta un neprātībām!

Ka viņa šodien, kad notika zirdziņu sacīkstes, bija metusi acis uz Hirē vienīgi tāpēc, lai satracinātu Neviļu.

Ka…

Un tā tālāk! Pat gadījums ar naudas un mantu loterijas biļetēm!

Šie sīkie fakti, raugoties uz tiem pa gabalu, gurkstēja kā vēžu ņudzeklis.

Un gala iznākumā…

Donadjē tomēr paraustīja plecus. Gala iznākumu viņš nezināja un devās uz ēdamistabu savā parastajā gaitā, jo nekas nespēja viņa kustības nedz palēnināt, nedz paātrināt.

Kapteinis, kas nebija uzdrošinājies pārsēdināt Lašo pie cita galda, bet, no otras puses, negribēja, bez šaubām, ēst ar viņu kopā, it kā izrādīdams viņam savu labvēlību, lika pateikt, ka nevar nonākt lejā.

Dasonvila kundze, sēdēdama pie galda viena pati, centās izturēties brīvi, pasvītrojot savu žestu dabiskumu.

Vai viņa zināja, ka Hirē ir izraidīts uz otro klasi? Un vai tādā gadījumā viņa nejutās pazemota?

Donadjē paspieda roku galvenajam mehāniķim, kuram pretī viņš vienmēr ēdamistabā sēdēja.

—    Kas jauns?

—   Ja vien nebūs vētras, tad izturēsim. Galvenais ir tikt pāri līcim. Runājot par…

—   Par ko?

—    Lašo, šķiet, turpina tādā pašā garā. Pirms kāda stundas ceturkšņa viņš bārā, visiem dzirdot, paziņoja — ja vienalga cikos viņš vēlreiz redzēšot vājprātīgo uz klāja, viņš sūdzēšoties kompānijai. Tāpat viņš esot ari pieprasījis, lai saldūdens uz kuģa būtu cauru diennakti.

—   Un kapteinis?

—   Jūtas draņķīgi. Drīz viņš jūs izsauks, lai pārrunātu jautājumu par vājprātīgo. Tā kā kļuvis vēsāks…

Donadjē nopūtās un paskatījās uz Lašo, kas ēda cāļa spārninu, turēdams to pirkstos; tīšuprāt pasvītrodams savu žestu rupjumu.

—    Un, runājot par ūdeni, ir grūti ar to apgādāt Lašo, nedot citiem pasažieriem, jo to piegādā pa vienu un to pašu ūdensvadu…

—   Un piegādās?

—    Līdz pat pēdējai iespējai.

Hirē, protams, tur nebija. Donadjē bija loti pārsteigts, ieraudzījis savu pacienti, kurai bija licis savā kajītē izģērbties, metam uz viņu skatienus.

—    Uz jums tēmē! — pavēstīja galvenais mehāniķis, uztvēris dāmas trikus.

—    Pateicos!

Citreiz viņam tas varbūt glaimotu. Viņa izskatījās pievilcīga, par spīti kontrastam starp pārāk balto ķermeni un saulē iedegušajām rokām. Kad viņa bija kaila, izskatījās, it kā viņai rokās līdz pat padusēm būtu uzvilkti cimdi.

—   Riebīgs reiss! — norūca galvenais mehāniķis, īstenībā nezinādams, kāpēc.

Tic, kas pieraduši uzņemt uz kuģa pasažierus uz veselām trim nedēļām, tādas lietas uzreiz sajūt. Viss atkarīgs no nojautas, pēc pirmās dienas var pateikt, vai brauciens būs jauks vai grūts.

—    Un jūsu ķīnieši?

—   Vēl trīs vai četri pie miršanas! — atbildēja Donadjē, ieliedams šķīvi kompotu.

Kapteiņa palīgs, kas ieradās ar novēlošanos, pieliecās pie daktera un pačukstēja:

—    Viņš ir savā kajītē… Es nupat biju otrajā klasē, bet viņš tur ēdamistabā nav ne kāju spēris…

X

Pirms Donadjē bija atvēris acis, pirms kaut ko bija aptvēris, viņš nojauta, ka šī diena būs smaga. Kaut kāda riebīga garša mutē, nemitīgās sāpes galvā, kas pie katras kustības kļuva aizvien stiprākas, viņam atgādināja, ka šonakt viņš izpīpējis trīs vai četras

pīpes vairāk nekā parasti. Un, kad tas tā notika, viņš vienmēr jutās tikpat neērti, kā kad viņu kāds būtu pārsteidzis ļoti nepieklājīgā pozā.

Viņam bija nepatīkami skatīties uz mazo eļļas lampiņu, viņš to ielika sienas skapī, sagatavoja tableti un, ārēji tikpat mierīgs un bezrūpīgs kā citām dienām, ķērās pie rīta tualetes, šad tad ieklausīdamies troksnī uz kuģa.

Kāpēc šī nakts, tik līdzīga citām naktīm, bija viņā atstājusi tik daudz rūgtuma? Tāpat kā katru vakaru, viņš bija izpīpējis savas pīpes. Tāpat ari kā katru vakaru, viņam bija uznācis kārdinājums pīpēšanu turpināt, un viņa roka bija pastiepusies pēc opija bundžiņas un pēc adatas.

Viņš bija padevies. Tas viņu pazemoja, bet viņš tomēr lūkoja no jauna satvert kaut vai kripatas no nakts rēgiem.

Vispār tajos nebija nekā ārkārtēja. Viņš neredzēja nekādus juceklīgus sapņus, viņam nebija nekādu retu izjūtu.

Uz kuģa visi vēl gulēja. Kad viņi tuvojās Tenerifai, jūra jau bija kļuvusi gluda, vējš pieklusis, radīdams tikai mierīgu viļņošanos, kas nāca no tālās Atlantijas, kur jūra droši vien bangot bangoja.

Iluminators bija atvērts, un pa to ieplūda svaigs gaiss, ko Donadjē baudīja kā tīkamu dzērienu. Aiz loga bija redzama mēnesnīcas apsudrabota debess sloksne.

Elektriskā spuldze bija izdzēsta. Lēkāja vienīgi sārta naktslampiņas uguns, un no āra iekļuvušie gaisa viļņi iznēsāja pa visiem kajītes kaktiem šķebīgu opija smaku.

Bet svarīgi bija kaut kas cits. Donadjē, visā savā garumā izstiepies dīvānā, nekā neredzēdams, cieši lūkojās gaišzilajā iluminatora diskā.

Vai viņš elpoja? Vai viņa pulss darbojās? Tam nebija nozīmes. Viņš dzīvoja svešu dzīvi, nevis savu. Viņš dzīvoja desmit dzīves, simt dzīves vai, drīzāk, vienu dzīvi, kas sastāvēja no daudzām, viņš dzīvoja visa kuģa dzīvi.

Viņš pazina visu, kas tam bija apkārt. Viņam nevajadzēja būt uz klāja, viņš tāpat zināja, ka pie apvāršņa jau ir parādījušās ar uguntiņām nosētās salu augstās klintis. Varbūt kuģis braukdams pat aizķēra mēmās zvejnieku laivas, kas tūdaļ nozuda.

Kapteinis stāvēja uz tiltiņa, ģērbies savā vilnas formas tērpā,

uzmanīgi vērodams ūdens ceļu, ar acīm meklēdams -locmaņa kuģi.

Šī vairs nebija Āfrikas, bet gandrīz Vidusjūras nakts. Pasažieri bāra terasē bija aizsēdējušies gandrīz līdz pulksten vieniem naktī. Pusstundu vēlāk Donadjē izdzirdēja kaut kādu sačukstēšanos, apslēptus smieklus, un viņam nebija šaubu, ka tā ir Baso kundze, kas meklē kādu tumšāku vietu kopā ar vienu no leitnantiem.

Vēl vairāk: viņš varēja paredzēt, ka pāris iestrēgs augšā uz laivu klāja, jo visi reisi ir līdzīgi un pat cilvēki uzvedas vienādi vienās un tais pašās vietās.

Viņš nebija skaudīgs. Viņam patika iztēloties Izabellas baltos gurnus tikai mazliet piesegtus ar zīžaino kleitas drānu.

Dasonvila kundze gulēja — protams, aizmigusi sliktā garastāvoklī. Un vai tas nebija divu pēdējo dienu incidentu dēļ? Kopš tā laika viņa Hirē nebija pat redzējusi, jo tas visu pēcpusdienu netika izgājis no savas kajītes. Tagad Dasonvila kundze zināja, ka viņš ir otrās klases pasažieris, kas aiz laipnības ielaists pirmajā.

Viņa bija sašutusi un sirds dziļumos dusmojās uz kapteiņa palīgu, jo šis skaistulis joprojām uzvedās visai nepiespiesti un skatījās uz viņu blēdīgām acīm.

Dzenskrūve strādāja. Kuģim gandrīz vairs nemaz nebija sānsveres. Donadjē patika jūras plašā aijājošā viļņošanās, bet Hirē savā smacīgajā kajītē vēl aizvien mocījās ar jūras slimību.

Pēcpusdienā vairākas reizes dakteris bija apstājies pie septītās kajītes durvīm, mazliet cerēdams, ka tās negaidot atvērsies. Viņš pieliecās, lai paklausītos, un bija pārsteigts, izdzirdējis čukstus.

Par ko šis laulātais pāris varēja stundām ilgi runāt? Vai Hirē kundze zināja, ka viņas vīrs bija kādas pasažieres mīļākais? Vai viņa nojauta vīra daudzos nervozitātes cēloņus? Vai viņa tam pārmeta?

Kādus iemeslus Hirē minēja sievai par savu iespītību neiet laukā no kajītes? Ēdiena klātpienešanu viņš nebija pasūtinājis. Pulksten vienos dienā un septiņos vakarā tika pienestas maltītes viņa sievai, un Donadjē nodomāja, ka tagad durvis beidzot atvērsies. Bet tās tikai pavērās. Hirē kundze, ģērbusies rītakleita, tikko parādīdamās, paņēma ēdienu.

Vai viņi ēdienā dalījās? Vai Hirē nebija iespītējies līdz galam un, būdams karstas putras strēbējs, palika guļam savā gultā, raudzīdamies sienā vienā punktā?

97

Donadjē iedomājās šādu skatu: Hirč gul uz augšējās kojas, sakostiem zobiem mokās ar bezmiegu un vēdergraizēm, viņa sieva gul lejā pusplika, atmestu segu, uz spilvena izjukušiem matiem.

Nez vai viņa reizēm neuzmostas, lai paklausītos, vai bērns elpo? Vai, pacēlusi galvu, pusbalsī nepajautā:

“Žak, vai tu guli”?

Un viņš, Donadjē, varētu zvērēt, ka Hirč izliktos aizmidzis un, ar mokām savaldījies, mocītos vientulībā.

Tagad, kad dakteris par viņiem domāja, uz krūtīm viņam uzgūlās smagums, bet naktī pēc opija pīpēm bija pavisam citādi. Jo šorīt viņš no jauna bija pieslēdzies pasaulei, un viss, kas tajā notika, viņu interesēja, turpretī pirms dažām stundām viņš bija ārpus visa, bezrūpīgs, gandrīz vienaldzīgs pret šiem mazajiem cilvēciņiem, kas ķepurojās kuģa dzelzs čaulā.

Turklāt viņš taču to sauca par kuģi tikai aiz paraduma! īstenībā tas bija tikai matērijas receklis, kas ietvēra sevī dzīvības. Un šis receklis, vienmērīgi stenēdams, peldēja pretī klintīm. Jo arī Kanāriju salas taču nav nekas cits kā tikai klintis, uz kurām mīt dzīvības.

Pats galvenais bija tas, ka gaiss kļuva vēsāks, ka viņam tik patīkami izstiepties virs spalvainās segas, ka viņš nejūt savas miesas svaru.

Viņš visu nojauta. Viņam bija apbrīnojama nojauta. Dzirdot, piemēram, telegrāfa tikšķus, viņš zināja, ka kapteinis pavēl paātrināt gaitu, jo domāja saskatām loča kuģa ugunis. Šīs ugunis viņš nojauta aizvērtām acīm, viņš tās redzēja šūpojamies starp jūru un debesīm, atspoguļojoties mēnesnīcā zili zajā krāsā.

Barbarēns krāca. Bez šaubām, viņš gulēja uz muguras un laiku pa laikam elsdams un pūzdams grozījās.

Bet Lašo — arī viņu Donadjē iedomājās vārtāmies uz matrača kā milzīgu, slimu dzīvnieku, nemitīgi grozāmies, elšam un, nekādi nenomierinoties, metam nost segu. Viņš nejauki smirdēja pēc sviedriem. Licis, lai viņam atnes pudeli višī, viņš, ik pa brīdim pamodies, visu nakti to dzēra.

Patlaban Baso kundze pēdējo reizi noskūpstīja leitnantu un, mīlas pārsātināta, viegliem soliem, stjuarta nepamanīta, ieslīdēs gaitenī.

Vai tad tas nebija lieliski? lOnietis, būdams viens pats lazaretē,

klusītiņām mira, pacēlis acis uz debesim, kamēr Matiass gulēja taisna cilvēka miegā turpat blakus kajītē, kur stāvēja rindā saliktas zāļu pudelītes.

Citi ķīnieši gulēja, krustām šķērsām sakrituši. Viņiem nepatika gulēt šūpuļtīklos. Puse no viņiem gulēja uz klāja tikpat mierīgi kā veselīgi mājlopi.

Ierēdnis, kuram bija baltam marmoram līdzīga miesa un kurš ēda pie viena galda ar kapteini, Āfrikā vairs neatgriezīsies. Turpmāk viņš makšķerēs un pats krāsos savu laivu tādās pašās dzidrās krāsās, kādas ir laivām viņa ciematos Luāras un Dordoņas krastos.

Hirē neizdevās aizmigt, bet ko tur varēja darīt? Pasaulē ir vajadzīgi visādi cilvēki, un mēdz būt arī visādi likteņi.Viņš bija dzimis, lai tiktu aprīts, tāpat kā Lašo bija dzimis, lai apritu citus, un tas ir viss!

Kalni pie apvāršņa kļuva aizvien augstāki. Sardzes virsnieki un matroži gatavojās iekraušanai, un skanēja kliedzieni, kad taisīja vaļā kastes. Joprojām tā pati krava: banāni!

Nākamajā dienā visi pasažieri pirks par desmit frankiem kastītē tā sauktos Havanas cigārus, kurus pēc pāris dienām iesviedīs jūrā.

Vienmēr viens un tas pats! Vājprātīgais gulēja ar matračiem apsistajā kajītē. Bordo kuģu piestātnē pēc viņa atbrauks ātrās palīdzības mašīna un kailu, vāju, baltu un satrauktu nodos kara ārstu ziņā.

Tai laikā Lašo dosies uz Višī noslēgt kūrorta sezonu, bet trešās klases pasažieri — trešā klase taču pastāv visur — rādīs uz viņu un čukstēs:

“Tas ir Lašo, kam Āfrikā pieder vairāk zemes, nekā tās ir divos Francijas departamentos…"

Un pārējie? Mežcirtējs atkal satiksies ar saviem drauģeļiem no Vagramas avēnijas vai no Pigala laukuma, Barbarēns stāstīs:

“Reiz mēs uz kuģa spēlējām bcloti…”

Uz ko cerēja Hirē, nemaz nerādīdamies uz klāja? Ne uz ko! Viņš ir pagalam! Lūk, kā Donadjē visu iedomājās, un tas viņu nepavisam neuztrauca.

Galu galā daktera apziņā viss mazliet sajuka Telegrāfs atkal kaut ko ziņoja. Dzenskrūve vairs nekulstīja ūdeni, un kuģa labajā

sānā dakteris sajuta vieglu grūdienu: bija piestājusi loča laiva, un kāds virs uzkāpa uz kuģa.

Augšā uz komandtiltiņa viņam tūlīt piedāvās kaut ko iedzert — tāda ir tradīcija, bet pats kapteinis alkoholu tikai pieliks pie mutes

—    aiz pieklājības. Un, tikko kuģis būs noenkurots, ies gulēt.

Donadjē dzirdēja, kā žvadzēdamas attinās ķēdes un pēc tam sāka darboties ceļamkrāni…

…Atmiņas zudums, un viņš jau tīra zobus savā tualetes istabā pie spoguļa, mutē ir rūgtums, pretī veras ļauns skatiens.

Kā katru rītu, Matiass pieklauvēja pie kajītes durvīm, lai nodotu ziņojumu.

—   Kas jauns?

—    Ķīnietis nomira.

—   Vairāk nekā?

—   Vājprātīgajam uz kakla izsities furunkuls. Viņš gribēja, lai cs viņam iedodu savu kabatas nazi, lai furunkulu uzšķērstu.

—   Vai uz pieņemšanu kads ir?

—   Jūs taču zināt, ka visi pošas uz izkāpšanu.

Protams! Kompānija pat vedīs ar autobusu kādus divdesmit cilvēkus ekskursijā, kas paredzēta pēc tarifa — simt franku no cilvēka. Par to rūpējas kapteiņa palīgs, bet pavadīt pasažierus viņš sūtīs savu vietnieku.

—   Tūlīt iešu, Matias.

Tik dzidras dienas nebija bijis jau kādas divdesmit dienas. Arī sīrupam līdzīgie biezie mākoņi pazuduši. Gaiss, protams, vēl ir karsts, pat ļoti karsts, bet šis karstums tagad ir tīkams un veselīgs, un arī elpot ir kļuvis viegli, nevis tā kā Āfrikā.

Pa iluminatoru Donadjē redzēja īstus cilvēkus: tie nebija nedz nēģeri, nedz kolonisti, šie cilvēki bija tie, kas šeit dzīvoja, jo bija šeit dzimuši un šeit aizritēja viņu dzīve.

Tur bija vienādās krāsās izkrāsotas laiviņas, zvejnieku laivas un šoneri, atbraukuši no Larošelas vai no Konkarno. Tur bija īsti koki, ielas, veikali un liela kafejnīca ar terasi, kas bija vērsta pret pilsētas dārzu.

Beidzot tā bija Tenerifa, tas ir, gandrīz Eiropa, krāsu un skaņu ņirboņa, kas atgādināja Spāniju vai Itāliju.

Pasažieri jau bija saposušies un cits ar citu sasaucās:

—   Neaizmirsti aparātu!…

… Protams, fotoaparātu! Turienes iedzīvotāji gaidīja apmeklētājus ar savām laivām un bāza tiem uz sēdekļiem spilvenus.

Bija dzirdami arī strīdi:

—   Viņš prasa piecus frankus par mūsu aizvešanu līdz piestātnei…

—   Frankus vai pesetas?

—   Un cik franku par pesetu?

—   Naudas mainītāj, kungi!… Mainītāj!… Augstāks kurss nekā bankās…

Uz klāja viņu bija kādi desmit, vēderu viņiem rotāja soma, pilna smagām sudraba monētām.

Donadjē iznāca no savas kajītes un piegāja pie kapteiņa palīga, kas uzraudzīja izsēdi nāšanu.

—   Vai viss kārtībā?

—   Un tev?

—   Vai viņš iznāca?

—   Kas?

Donadjē gandrīz nosarka, jo viņš bija vienīgais, kas tā uztraucās par Hirē.

—   Netiku redzējis.

—   Un viņa sieva?

—   Uz klāja viņa nebija iznākusi.

Tātad viņi abi vel ir kopā, neskaitot bērnu, savā drēgnajā kajītē. Hirē nav ne skuvies, ne mazgājies. Viņš sēž savā apšaubāmi tīrajā pidžamā un droši vien pa iluminatoru klusītēm noskatās ārā kāpjošajos pasažieros.

Starp citu, ārā kāpj visi! Šis pāris būtu vienīgais, kas palicis uz kuģa.

Un viņi, protams, paliks, jo viņiem nebija naudas.

—    Vai viņi šorīt ir ēduši? — Donadjē jautāja, apstādinājis stjuartu.

—   Es, kā parasti, ienesu viņiem pirmās brokastis. Kundze tās saņēma. Es pajautāju, kad varēs apkopt kajīti, un viņa atbildēja, ka par to nav jāuztraucas.

Pulksten desmitos uz kuģa vairs neviena nebija. Dasonvila kundze bija aizgājusi pēdējā, tērpusies baltā muslīna kleitā, kurā viņa izskatījās pēc tauriņa; pie rokas viņa turēja savu meitenīti, kurai sekoja aukle ar gaiši zilu kleitu mugurā un baltu mici galvā.

—   Vai jūs brokastis ēdīsit krasta? — Nevils jautaja Donadje.

—   Ne.

Par spīti iedzeltajai tabletei, viņam tomēr sāpēja galva, un viņš pat nedzēra kafiju. Viņu mocīja baiļu sajāta, kuru bija grūti izskaidrot. Viņš atgādināja cilvēku, kas pamanījis, ka nupat sākas ugunsgrēks, un skraida no viena pie otra, ziņodams trauksmi. Bet viņā neviens neklausās! Cilvēki, briesmu apdraudēti, paliek uz vietas un dzīvo tā, it kā nekas nebūtu noticis…

Šī šaurā kabīne ar trim ieslēgtajām būtnēm nedeva viņam miera. Pats pret savu gribu viņš nemitīgi pie tās atgriezās, staigāja garām septītās kajītes durvīm un velti pūlējās kaut ko aiz tām saklausīt.

Ko gan varēja tur iekšā darīt? Ko viņi varēja viens otram teikt? Hirē kundze nebija tāda sieviete, kas klusē. Viņas mīlestība pret savu vīru. nebija akla mīlestība. Un vai vispār viņa to vēl mīlēja?

Viņa uz to dusmojās par to, ka tas viņu bija aizvedis uz Āfriku! Viņa uz to dusmojās par to, ka viņai bija piedzimis bērns! Viņa uz to dusmojās par to, ka tas nepelnīja naudu, ka cieta no jūras slimības, ka nebija viņai sagādājis vieglāku dzīvi…

Tas, ka Hire brauciena laikā veselām dienām pavadīja ārpus kajītes, viņu sāpināja, bet tas, ka tagad viņš nemitīgi atradās kajīte, sagādāja viņai vislielākās mocības.

Tāpēc, ka Hire nebija spējīgs izlikties. Pat ostā kuģis šūpojās, un Donadjē zināja, ka šī jūras viļņošanās ir visnejaukākā. Hire bija slims! Viņu mocīja karstums! Viņš vairs nekam neticēja, pat pats sev ne!

Jā, ko viņi varēja viens otram teikt? Pie kādiem nežēlīgiem vārdiem viņi varētu nonākt?

Un vai nebeigtos ar to, ka viņi sāktu dauzīt galvu pret sienu?

Tā vēl nebūtu visbēdīgākā perspektīva. Varētu būt vēl daudz Jaunāk. Un, protams, būs daudz ļaunāk.

Ja sieva uz Hirē dusmojās, vai viņš tikpat stipri nedusmojās uz sievu? Vai viņa nebija tā, kas laidusi pasaulē slimu bērnu, nebija spējusi paciest Āfrikas klimatu, vai viņas del neradās šie lielie izdevumi un galu galā nebija jālauž līgums un jābrauc prom bez naudas?!

Viņa pat nebija skaista. Un, ja kādreiz ari ir bijusi, tad uzreiz novītusi un nekad vairs nebūs iekārojama.

Bijis Hirč viens, viņš varētu dzīvot, kā viņam tīk, spēlēt beloti, pokeru, slēgt derības uz zirdziņiem un iekarot tik labi koptu, izsmalcinātu sievieti kā Dasonvila kundze.

Ko tā domāja par viņu? Ko tā viņam teiks, ja viņu satiks?

Viņam nebija tiesību ar to satikties, jo bija aizliegts rādīties pirmajā klasē. Viņa kajītes dēj pakaļgala klājā viņu droši vien uzskata par spitālīgu! Viņa to varētu redzēt no augšas tiltiņa. Bet otrās klases cilvēki, tādi kā maskuballes “Marianna”, viņu uzņemtu ar smaidu savā ēdamistabā…

Un kāds tracis vēl būs Bordo! Galu galā vajadzēs taču samaksāt bāra rēķinu! Visi pasažieri izkāps, bet viņam būs jāgaida, kamēr ieradīsies kompānijas aģents, un jāatzīstas, ka viņam nav ne graša naudas!

Bet tas viss nebija nekas, galīgi nekas! Naktī pēc pīpēm Donadjē par to pasmaidīja, bet tagad Hirē liktenis viņu sāpināja un uztrauca.

“Pietiek tikai viena vārda,” Donadjē nodomāja, “neuzmanīga vai aplama Hirē kundzes vārda, piemēram…”

Vai tad viņa jau nebija teikusi, ka grib mirt?

No kuģa bija redzama atdzīvojusies pilsēta, automašīnas, gājēji baltām biksēm kājās. Visi pasažieri atgriezīsies ar jaunām kurpēm, tāpēc ka Tenerifa ir slavena ar lētiem apaviem. Viņi visi tur satiksies vienos un tais pašos restorānos.

No pulksten trim kafejnīcas “Šļūdonis” terasē blakus orķestrim, kura mūziku varēja tikai uzminēt pēc vijoļu lociņu kustēšanās, sēdēja jautra kompānija; Lašo, Barbarēns un Grenjē, kuri gatavoja sev īstu pērno, tādu kā pirms kara, ar cukuru, kas izkāsts caur caurumotu karoti.

—   Vai viņi tika ēduši? — Donadjē jautāja stjuartam.

—    Es viņiem ienesu aukstu gaļu, bet viņi man to atdeva atpakaļ, tikpat kā tai nepieskārušies.

Pie velna! Vai tad dakterim nav tiesību pieklauvēt pie durvīm un pateikt, piemēram:

“Mīļie bērni! Tagad nav laiks muļķoties. Tas, par ko jūs uztraucaties, nav nenieka vērts… Ticiet man, dzīvē viss mēdz nokārtoties, un nekad nav pareizi pieņemt kādus galējus lēmumus…”

Kuģī gandrīz vairs neviena nebija. Mežģīņu, cigāru un suvenīru pārdevēji nupat sāka pārņemt savā ziņā klāju, labi zinādami, ka

pasažieri ncpārradlsies agrāk kā līdz ar tumsu. Tās bija tās pašas sejas. Donadjē viņus pazina, un viņi pazina Donadjē, taču nepiedāvāja viņam savas preces, bet, gluži otrādi, šķelmīgi uzsmaidīja viņam, it kā kaut kādā ziņā būtu bijuši viena pasākuma līdzdalībnieki. Kapteinis, vienalga, vai kuģis kaut kur stāvēja vai atradās atklātā jūrā, savā dzīves veidā nekā negrozīja, un nekad neviens viņu netika redzējis izkāpjam krastā. Pēc diendusas Donadjē dzirdēja, ka viņš pastaigājas pa tiltiņu — tāpat kā dakteris —, to darīdams aiz higiēniskiem apsvērumiem, jo jūrniekiem, lai vai kas, ir obligāti jāstaigā.

Vajadzētu aiziet pie viņa un pateikt:

“Kaut kas ir jādara… Viņi ir trīs gabali kajītē, viņi dzīvo ārpus kuģa, ārpus reālās pasaules, ko var zināt, kas viņiem ienāk prātā… Tagad vai rīt notiks kāda nelaime,..”

Kapteinis pat nekā neatbildētu. Tā nebija viņa darīšana. Vienīgi Donadjē iedomājās, ka viņam jāpilda Dieva tā Kunga loma. Bet kapteinis vadīja kuģi un uzmanīja, lai tiktu ievēroti rīkojumi. Jau šovakar, protams, pavēlē būs maza rindkopa, kurā būs lūgums komandējošajam sastāvam apģērbties vilnas formas tērpos, jo pēc tradīcijas, izbraucot no Tenerifas, ir jābūt zilos svārkos.

Taču, pat ja kapteinis būtu bijis ar mieru, ko viņš varētu izdarīt Hirē labā? Atjaut ēst pirmajā klasē? Tagad tas vairs nebija iespējams. Iedot naudu? Viņam pašam tās vairs nebija necik daudz. Dot kādus padomus?

Tāds strādnieks kā Hirē diez vai viņa padomus uzklausītu.

Un Donadjē gandrīz jau devās uz savu kajīti izpīpēt dažas pīpes, lai atgūtu savu dārgo, krāšņo nakts vienaldzību un no jauna padomātu par to, ka dabā neizbēgami rodas zudumi. No trīssimt ķīniešiem četri jau ir nomiruši. Taisnību sakot, jo labāk pārējiem! No divsimt baltajiem pasažieriem viens bija vājprātīgs ar furunkulu, tad Hirē, kuram kolonijā nebija laimējies, un beidzot — sieviete ar bālo ādu, kura bija iedomājusies, ka viņai ir apendicīts, un kura neapmierināsies, kamēr kāds ķirurgs, viņai par prieku, nebūs noguldījis uz operāciju galda. Vai tas nebija godīgi?

Bet Lašo— Donadjē bija pilnīgi pārliecināts, ka tam atlicis dzīvot ne vairāk kā pāris gadu. Bet ierēdnim ar pergamentam līdzīgo ād" — varbūt kādus desmit gadus, ja tas dzīvos vecam cilvēkam atbilstošu dzīvi.

Tikai šis gadījums ar Hirē — tas nu gan bija muļķīgs! Donadjē galu galā sāka to uzskatīt par savu personisko lietu. Viņš gandrīz metās vai traks no domas, ka šīs trīs būtnes, kas dzīvo aiz šīm durvīm, vārās pašas savā sulā, kaudamās ar nezin kādām domām.

Viņš kādas desmit reizes pagāja pa gaiteni garām viņu kajītei, un, kad atkal uzkāpa uz klāja, kuģim jau drīz bija jāatstāj stāvvieta, Tenerifā iedegās ugunis, Barbarēns un viņa pavadoņi čigānu mūzikas pavadījumā tukšoja savu pēdējo pērno glāzīti, un šoneri cits pēc cita piestāja pie kuģa.

Daktera paciente, tā, kurai viņš bija licis izģērbties kailai, bija tikusi pie spānietes lakata, par ko viņas vīrs bija veselu pusstundu kaulējies un nopircis reizē ar viltotu Havanas cigāru kastīti. Ejot pie galda, viņa apņēma šalli ap pleciem un bija sašutusi, ieraudzīdama trīs vai četras līdzīgas šalles, bet vēlāk bāra terasē, dzerot kafiju, sarunas jau ritēja par to, kurš par savējo bija samaksājis vislētāk.

Hirē laulātais pāris joprojām nerādījās. Šeit, šai kuģī, viņi bija tāds kā svešķermenis. Viņi vairs nepiedalījās kopīgā dzīvē. Vai viņi vismaz zināja, ka nupat tika pacelts enkurs un ka pēc četrām dienām viņi būs Bordo? Vai zināja, ka meteoroloģiskās ziņas bija labvēlīgas un kapteinis, par spīti sānsverei, solīja nokļūt galā bez kādiem šķēršļiem? Vai viņi zināja, ka Eiropā ir jau rudens, ka, braucot garām Roānai, pasažieri redzēs apgaismoto kazino, kur bakara zālē mudž smokingos tērpušies vīrieši, pa liedagu garām taksometru stāvvietai, elektriskās gaismas plūdu apmirdzēti, pastaigāsies iemīlējušies pārīši? Dažreiz arī tagad varēja dzirdēt garāmbraucošu taksometru taures pūtienus, un tas jau ir pilsētas dzīves atgādinājums.

Kuģis lēnām brauca laukā no ostas. Donadjē staigāja pa klāju, iedams cieši garām pasažieru grupām, garāmejot pamezdams acis uz laimē starojošo Baso kundzes seju— izkāpusi krastā, viņa bija spējīga no jauna nodoties mīlas priekiem. Vismaz uz kuģa viņa bija atgriezusies kopā ar savu leitnantu.

—   ]o sliktāk viņiem pašiem! — Donadjē nomurmināja.

Tas attiecās tiklab uz Hirē ģimeni, kā uz citiem. Pēc izpīpētajām pīpēm dakterim uzmācās skumjas un pesimisms. Viņš atspiedās ar elkoņiem uz margām un raudzījās uz tumšo otrās klases klāju, kur bija redzami tikai apgaismotie salona iluminatori.

Viņš it kā saskatīja kādu ēnu, pidžamā ģērbušos vīrieti, vāju un gaišiem matiem tāpat kā Hirē, kas zagās caur kabestāniem un banānu kastēm.

Ar mednieka ātrumu Donadjē pameta pirmās klases klāju un metās uz kāpņu telpu.

XI

Pēkšņi no gaismas iekļuvis tumsā, Donadjē kādu brīdi mīdījās kā akls. Viņš pazina katru kuģa nostūri un tomēr uzgrūdās virsū visādiem priekšmetiem un vienā jaukā brīdī gandrīz uzkāpa virsū diviem matrožiem, kas, raudzīdamies zvaigznēs, izstiepušies gulēja uz muguras un tērzēja.

It kā viņš to vien būtu gaidījis, pirmās klases klājā sāka griezties patafons un atskanēja havajiešu valsis, ko Baso kundze bija pasūtinājusi kapteiņa palīgam.

Salas ugunis vairs nebija redzamas. Kaut kur vientuļa plivinājās zvejas burinieka uguntiņa, jo, kad buriniekam uzkrita prožektora gaisma, iezīmējās masti bez burām, kaili kā zivs mugurkauls.

Hirē pārgāja uz citu vietu. Donadjē viņu ar acīm meklēja, pareizāk sakot, meklēja gaišo pidžamas plankumu, jo šo pidžamu viņš jau bija redzējis.

Ko viņš tam teiks, viņš nezināja. Tam nebija nozīmes. Viņš runās. Šai siltajā naktī ar eksotisko kolorītu, ko tai piešķīra havajiešu mūzika, viņš izkausēs šā satracinātā muļķa neuzticēšanos, iedvesīs tam vīrišķību, katrā ziņā nepieļaus, lai drāma notiktu uz kuģa.

Ap salonu, kas pacēlās kuģa pakaļgala vidū, valdīja tumsa, un tikai pa salona logiem spiedās cauri dzeltens gaismas apdārzs. Tur, augšā, uz pastaigu klāja pirmās klases pasažieri, klaiņodami grupiņās vai atspiedušies ar elkoņiem uz falšborta, ieelpoja vēso gaisu. Divi pāri dejoja.

Sava izlūkgājiena laikā Donadjē pēkšņi ievēroja atsevišķas sejas, tumsas apņemtas, neskaidras kontūras. Viņš gandrīz uzsauca: “Hirē!”

Bet tai pašā acumirklī viņš ieraudzīja jauno cilvēku ejam sev

pa priekšu, ejam ātri, kā iet cilvēks, kam ir bail un kas negrib, lai kāds varētu domāt, ka viņš bēg.

Donadjē nekā neteica, tikai paātrināja gaitu. Ari Hirē sāka iet ātrāk un apgāja apkārt banānu kastēm, kas bija sakrautas galvas augstumā.

Donadjē vairs nedomāja, ko viņš darīs. Viņa un Hirē attiecības jau bija kļuvušas par viņa personisku lietu Viņam vajadzēja to panākt! Viņam bija ar to jārunā! Viņš, kas allaž bija tik mierīgs, bija gatavs skriet, ja tas botu vajadzīgs.

Gandrīz tā arī bija. Kravas telpa bija vaļā, matroži meklēja Lašo pieprasīto ceļasomu, kurā iekšā bija smokings— šovakar daudzi no pasažieriem bija ģērbušies vakara tērpos.

Atvērtā kravas telpa izskatījās kā vāji apgaismots četrstūris. Uz mirkli Donadjē ienāca prātā doma, ka viņš rīkojas nepareizi, un viņš pat iedomājās— ja tik iespītīgi sekos Hirē pa pēdām, tad tas var iekrist gaišajā caurumā.

Vienmēr šī mānija tēlot Dievu to Kungu! Viņš jau bija tikai kādus piecus sešus metrus no tā, kam dzinās pakaļ. Viņš to panāks kuģa pakaļgalā, bet, ja tam trakulim ienāks prātā lēkt pāri bortam, viņš vēl pagūs to aizkavēt.

Viena plates puse bija izskanējusi, bet otrā pusē bija citas havajiešu melodijas ar ilgu pilnām variācijām. No augšas pasažieri droši vien dakteri būs pamanījuši viņa baltās cepures dēj.

Viņš paspēra vēl ātrāk kādus trīs soļus. Hirē sāka skriet vēl ātrāk.

—   Paklausieties…

Dakteris to pateica, neko nedomādams. Tā vairs nebija nekāda dzīve, tie bija murgi un it īpaši nepatīkami tāpēc, ka dakteris to apzinājās.

Hirē neapstājās un ari neatskatījās, panikas pārņemts, tagad viņš skrēja tikai taisni uz priekšu.

Kāpēc Donadjē pacēla galvu pret pirmās klases klāju? Viņš pazina Dasonvila kundzi, kas bija iznākusi ieelpot svaigu gaisu un stāvēja, atspiedusies ar abiem elkoņiem uz falšborta, saņēmusi galvu rokās.

Arī viņš skrēja, izdzirdēja savādu, dobju troksni, skaņu, kāda rodas, vienam cietam priekšmetam atsitoties pret otru cietu priekšmetu, vieglu metāla žvadzoņu; kāds tūdaļ ari nolamājās.

Tas notika tik ātri, ka sekundes desmitdaļas laikā Donadjē nebūtu spējīgs pateikt, kurš no viņiem paklupa: viņš vai Hirē.

Tas nebija viņš! Siluets, kam viņš dzinās pakaļ, bija pazudis. Tā vietā bija kaut kas tumšs, kas kustējās uz skārda grīdas.

Lin brīdi vēlāk dakteris pieliecās un neveikli nomurmināja:

—   Vai jūs sasitāties?

Viņš ieraudzīja sev pievērstu skatienu un krunkās sarauktu seju. Tad viņš nomierinājies pavērās apkārt, juzdams, ka viss ir beidzies, visas briesmas ir garām, ka viņš šai spēlē ir vinnējis.

Hirē skriedams bija uzdrāzies virsū vinčai un tik nelaimīgi kritis, ka bija salauzis sev stilbu.

Tagad ar viņu varēja nerēķināties! Tas vairs nebija vīrietis, bet ievainots cilvēks. Pēc īsa apjukuma, pēc tāda kā tukšuma uz pirmās klases klāja atskanēja kliedzieni, steidzīgi soļi, tika nodoti rīkojumi un masta vidū iedegās prožektors.

Baltum baltajā izkliedētajā gaismā kustējās ēnas, bet Hirē trakās dusmās cieši lūkojās debesīs.

Dasonvila kundze drebinādamās — jo uz kuģa pakaļgala klāja bija itin vēsi — skatījās uz ievainoto, ne vārda neteikdama. Leitnants šo kņadu izmantoja, lai ar savām lūpām pieskartos Baso kundzes lūpām. No otrās klases salona nāca ārā cilvēki. “Mariannu”, kas bija ģērbusies kā visi citi un gludiem matiem, bija grūti pazīt.

Trīs cilvēki no augšas bija noliekušies, lai kaut ko redzētu, un, pielikuši rokas pie mutes kā ruporu, jautāja:

—   Kas tur noticis?

Centrā stāvēja Lašo ar Barbarēnu pie kreisās un Grenjē pie labās rokas.

—   Vajag pateikt Matiasam, lai atnes nestuves…

Donadjē, baiļodamies, ka varētu pamanīt viņa prieku, stipri rosījās. Tieši viņš ar Matiasa palīdzību uzlika Hirē uz nestuvēm un gandrīz vai ķērās pie nešanas.

Viņš sekoja šim gājienam tā, it kā piedalītos bērna kristību ceremonijā.

Tas bija viņa darbs! Pamatīgs kājas lūzums, bet viņš bija mierīgs!

Hirē nekliedza, savaldīja savus vaidus, savilka rokas dūrēs, kad uznāca stipras sāpes, un, par spīti visam, vēroja apkārtesošo cilvēku sejas.

Bet vai tad ap ievainotu cilvēku var bat nelabvēlīgas sejas?

—   Uz lazareti…

—   Tur tas ķīnietis, — nopūtās Matiass.

—   Tad pie tevis.

Donadjē bija vinnējis. Tagad viņu vairs nebūs trīs, kas, ieslēgti kajītē, mokās ar drūmām domām. Tagad viss nokārtosies. Hirē kundze vairs nevarēs pārmest tik izmocītam cilvēkam. Hirē vairs nevajadzēs slepus naktī pastaigāties pa otrās klases klāju, lai ieelpotu svaigu gaisu, kad neviens neredz.

Viņam nevajadzēs izvairīties no Dasonvila kundzes, ne no Lašo, ne no viena…

Donadjē viņam sekoja ar acīm līdzīgi kā vista savam perējumam.

—   Atnes otru matraci…

Ziņkārīgie bija aizgājuši. Hirē kundze vēl nebija brīdināta. Nav ko steigties. Vispirms jātiek galā ar lūzumu, un Donadjē no visas sirds tam gatavojās.

—   Tagad tu esi salāpīts, vai ne?! — dakteris nevarēja nociesties, nepačukstējis slimajam, cerēdams, ka tas taču nedzirdēs.

Bet Hirē dzirdēja, izvalbīja acis, nesaprata.

Un dakteris apmulsa vēl vairāk nekā Hirē.

No kuģa tiešām jau varēja redzēt Roānas kazino un bulvāra ugunis. Pēc stundas viņi iekļuva ūdens virpulī, un te nu Lašo būtu varējis triumfēt, ja vien nebūtu aizmidzis.

“Akvitānija” bija uzskrējusi virsū zemūdens rifam ar tādu spēku un tik ļoti nosvērās uz sāniem, ka kapteinim bija pa bezdrāts telegrāfu jāizsauc no Bordo velkonis.

Neviens to nemanīja, kaut gan kuģa vadībai tās bija ļoti smagas stundas. Kuģis tiešām bija briesmās, un ekipāža jau gatavoja glābšanas laivas.

Gaiss bija rāms, mazliet pavēss. Septembra nakšu mitrums bija izbārstījis ūdens pērles uz klāja un uz falšborta.

Un tomēr pulksten septiņos, kad muita atvēra savus vārtus, velkoņa atvilktā “Akvitānija” izmeta krastmalā enkuru un pasažieri izspurdza no kajītēm.

Uz cietzemes kāds simts cilvēku gaidīja savus radus vai draugus. Bija atbraukusi arī viena ātrās palīdzības mašīna pēc

vājprātīgā, un Baso kundze šorīt bija uzvilkusi melnu kleitu un sataisījusi sērīgu seju.

Bija klāt arī Kuģniecības kompānijas aģenti.

Bet Hirē, kas nespēja samaksāt bāra rēkmu, joprojām gulēja ar salauztu kāju. Viņa sieva piecas dienas no vietas bija sēdējusi gan pie bērna, gan pie viņa tēva slimības gultas.

-    Kaut tikai nebūtu komplikāciju, noteica Donadjč, jocīgi smaidīdams.

Viņš meloja — viņš no tā nebaidījās. Lūzums bija vienkāršs, pavisam vienkāršs. Bet viņam vēl aizvien gribējās tēlot Dievu to Kungu.

Vai šī loma viņam nebija izdevusies? Viņš bija pārvedis uz Bordo viņus abus, pat visus trīs, jo zīdainītis joprojām bija dzīvs un savām mīkstajām lūjjinām zīda gumijas pupiņu.

Viņi palika parādā dažus simtus franku bārā. Viņiem pagarinās nomaksas termiņu. Dasonvila kundze to nedabūs zināt, tāpēc ka uz kuģa viņas vairs nav, neuzzinās pat Lašo, kas izkāpa krastā ar aziātiska valdnieka godu.

Ln kā tad ar kabatas portfeļa zādzību?

Pie īstas skaidrības tā arī nekad netika. Pēc diviem gadiem gan par līdzīgu zādzību tika arestēts Grenjē kādā lepnā Dovilas viesnīcā.

Tai laikā Hirē ģimene veģetēja. Hirē strādāja par grāmatveža palīgu apdrošināšanas sabiedrībā Mo.

I n Donadjē — tas atkal braukāja uz Indiju, iepazinās ar pasažierēm, romantisku pārdzīvojumu kārotājām, un dažu labu vakaru radināja viņas pie opija pīpēšanas savā kajītē. Bet, kā dzirdēja runājam, viņš to nekad netika izmantojis.

1 Nlme — Gardas departamenta galvaspilsēta, franču valstsvīra un vēsturnieka Fransuā Gizo (1787—1874) un rakstnieka Alfonsa Dodē (1840—1897) dzimtā pilsēta. (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

2  Bigins — Antiļu salās populāra deja, kas Francijā bija modē XK gs. trīsdesmitajos gados.

3   Palete — plakana vai apaļa akmens vai metāla plāksnīte, kas jāaizmet pēc iespējas tuvāk mērķim.

4   Beloti Francijā plaši izplatīta kāršu spēle

5   Donadjē — donne a dieu — dod dievam (fr j

6   Ango kundze — franču komponista Šarla Lekoka (1888—1912) populārās operetes “Ango kundzes meita” personāžs.

" Farandola — senlaicīga provansiešu (Francija) tautas deja.

8 Kaša — akāciju vai palmu sula, ko lieto medicīnā. Šeit tabletes, kas satur šo sulu

JAUNKUNDZES NO KONKARNO

I

Braucējam bija īpaši jākoncentrē uzmanība, jo ceļš bija pārāk līkumains, ar daudziem pēkšņiem kāpumiem un straujiem nobraucieniem. Piedevām vēl vajadzēja atrisināt piecdesmit franku problēmu, un to par katru cenu vajadzēja izdarīt līdz Konkamo.

Taču traucēja, lūk, kas: Žils Gereks gluži vienkārši nebija spējīgs kaut vai piecas minūtes domāt par kaut ko vienu. Simtiem domu reizē traucās cauri smadzenēm un kliedēja koncentrēšanās spējas, kamēr pats viņš, nenolaizdams rokas no stūres, stingu muguru un uz prjekšu izstieptu galvu sekoja ceļa līkločiem.

Tā bija pirmā reize, kad Žilam Gerekam nācās braukt vakara tumsā, un paša mašīnas iedegtās ugunis to dīvaini iespaidoja. Pirmkārt tāpēc, ka tās līdz nepazīšanai pārvērta apkārtni, lietas un pašus cilvēkus. Nupat vēl pagriezienā mašīnas priekšā parādījās divos lielos zirgos aizjūgti rati un zemnieks, kas soļoja tiem blakus ar pātagu rokās. īt kā visai ikdienišķa aina, bet blāvajos starmešu kūļos tā izskatījās dēmoniska.

Bez tam viņam bija arī bail braukt ar ieslēgtām ugunīm, jo, ja pretī nāca cita mašīna, tās bija jāizslēdz vai pēc noteikumiem vismaz jāsamazina. Un ikreiz tam likās, ka nospiedis pogu līdz galam un paliks uz bridi pilnīgā tumsā.

Bailēm bija pamats, jo visi zināja, ka starp Konkamo un Kimpēru kursēja kāds briesmīgs autobuss, kas nedēļā mēdza sabraukt vismaz vienu vieglo mašīnu, un tā nu Gereks skaitīja

minūtes, jautādams sev, vai paspēs tikt cauri līkločiem līdz tikšanās brīdim.

Kā tādos apstākļos lai domā par piecdesmit frankiem? Viņš pateiks… Varētu pateikt, ka bija uzaicinājis draugus iedzert, taču māsas labi zināja, ka ar piecdesmit frankiem to nemēdz darīt, pat ja viņi būtu pieci vai seši…

Visam klāt vēl nāca tas, ka viņam bija aizmirsies nopirkt Fransuāzai trīs melnas dzijas kamolus, ko tā bija lūgusi…

Ik pa brīdim viņam likās, ka dzird autobusa rēkoņu. Viņš pastiepa galvu uz priekšu, it kā tādā stāvoklī varētu to labāk saredzēt, taču tas bija veltīgi. Un kas notiks, ja, braucot kalnā vai lejup pa kādu strauju nogāzi, motors pēkšņi apstāsies?

Viņš pats bija vainīgs, ka atradās tik muļķīgā situācijā. Gereks to apzinājās un nepavisam nejutās ar sevi apmierināts. Kāpēc gan atkal jau kuro reizi gandrīz vai pusotras stundas vajadzēja klīst pa ielām?

Žils Gereks bija uzvilcis savu vislabāko, no zila drapa auduma šūto jūrnieka blūzi un pie friziera noskuvies, turklāt tik pamatīgi, ka virs ausīm vēl varēja redzēt pūdera atliekas. Un, kā vienmēr, braucot darīšanās, galvā tam bija kapteiņa naģene ar melna zīda uzšuvēm.

Kimpērā viņš bija piedalījies arodbiedrību sanāksmē, kur pārstāvēja tunču zvejniekus no Konkamo. Šogad tie bija saausījušies krietni agrāk nekā citām reizēm. Bija novembris, un tunču nozvejai vajadzēja sākties tikai pēc dažiem mēnešiem. Taču, ņemot vērā to, ka ar rūpniekiem, konservu ražotājiem, bija radušās nopietnas domstarpības, jau iepriekš, pirms kuģu sagatavošanas zvejai, bija jāgūst skaidrība un jāvienojas par produkcijas pārdošanas noteikumiem.

Trijos pēc pusdienas sapulce bija beigusies. Žils Gereks pagūtu atgriezties Konkamo pirms tumsas, taču viņš labi zināja, ka tas bija gandrīz vai neiespējami. Ik reizes, kad viņš ieradās Kimpērā, norisinājās viena un tā pati drāma. Viņš zināja, ka noteikti ies uz vienu un to pašu ielu, kur jebkurā diennakts stundā lēnā gaitā, atskatīdamās uz vīriešiem, pastaigājās divas vai trīs parīzietes.

Un atkal tas bija noticis tāpat kā visās iepriekšējās reizēs!

Viņš nekad nejutās apmierināts ar tām, ko tur satika. Desmitiem reižu viņš izstaigāja ielu no viena gala līdz otram un, gribēdams jau iet meklēt citur, tomēr atgriezās un neveikli uzrunāja pirmo sievieti, kas pagadījās tam ceļā.

Lūk, kāpēc vajadzēja rast paskaidrojumu par tiem piecdesmit frankiem, par kuriem vakarā māsas prasīs norēķinu!

Vistrakākais, ka ārā sāka līt un aiz pagrieziena parādījās autobuss. Taču viņš laimīgi tika tam garām, un tikai pēc tam satraukums kļuva vēl drudžaināks, un viņš neparko negribētu to vēlreiz pārdzīvot. Izbraucis cauri Raspordēnai, viņš nogriezās pa labi, un, jau iedomājies vien par garo nobraucienu līdz Konkamo, viņš bija gatavs trīs reizes pārspļaut pār plecu.

Jā, kā tad īstenībā bija?… Domas vēl arvien kavējās pie piecdesmit frankiem. Jāsaka, ka tos iemaksājis kā biedru naudu … artelī…

Mašīna slīdēja lejup pa nogāzi uz pilsētas pusi, kur naksnīgajā tumsā laternu gaismas iezīmēja ielu tīklu. Pirms pašas Egiljonas krastmalas viņš nogriezās pa kreisi, jo dzīvoja otrpus kuģu piestātnes, Buā kvartālā, un bija jābrauc apkārt ostai.

Uz kādu bridi tumsā viņš neskaidri pamanīja baltos, masīvos kuģu stāvus un virs tiem, debesīs, rāju, trošu un svārstu smalko tīklu.

Ielas bija tukšas un, lieto noskalotas, spīdēja. To abās malās stiepās zemu, nelielu māju rinda, un šur tur dažos logos dega gaisma. Peikes šķīda zem riteņiem, un dubļu zvaigžņveidīgie pleķi klājās uz priekšējā stikla.

Pēkšņi labajā pusē kaut kas sakustējās, un Gereks, nemaz neapjauzdams, kāpēc, instinktīvi nospieda gāzes pedāli. Pustumsā uz mirkli izgaismojās bērna augums un kādu sekundes daļu arī seja, tad sekoja trieciens — mīksts, pretīgs, taču mašīna neapstājās, tā traucās uz priekšu, mazliet it kā palēcās, un Gereks, varbūt gribēdams nobremzēt, joprojām neatlaida kāju no pedāļa.

Kliedziens nebija dzirdams: tikai šis trieciens, šī krītošā ķermeņa sajūta un riepu savādā skaņa, pārbraucot kaut kam pāri. Gereks neuzdrošinājās atskatīties, ne arī izdarīt kādu citu kustību, krūtīs žņaudza, ceļi drebēja.

Zēns — tas noteikti bija zēns, kurš ar portfelīti padusē droši vien devās mājup no skolas, — kā zaķis bija skrējis pāri ielai.

Vai viņš palika guļam uz ceļa nekustīgs, tai pašā vietā? Gerekam gribējās bēgt. Viņu pārņēma bailes. Viņš saprata, ka bija jāgriežas atpakaļ, taču viņš to nevarēja izdarīt kaut vai tāpēc, ka šī iela bija pārāk šaura tādam iesācējam braucējam, kāds bija Gereks.

Viņš sasniedza pašu tumšāko ielas posmu — labi tālu aiz pagrieziena, tieši tur, kur tika būvēts viens no viņa kuģiem,

—     un apstājās, tad atpakaļgaitā iebrauca kādā šķērsielā un apgrieza mašīnu.

Jo sliktāk! Tā tam arī bija jānotiek… Viņš teiks… Viņš nezināja, ko teiks, taču juta, ka jābrauc atpakaļ…

Bija aizmirsies pārslēgt ātrumu, un viņš nevarēja saprast, kāpēc motors darbojas ar tādu troksni. Jau no tālienes Gereks pazina ielu, ievēroja daudzās ugunis un tūlīt pat arī tajās nokļuva. Apkārtējo māju durvis bija plaši atvērtas, un no tām uz ielas krita gaismas taisnstūri. Uz katra sliekšņa stāvēja cilvēki, pa divi vai trīs, un visi skatījās vienā virzienā. Pie kādas mājas to bija vairāk, kāds desmits, kuri satraukti kustējās, taču ielas vidus jau bija tukšs.

Varēja nojaust, ka zēns tikko kā bija pārnests uz mazo, balti krāsoto māju, bija dzirdams, kā tur iekšā kliedza sieviete, taču Gereks neapstājās, viņš pabrauca garām, it kā neko nebūtu pamanījis, tad, sasniedzis Egiljonas krastmalu, devās kalnup, Kimpēras virzienā.

Dažbrīd viņam uznāca vēlēšanās atgriezties, iet un paskatīties, bet tagad jau bija par vēlu, un viņš mēģināja pārdomāt notikušo.

Skaidrs, ka turpbraueot viņu neviens nebija redzējis, jo iela bija tukša; arī otro reizi, atgriežoties, diezin vai kāds to bija pazinis, jo visu domas tai brīdī saistīja tikko notikusī avārija. Tagad nevajadzēja steigties, nedrīkstēja ierasties mājās pārāk agri. Būtu pat labāk, ja viņš kaut kur parādītos. Gereks aizbrauca līdz Raspordēnai un tur apstājās pie stacijas bufetes.

Iekšā daži vīri, laikam laucinieki, dzēra degvīnu. Viņš tiem

pievienojās, piegāja pie krāsns un, izlikdamies, ka silda nosalušās rokas, skatoties ugunī, norūca:

—     Cik riebīgs ceļš, visi tie pagriezieni…

—     Vai braucat no Kimpēras?

—     jā…

Ar to pietika. Prātā ienāca vārds alibi, kuru viņš nebija pieradis lietot, un Gereks izjuta sava veida gandarījumu. Toties, sēžoties mašīnā, viņu no jauna pārņēma bailes — bailes izdarīt kādu neveiklu kustību, bailes no jaunas avārijas. Viņš brauca ar mašīnu tikai astoto dienu, un līdz šim katru reizi blakus bija sēdējusi kāda no māsām. Pat ja viņas nemācēja braukt, to klātbūtne tomēr radīja drošības sajūtu.

Atgriežoties no jauna šajā drausmīgajā ielā, Gereks ievēroja, ka vairs tikai kādas divas vai trīs māju durvis bija vaļā, bet pie tās mājas bija pieslieti divi velosipēdi — droši vien no policijas vai žandarmērijas. Lai nepievērstu uzmanību, viņš lēni pabrauca garām, līdz nokļuva pie sava kvartāla baznīcas, no kurienes uz krastmalu veda stāva ieliņa, kas izbeidzās pie pašas ūdens malas.

Gerekam šī vieta vienmēr radīja bailes, jo krastmalā nebija margu, un viņam ikreiz likās, ka nenostrādās bremzes vai ka kļūdoties viņš nospiedīs gāzes pedāli. Gereku māja bija priekšpēdējā, un, kā parasti vakaros, apakšstāva logos dega gaisma. Viņš izkāpa no mašīnas, lai atvērtu garāžu, kas atradās vecajā zirgu stalli, un ieraudzīja vienu no māsām, kas bija pienākusi pie veikala vitrīnas Soģa un vēroja viņu. Selīnai galvā bija bretonietes baltā aube un melnais tērps. Ko gan viņa teiks par dziju un piecdesmit frankiem?

Gereks iedzina auto un, jautādams sev, vai nav piemirsis izslēgt aizdedzi vai noslēgt benzīna bāku, ar lēnu kustību aizvēra garāžas durvis.

Ieejot veikalā, ieskanējās zvaniņš — tieši tāpat, kā tas bija skanējis pirms viņa nākšanas pasaulē četrdesmit gadu atpakaļ, jo tas vēl aizvien bija tas pats vecais zvaniņš. Tie paši bija arī vecie kokgriezumi uz pulēta priežu koka sienām, kas izskatījās gluži kā labi kopts kuģa kajītes apšuvums. Tie paši lakotie koka galdi, ar linoleju pārklātā lete, stiklotais trauku skapis

ar aperitīva un liķiera pudelēm. Visbeidzot, arī smaržoja šeit tāpat kā agrāk: pēc asfalta un kuģu tauvām, kafijas, kanēļa un degvīna. Tā nebija parasta kafejnīca vai krogs. Vēl jo mazāk šī telpa atgādināja pārtikas preču veikalu. Protams, šeit varēja pasūtīt dzeramos, taču kurš katrs nenāca pie Gerekiem, jo te galvenokārt apkalpoja kuģu ļaudis, piegādājot tiem tauvas, veltņus un pārtiku.

Abas māsas, Selīna un Fransuāza, vecākā, sēdēja pie galda un izšuva.

—     Labdien, — noņemdams cepuri, sacīja Žils Gereks.

Tā bija Selīna — gudrākā, kaut arī jaunākā no māsām, jo

viņai bija tikai četrdesmit divi gadi, — kas tūlīt pat kaut ko nojauta. Jau ieraugot vien Žila tukšās rokas, viņa noteica:

—    Tu esi aizmirsis dziju…

—     Jā… sapulce ievilkās un…

—     Bet kas ar tevi notiek?

Nekavējoties vajadzēja rast kādu paskaidrojumu, citādi Selīna izvilks no viņa visu patiesību. Iedvesma nāca pati no sevis.

—    īsta ķeza… Varat iedomāties, esmu pazaudējis savu kabatas maku…

Viņš baidījās, jo maks atradās kabatā un Selīna bija spējīga pienākt un pārbaudīt, vai tas tiešām ir pazudis. Ne tāpēc, ka viņa neticēja Žilam, bet gan tāpēc, ka zināja, cik tas mēdz būt izklaidīgs.

—     Kā tu varēji to pazaudēt?

—     Pats nezinu…tikko to atklāju… Varbūt esmu atstājis uz galda kafejnīcā pie Žana… Jāpiezvana…

Viņš jau gāja ārā. Gereku mājā telefona nebija, un nācās iet uz kabīni, kas atradās iepretī baznīcai, kādus simt metrus augšup pa ielu. Viņš steidzās un nezināja, kā lai tiek vaļā no nolādētā maka.

Par sabraukto zēnu Gereks šai brīdī vairs nedomāja. Taustīdams kabatu, viņš atskatījās uz mājas apgaismotajiem logiem… Ja nu vienīgi iemest to jūrā ar akmeni iekšā!…

Taču, lai tiktu līdz ostai, bija jāiet garām mājai! Iegājis smacīgajā kabīnē, pa kuras logu varēja redzēt, kā tepat viņa

priekšā jūrnieki tērzēja pie glāzītes ar degvīnu, Gereks piezvanīja. Savādā balsī, it kā meklēdams vārdus, viņš sacīja:

—     Vai Žana kafejnīca?… Šeit Žils Gereks… Jā, tas pats, no Konkamo… Kimpērā pazaudēju kabatas maku… varbūt jūs to…

Kāds aizgāja to meklēt zālē. Viņš gaidīja un caur stikloto kabīnes logu raudzījās uz kafejnīcas apmeklētājiem.

—     Mēs neko neatradām…

Tā kā ostā nebija iespējams nokļūt tā, lai māsas to nemanītu, tad atlika tikai viena izeja. Tas, protams, bija smieklīgi, jo viņš atradās kādus pāris solus no mājām. Notēlodams pēkšņas vēdergraizes, viņš saliecies aizskrēja uz pagalma viņu galu, kur iegāja no dēliem saslietajā mazmājiņā.

Iznākot no turienes, baiļu sajūta bija rimusi.

—     Samaksāšu rītdien… Aizmirsu paņemt naudu…

Sanāca pavisam muļķīgi: viņš bija izmetis ne tikai maku,

bet arī tā saturu — šofera tiesības, tehnisko pasi un divas apmaksātas kvītis! Gereks gāja lēnām, lai atvēsinātu sakarsušo prātu, un pēkšņi iedomājās, ka nebija apskatījis mašīnas priekšgalu, kur varēja būt atstātas avārijas pēdas.

Ieskanējās zvaniņš. Dibenistabā, durvis uz kuru vienmēr stāvēja vaļā, Fransuāza sāka klāt vakariņu galdu.

—    Vai atradās?

—     Nē… Viņi neko nav redzējuši…

Un nosarkdams piebilda:

—    Taču vēl apskatīšoties…

—    Vai mašīnai nebija kāda vaina?

—     Patiesi jāpārbauda, vai benzīnbāka nav palikusi vaļā…

Ātriem soļiem viņš piesteidzās pie garāžas durvīm, iegāja

un, laiku pa laikam atskatīdamies, vai to kāds nenovēro, aizdedza sērkociņu. Gereks uzmanīgi apskatīja radiatoru, riteņus, dubļu sargus. Tā vairs nebija jauna mašīna, bet gan lietota, un tās bija māsas, kam ienāca prātā doma to nopirkt. Virsbūvi bija krāsojis kāds nepraša, un, lai ko tur lika virsū, spīdumu kā nevarēja, tā nevarēja dabūt.

Nekādu pēdu, nē! Ne skrambiņas! Un, galvenais, nebija tā, no kā viņš visvairāk baidījās, — nevienas asins pilītes…

—     Nu, kā ir?

—    Tā ir ciet…

—    Tev jābrīdina policija… Tu tikai pasaki Emīlam, viņš visu izdarīs… Viņi kuru katru bridi būs klāt…

Veikala telpas pašā vidū kurējās liela krāsns, un Žilam Gerekam kļuva karsti.

—     Vai tu nemaz nepārģērbsies?

Parasti mājās viņš nekad nevalkāja izejamās drēbes un tāpēc nolēma uzkāpt augšstāvā savā istabā, lai uzvilktu mājas apģērbu. Pakāpieni, cik vien viņš varēja atcerēties, vienmēr bija čīkstējuši tieši tāpat kā tagad, tapetes tika nomainītas pirms diviem gadiem, taču šis te bija tādā pašā zilā krāsā kā iepriekšējās, jo Sellna uzskatīja, ka vīrietim rozā nepiederējās.

Un tad šis spogulis virs kamīna! Tas tik loti pārvērta Gereku, ka bērnībā viņš no tiesas ticēja, ka viņam ir līks deguns.

Piecdesmit franku… Kas gan ar viņu notiek? Taču ne jau par to viņam būtu jādomā… Bija zēns… vai tas bija…

Tikai ne šo vārdu! Neizteikt šo vārdu, pat neiedomāties to! Kreisie riteņi bija pacēlušies uz augšu un tieši tajā pusē, kur Gereks bija sēdējis…

Atnāks Emīls Gloagēns… Pats nemanīdams, kā, Gereks noģērbās, uzvilka parastos ikdienas svārkus un kreklu ar augsto apkaklīti.

Nē! Tas bija pilnīgs absurds! Neciešami!… Kurš gan viņam noticēs… ļo ne mirkli doma par bēgšanu nebija ienākusi viņam prātā. Viņš vienkārši nevarēja apgriezties, jo iela bija par šauru un viņš vēl nemācēja taisīt virāžas. Vēlāk, ieraugot cilvēkus uz sliekšņa, viņu pārņēma bailes… Ne jau no atbildības, bet bailes ieraudzīt zēnu!…

Tajā ielā viņš nevienu nepazina… Kaut gan!… Tur taču dzīvoja kuģa mehāniķis, vienā no tipveida mājām, trešajā vai ceturtajā no tās mājas…

Atkal ieskanējās zvaniņš. Zvaniņa skaņas atzīmēja katru šīs mājas dzīves soli. Dzidra un klusināta, ja durvis atvērās… Dobjāka un garāka skaņa, ja aizvērās… Ja starp abām pagāja ilgāks bridis, tas nozīmēja, ka veikalā bija ienākuši vairāki cilvēki vai arī kāds ubags apstājies uz sliekšņa.

—     Žil!

—    Jā…

—     Emīls atnācis.

—     Tūlīt!

Emīls viņam nepatika, un uz kuģa — Gerekam piederēja divi tunču zvejas kuģi — viņš to, visiem dzirdot, sauca par „žurku ģīmi”. Viņš labi zināja, ka neviens no savējiem, no zvejas vīriem, neatkārtos uz sauszemes to, ko mēdza runāt jūrā. Zeme un kuģis — tās bija divas dažādas pasaules.

Žilam bija trīs māsas un visas trīs vecākas par viņu. Pārsteidzošākais tas, ka tā nebija jaunākā, kura izgāja pie vīra.

Vecākā bija Fransuāza, kurai nāca pie piecdesmit, bet kura izskatījās daudz jaunāka par spīti sīkajām grumbiņām sejā un dažiem sirmiem matiem. Tieši viņa bija tā, kas uzņēmās smagākos darbus, vārīja ēst un reizēs, kad nebija apkalpotājas, veica lielo tīrīšanu.

Jaunākā, Selīna, tā, kurai palika četrdesmit divi, vienmēr bija ļoti tīrīga un savā bretonietes tērpā līdzinājās gravīrai. Viņa kārtoja rēķinus, rakstīja piegādātājiem un pieņēma svarīgākos klientus.

Starp abām bija Marta, kas pirms diviem gadiem negaidīti apprecējās un, novilkusi melnbalto bretonietes kleitu, tagad ģērbās kā visas citas pilsētas sievietes.

Kopš tā brīža viņa vairs nebija tāda pati kā agrāk. Marta bija kļuvusi jaunāka. Vēl joprojām, gandrīz katru dienu viņa mēdza nākt uz veikalu, kur adīja kopā ar māsām un divreiz nedēļā ar vīru ieradās vakariņās. Šis bija viens no tādiem vakariem. Žils Gereks to bija piemirsis. Tāiad Žurku ģīmis atradās lejā!

Vai viņš jau zināja? Jo Emīls strādāja par Konkarno policijas iecirkņa sekretāru! Tas bija vājš, izkaltis gaišmatis, vidējos gados, bālām rokām, parasti viņš valkāja strīpotas bikses, pieguļošu melnu žaketi un brilles zelta rāmjos.

Nokāpis lejā, Žils to ieraudzīja ēdamistabā, jo Gloagēns nekad nemēdza apsēsties zālē.

Kopš laika gala, kad vēl vecāki bija dzīvi, šī telpa tika

saukta par zāli, jo tā nebija nedz krogs, nedz kafejnīca vai veikals, un tomēr tas bija viss reizē.

Pie ēdamistabas sienām karājās divi akvareļi, kas attēloja abus Gereku kuģus: „Fransuāzu” un „Selīnu”.

„Fransuāza” tāpēc, ka tā sauca vecāko. Otram, pilnīgi dabiski, vajadzēja saukties Martas vārdā, taču nez kāpēc tieši Selīna bija bijusi šī kuģa krustmāte.

Tiesa gan, arī Martas kārta bija pienākusi, jo pašlaik Gerelci būvēja trešo kuģi. Tika nolemts, ka to visizdevīgāk bija darīt tieši tagad, jo, pateicoties krīzei un bezdarbam, izmaksas sanāca krietni mazākas. Gan jau vēlāk tuncim reiz būs noiets, un tad…

—     Sveiks! Kā klājas?

—     Tā nekas… Daudz darba, liela atbildība.

Emīlam Gloagēnam patika būt atbildīgam.

Žils noskūpstīja māsu, kura jau vairākas nedējas izskatījās bālāka nekā parasti, un Selīna kādā sarunā izmeta, ka tikai tas nevēstot par kādu svarīgu notikumu…

—     Vai tu biji Kimpērā?

—     Ha! Viņš tur pat nozaudēja maku…

Šai brīdī Gereks novērsās, jo Žurku ģīmis, strādādams policijā, zināja par tām sievietēm no Parīzes, kuras gan tam likās pavisam neizprotamas. Kā gan tās varēja tik labi ģērbties un, galvenais, būt tik jaukas un pievilcīgas?

Galda vidū stāvēja neparasti liels balta fajansa zupas trauks. Fransuāza rosījās virtuvē, kur uz pannas čurkstēja sīpoli.

—     Rīt tev piezvanīšu, — apsolīja Gloagēns.

—     Es jau apjautājos Žana kafejnīcā…

—     Vai kur citur nebiji iegājis?

—     Nē, nekur.

—     Patiesi, — iesaucās Selīna, — vai tikai tu nebūsi to atstājis mašīnā? Iešu paskatīšos…

Viņa paņēma elektrisko kabatas lukturi, kas vienmēr atradās uz bufetes, un nozuda, bet Gereku no jauna pārņēma bailes, kaut tikai Selīna kaut ko neuzož.

—     Vai tad tu šogad netaisies iet ziemas zvejā?

—     Vēl īsti nezinu… Jāpaskatās, ko darīs Malū…

Mala, tāpat kā viņš, ari bija kapteinis, kuram gan piederēja t-ikai viens tunču kuģis. Lai būtu ko darīt tukšajos ziemas mēnešos, pirms kādas nedēļas viņš bija aprīkojis to parastai zvejai. Agrāk tā mēdza darīt vienmēr, it īpaši, ja kuģim bija motors. Bet vai šogad tas atmaksājās?

—     Zinu tikai, ka zušus viņš pārdevis par diviem frankiem gabalā, butes par piecpadsmit, taču rajas visas palikušas…

Emīls, kā vienmēr, smēķēja cigareti. Gereks turpretī bija nesmēķētājs, jo māsas jau kopš jaunības gadiem bija tam pretojušās. Tāpat arī māsu klātbūtnē viņš nekad nedzēra.

Gereks bija liela auguma vīrs, platiem pleciem, ar neparasti svaigu sejas ādas krāsu, tumšiem matiem un maigām acīm. Atgriezies mājās, viņš bija uzvilcis ādas čības, istabā bija silts, un viņš jutās pavisam labi.

Bet kāpēc gan šis trieciens?… Velti bija mēģināt domāt par kaut ko citu, tas neizgāja no prāta, un viņam gribējās iztaujāt svaini. Kas zina? Varbūt tas bija kāda paziņas dēls, varbūt mehāniķa puisēns?

—    Žigli pie galda! — ienākdama istabā, nokomandēja Fransuāza un gāja ieliet zupu terīnē.

—     Kur tad ir Selīna?

Seiīna tieši šai brīdī vēra durvis un ienākot izdzēsa lukturi.

—     Tur tā nav… ja tikai nebūs izkritis, taisot vajā durvis… Vai tu apstājies ceļā?

—     Hm… Jā…

Kā gan viņš varēja aizmirst? Gandrīz vai paspruka „nē”!

—     Kurā vietā?

—     Raspordēnā, stacijas bufetē…

—     Ko tad tu tur darīji?

Atbilde nebija jāmeklē. Tā nāca pati no sevis.

—     Likās, ka radiators bija pārkarsis… Izkāpu pie stacijas, lai gadījumā, ja vajadzētu ūdeni…

—     Ko tu dzēri?

—     Alu…

Neviens nebrīnījās par šādu izjautāšanu, jo tā tas šeit bija pieņemts.

Vai tiešām bērns būtu miris? Vai tas bija iespējams? Un

viņš, kurš šai mirkli iekārtojās pie galda ar muguru pret kamīnu, čībām kājās, un Marta, kas lēja šķīvjos gardi kūpošu zupu…

Viņu pārņēma niknums pašam uz sevi, un viņš nolaida acis. Ja bērns bija tikai ievainots, tas būtu vēl briesmīgāk, jo tad tas ciestu, un Gereks iedomājās māti pie zēna gultiņas, citus pieaugušos apkārt, kuri nekā nevarēja līdzēt, lai atvieglotu ciešanas, redzēja ārsta bažīgo seju un gandrīz sajuta zāļu smaržu…

—     Šonedēļ pasūtīju brūnu drapa mēteli ar ādas apkakli. Šuvēja ieteica ūdeļādu, taču Emīls domā, ka bebrs brūnam labāk piestāv.

—    Tas ir dārgi?

Žils neklausījās. Viņš gandrīz nemaz neredzēja pār šķīvjiem noliektās galvas, nedz arī Emīlu, kurš nemitīgi slaucīja salvetē savu rūsgano bārdiņu.

Tikai vienreiz mūžā, draugu pierunāts, Žils bija gājis medībās. Kāds bija aizdevis bisi, un viņš bija šāvis uz zaķi, kurš, kā par brīnumu, tūlīt pat sāka griezties apkārt, tad atkrita uz muguras un ar ķepām turpināja kulstīt gaisu, it kā cīnītos ar kādu neredzamu ienaidnieku.

Citi mednieki atradās pārāk tālu un nelikās par viņu zinis. Tajā brīdī Gereks bija pārdzīvojis savas dzīves vissmagākos mirkļus. Neizturami bija redzēt zvēra ciešanas, un ari pieiet tam klāt, lai tās izbeigtu, viņš neuzdrošinājās.

Kādreiz viņš bija redzējis, kā mednieki piebeidza medījumu, to nožņaudzot, taču viņam tas bija pilnīgi nepieņemami. Gereks paspēra soli uz priekšu un izšāva.

Bet kā gan zaķis vēl varēja kustēties? Ar ķepām tas joprojām krampjaini kulstīja gaisu. Gereks no jauna pielādēja bisi un izšāva atkal. Vīri smējās par viņu, jo, kad vēlāk zaķi pacēla, tam vairs nebija galvas.

Kāpēc viņš atcerējās šo epizodi? Vai tad ik gadu, ejot jūrā, viņi nenonāvēja tūkstošiem zivju? Dažreiz, lai tiktu ātrāk galā, tās pat dzīvas tīrīja!

—     Vēl mazliet zupas? Būs tikai omlete un siers…

—     Zinu, — atteica Marta.

Vienreizēji! Četrdesmit trīs gadus Marta bija nodzīvojusi šajā mājā, un tomēr, kopš viņa bija apprecējusies, māsas izturējās pret to kā pret viesi!

—     Kas tev šovakar kaiš, Žil?

—     Nekas.

—     Vai tikai nebūsi apsaldējies? Seja stipri sasārtusi.

Kā vienmēr, ieskanējās durvju zvans. Tas atkārtojās diendienu no gada gadā un bija pierasts, māsas pat zināja, kuras kārta bija iet veikalā.

Līdzko viņi piesēdās pie galda, tā vienmēr ieradās kāds apmeklētājs: kāda zvejnieka sieva pēc puslitra petrolejas vai pārcēlājs pasūtīt glāzi alus, vai ari kāds nejaušs garāmbraucējs, kurš aizmirsis nogriezties pa labi uz Konkamo, nu bija nonācis pašā ūdens malā un taujāja ceļu uz pilsētu.

Pret šādiem klientiem Seiīna izturējās visnesaudzīgāk.

—     Vai tiešām petroleja jāpērk tieši tad, kad cilvēki ēd pusdienas? Nu man jāiet un jāmazgā rokas… — Neuzdrīkstēdamās iebilst, nabaga sieva ņēma savu eļļainā avīzē ietīto pudeli un atvainodamās gāja ārā, jo Gereka jaunkundzes bija īstas jaunkundzes, kuras lika sevi cienīt.

Viņas ari bija tās, kuras lēma, kurš no vīriem tiks vai netiks pieņemts uz kuģa tunču zvejas laikā.

Visas trīs bija gājušas katoļu skolā, vienīgi Fransuāza tur nebija palikusi pārāk ilgi, jo vecākiem tolaik piederēja tikai daļa no kuģa un tie nevarēja apmaksāt mācības. Toties Selīna atstāja skolu astoņpadsmit gados, un ēdamistabā stāvēja viņai pirktās klavieres.

—     Vai iecirknī pašlaik daudz darba?

Tas bija Gereks, kurš ierunājās, nenovērsdams acis no galdauta.

—     Ārkārtīgi! Šovakar pat, man gandrīz vai bija jāpaliek tur. Pēdējā brīdī pienāca ziņa par ceļa negadījumu, kurā sabraukts kāds zēns. Nosūtīju turp brigadieri…

—     Kas tā par avāriju? — jautāja Fransuāza, kura mēdza izlasīt vietējo avīzi no viesa gala līdz otram.

—     Kāda vieglā mašīna… Tur, aiz kuģu būvētavas, jaunajā ieliņā… Eparņas ielā, liekas.

5 153

129

—    Vai zēns ir dzīvs? — burzīdams rokā salveti, Žils jautāja.

—     Nezinu. Es aizgāju.

Gereka acis precīzi atšķīra ikkatru gaismas staru, kas krita no loga uz pretējo sienu, toties attēli pilnīgi deformējās. Viņš juta, kā pār muguru līst auksti sviedri. Gereks mēģināja koncentrēt skatienu pie gleznas, kas attēloja „Selīnu”, viņa otro kuģi, to, kuram bija pārāk smags pakaļgals, bet kur nekas nebija līdzams, — kad no mugurpuses pūta stiprs vējš, viļņi draudīgi šļācās pāri klājam. Taču labā laikā tas tomēr nebija slikts kuģis, pie tam uz konstruktora kļūdas rēķina izdevās nokaulēt cenu par pieciem tūkstošiem franku.

Visticamāk, ka Emīls piedāvās uzspēlēt kārtis. Kāršu spēle bija viņa vājība, un viņš visiem bija iemācījis spēlēt beloti. Emīls pats vienmēr skaitīja punktus, jo neviens cits to nesaprata, pie tam viņš to darīja neticami ātri, nevērīgi izmetot kārtis uz galda.

„… Un desmit pa trīsdesmit… četrdesmit un viens… divdesmit no belotes… desmit pēdējo reizi….”

Selīna, kas ari bija radusi skaitīt, cieši raudzījās kārtīs un dažreiz Emīlu pārtrauca.

„… piedod… Četrdesmit pa deviņi…”

„Nē. Tas taču ir kāravs…”

Un tik tiešām! Viņam vienmēr bija taisnība! Viņš to apzinājās un bija lepns uz sevi! Parasti likts tika pa ceturtdaļsantlmam uz punktu, un šim nolūkam bufetē bija atbrīvota īpaša lādīte sīknaudai.

Vienīgi Marta nepiedalījās spēlē. Adīdama vai tamborēdama viņa noskatījās, dažreiz bikli iebilstot:

„Kāpēc tu neizspēlēji savu trumpi?”

„Klusē… Tu te neko nesaproti…”

Viņa pieņēma aizrādījumu. Kopš Marta bija sievas kārtā, viņa neizrādīja ne mazākās neatkarības tieksmes: „Emīls teica, ka…”, „Vajadzētu pajautāt Emīlam…”.

Kad galds bija novākts, Emīls tik tiešām piedāvāja uzspēlēt beloti.

—     Kā būtu ar vienu partiju līdz tūkstotim?

Fransuāza jau nesa iekšā zaļo galda segu ar kāda aperitīva reklāmas burtiem.

—     Nejūtos visai labi, — nomurmināja Gereks. — Laikam būs jāliekas gulēt…

Viņš noskūpstīja māsas, paspieda roku svainim um stīvām kājām — tīšām, lai visi noticētu, ka viņš nav vesels, — izgāja no istabas.

Pirms ieslēgt spuldzi savā istabā, viņš paskatījās caur aizkariem pa Soģu. Iela bija tumša. Krastmalas pašā stūrī dega viena vienīga laterna, un staru kūli, ko tā meta tumsā, it kā pa vienam iespiedās viņa pierē. Viņš zināja, ka lejā, zem klintī iekaltām kāpnēm, uz prāmja sēdēja vecais pārcēlājs un gaidīja, līdz pulkstenis nositīs desmit, un varēs iet mājās.

Zeme spīdēja no mitruma. Droši vien rit būs migla. Gaisma mirdzēja arī pretējā krastā, vecpilsētā jeb „iekšpilsētā”, kā to mēdza saukt augsto mūru dēt, kas to apjoza no visām pusēm.

Ielas laternas raidīja tumsā garus, asus gaismas starus, un katrs no tiem bija savādāks… Droši vien Gereks vairākkārt bija redzējis šo ainu, taču šī bija pirmā reize, kad viņš jutās par to pārsteigts.

Pēkšņi atmiņā atausa mašīnas starmešu blāvie kūļi, vezums, ko kalnā vilka divi lieli zirgi…

—     Tu vēl neesi apgūlies?

Tā bija Selīna, kas šai mirklī iededza gaismu un, Dievs vien zina, kāpēc, jautāja:

—     Par ko tu domā?

—     Par neko…

Nezin, vai tajā ielā… Eparņas ielā, jā, tieši šo vārdu bija nosaucis Emīls, vēl aizvien logos dega gaisma? Emīls droši vien būs pārskaities, ka nav varējis uzspēlēt savu belotes partiju!

Tā tam arī vajadzēja!

Viņš tomēr atrada sevi spēku, lai varētu iziet no mājas. Kad Gereks nokāpa lejā un māsas ieraudzīja viņu, ģērbušos savā vislabākajā uzvalkā, tās iekliedzās. Ja jau tas reiz bija slims, tad būtu jāpaliek istabā vai vismaz jādzlvo mājās. Māsas ievēroja tumšos lokus zem acīm, un patiesi — viņš bija pavadījis murgu pilnu nakti, kas viņu vajāja pat tagad, kad to saturs jau bija piemirsies.

—     Kurp tu gribi iet?

—     Vispirms uz iecirkni, pie Emīla, kaut kas taču jānoskaidro par maku… Ari uz kuģa jābūt, jo no Rennas atbrauks apskatīt motoru…

Mājā smaržoja pēc kafijas ar pienu. Kāds zvejnieks zvanīja nie durvīm, piedāvādams rīta lomu. Ārā joprojām lija, un tas oija tik smalks un vienmērīgs lietus, ka likās — ūdens nemaz nenāca no debesim, bet turējās gaisā kā smalki auksta ūdens putekli, kas vienoja slapjās ielas ar mākoņiem.

—     Vai Marta vēlu aizgāja?

Viņš ieraudzīja šķīvi, uz kura iepriekšējā vakarā bija salikti cepumi, un mazo glāzīti, no kuras vēl nāca degvīna smarža. No tās bija dzēris Emīls.

—     Nē, ne visai… ap desmitiem…

Māsas lika viņam apsiet ap kaklu Fransuāzas adīto zilo vilnas šalli.

—    Vai tu ar mašīnu nebrauksi?

Tikai ne to! Viņš aizgāja kājām, rokas kabatās sabāzis, uzrauktiem pleciem, pats gandrīz noticēdams, ka bija pa īstam slims, un Selīna, uz sliekšņa stāvēdama, raudzījās tam pakal gluži kā māte, kura ar skatienu pavada dēlu uz skolu.

…Bērns, kurš iet uz skolu… Ak nē! Viņš zināja, ka pie šīs domas reiz atgriezīsies, taču vienmēr atlika šo brīdi uz vēlāku laiku. Un skat, patiesi, kāds bērns skrēja, visiem spēkiem cenzdamies panākt prāmi. Viņam arī bija adīta šalle un sīki rūtots priekšauts. No skrējiena mazajam bija sasarkuši vaigi, un viņš smagi elsoja, kamēr vecais Luijs nesteigdamies īrās prom no krasta.

Avīzi atnesa pirms kādas pusstundas. Pastnieks, kā jau ik ritu, bija pavēris durvis, ieskandinot zvaniņu, un nolicis to uz tuvākā galda, skalā balsi iesaukdamies:

—    Tas esmu es!…

Avīze salocīta vel joprojām gulēja turpat, jo Žils Gereks nevēlējās to lasīt māsu klātbūtnē. Pa kreisi, jūrā, kas šodiem bija šķebīgi palēkā krāsā, neviena neredzēja, pa labi, ostas baseina pusē, dažas laivas tuvojās kuģiem, kas cieši stāvēja viens otram blakus un kopā izveidoja it kā salu, uz kuras auga mastu mežs.

Gandrīz vai katru dienu, pārkāpjot pāri klāja reliņiem, viņi satikās uz šīs salas. Klusajā sezonā vīri kāpa uz kuģa vairāk ieraduma pēc, nevis tāpēc, ka tur patiešām būtu kas darāms. Ik rītu viņi brauca katrs līdz savam kuģim, ņēma nost no durvīm piekaramās atslēgas, rūpīgi apskatīja katru sīkumu, uzspodrināja kādu eņģi, palaboja kādu veltni, šur tur savilka ciešāk tauvu mezglus, vienlaikus sarunādamies pāri bortam.

Gereks nolēca no prāmja, un puisēns, kā bulta pazuzdams vecpilsētas virzienā, tam gandrīz vai izskrēja starp kājām. Kādā kioskā pārdeva avīzes, un Gereks turpināja iet cauri vecpilsētai, pāri tiltam, līdz nokļuva Egviljonas krastmalā.

—     Sveiks, Žil!

Kāds tam sauca no laivas, kas bija piestājusi pie mola, lai izkrautu dakstiņu kravu, taču viņš tikai pacēla roku sveicienam. Lai izlasītu avīzi, Gereks aizgāja tālu līdz kādai ielai, kuras abās pusēs slējās konservu fabriku aklās sienas.

„Kāds Konkarno šoferis sabrauc bērnu un neskatīdamies aizbēg no notikuma vietas.”

Un patiesi! Viņš taču nemaz nebija atskatījies!

„Konkarno pilsētas mierīgajā Eparņas ieliņā, kur dzīvo galvenokārt trūcīgās ģimenes, vakar vakarā norisinājās traģēdija…”

Un tā apmēram pusslejas. Avīze iznāca Kimpērā, un —

kāda sagadīšanās — Konkamo korespondents, šī raksta autors, bija neviens cits kā Emīls Gloagēns. Reizēs, kad viņa nebija uz vietas, notikumu parasti atstāstīja brigadieris.

Divdesmit santīmu par vienu rindiņu!

„… Sešgadīgais Žozefs Papēns, ko visi sauca vienkārši par Žo…”

Bērna māte droši vien nebija precējusies, jo rakstā minēts tikai viņas vārds — Marī Papēna, neko nebilstot par vīru vai tās atraitnību. Toties bija norādīts, ka sieviete strādā konservu fabrikā.

Nu protams, kā jau visi Konkamo pilsētiņā!

Taču visvairāk viņu satrauca tas fakts, ka Žo bija dvīņubrālis — Edgars, kurš pašlaik esot saslimis.

„Cietušajam lauztas abas kājas un iespējami iekšējo orgānu bojājumi, jo bērns sūdzas par sāpēm vēderā…”

Tātad viņš nebija miris, taču šī ziņa par kājām bija gandrīz vai vēl sliktāka, jo tūlīt pat izsauca acu priekšā zemē gulošo bērnu, kam tikko pāri pārbraukusi mašīna. Varbūt tas bija mēģinājis piecelties, nesaprazdams, kāpēc gan kājas vairs neklausa…

„Par šo gadījumu ievadīta izmeklēšana…”

Viņš saplēsa avīzi un izmeta to notekgrāvī, jo māsas noteikti uzprasītu, kāpēc gan viņš to pircis pilsētā, ja jau viena mājās esot. Beidzot viņš nonāca pie policijas iecirkņa durvīm, atvēra tās un apsēdās uz svaiņa rakstāmgalda malas.

—    Jā, par to tavu maku… Es zvanīju uz Kimperu, bet viņi pagaidām neko nezina…

—     Ak tā… Gribēju tev jautāt, kas man būtu jādara, lai dabūtu jaunas tiesības… Arī tehniskā pase un vēlētāja karte tur bija…

Komisārs atradās savā kabinetā, un tieši šobrīd tam ienāca

prātā izsaukt pie sevis Emīlu, tā ka Gerekam nu nācās kādu stundas ceturksni gaidīt vienatne.

—     Piedod… man šur tur jāpiezvana…

Tas bija tieši par viņa lietu!

—     Hallo? Vai žandarmērija? Brigadieris? Ar jums runā Gloagēns… Jā, paldies, jauki, un jūs?… Es par to vakardienas avāriju… Ak ir viens liecinieks?…, Jā… Kāda no kaimiņienēm ieradās šorīt… Ejot uz māju, viņa redzējusi zēnu no trīsdesmit metru attāluma…

Viņš pagriezās un piemiedza ar aci Gerekam, it kā sacī dams:

„Redzi nu, cik te mēdz būt interesanti!”

Un turpināja:

—    Nē… Viņa neatceroties numuru…Tikai to, ka tas beidzas ar astoņi… Tieši tā! Komisārs domā tāpat kā es, ka mums jāsastāda to mašīnu saraksts, kuru numuri beidzas ar astoņi. Pēc tara, lietojot izslēgšanas metodi… Norunāts!… Līdz nā kamajai reizei!…

Nē, tas ir kaut kas nedzirdēts! Neticami! No pārsteiguma Gereks nespēja izrunāt ne vārda. Viņa mašīnas numurs nebeidzās vis ar astoņi, bet gan ar trīs! Tas nozīmē, ka policija noņemsies ar visiem šiem daudzajiem cilvēkiem, tikai ne ar viņu!

—    Gan tas zellis būs mums rokā, — plaukstas berzēdams, pārliecinoši «sacīja Emīls, kurš šobrīd tiešām izskatījās pēc Žurku ģīmja. — Mērs izdevis pavēli visiem iespējamiem līdzekļiem noķert to nelieti.

—     Un ko jūs darīsiet?

—    Tu taču dzirdēji. Mums bija vajadzīgs kāds pamats, kāds atspēriena punkts, un, pateicoties tai sievietei, kas šorīt sniedza liecību, nu mums tas ir.

Izrādās, ka izmeklēšana bija tik vienkārša lieta! Gereka sejā parādījās augstprātīga izteiksme,

—     Zvēru, ka viņš dabūs ne mazāk kā trīs gadus!…

—     Kādus trīs gadus?

—     Cietumā… Neieskaitot zaudējumu atlīdzību, it īpaši, ja bērns paliks kroplis!… Viņa mātei nav naudas…

—    Tā sieviete nav precējusies?

—     Nē… Viņa dzīvo ar abiem zēniem…

Var teikt, ka tieši tobrīd arī tas viss sākās. Jā, bet kas tad īsti? Nekas! Cita dzīve-! Kaut kas līdzīgs neskaidram murgam, mākonim, kur daudzmaz skaidri bija saskatāmas tikai dažas nejēdzīgas epizodes.

Šīs traģikomēdijas priekšspēle aizsākās šeit, policijas iecirknī. Kad Emīls tam pateica, ka zēns ievietots slimnīcā, Gereka seja negribot saviebās, un, lai kaut ko paskaidrotu, viņš sāka improvizēt:

—… Tāds kā dūrējs… sirds… Tas man kopš kāda laika.

—     Zini, tev jāiet pie ārsta,.. Tavā vecumā tie nav nekādi, joki…

Uz ielas viņš iedomājās, ka, lai attaisnotu māsām savu garastāvokli, sirdskaite bija labāks iemesls nekā saaukstēšanās un ka tādā gadījumā viņas netraucēs tam iziet no mājas.

„Jā, teikšu, ka jūtu sāpes sirdī…”

Starp citu, agrāk kādas divas vai trīs reizes viņš tiešām bija sajutis kaut ko ieduramies, taču tas vienmēr notika tad, kad nebija izgājis vēders, tā ka viņš nebija drošs, vai tā varētu būt sirds vaina.

Gereks nogriezās Eparņas ielā. Visas šīs divstāvu mājiņas gar abām malām līdzinājās cita citai. Kāds vīrs ar grozu rokās staigāja no vienām durvīm pie otrām, piedāvādams rita agrumā noķertās zivis. Marī Papēna dzīvoja septiņpadsmitajā numurā, taču pie mājas neviena neredzēja un aizkari logos bija nolaisti.

Dienā šo ielu nevarēja pazīt. Vieta, kur viņš bija nogriezies, likās, atradās daudz tālāk. Lai apgrieztu mašīnu, viņš bija nobraucis no asfalta uz zemes apmali, un tur vēl bija redzamas riepu pēdas.

Tas bija nopietni, jo, ja kādam ienāktu prātā pārbaudīt šos sīkumus… Kaut gan — policija un žandarmērija meklēs tikai numurus, kas beidzas ar astoņi!

Gereks nogriezās pa labi un iegāja kuģbūvētavā. Tur uz sastatnēm stāvēja ar tēstiem baļķiem apšūts kuģa korpuss. Tas bija jaunais kuģis, ko viņš bija šeit pasūtījis, un, uzkāpjot pa trepēm augšā, viņš paspieda namdara roku.

—     Kā iet?

—    Viss kārtībā, izņemot vienīgi to, ka viens no strādniekiem saslimis, un tas mūs nedaudz aizkavē… Tikko kā atnesa svina caurules…

Vīri zāģēja, ēvelēja, un, skatoties no apakšas, kuģis izlikās neparasti augsts.

—     Kad viņi atvedis motoru?

—    Sola pēc kādām desmit dienām, taču montieri atbrauks ne agrāk kā pēc Ziemassvētkiem… Vai tu lasīji par to nabaga zēnu?…

Gereks novērsās.

—    Otrs, tas, kurš esot slims, visu laiku saucot brāli… Viņi ir tik līdzīgi viens otram, ka mātei tie jāģērbj citādās drēbēs, lai varētu atšķirt… Mans dēls ar tiem saietas… Jā, vēl aizvakar pat visi trīs spēlējās tepat uz kuģa…

No tās vietas, kur viņi stāvēja, bija pārredzams viss ostas baseins, pretējais krasts, arī Gereku mājas aizmugure, kur šajā mirklī pa logu kāds purināja grīdsegu, droši vien Fransuāza, jo mājkalpotājai bija brīvdiena.

—    Vai mašīna vēl ripo?

—     Ripo gan!

—     Sāc jau pierast, ko? Jā, starp citu, ko tad viņi vakar Kimpērā nosprieda?

—    Ka nākamnedēļ no jauna esot jāsanāk kopā. Daži runā, ka nevajagot sākt aprīkot kuģus tunču zvejai, kamēr mūsu prasības nav apmierinātas…

—    To pašu viņi saka katru gadu, taču vienmēr piekāpjas!

Gereks gāja uz mājām un, kad līdz durvīm vairs palika

tikai kādi divdesmit metri, gluži neapzināti sāka iejusties savā jaunajā lomā, ik pa brīdim pielikdams roku pie sirds. Vistrakākais, ka viņš patiešām sajuta kaut kādas sāpes.

—      Kas tev kaiš, Žil? — noprasīja Selīna, kurai pietika ar vienu skatienu, lai visu uzminētu.

—    Nezinu… Vakar domāju, ka tā ir gripa, taču laikam būšu kļūdījies… Ne jau pirmo reizi jūtu tā saucamo „dūrēju” sirds pusē.

Viņa aizdomīgi noskatījās brālī.

—   Sirds? Tev7

—  Jā.. Šeit…

Fransuāzu nebija grūti piemānīt. Taču Selīnai attiecībā uz brāli piemita gluži vai pārdabiskas atklāsmes spējas. Viņai, .piemēram, pietika dzirdēt, kā viņš atver durvis, lai zinātu, vai tas dzēris vai ne, kaut arī gandrīz vienmēr runa varēja būt par vienu vai divām glāzītēm degvīna, tātad nekad viņš patiesi nebija piedzēries.

—   Parādi mēli!

Viņš parādīja, un Selīna nolēma:

—     ledoču tev caurejas zāles… Tu zini, kas tev ir?… Tu vienkārši par maz kusties… Jau divus mēnešus, kopš kuģi stāv krastā, tu nāc un ej bez mazākās fiziskās piepūles… Bez tam tu sāc pieņemties svarā… Un tā bija taisnība. Liekie kilogrami piešķīra viņam nedaudz zēnisku izskatu.

jJāpasteidzas, io šodien jābūt slimnīcā, — piebilda Selīna.

Šī frāze atstāja uz Gereku graujošu iespaidu. No māsas mutes tas nāca tik negaidīti, ka kādu mirkli viņš pat iedomājās, ka viņa gatavojas apraudzīt mazo Žo, un Gereks jautāja sev, kā gan viņa varēja to pazīt.

—   Slimnīcā?

—   Jā gan, šodien mana kārta… Tu izskaties kā no debesīm nokritis…

Ja viņš nebūs uzmanīgāks, tad noteikti sevi atklās. Abas māsas piedalījās kādā labdarības pasākumā, kur ik nedēļu trūcīgajiem slimniekiem izdalīja saldumus. Reizi mēnesī bija viņu kārta…

Un tomēr! Viņai nevajadzēja par to runāt. Nu viņš vairs nespēja atgūt pašsavaldīšanos.

—   Apsēdies!… Ko tu tā stāvi zāles vidū?…

Viņa joprojām darbojās ar adīkli. Selīna varēja tamborēt vai adīt stundām ilgi, sēžot vienā un tai pašā vietā pie loga, no kura, atvelkot aizkaru, bija redzams viss, kas notiek uz ielas.

Ziemā reti kāds iegriezās veikalā, jo tad viņi tirgoja pārtiku galvenokārt tikai kuģiem. Ja arī kāda mājsaimniece nejauši ienāca, lai palūgtu divsimt gramu kaut kā, Selīna lika tai manīt, ka labāk būtu, ja tā iepirktos baznīcas laukuma veikaliņā.

—     Vai Emīlu satiki?

—    Jā. Viņi saņēmuši kādu liecību. Mašīnas numurs bei dzas ar astoņi.

—    Kā, vai tad tu jau izlasīji avīzi? — viņa izbrīnā iesaucās

Gereks satrūkās.

—     Nē Emīls pastāstīja par avāriju.. Mazais nav miris. Liekas, ka viņam ir brālis, un abi esot tik līdzīgi ka tos nevarot atšķirt.

Kāpēc gan viņam vajadzēja par to visu runāt7 Bet citādi viņš nespēja. Viņš saprata, ka tas bija bīstami, taru citādi nespēja. Viņš vēl piebilda:

—     Tā esot vientuļā māte.

Gereks ievēroja Selīnas seju. Tā nelīdzinājās nevienai citai sievietes sejai, kaut arī viņai bija pareizi vaibsti, tumši zilas acis taisns deguns. Tai pašā laikā viņas sejā bija kaut kas tāds, kas lika noprast, ka Selīna un arī Fransuāza nebija īstas sievietes.

Ne velti nekad neviens vīrietis viņām nebija pievērsis uzma nlbu. Turpretī Martai, kas bija daudz neglītāka par māsām, pūrā bija veseli divi līgavaiņi un virs, kuru viņa atraua, jau esot pāri četrdesmit!..

—     \ai tu nepārģērbsies?

—     Nē. . Es laikam pēcpusdien iziešu.

Pēc sen iedibinātas tradīcijas mājās nekad nemēdza valkāt āra drēbes. Pārnākot tūlīt pat bija jāpārvelk vecais apģērbs.

—     Ku»r ir Fransuāza7

—   lira augšstāvu…

Pie pusdienu galda tika runāts par viņa veselību, un māsas nolēma, ka, ja nekļūs labāk, būs jāiet pie ārsta.

Arī šī diena bija lietaina un pelēcīga. Gereks pagāja garām slimnīcai, iegriezās Admirāļa bāriņā, kas šai stundā bija pavi sam tukšs, tā ka viņa parādīšanās lika pie letes snaudošajai saimniecei satrūkties;, lampas šeit mēuza iedegt tikai tad, kad jau pavisam satumsa. Saimniece pasauca kāuU bretonietes tērpā ģērbušos meiču, kas nokāpa pagrabā pē' -aius.

Nesteigdamies viņš gāja gar krastmalu, paspieda roku šone

ra kapteinim, ar kuru bija draugos un kurš pašlaik meklēja savam kuģim kādu kravu.

Šī doma… šī doma par puišeļa kājām viņu burtiski vajāja. Tā taču bija teikts: abas kājas… „lauztas abas kājas”, un iztēlē rādījās pavisam nejēdzīga aina — divas mazas kājiņas, ko varēja locīt uz visām pusēm…

Nē, tas bija pāri viņa spēkiem. Gereks vēlreiz pagāja garām mājai Eparņas ielā bridi, kad tur iedegās spuldzes. Šoreiz viņš gāja sevišķi lēni. Viņš pazina gaismas plankumus uz mitrās ielas bruģa un pēkšņi noliecās, lai kaut ko paceltu: tas bija gabals no koka tupelītes, kas bija iekritis notekgrāvī.

Zēna kurpīte! Par to nevarēja būt nekādu šaubu! Gereks to pacēla un kādus simt metrus nesa, neuzdrošinādamies izmest kā vienkāršu koka gabalu. Beidzot, it kā baidīdamies nodarīt sāpes, viņš saudzīgi nolika to pie kādas sētas žoga.

Šovakar Gloagēni nenāca, un visu vakaru viņš nezināja, kur dēties. Tikmēr Fransuāza bija uzsākusi lielo šūšanu: tapa melna samta kleita, kurai vajadzēja būt gatavai līdz Ziemassvētkiem. Uz galdiem mētājās diegu gali un kniepadatas. Reizēm Sellna gāja palīgā māsai noņemt mēru un uzlikt to uz pelēkās papīra piegrieztnes, un abas tad strīdējās par slīpo un taisno diegu…

—     Vai slimnieku bija daudz? — viņš pajautāja.

—     Starp citu, es redzēju mazo Žo… Bērnu palātā neesot bijis brīvu vietu, tā ka viņš gul kopā ar lielajiem… Zēns neraudāja, vien izbrīna pilnām acīm raudzījās mūsos… Iedevu viņam divus apelsīnus, un mazais man loti pieklājīgi sacīja: „Paldies, kundze…”

Jauno ziņu viņam nākamajā rītā pastāstīja pārcēlājs, vecais Luijs.

—     Vai zināt, ka mazais šonakt miris? Pareizāk sakot, rītausmā… Pirms kādas stundas es pārvedu māti… Kāds sanitārs to bija brīdinājis… Liekas, viņš nebūs pārāk ilgi mocījies… Vaina esot bijusi vēderā… Pēc šprices mazais esot palicis pavisam mierīgs, tik vien kā skatījies griestos…

Žils Gereks jau grasījās ieiet kādā kafejnīcā, lai tur pie

dzertos līdz nemaņai, taču šī doma vien izsauca nelabumu, un viņš turpināja iet. Izgāja cauri pilsētai, tad nogriezās pa Bezekas ceļu un kādu gabalu soļoja pa Sablblāna pludmales smiltīm, garām tukšajām vasarnīcām.

Viņš no tiesas jutās slims. Tā nebija aizbildināšanās. Viņš juta, kā kaut kas pakrūte žņaudza un kājas brīžiem atteicās paklausīt, it kā ceļu locītavas tās neturētu kopā.

Ne reizi pa šo laiku viņš nebija raudājis. Pat nc mikluma acīs. Bet līdz ar to smagums vēl vairāk nospieda. Viņš pats sev jutās pretīgs. Neizturami bija palikt vienatnē, bet, cilvēkos būdams, viņš tūdaļ gāja prom, jo nezināja, ko tiem teikt.

Jūra bija nemainīgi pelēka, un debesis spiedās pie zemes. Kādus trīssimt metrus no krasta strādāja draga, kas izcēla smiltis no jūras dibena un ar dobju, glecīgu troksni meta tās laivās.

Emīls bija runājis par trīs gadiem cietuma! Vismazākais! Taču tas neko nemainītu! Ko tas dotu? Mazais tik un tā būtu miris. Vienīgi, ja notiktu tiesa, māte saņemtu kompensāciju.

Viņš īsti nezināja, cik. Varbūt desmittūkstoš franku? Kāds no viņa vīriem, griežot kabestānu, bija sašķaidījis divus pirkstus, un par to viņš dabūja tikai piecus tūkstošus, tie gan bija kreisās rokas pirksti.

Cik daudz varētu maksāt par sešgadīgu zēnu?

Kāda doma šai mirklī to pārsteidza un lika nobālēt. Kā iemiets Gereks apstājās piekrastes mitrajās smiltīs un cieši vērās jūras ūdeņos.

Vai varēja būt tā, ka Marī Papēnai nebija naudas bērēm?

Viņš varētu to nosūtīt! Nesakot, protams, no kā. Viņš varētu nosūtīt desmittūkstoš franku…

Taču kā to izdarīt? Kā lai tiek tiem klāt? Selīna kārtoja visus viņa rēķinus, apmaksāja kvītis un pat parakstīja bankas papīrus.

Varbūt aizņemties no kāda, no Aržantēna, piemēram? Tas pašlaik būvēja kuģi un pazina viņu kā nopietnu vīru. Aržantēns noteikti nodomās, ka viņam kaut kur ir sieviete…

Un ja nu viņš tam pateiktu patiesību? Kā tad, un mazpamazām visi par to uzzinātu!

Lieliem soļiem viņš atgriezās mājās, atvēra durvis un šoreiz tiešām izskatījās pēc galīgi slima cilvēka.

—     Kas noticis, Žil? — uztraucās Selīna. \ai atkal dūriem?

—   Nezinu. Iešu augšā..

—    Pagaidi… Es paskatīšos…

Pat ciest viņam nebija tiesību! Bija vien jāļauj Selīnai sevi apskatīt. \ īņa ar pirkstu pacēla acu plakstiņus gluži tāpat, kā to darīja ārsts.

—    Rit braucam uz Kimpēru pie ārsta.

Jau kādus divdesmit vai trīsdesmit gadus viņi apmeklēja vienu un to pašu ārstu, un Selīnai likās, ka kāds cits nemaz nebūtu spējīgs, ārstēt Gereku ģimenes locekļus. Tiesa gan, tie reti slimoja.

—     Redzēsim, ko viņš teiks…

—     Jā..

Nedomādams viņš bija pateicis „ja”, taču tūlīt pat izlaboja:

—   Nē

*-Kā — nē?

—     Es negribu braukt uz Kimpēru.

—     Kāpēc gan?

—     Ceļš riebīgs. Pārāk daudz pagriezienu…

—     Tad brauksim ar autobusu…

\ īņš neuzstāja. Par visu vairāk viņam gribējās būt vienam, bet, kad viņš tiešām palika viens savā istabā, tad kļuva vēl sliktāk. Ko gan viņš varēja līdzēt? Neko! Miegs nenāca. Palikt tāpat guļus negribējās.

Ar elkoņiem atspiedies pret palodzi, viņš raudzījās logā, un ik reizes, kad garām pabrauca pārcēlājs, domas atgriezās pie tā, ko vecais tam bija teicis no rīta, piedevām par notikušo visu laiku atgādināja arī aiz pilsētas mūriem saskatāmais slimnīcas sarkanais dakstiņu jumts.

Droši vien viņa bija tur un pie zēna gultiņas raudāja.

Kāda viņa izskatījās? Vai jauna? Vai tai bija kādi iekrājumi?

Droši vien viņa, tāpat kā citi, nestrādāja, jo jau divus mēnešus pilsētas konservu fabrikas bija slēgtas.

—     Kāpēc tu neliecies gulēt?

Nu, protams, tā bija S'elīna! Nekad nevarēja dzirdēt to ienākam, jo viņa prata atvērt durvis tā, ka eņģes nemaz neiečīkstējās. Sellna stingri raudzījās viņā, it kā tas vēl joprojām būtu bērns un būtu kaut ko sliktu nodarījis. Jau agrāk, bērnībā, nevis vecāki atklāja viņa viltības, bet gan Selīna, kurai melot bija gandrīz vai neiespējami.

—     Ej gultā…

—     Nē… es nevajrēšu aizmigt…

—     Paklausies, Žil… Saki man — kas tev atgadījās Kimpērā?…

—     Man?

—    Jā, tev.

Kad viņa gribēja kaut ko uzzināt, tās Balss skanēja maigi un piedodoši, taču viņš zināja, ka, līdzko viņa nonāk pie kāda secinājuma, tā tūdaļ mainās.

—     Vai tu tiešām domā, ka es esmu muļķe?

—     Kāpēc muļķe?

—    Es labi redzēju, cik tu juties neveikli, kad stāstīji par to kabatas maku…

—     Ak tas!…

Augšstāva guļamistabās bija zemi griesti, pie tam pašā ista-. bas vidū tiem pāri gāja tik bieza sija, ka Gereka galva gandrīz vai pieskārās tai. Visapkārt — uz galda, kumodes, kamīna dzegas — bija izklātas izšūtas sedziņas, nolikti dažādi nieciņi, dāvanas iesvētību dienā, pastkartes, ko no kāzu ceļojuma bija sūtījuši skolasbiedri.

—    Ja tu tiešām būtu atstājis maku pie Žana, tad tas būtu atradies…

—     Kā tu to zini?

Varbūt izstāstīt viņai kaut ko, lai nebūtu jāatklāj visa patiesība?

—     Es zvanīju…

—     Nu, un tad?

—     Pajautāju, cikos tu aizgāji… Viņi pasauca oficiantu, un tas jutās ļoti neērti, jo neko nemācēja par tevi pateikt…

—     Varbūt viņš neredzēja mani aizejam?…

—    Nē taču, Žil* Nemelo man… Tu atkal biji pie sievietes, vai ne7

Kādu reizi, kad viņš tikko bija uzrunājis vienu no tām parīzietēm Kimpēras ielā, pēkšņi acu priekšā nez no kurienes parādījās Sellna, kas, izmantojot izdevību, ar dzelzs preču Veikala mašīnu negaidīti bija iebraukusi pilsētā. Kopš tā laika viņas ticība Žilam bija iedragāta.

—    Atzīsties!… Es tev neko nepārmetu. Tu, protams, esi vīrietis, un tā ir tavas sirdsapziņas un goda lieta.

Viņš šaubījās, cieši lūkodamies pelēkajā l@gā.

—    Tā bija viņa, kas tev nozaga maku, vai ne? Tur bija jābūt ap simt frankiem…

-Jā..

—   \ai ta ir?

Viņš nolieca galvu. Tā bija labāk.

—    Nē, tas nu gan ir smalki! Un tu domā, ka esi rīkojies varen gudri, stāstīdams mums pekstiņus, likdams Emīlam zvanīties pa visām malām un jautāt pēc tava kabatas maka!… Nemaz jau nerunājot par to, ka kādu dienu tu mums atnesīsi slimību…

—     Selīna!

—   Vai tu vismaz uz baznīcu aizgāji?

\iņš atbildēja „jā”, nemaz īsti nedzirdēdams jautājumu.

—    Ej gulēt… Rīt redzēsi, ka nemaz tik slims neesi… Tevi vienkārši tirdīja sirdsapziņas pārmetumi, un nekā cita tev nav…

Ja durvis varētu aizslēgt, viņš ieslēgtos istabā, taču tām nebija pat aizbīdņa. Selīna varēja atgriezties vai ienākt Fransuāza, kura patlaban blakusistabā slaucīja putekļus.

Viņam nebija ļauts pat saraukt pieri vai izbāzt mēli! Viņš nedrīkstētu raudāt, ja uznāktu tāda vēlēšanās!

Divas vai trīs reizes lejā ieskanējās zvaniņš. Viņš bija novilcis blūzi, taču kļuva auksti, un viņš apvilka veco, kas bija par šauru un vilka plecos.

Kā lai aizsūta naudu Marī Papēnai? Viņam gribējās domāt tikai par to, jo tas vismaz bija kaut kas pozitīvs. Ne tik šausminošs kā doma par mazo Žo, tā lauztajām kājām, vēderu, pēdējo injekciju…

Palūgt naudu, bet kam? Žurku ģīmim? Emīlam Gloagēnam noteikti bija iekrājumi, un savā ģimenē viņš bija tas, kurš skaitīja naudu. Taču Emīls, bez šaubām, izmantos gadījumu, lai viņam kārtējo reizi nolasītu morāli. Gloagēnam tā bija īsta mānija — visu vadīt, visus pamācīt, jo viņš sevi uzskatīja gudrāku par citiem. Varēja iedomāties, ka, ja svainis tam lūgtu naudu, viņš kļūtu pavisam neciešams, un tas turpinātos bezgalīgi. Viņš tad tiešām justos kā mājas saimnieks!

—     Tu guli?…

Tā bija Fransuāza, kas, pavērusi durvis, klusi ierunājās.

Viņa brīnījās, ieraugot Gereku stāvam, jo viņš arvien vēl nevarēja izlemt — apsēsties vai likties gultā.

—     Selīna man visu izstāstīja…

—     Ak tā!…

—     Es jau viņai agrāk teicu, ka tā ir labāk nekā sakars ar kādu vienu… Gribi, uznesīšu tev tasi šokolādes?

—     Nē.

—     Ja tu domā tā stāvēt, tad labāk nāc lejā…

Viņš sāka kliegt:

—     Nē! Nē! Un vēlreiz nē!… Vai dzirdi? Atstājiet taču reiz mani mierā…

Asaras saskrēja acīs. Viņš aizvēra durvis apmulsušās māsas priekšā un gandrīz vai ar baudu atkal iegrima saw rēgu pasaulē, kur bija mazais, Marī Papēna un otrs bērns, kuru nevarēja atšķirt no brāļa…

Kā gan Sai nosūta naudu?

III

Kad Marta no virtuves iznesa smaržojošu omāru plāti, Selīna, kam tas jau bija kļuvis par ieradumu, pagriezās uz brāļa pusi un raidīja viņam zīmīgu žestu. Tā pat īsti nemaz nebija kustība. Viņai pietika uzmest īpašu skatienu, kas nozīmēja:

„ Tu jau zini, ko ārsts tev teica…”

Viņš nopūtās. Ko gan te varēja darīt? Viņš palika neēdis

pie tukšā šķīvja, kamēr citi tiesāja garšīgās pusdienas. Šodien bija Martas kāzu otrā gadskārta. Abas māsas un brālis bija ielūgti mazajā dzīvoklītī Egviljonas ielā, un GIoagēnf bija tiešām pacentušies: uz galda vāzē stāvēja ziedi, pie katra šķīvja četras glāzes, pie plīts virtuvē bija nolikts burgundietis un zem krāna šampanieša pudele… Emīls rādījās loti uztraucies, jo, lai arī viesi bija tikai savējie, viņš sekoja, lai rituāls tiktu ievērots visos sīkumos.

Ārā pirmo reizi šai ziemā bija piesalis, un skaidrajās debesīs spīdēja mēness, apstarodams pilsētu tik gaiši, ka uz ielas varēja lasīt avīzi.

—     Selīna, vai tu viņam neļausi kaut ko ieēst?

Žils Gereks nolēma klusēt. Tas viss bija sācies pārāk muļķīgi! Bēru dienā…

Jā, dienā, kad apglabāja mazo Žo, viņu pārņēma bailes — bailes no sevis paša, kļuva bail, ka būs jāiet uz turieni un ka tur viņš varētu sevi atklāt. Daudzi todien kāpa uz prāmja, lai nokļūtu sēru mājā, arī Fransuāza, kas devās turp, ziņkāres dzīta.

Žils bija atteicies atstāt istabu, kaut ko minēdams par sliktu došu, un Selīna piespieda to likties gultā. Tā bija riebīga, vējaina un lietaina diena. Viņš klausījās baznīcas zvanos un domāja par daudz un dažādām lietām, līdz pulksten divos Selīna uzvaroši ienāca istabā ar kādu dakteri no Konkamo, ko viņš nepazina.

Kādas mokas Gerekam bija jāizcieš! Ārsts bija viens no tiem apzinīgajiem, kuri nepalaiž garām ne mazāko sīkumu. No sākuma tas palūdza dvieli, tad, pielikdams ausi pie krūtīm un muguras, desmit minūtes klausījās, klauvēja ar pirkstu sānos un ik pa brīdim maigā balsī atkārtoja:

—     Elpojiet… dziļāk.

Istaba pamazām pildījās ar pelēku gaismu. Selīna stāvēja turpat un raudzījās brāļa bālajā ķermenī, bet ārsts klusēdams gluži kā pundurītis tekalēja apkārt viņa milzīgajam augumām.

—     Apgulieties…

Viņš iztaustīja nieres, aknas un beidzot izvilka no savas somas tādu kā gumijas aproci spiediena mērīšanai. Kad viņi

izgDja no istabas, atstājot Gereku vienatnē ar savām domām, ārsts neko nebija sacījis. Tikai leiā, zālē, viņš māsām paziņoja:

—   Spiediens par augstu… Parakstīšu diētu…

Kopš tās dienas bija apritējušas jau divas nedēļas, .taču Gereks joprojām īsti nesaprata, vai viņš bija vai nebija slims. \iņš skatījās, kā pārējie ēda omāru, un brīdī, kad māsas varbūt iedomājās par viņa izsalkumu, viņš jau pievērsās citai lietai, jautādams sev, vai bija īstais bridis par to runāt.

-    Starp citu… — noslaucīdams muti ar salveti, viņš negaidot ieteicās.

Selina uzmeta tam skatienu, vienu no tiem, no kuriem Gereks visvairāk baidījās.

—     … Nupat kā pieņēmu darbā kādu nabaga puisi, kurš man lieti noderēs uz kuģa…

—     Ko tad tas darīs?

Viņš nosarka. Neuzdrošinājās nevienam skatīties acīs. Vēl vairāk, viņš redzēja savu atspulgu spogulī virs kamīna.

—     Abi kuģi ir ļoti netīri, it sevišķi „Fransuāza” . Puisis katru dienu būs uz kuģa un jau tagad sāks kasīt nost veco krāsu — tā, lai pavasarī varētu sākt…

—    Kad tu viņu pieņēmi? ļ ^

—    Šopēcpusdien.

—     Un mums neko neprasot?

Tūlīt pat Martas omārs vairs nevienam negaršoja. Selīna mēģināja izprast, kas noticis. Nekad agrāk tādas lietas nebija bijušas.

—     Kas viņš tāds ir?

—     Kāds nabaga radījums, kurš būs mums uzticīgs… Viņa vārds ir Papēns…

—     Kāds Papēns?

Nolaidis degunu šķīvī, Gereks atbildēja:

—    Tās sievietes brālis… tu jau zini, tās, kuras bērnu sabrauca…

Viņš nevarētu izskaidrot, kā tas viss norisinājās. Varbūt viņš tomēr nebija īsti vesels -un slimība atstāja kaut kādu iespaidu uz viņa raksturu? Kopš divām nedēļām viņš bija zaudējis jelkādu interesi par notiekošo, un māsa to ļoti labi juta.

—     Tev vajadzētu iet ziemas zvejā, vismaz pamēģināt,— sacīja Selīna.

—     Citi jau tagad nevar pārdot savas zivis!

Tā daļēji bija taisnība, taču iepriekšējos gados šis apstāklis tomēr nebija traucējis iziet jūrā ar vienu kuģi. Gereks nespēja caurām dienām būt uz būves un uzraudzīt jaunā kuģa celtniecību. Viņš gāja uz abiem vecajiem un tur kaut ko meistaroja, taču arī tas drīz vien apnika.

Tad, kā vienmēr, kājas pašas to veda uz Eparņas ielu, kur beidzot ceturtajā dienā viņš ieraudzīja mazo Papēnu nākam no skolas, un to viņš tūdaļ pazina, jo bērns bija ģērbies viscaur melnā. Tas bija bāls zēns, blondiem matiem, gaišām un mazliet skumjām acīm. Spriežot pēc tievajām kājelēm un kaulainajiem ceļgaliem, viņš nebija arī visai spēcīgs. Būdams pārāk maza auguma, puisēns nevarēja aizsniegt zvanu un klaudzināja pasta kastīti pie durvīm…

Pēc brīža Gereks ievēroja kādu vēl gados jaunu vīrieti ar makšķerēm rokās ieejam tai pašā mājā. Kas viņš bija? Vai īrnieks? Radinieks? Vai varbūt mīļākais? Bez īpaša iemesla šī doma viņam sabojāja garastāvokli.

Dienas bija īsas, un vakari vilkās bezgala gari. Selīna bija uzsākusi izšūt kādu galda segu, pie kuras bija domāts strādāt visu ziemu, jo viņa bija izvēlējusies visai sarežģītu rakstu, un nu tā bez mitas vērsās pie Fransuāzas pēc padoma. Arī Marta, kad bija atnākusi ciemos, viņai palīdzēja. Tā nu visas trīs māsas bija aizņemtas ar rokdarbu, katra bilzdama savu vārdu, izvēloties diegu krāsu.

Viņš mēģināja lasīt, taču ar lasīšanu viņam nekad nebija īpaši veicies.

Tad, uzlicis brilles, kas stipri vien pārvērta viņa seju, Gereks nolēma sākt gada bilanci un stundām ilgi sēdēja ēdamistabā staip kvīšu kaudzēm un norēķinu grāmatām.

Kāpēc gan domas nemitīgi atgriezās pie mājas Eparņas ielā? Itin bieži viņš pats sev mēdza sacīt:

„Mazais droši vien tagad pilda mājas darbus…”

Un viņa, Marī Papēna? Viņš nemaz nezināja, kāda tā izskatījās! Pēc bērēm Fransuāza bija teikusi:

„Tā Papēna nav īsti vesela… Mises laikā zaudēja samaņu, un tā esot bijusi jānes uz sakristeju…”

Viņš to iedomājās gaišiem matiem, kā redzētajam mazulim, tādu pašu gaišu ādu un gaišām, caurspīdīgām acīm. Un-patiesi

—    Gereks gandrīz nebija kļūdījies, jo beidzot viņš to ieraudzīja brīdi, kad tā stāvēja uz mājas sliekšņa un runājās ar pastnieku. Tomēr bija kaut kas, kas viņu pārsteidza, proti, tā nebija sieviete, bet gan pavisam vēl meitene, kura izskatījās ne vecāka par divdesmit gadiem. Arī Marl Papēna nēsāja sēras, vienīgi virs melnajiem svārkiem bija sīki rūtots priekšauts. Droši vien viņa pašlaik apkopa māju, jo tās mati bija izspūruši un pakausī sakārtotais mezgls atrisis.

Taču viņš nedzirdēja tās balsi, jo pārgāja ielas otrā pusē. Gereks sāka baiļoties, ka kāds viņu neierauga. Visbeidzot, arī Sellnas nemitīgās rūpes par viņu tam ķērās pie sirds.

„Ārsts teica, ka…”

Mājās pat sidrs viņam tika dozēts un īpaši viņam gatavots kartupeļu biezenis un ūdenī vārīti dārzeņi,..

„Tu atkal šonakt nemierīgi gulēji. Dzirdēju, kā tu miegā vaidēji…”

Tāpēc, ka viņš taču sapņoja! Vienmēr par vienu un to pašu! Viņš apciemoja savu mehāniķi, lai būtu iemesls paiet garām Marī Papēnas mājai. Gereks neuzdrošinājās pieminēt tās vārdu un visu laiku cerēja, ka saruna pati ievirzīsies par šo sievieti. Bet kādu nakti pilsētā bija nodegusi viena konservu fabrika, un visi par to sprieda, jo daudzi uzskatīja, ka tā bija ļaunprātīga dedzināšana, ko izdarījuši bez darba palikušie strādnieki.

Lieta bija tik nopietna, ka pat Emīls vairs nerunāja par „astoņniekiem” kā avārijas izmeklēšanas sākumā.

Torlt Gereks bija aizstaigājis līdz pašam mola galam un, rokas kabatās sabāzis, vēroja, kā divi vai 'trīs večuki ķēra zivis. Viņš ieraudzīja arī kādu jaunekli, kurš nupat kā bija izvilcis paprāvu jūras zuti, un pēkšņi viņā pazina to pašu vīrieti, kuru bija redzējis ieejam Marī Papēnas mājā.

—    Nav slikti… — lai varētu uzsākt sarunu, viņš skali sacīja.

Vīrietis pavērsa pret viņu smaidīgu seju, taču tajā atspo

guļojās tāds dīvains tukšums, ka Gcreks uz mirkli sajutās neērti. Tā vietā, lai atbildētu, vīrietis, aizvien vēl smaidīdams, izdvesa dažas nesakarīgas zilbes.

Viens no večukiem vēroja viņus, un Gereks pienāca tiem klāt

—   \ai jūs viņu pazīstat?

—     Nē

—     Tas ir Mārī Papēnas brālis tās, kuras bērnu sabrauca mašīna. Viņš ir „nevainīgs”.

Šajā brīdī tad ari radās tā ideja .Kādu stundu staigādams viņš apsvēra visas iespējas un pat aizgāja līdz Admirāļa krodziņam lai tur parunātos par puisi

—     Tu pazīsti Marī Papēnas brāi ?

—     To plānprātīgo?

Gereks uzzināja, ka viņš esot lēns un ka caurām dienām ķerot zivis mola ga.ā jo neviens to negribot ņemt darbā. Puisim esot divdesmit gadu un tas esot spēcīgs vīrs

—     Un māsa9

Kopš slēgta fabrika, viņa mazgājot veļu kādām divām vai trim ģimenēm, jo tā varot palikt mājās.

Pusdienlaikā viņš vēl neko māsām neteica, taču jau jutās vainīgs to priekšā. Beigās tomēr it kā starp citu piebilda.

—     Cik gan mūsu kuģi netīri…

Māsas nevarēja pat iedomāties, ka šī frāze tika izteikta ar nolūku sagatavot tās jaunajai ziņai

Trijos pēcpusdienā Gereks zvanīja pie Marī Papēnas durvīm un jutās vienlīdz uztraucies un iemīlējies, bažīdamies, vai atradīs īstos vārdus, pat vēlējās, kaut viņas nebūtu mājās. Tomēr nē, kāds nāca, jo bija dzirdami soļi Viņa atvēra durvis un, slaucīdama priekšautā mitrās rokas, raudzījās viņā.

—     Lūdzu?…

—     Piedodiet. Es atnācu parunāt par jūsu brāli.

—     Vai viņš būs kaut ko nodarījis? Kādu muļķību?

—     Nē… Nepavisam.. Tieši otrādi..

Tas bija smieklīgi — teikt „otrādi”, taču tas tā iznāca.

—     Es gribētu piedāvāt viņam darbu…Mani sauc Zils Ge rēksi

—     No Buā?

—     Jā.. Viņš varbūt varētu pa dienu apsargāt abus mūsu kuģus un pie viena kaut ko palīdzēt…

—     Vai jūs viņu pazīstat?

Viņa neaicināja to iekšā, un Gereks palika stāvam uz sliekšņa.

—    Zinu, ka jūsu brālis nav gluži tāds pats kā citi…

—     Pašlaik viņa nav mājās… Ja jūs man uzticaties, varu to nosūtīt pie jums rīt… Vai uz veikalu?

—     Nē… Es labāk pats tam atnākšu pakal….

—     Cikos?

—     Astoņos, ja jums nekas nav pretī.

Viņš atkal gāja pa ielu, turēdams cepuri rokās. Marī Papēna bijā tieši tāda, kādu viņš to bija iedomājies. Un tomēr bija kāds sīkums, ko viņš nevarēja sev izskaidrot. Viņa bija skumja! Nevarēja just, ka viņa dzīvotu. Šī sieviete bija stāvējusi viņa priekšā gluži kā mirusi un runāja vienmuļā balsi, izsakot tikai pašus nepieciešamākos vārdus. Vai varētu būt, ka arī Marī Papēna bija drusku tāda pati kā brālis?

Nē… Tās bija bēdas, nabadzība…

Gereks priecājās, ka beidzot bija atradis veidu, kā viņai palīdzēt. Viņš maksās tam divdesmit franku dienā… Nē, piecpadsmit, jo Selīna nekad nepiekritīs dot sargam divdesmit franku, pie tam vēl plānprātiņam.

•Lai nebūtu gari jāskaidrojas, viņš nolēma pateikt Selīnai par šo lietu kā par vienkāršu darījumu jau vakarā pat, kad viņi būs pie Gloagēniem.

Marta, labi pazīdama abas māsas, vēroja Selīnu, kas turpināja ēst un maigā balsī ierunājās:

—     Vai tavs Papēns nav tas pats plānprātiņš?

—     Viņš nav gluži normāls… Taču tas ir krietns zēns, es apprasījos…

—     Neko mums nesakot?

—     Domāju, ka tas nav tik svarīgi… Jau vairākas dienas gatavojos sākt kuģu tīrīšanu…

Viņa ausis bija nosarkušas. Pārāk šaurajā Gloagēnu ēdam

istabā gan bija stipri karsts, tā bija pieblīvēta ar visādiem sadzīves priekšmetiem.

—     Ceru, ka tu nebūsi devis galīgo atbildi?

—     Jā gan!

Dusmu izvirdums vēl aizvien nesekoja. Tas bija tieši Selīnas garā, kura, jo vairāk iekarsa, jo mierīgāka šķita. Viņas seja pārvērtās, kļuva garāka, vaibsti asāki un cietāki, acu zīlītes sastinga un raudzījās vienā punktā.

—     Vai tu, Fransuāza, te kaut ko saproti? Un jūs, Emīl?

—     Es, zināt…

—     Runa jau neiet tikai par to, kā tas tika mums pasniegts, bet gan arī par to, ka mums pieder vienādas īpašuma daļas kuģos, un citām reizēm viņš pat kuģa puiku nepieņēma, mums neprasīdams…

Marta bija piecēlusies kājās un omāra vietā uz galda nolika cāļa cepeti. Žurku ģīmis, arī kājās stāvēdams, uzmanīgi lēja glāzēs bordo vīnu.

—     Es pazīstu cilvēkus labāk nekā Žils, un katru reizi, kad viņš pats uz savu roku bija mēģinājis kaut ko uzsākt, tas piedzīvoja neveiksmi…

—     Varbūt tomēr parunāsim par kaut ko citu? — Gereks nopūtās.

—     Kāpēc gan? Esam ģimenes lokā un varam būt pilnīgi atklāti. Kopš kāda laika tu esi stipri pārvērties, Žil. Man būtu interesanti uzzināt iemeslu…

—     Varbūt vainīga sieviete? — bez dzēlīguma balsī pirmā iejautājās Fransuāza.

—    Es to neapstrīdētu. Viņš bieži redzēts Admirāļa krodziņā, kur, kā zināms, apgrozās tik daudz jaunu meiču!

Emīls piemiedza ar aci svainim, taču Gereks nebija noskaņots uz jokiem.

—     Vienreizēji! — viņš nopūtās, atbīdīdams nostāk šķīvi.

—    Vai man būtu jāpastāsta Emīlam, ko tu esi darījis Kimpērā pēdējo reizi un kā tev pazuda kabatas maks?

—     Tagad, protams, viņš var to iedomāties…

—     Ir taču svētki! — samierinoši iesaucās Marta. — Tiešām, parunāsim par kaut ko citu! Man nupat pienāca kleitas

piegrieztne, ko pasūtīju Parīzē, un tūlīt jūs to redzēsiet!…

Pamiers ilga desmit minūtes, kamēr ēda cāli un atnesa salātus. Marta pati smaidīdama apkalpoja ciemiņus, priecādamās par viesībām un par to, ka ēdieni bija padevušies itin garšīgi. Uz kamīna stāvēja cigāru kastīte un blakus, uz apaļā galdiņa, liķiera pudele ar glāzēm.

Emīls, slīgdams svētlaimē, apmierināts raudzījās uz balto galdautu, ziediem un pulēta riekstkoka mēbelēm; ik reizes, paceļot glāzi pie lūpām, viņš ilgi baudīja vīna smaržu.

—           Šim vīnam ir deviņi gadi… — viņš skaidroja Gerekam.

—    To atsūtīja no Žirondas, kur vienam manam aģentam dzīvo radi…

Cīņa atsākās brīdī, kad vajadzēja celties no galda; Selīna smaidīdama, it kā lai izlīgtu, pienāca pie viņa.

—     Kas tev lēcies, muļķīti manu? — gandrīz čukstus viņa sacīja.

Izlikdamies apvainots, Gereks novērsās, un māsa uzlika tam roku uz pleca.

—     Nu beidz taču! Saki man, ka nekas nav izlemts un ka mēs par to visu parunāsim rīt. Saproti jel, ka man jāievāc ziņas par to zēnu. Jānoskaidro, vai viņš maz spējīgs sniegt mums pakalpojumus par to naudu, ko viņam dod. Cik tu viņam apsolīji?

—     Piespadsmit franku dienā.

—     Tu esi traks! Piecpadsmit franku dienā plānprātiņam, no kura var sagaidīt vienas nepatikšanas… Ja nu vēl runa būtu par divsimt frankiem mēnesī…

—     Liec mierā šo lietu, saprati?

—     Varbūt kafiju? — piedāvāja Marta.

—    Tikai ne Žilam. Ārsts viņam aizliedza.

—    Jā gan! Es dzeršu! — viņš skaļā balsī attrauca.

—     Ko tu teici?

—     Neko! Tu sāc man apnikt…

—     Un tu? Tu domā, ka es varu palikt mierīga, redzot tevi tādā stāvoklī? Es nepieļaušu, lai atkal atkārtotos tā pati vecā epizod e…

Tas vārds nu bija pateikts. Tā epizode atkal tika

celta gaismā! Divas vai trīs reizes gadā, kad izcēlās kāda nopietnāka ķilda, māsas atcerējās šo nožēlojamo gadījumu.

Un vēl joprojām pat tagad, kad bija pagājuši vairāk nekā četrpadsmit gadi! Žilam Gerekam toreiz vēl nebija trīsdesmit. Gadatirgus ballē viņš bija saticis kādu pavisam vienkāršu septiņpadsmitgadīgu meiteni, kurai bija .neparasti sīki sejas vaibsti un caururbjošs skatiens…

Viņi bija kļuvuši tuvi. Laiku pa laikam viņi satikās, līdz kādā dienā meitene paziņoja, ka gaidot bērnu.

Var būt, ka toreiz tās nedēļas bija vēl grūtākas nekā tas laiks, ko viņš pārdzīvoja pašlaik. Viņš neizturēja un pastāstīja visu māsām, jo meitenes vecāki sāka kļūt pārāk neiecietīgi un pieprasīja, lai Gereks viņu apprec.

Taču patiesībā vecākiem rūpēja kas cits. Meitu tie uzskatīja par naudas avotu un zināja, ka Gereki bija bagāti. Savukārt Zermēna, tā sauca meiteni, jau no piecpadsmit gadu vecuma apmeklēja ballītes un bija sagājusies ar daudziem vīriešiem.

„Atstāj to manā ziņā…” — bija teikusi Selīna.

Un viņa visu nokārtoja. Tas izmaksāja trīs tūkstošus franku. Meitene tika aizsūtīta uz Parīzi. Toreiz viņam palaimējās, jo bērns bija piedzimis nedzīvs, pirms laika.

Šis gadījums tad ari bija tā epizode! Toreiz tik tikko bija izdevies novērst skandālu. Žermēnas tēvs pat esot draudējis apmētāt ar dubļiem veikala skatlogus un gribējis sapulcināt ielas ļaudis, lai tiem pastāstītu patiesību.

—     Rit pat es tavu plānprātiņu apskatīšu un tu dzirdēsi manas domas.

Viņš varētu izlikties, ka piekrīt, bet nākošajā rītā tomēr izlemt pēc paša gribas. To pašu, liekas, ari Emīls viņam gribēja ieteikt darīt, raidīdams svainim izteiksmīgus skatienus. Taču tā vietā viņš nezin kāpēc palika pie sava.

—     Šī lieta ir darīta, — viņš stingri noteica.

—    Tu taču nebūsi parakstījis līgumu?

—     Esmu devis vārdu, kas ir tas pats.

—     Nē, tu esi pārāk stulbs! Tas puisis varbūt nemaz nav sapratis, ko tu viņam teici, vai sen jau būs to aizmirsis…

—     Ir jau sarunāts ar viņa māsu.

—     Kura tā ir? Vai tā, kurai bērns nomira? Tu tātad viņu pazīsti?

Vai tiešām vajadzēja uzstāt? Kaut kas lika to darīt Viņš juta, ka iestieg jo dziļāk, bet nespēja apstāties. Piedevām ar katru mirkli viņš nosarka vēl vairāk, un viņa apjukums varētu tikt atklāts.

—      Mārī Papēnu pazīstu pavisam nesen, jo biju aizgājis parunāt par to puisi ’

—    Kā? Un visu to tu esi darījis, mums nezinot?… Vai tas, tavuprāt, ir normāli, Fransuāza?

—     Kopš kāda laika Žils ir tik savāds…

—     Kāda viņa ir, šī meiča?

—     Viņa ir sērās. Bēdīga.

—     Un tas ir viss, ko tu vari pateikt?

Selīna uzmeta viņam savu ciešo skatienu, no kura viņš parasti baidījās Bet dīvaina lieta — viņa atteicās turpināt sarunu, tikai asi piebilda.

—     Lai nu paliek!

Tūlīt pat Selīna pievērsās Emīlam un jautāja, cik cukura gabaliņu tas gribot kafijā. Tika atvērta kalvadosa pudele, un istabā pamazām izplatījās tā smarža. Emīls gaidīja, līdz visi būs apsēdušies un viņš varēs beidzot uzspēlēt savu mīļo beloti.

—     Es iešu gulēt… — paziņoja Gereks.

—    Tu sāc atkal?

—     Man gribas iet gulēt, — viņš stūrgalvīgi atkārtoja. — Iedod atslēgu…

—     Un kurš mums atvērs durvis?

—     Es piecelšos.

Viņam lāva iet bez īpašiem iebildumiem, izņemot vienīgi Emīlu, kuram atkal bija izjukusi kāršu spēle. Krastmalā Gereks ieelpoja svaigo gaisu un visai ierasti devās uz Eparņas ielas pusi. Bija jāmet liels līkums, citādi vajadzētu tikai iziet cauri vecpilsētai un pārbraukt ar prāmi pāri baseinam, jo māsas bija brīdinājušas pārcēlāju.

Gereks gandrīz vai jutās apmierināts, ka šī ķilda bija notikusi, jo tā ļāva viņam parunāt par Mari Papēnu. Viņš drīz

vien nonāca līdz Eparņas ielas stūrim un tur sāka iet lēnāk, ar acīm meklēdams viņas māju.

Logi bija tumši. Varbūt viņa gulēja? Bet varbūt, jo bija tikai deviņi vakarā, Papēna aizgājusi uz kino?

Nē! Vēl bija sēru laiks un viņa nevarētu būt kino… Kļuva mazliet skumji, taču viņš izjuta an zināmu gandarījumu. Viņš nezināja, kas tas īsti bija, jo par visu vairāk viņu tirdīja tādas kā ilgas, it kā viņš nemitīgi gaidītu kaut ko. Jā, bet ko tad? Viņš nezināja pateikt, bet pašreiz atradās tādā kā pārejas stāvoklī un juta, ka kaut kam ir nenovēršami jānotiek, ka kaut kas viņa dzīvē mainīsies…

Cik dīvaini, ka viņai palika zēns, mats matā līdzīgs tam, kurš bija miris. Vai tas bija tāpēc, lai remdinātu mātes sāpes vai arī lai Gerekam nemitīgi atgādinātu par avāriju? Kādu dienu viņš to uzzinās, jo tagad, kad Marī Papēnas brālis strādās uz kuģa, viņš varēs apmeklēt šo māju.

Izdzirdot Marī Papēnas vārdu, Selīna bija nodrebējusi. Pazīdams māsu, viņš paredzēja, ka jau rīt pat viņa uzsāks ziņu ievākšanu un izzinās itin visu par šo sievieti, visniecīgākās detaļas, visslēptākos notikumus.

Atlika laiks vēlreiz paiet garām Marī Papēnas mājai, un viņš pat apstājās uz bridi, jautādams sev, vai tas otrajā stāvā nebija viņas guļamistabas logs.

Pārnācis Gereks vilcinājās iet iekšā mājā, jo miegs nenāca, un viņš paspēra dažus solus uz krastmalas pusi, apsēdās pie ūdens un raudzījās uz vecpilsētas jumtiem, kuru kontūras skaidri iezīmējās gaišajās debesīs.

Pārcēlājs atradās kanāla otrajā pusē un, sēžot laivas dibengalā, sūca savu pīpi. Tas nebija pazinis viņu un arī gaidīja, viņi abi gaidīja vienas un tās pašas sievietes, klausīdamies jūras elpā, kas ik bridi kļuva jo nemierīgāka.

Garām pabrauca laiva: kāds, kurš droši vien dodas likt tīklus pie Gabelū raga.

Bija sestdiena. Uz laukuma rādija kino, un ieliņā aiz Admirāļa krodziņa bija balle. Uz turieni Gereks nebija gājis kopš tās epizodes laikiem.

Viņš pat nemaz nezināja, kas pēc tam bija noticis ar Žer-

mēnu. Konkamo viņa vairs nebija redzēta. Meitenes māte bija mirusi, bet tēvs, dzērājs, ielās tirgoja zivis.

Viņš izdzirdēja balsis. Neskatoties uz attālumu, viņš tās pazina, jo gaiss virs ūdens bija loti dzidrs. Viņš zināja, ka tās bija māsas, kas nāca pa vecpilsētas skanīgajām ieliņām.

Pārcēlājs uzlika tiltiņu un pasniedza roku pretī tumšajiem stāviem. Selīna lēca, bet Fransuāza piesardzīgi nokāpa uz prāmja maļas.

—     Vai Žilu nesatikāt?

—     Nē… Es viņu nepārvedu…

Viņš atradās piecu metru attālumā, un tās viņu neredzēja.

—     Dīvaini, — nomurmināja Selīna.

—    Varbūt tev nevajadzēja ar viņu strīdēties… — Fransuāza iebilda. — Ja jau viņš nejūtas īsti vesels, tas visu izskaidro…

—    Principa pēc, saproti? Ja mēs Jausim viņam vaļu vienreiz, tas var kļūt par ieradumu…

Viņš sakustējās. Māsas atskatījās.

—    Tu biji šeit? No kurienes tu nāc?

—     Apmetu līkumu apkārt baseiniem…

—     Kāpēc tad tu negāji iekšā? Tev taču nāca miegs!

—     Svaigais gaiss mani uzmundrināja un…

—     Tik un tā mums jābrauc uz Kimpēru pie ārsta… Šis te varbūt arī nav slikts, bet es viņu nepazīstu…

Durvīs pagriezās atslēga. Neapstādamies zālē, pa lakota priežu koka trepēm viņi kāpa augšā.

—     Rīt ar mašīnu braucam uz Kimpēru…

—     Es negribu braukt ar mašīnu.

—      Priekš kam tad tā ir? Jau trīs nedējas, kopš tā stāv garāžā.

—     Man vienalga.

Tomēr viņš noskūpstīja abas māsas, aizvēra savas istabas durvis un kādu brīdi palika sēžam uz gultas, aizmirsdams, ka bija apsēdies, lai novilktu kurpes.

Nākošajā dienā viņš nokāpa lejā, ģērbies darba drēbēs, un Selīna to tūdaļ ievēroja.

—     Tu iesi makšķerēt? — visdabiskākajā balsī viņa iejautājās.

Gadījās, ka dažreiz, ja nebija nekā cita, ko darīt, viņš tiešām gāja uz krastmalu un iemeta kādu āķi.

—     Nē, iešu uz kuģi.

—     Tu strādāsi? Viens pats?

Viņš nevarēja saprast, kāpēc Selīna bija tik piemīlīga. Viņš arī neievēroja, ka tai mugurā bija izejamā kleita.

—     Nē, mēs būsim kopā ar Papēnu…

Tikai pie galda, dzerot rīta kafijas tasi ar pienu, viņš sarauca uzacis, jo uz galdauta ieraudzīja māsas melnos zīda cimdus un dziesmu grāmatu.

—    Kā, vai tad ir svētdiena? — nosarkdams viņš klusi sacīja.

—     Ej un ātri saģērbies… Citādi nokavēsi lielo misi…

—     Es iešu uz katedrāli…

—     Kā vēiies… Ja gribi tur kādu satikt…

Viņa vairāk neko neteica. Fransuāza — tā vienmēr gāja uz agro dievkalpojumu, lai pa dienu varētu palikt veikalā. Pašlaik viņa pārģērbās.

—    Nē, tas nu gan ir jauki! — paņemdama no galda cimdus, Selīna iesaucās.

—     Kas ir jauki?

—     Tu stāvi tfe kā tāds liels bērns, kas nodarījis «kaut ko sliktu un kam bail saņemt pērienu…

Viņa mīlēja brāli, par to nevarēja būt nekādu šaubu. Selīna noskatījās, kā viņš aizgāja līdz kāpnēm, un tikai tad, kad palika viena, par Ieaut ko aizdomājās.

Gerekam šī diena bija zudusi. Viņš aizgāja līdz katedrālei, kā bija teicis, bet Marī Papēnu tur nesatika. Var būt, ka viņa vispār negāja uz baznīcu. Tagad daudzas strādnieces bija atmetušas reliģiju.

„Es tomēr viņai apsolīju atnākt šodien. Vai viņa iedomājās, ka tā ir svētdiena?”

Kājas pašas to nesa uz Eparņas ielu. Uz stūra stāvēja bariņš jauniešu, kuri smējās un skali trieca. Bija ļoti auksts, un varēja just, ka drīz sāks snigt. Katedrālē jau cēla Ziemassvētku silīti.

Mājas durvis bija ciet, aizkari nolaisti. Viņš sajutās neveikli

uti vilcinādamies piezvanīja, taču iekšā viss palika kluss. Gereks jau grasījās iet, kad blakusmāiā atvērās kādas durvis.

—     Vai jūs pie Marī Papēnas?

—     Jā… Es atnākšu vēlāk…

—    Viņi būs tikai vakarā… Visi aizbrauca pie krusttēva uz Raspordēnu… Vai ko pateikt?

—     Nē, paldies…

'Tā bija labāk. Viņš pavadīs dienu bez rūpēm silti sakurinātajā zālē, kur svētdienās mēdza ienākt daži zvejnieki, tādi paši kuģu kapteiņi kā viņš, lai parunātos un iedzertu kādu glāzīti degvīna.

Runa, kā vienmēr, būs par zveju, par attiecībām ar rūpniekiem, kas pēdējā laikā bija kļuvušas visai saspīlētas, kā arī par arodbiedrībām, kuras sāka tos manāmi uztraukt.

Pusdienās, kā parasti, būs šmorēts trusis, bet vēlāk Fransuāza izceps pīrāgu.

Tuvojoties mājām, Gereks juta gandrīz vai sirdsapziņas pārmetumus. Vai vi-ņš nedarīja pāri sev vai kādam citam, gribēdams sagraut visu šo tik sen iedibināto un ērto dzīves ritmu?

Lai izpelnītos piedošanu, viņš ienāca zālē svilpodams, labā omā un, lai pierādītu, ka tiešām bijis katedrālē, teica Seiīnai:

—     Silīte jau gandrīz gatava… Šopēcpusdien sāks snigt…

Bet rīt… Viņš klusēja… Bija pavisam mierīgs… Viņš iekšēji

smaidīja…

IV

Plānā sniega kārta turējās tikai uz zemes un bruģakmeņu starpās. Visu laiku sniga — lēni, bez mazākā trokšņa sniegpārslas krita un pazuda ostas baseina melnajos ūdeņos.

Gereks nospieda zvana pogu, kamēr uz blakus sliekšņa tpiena tirgotājs izdeva sīknaudu saimniecei. Viņš izdzirda solus. Durvis atvērās, un viņš ieraudzīja Marī Papēnu. Neaicinot atnācēju mājā, viņa sacīja:

—     Brālis tūlīt nāks. Filip!… Filip!…

Koridora galā varēja redzēt spaini un pašā virtuves vidū uz grīdas birstes, droši vien brokastis bija noliktas piekrauta galda stūrī.

—     Kur tu paliec, Filip?

—     Nekas, vēl ir laiks, — Gereks mierināja.

Taču tā vietā, lai izrādītu pateicību par viņa labo toni, Marī Papēna uzmeta tam drūmu, aizdomu pilnu skatienu. Viņa laikam nebija labā omā. Viņš ievēroja arī, ka tās seja bija pelēka kā slimniekam.

—     Ko jūs liksiet viņam darīt?

Tā jau bija gandrīz vai atklāta neuzticēšanās. Kaut kas nedzirdēts! Viņš piedāvāja darbu plānprātiņam, kuru neviens cits neņemtu, bet pateicības vietā tika uzlūkots kā nezin kāds apšaubāms tips…

—     Šādus tādus sīkus darbus uz kuģa… Es arī būšu klāt dienas lielāko dalu…

—     To prasu tāpēc, ka Filips nedrīkst pārpūlēties…

Viņš juta, ka māsām bija taisnība. Tagad pat, viņam, Gerekam, nebūtu jāstāv šeit, uz sliekšņa un jāgaida kāds, kuram viņš grasījās dot darbu. Un viņam nebūtu te jārunā un jāskaidrojas! Nebūtu muļķīgi jāstaipa kakls, lai redzētu kaut ko vairāk mājas iekšienē…

Ko lai iesāk ar šokolādi?… Viņš bija zēnam atnesis lielu krējuma šokolādes tāfeli, kuru bija pircis Egviljonas krastmalā, kaut tādas pašas varēja dabūt arī pie viņiem, Gereku veikalā.

—     Vai jūsu dēls ir mājās?

—     Nē… Viņš aizgāja uz skolu…

—     Man te kabatā gadījies viens šokolādes gabals, iedodiet viņam to…

Kā gan lai te nesāk šaubīties? Kuram gan tāpat vien darba drēbju kabatās mētājas glīti iesaiņota, jauna šokolādes tāfelīte?

—     Filip, tevi taču gaida!…

Puisis beidzot parādījās, uzsmaidīja Gerekam, izdvesdams kādu nesakarīgu skaņu, un Marī Papēna jau grasījās vērt ciet durvis, kad pēkšņi kāda doma tam lika mirkli uzkavēties. Par ko viņš iedomājās?

Gereks klusi sacīja:

—     Vai atļausiet man kādreiz atnākt pie zēna?

—    Ja vēlaties…

Un dunas beidzot aizvērās. Kaimiņiene, ari citi droši vien bija viņu redzējuši. Viņš bija palicis stāvot uz sliekšņa gluži kā piena vai sakņu tirgotājs.

Nu viņi soļoja kopā ar Filipu, kam piemita kaut kāds īpašs, gandrīz dzīvniecisks lunkanums. Gereks to ievēroja. Filips pārvietojās bez mazākā trokšņa, it kā nejuzdams gaisa pretestību, kaut gan tam bija garas un kaulainas kājas.

Puisis nebūt nebija muļķis, jo, pienākot pie Aržantēna kuģubūves, viņš pats pievilka pie krasta Gereka laivu, ko tātaa bija pazinis, un ar veiklu kustību, it kā to vien būtu darījis, ielika irkli vietā un sāka stūrēt uz kuģu pusi.

Mārī Papēna patiešām nebija laipna. Droši vien viņa nometa šokolādes tāfelīti uz pieblīvētā virtuves galda, pat nepievēršot tai uzmanību. Ko gan viņa varētu domāt par Gereku? Ka viņam Filips bija vajadzīgs un ka tāpēc viņš tai glaimoja? Lai nu kā, bet uzzināt, kā tas bija īstenībā, Gereks nevarēja.

Bet varbūt?… Viņš gandrīz vai nosarka, kāpdams pāri reliņiem un piesiedams laivu pie borta. Viņa iedomājās, ka esmu iemīlējies, velns parāvis! Un to pašu domās arī māsas! Tad tāpēc viņa to sagaidīja tik vēsi.

Filips jutās šeit kā mājās, nokāpa kabīnē, ar rokām rādīja mazo čuguna krāsniņu un centās izrunāt zilbes:

—     Heu-hou-heu…

—    Jā, tu vari iekurt krāsni. Ogļu kaste ir aiz šīm te durvīm…

Uz klāja kusa sniegs. Uz viena no rindā stāvošajiem kuģiem

bija dzirdams troksnis, droši vien uz ceturtā vai piektā. Gereks īsti nezināja, ko viņi abi visu dienu varētu darīt, un beidzot ienesa kabīnē divas kastes, pilnas ar dažāda veida lielākoties sarūsējušiem instrumentiem. Pēc tam viņš aizgāja pēc petrolejas, paņēma eļļu, un vairākas stundas pēc kārtas viņi berza nost rūsu un katru detaļu apzieda ar biezu eļļas kārtu.

Droši vien viņam nebija taisnība, viņš, bez šaubām, rīkojās nepareizi. Un pats par to dusmojās uz sevi. Visvair-āk viņš

161

pārmeta sev to, ka bijis rupjš pret Selīnu, taču… tas tiešām bija pāri viņa spēkiem.

Visbeidzot viņu māca dusmas par to, ka viņš rada pat zināmu patiku šajā satraucošajā dzīvē, ko pats bija uzsācis, šajā melu un kompromisu tīklā, kur bija slimība, zāles, ko vajadzēja dzert, diēta, garastāvokļa maiņas, šie garie ceļa gabali. kurus viņš mēroja, mezdams likumu, lai paietu garām mājai Eparņas ielā, šorīt pat šī muļķīgā šokolādes tāfelīte.

Pusdienlaikā viņš ievēroja, ka Filipam ēdiens bija līdzi, un devās uz mājām viens pats, kur pie galda vairījās uzlūkot māsas. Pretēji tam, ko viņš bija gaidījis, Selīna uzsvērti klusēja, neko nejautāja par pavadīto rīta cēlienu, vienīgi beigās paziņoja:

—     Divos atbrauks runāt par motoru…

Bija jāsaģērbjas, jāpaņem rūpnīcas pārstāvis no Rennas, jāiet ar to pie Aržantēna, kur veselas divas stundas viņi strīdējās par katru līguma punktu. It sevišķi viņš bažījās par sūkni, jo uz abiem pārējiem kuģiem tieši sūkņa dēļ vienmēr gadījās visādas ķibeles. Viņš izsauca mehāniķi, kurš arī izteica savu viedokli, un visu šo laiku no kuģa, kas bija noenkurots baseina vidū, varēja redzēt kāpjam debesīs tievu dūmu strūkliņu, kas atgādināja par silto kabīni un Filipu, kurš, sēžot uz grīdas, berza sarūsējušos dzelžus un pārklāja tos ar elJas kārtu.

Scēna norisinājās Ziemassvētku priekšvakarā. Vējš bija mainījies, aizpūšot projām sniegu, un tagad dienu un nakti vētrainas brāzmas pūta no dienvidrietumiem, šķiežot ūdens šaltis uz pilsētas mūriem. Jūra gāzās pāri moliem un tik spēcīgi šūpoja ostā noenkurotos kuģus, ka to borti saskārās un bija kaut kas jāuzsāk, lai tie neizšķīstu, sizdamies viens pret otru.

Divas dienas no vietas tālskatī bija redzams, kā izmisīgi cīnījās ar stihiju vientuļš kravas kuģis, kas, nespēdams ienākt ostā, bija izmetis enkuru reidā. Enkura ķēde tika trīs reizes pārrauta, un tas gandrīz vai nenogrima pie Gobelfl zemes raga.

Ziemassvētku priekšvakarā desmitos no rīta sākās kuģa glābšanas operācija. Turpat vai visi vietējie zvejnieki bija sanākuši uz dambja vaļņa un skatījās, kā devās jūrā mazais Garrika

velkonītis. Reizi pa reizei pāri dambja tiltam taisns kā siena pacēlās ūdens vilnis, kas atkrita vienmēr vienā un tai pašā vietā, kur izveidojās milzīga peļķe.

Šis notikums bija iemesls, lai satiktos. Vīri runāja par tunču zveju un, protams, par rūpniekiem, kas nepiekāpās un pat draudēja slēgt konseivu fabrikas, ja valdība nepārtrauks portugāļu produkcijas ievešanu.

Uz sāniem sašķiebies, mazais velkonītis lēca no vienas viļņa muguras uz otru un ilgu laiku nevarēja pietuvoties kravas kuģim, lai izmestu tauvu, jo jūra atkal un atkal dzina te atpakaļ.

Tikai ap pulksten vieniem mazais kuģītis atgriezās ostā, lepns, ka varējis pavilkt aiz sevis simtreiz smagāku masu. Tas bija grieķu kuģis. Par cilvēkiem, kas bija netīri un gandrīz neēduši, neviens daudz nerūpējās.

Kad Gcreks pārnāca mājās, māsas jau sēdēja pie pusdienu galda un Selīna bija apvilkusi izejamās drēbes.

—     Aizvedīsi mani uz Kimpēru, — viņa brālim teica.

—     Ar mašīnu?

—     Kāpēc gan ne? Mēs taču mūžīgi to neglabāsim garāžā. Tev ir tiesības un…

—     Man gan negribētos…

—     Vai tev bail?

—     Man nepatīk tas ceļš, tur pārāk daudz pagriezienu, ur it īpaši negribas braukt pirms svētkiem, kad kursē daudz vairāk autobusu nekā parasti.

—    Laikam man pašai būs jāiemācās braukt! — Selīna klusi noteica.

Jau vairākas dienas viņi jutās neērti viens otra sabiedrībā. Gereks zināja, ka Selīna viņu izseko, un tas viņu kaitināja — jo vairāk tāpēc, ka viņam patiešām bija ko slēpt.

Vēl trīs reizes viņš bija aizgājis pie Marī Papēnas. Tas bija kaut kas stiprāks par viņu. Solījās, ka neies, taču atkal gāja meklēdams dažādus ne visai pārliecinošus iemeslus.

Pirmo reizi tā bija sestdiena, kad viņš ieradās, lai samaksātu nedēļas algu Filipam, un Marī Papēna bija spiesta to ieaicināt virtuvē, lai izdotu sīknaudu.

—    Vai esat apmierināts ar brāli? — uzmezdama tam šaubu pilnu skatienu, viņa jautāja.

—    Jā gan!

—     Ak tā!

Tas viņā izsauca izbrīnu. Patiesībā jau Filips neko lielu nedarīja. Kad Gereks bija klāt, viņi kopā kaut ko meistaroja, un puisis, bez šaubām, vēlējās strādāt. Taču, palicis viens, viņš nekustīgi sēdēja pie plīts, sapņaini raudzīdamies ugunī, vai arī sprauda makšķeres no klāja un stundām ilgi vērās ūdenī.

—     Filips ir labs puisis, — Gereks piebilda.

Kamēr viņš sēdēja virtuvē, mājās pārnāca Marī dēls, un Gereks pasniedza tam šokolādes tāfelīti.

—     Saki paldies, — māte klusi noteica.

—     Paldies…

Mazais gluži kā zvērēns stāvēja un aizdomīgi raudzījās ciemiņā.

—     Vai tu jau biji skatīties silīti?

Bērns klusēja, tad, it kā lūdzot padomu, pagriezās pret māti.

—     Viņš vēl nav bijis, nē…

—     Ko tu vēlētos, lai mazais Jēziņš tev atnes?

Zēns joprojām stāvēja sabozies un neteica ne vārda, varbūt viņam pat gribējās raudāt. Viņš turēja rokā šokolādi tā, it kā nezinātu, kas tas tāds ir.

—     Brālis bija runīgāks nekā šis te, — Marī piebilda.

—    Viņi bija līdzīgi, vai ne?

—    Jā, bet ne jau raksturā… Labākie vienmēr cieš… Te būs jūsu nauda… Varbūt iedzersiet tasi kafijas?

Viņa jautāja pieklājības pēc, un Gerekam vajadzētu atteikties. Taču viņš piekrita, lai ilgāk varētu palikt šeit. Nemaz necenšoties slēpt savu slikto omu, Marī Papēna no jauna iekūra krāsni un uzvārīja ūdeni.

—     Vai šogad jūs neiesiet ziemas zvejā?

—     Nedomāju vis, nē.

—    Runā, ka jūs būvējot jaunu kuģi, kas iešot astoņas jūdzes stundā…

—    Jā… Ceru paņemt ari jūsu brāli uz tā, ja viņš būs tikpat uzcītīgs kā līdz šim.

Virtuvē bija tīrs. Kādas durvis veda uz mazgātavu, no kurienes bija redzams pagalms ar izkārtu veļu.

—    Man labāk patiktu, — pēkšņi ierunājās Marī, — mazgāt jūsu mājas veļu. Jums tās droši vien ir daudz. Māsas taču vēl nēsā aubes, vai ne?

—    Jā, izņemot to, kura precējusies…

Kaut ko solīt par veļu pietrūka drosmes, jo viņš nekad neuzdrīkstēsies runāt par to ar māsām. Gereku veļu mazgāja kāda kaimiņiene, un māsas pašas to gludināja.

—     Es parunāšu par to…

—     Pasakiet māsām, ka es ņemu ne dārgāk par citām un ka nelieku klāt hloru… Vai divus gabaliņus cukura?

Viņš nevarēja pateikt, kas īsti šajā sievietē tam likās dīvains. Tas bija apmēram tas pats, kas zēnā, — kaut kāds gurdenums vai vienaldzība, kas jautās itin visā, katrā kustībā, balss skaņā, arī veidā, kā Marī Papēna viņu sagaidīja.

Viņa apciemojumi acīm redzami nesagādāja tai prieku vai varbūt pat baidīja. Nu, protams, viņa jautāja sev, ko viņš te grib un kas tam padomā!

—     Un Filips patiešām kaut ko dara?

—     Protams…

Lai nu kā, bet ik dienas puisis iekūra krāsni un viņa kafijas krūze vienmēr stāvēja uz plīts malas.

Pēc trim dienām Gereks atkal iegriezās Eparņas ielā vēlu vakarā, par ieganstu minot kuģa virtuves atslēgu, vai Filips nezinot, kur tā esot. Īstenībā atslēga atradās viņa svārku kabatā…

Virtuvē dega gaisma. Marī Papēna gludināja veju, un mazais sēdēja uz pelēka auduma spilvena, kas bija nolikts tieši uz grīdas.

—    Tu man tā arī nepateici, ko lai tev atnes mazais Jēziņš.

Nekādas atbildes! Bērns raudzījās bez kādas intereses, it

kā skatītos sienā.

—     Rīt Ziemassvētki… jūs laikam iesiet uz pusnakts misi?

—     Nē! Kā lai es to varētu?

—     Mēs gan vienmēr ejam ar māsām…

—     Jūs, tā ir cita lieta!…

Un viņas balsī ieskanējās nabago apslēptais naids pret tādiem kā viņš, pret Gerekiem, kam piederēja veikals un trīs kuģi, no kuriem viens vēl nebija pabeigts.

Mājās Selīna jautāja:

—     Kur tu biji?

—     Nodevu pulksteni labot Egviljonas ielā. Aizgāju tam pakal…

Katru reizi viņš centās sev nodrošināt kādu īstu alibi, un to viņš izdomāja jau laikus.

—     Tu nāci pa Egviljonas ielu?

—    Nē, es vienmēr cenšos izmest kādu līkumu… Vajag taču izkustēties…

Bet viņa zināja! Kāds droši vien būs pateicis, ka viņš bijis Marī Papēnas mājā. Ko gan cilvēki varētu no tā izsecināt?

Viņi maldījās, jo Gerekam nebija nekādu slepenu, īpašu nodomu. Un tomēr jau mazāk nekā iepriekš viņa domas saistīja mirušais bērns.

Nebija tā, kā viņš to bija iztēlojies: viņš bija domājis ieraudzīt asarās mirkstošu māti sēru drānās, sasarkušām acīm, kuru nemitīgi vajāja mirušā bērna tēls.

īstenībā bija citādi. Vienreiz, kad viņš tai jautāja, vai iepriekšējo svētdienu tā bija bijusi kapsētā, Marī Papēna, nemaz neaizdomādamās, atbildēja nē, ka gluži vienkārši neesot bijis laika.

Protams, viņa pieminēja bērnu, taču vairāk gan tādēļ, lai to salīdzinātu ar savu otro dēlu, it īpaši, kad bāra to.

—    Tavs brālis bija paklausīgāks…

Un vienreiz pat:

—    Ja tu neklausīsi, beigsi tāpat kā brālis…

Taču Marī nebija ļauna. Tāds bija viņas raksturs. Viņa strādāja bez mitas. Ne ar vienu nesatikās, nevienu neredzēja, droši vien viņa ari nekad nesmējās, pat nesmaidīja un uztvēra Gereku gandrīz kā traucēkli.

Ziemassvētku priekšvakarā Selīna, pirms doties ar autobusu

uz Kimpēru, vēlreiz lūdza brāli to aizvest ar mašīnu vai vismaz pavadīt, bet Gereks aizbildinājās:

—     Nē, man jāsatiek daži cilvēki…

—     Vai sakarā ar kuģi?

—    Jā… Laikam vajadzēs mainīt rezervuāru vietu…

Viņš varētu visu pārmainīt, lai tikai būtu kāds iemesls viņa prombūtnei un pārnākot varētu kaut ko pateikt.

Patiesībā viņš steidzās uz pilsētu un vispirms iegāja tirgū, kur, nepatīkami pārsteigts, ieraudzīja kaimiņieni, kas bija atnākusi pirkt rotaļlietas. Bija jāpagaida, kamēr tā aiziet, jo arī viņam vajadzēja to pašu un viņš nebūtu varējis paskaidrot, kam tās pērk.

Gereks nezināja, ar ko tāds sešgadīgs puišelis varētu spēlēties, un uz labu laimi paņēma konstruktora kasti, mazu koka zirdziņu un uzvelkamo automobili.

Tad viņš iegāja veikalā pretējā ielas pusē un nopirka tur piparkūku un dažas šokolādes tāfelītes.

Marī Papēnai viņš neuzdrošinājās neko pirkt, lai arī to gribētu gan. Gereks bija pārliecināts, ka reiz viņa tomēr lclūs cilvēciskāka un ka šis te nebija viņas īstais raksturs…

Nogaidījis, līdz ārā satumst, ar dāvanu pakām rokās viņš devās uz Eparņas ielu, nonāca pie mājas un piezvanīja.

—     Tas esat jūs! — Marī teica, un līdz viņam atvirmoja asinsdesas smarža.

Uz mirkli viņu pārņēma bailes, ka iekšā varētu būt kāds cits vīrietis! Šāda doma viņu pārsteidza pirmo reizi, un viņš alkatīgi ielūkojās virtuvē. Taču tur cauri dūmiem un garaiņiem bija redzams vienīgi mazais, kurš uz šīfera tāfelītes ar krītu zīmēja ķekšus.

—     Atnesu mazulim dažas rotaļlietas…

—     Vai dzirdi, Edgar?

Edgars klusēja, ar izbrīnu aplūkoja spēlītes, ko Gereks izsaiņoja, un pēkšņi, savilcis lūpas, sāka raudāt.

—    Tas no pārsteiguma, — Marī paskaidroja. — Viņš nekad nav redzējis tik daudz rotaļlietu. Jums nudien nevajadzēja…

—     Kāpēc?

—    To ir pārāk daudz!

—     Nepavisam. Man nav bērnu!… Esmu laimīgs, ka varu…

—     Patiesi, jūs neesat precējies!

Gereks nosarka un neveikli apsēdās pie galda. Tagad vioš varēja atļauties palikt ilgāk. Viņi bija gandrīz vai draugi.

—     Te būs seši cigāri jūsu brālim… Taču jums es neuzdrīkstējos…

—     Ak, es, vai zināt!…

—    Jūs esat bēdīga, vai ne?

—     Kāpēc gan lai es priecātos?

—    Tik tiešām… Es saprotu…

Viņa iedomājās par mirušo bērnu, jo pasteidzās piebilst:

—     Ak, ne jau tas vien…

Tad viņa izvilka no kastroļa asinsdesas, kas bija novārījušās un smaržoja pec kalnumētras.

—    Atļaujiet pajautāt… Cik jums gadu, Marī?

—    Ja tas tik svarīgi… Divdesmit divi…

—     Tātad bērni piedzima, kad jums bija tikai sešpadsmit?

—    Vai tas jūs pārsteidz? Es fabrikā pazinu kādu, kurai tas gadījās trīspadsmit gados… Tādā pilsētā kā šī, zināt…

Viņš sajutās neērti. Neuzdrošinājās vairāk neko jautāt un pagriezās pret zenu, kas berzēja sasarkušās acis.

—    Tu tā arī neesi redzējis silīti, vai gribi to apskatīt?

Klusums. Marī Papēna bija aizņemta.

—    Varbūt aiziesim kopā uz baznīcu? Es parādīšu tev mazo Jēziņu, ēzelīti un vērsīti…

—    Viņš neies jums līdzi… Puika ir ļoti bikls…

Marī nekad necentās aizkavēt viņu, ari šoreiz ne. Varētu teikt, ka viņa ar pūlēm pacieta tā klātbūtni. Viņa to pacieta, jā, un tikai!

Tad kāpēc gan uzsākt? Kāpēc viņš mocījās, lai izdomātu kādu tematu, par ko parunāt, iemeslus, lai paliktu ilgāk?

—     Vai jūs neiesiet ziemas zvejā? — viņa jautāja.

—    Nedomāju vis… Mazā zveja neatmaksājas… Zivis pārāk lētas…

—     Ne jau pircējiem!

—     Es gribēju teikt, ka tās neatsver izdevumus…

—    Tātad jūs neiesiet!… Jo sliktāk zvejniekiem, kas ir bez darba!…

Šajā mirkli viņam it kā aizcirtās elpa, toties nu viņš bija sapratis. Ja ari Mari Papēna izturējās naidīgi, tad tas bija tāpēc, ka viņš bija bagātnieks, darba devējs! Viņam piederēja trīs kuģi, veikals, bija pašam savs nams un ne mazums iekrājumu…

—    Janvārī redzēsim, varbūt iziesim ar „Fransuāzu”…

—    Zināt, manis dēj gan to nevajadzētu darīt… Jau tas vien, ka jūs pieņēmāt brāli, kurš neko lāgā neprot, ir pārāk daudz… Vai jūsu māsas zina, ka jūs šeit nākat?

—     Bet…

Viņš nezināja, ko teikt. Minēja, ko gan ļaudis varētu runāt par viņu pilsētā. Visi, protams, zināja, ka Gereku mājās noteicēja bija Selīna un ka viņa mēdza būt nepiekāpīga. Daži droši vien smējās par viņu. Toreiz par sakaru ar Žermēnu arī visi runāja…

—     …Viņas zina, jā…

—     Un nejautā, kāpēc jūs to darāt?

Varbūt tas bija veids, kā pašai uzdot jautājumu?

—    Nē… Viņas zina, ka man patīk bērni un ka man pašam to nav…

Neko labāku viņš šai brīdī izdomāt nevarēja. Tas bija vājš attaisnojums.

—    Jūsu māsai Martai drīz būs mazulis, vai ne?

—     Redzu, ka jūs pazīstat ģimeni…

—    Kā jau ikviens pilsētā… Kad sabrauca dēlu, man vairākas reizes nācās būt policijas iecirknī, un GIoagēna kungs bija tik laipns pret mani… Reiz jau likās, ka tā mašīna ir atrasta, taču tas bija bijis viens no Pempola automobiļiem, kas todien nebija izbraucis no garāžas…

Viņa nepārtrauca savu darāmo. Nāca un gāja, kamēr Edgars sabozies sēdēja virtuves kaktā.

—     GIoagēna kungs ir loti gudrs…

—    Ak tā?

—    Viņš pamācīja mani, ka, ja šoferis atrastos… Viņš teica, ka es varot pieprasīt daudz naudas… Bet ja tam cilvēkam tās nav?

Viņa runāja par to tāpat kā par visu citu — ar nogurumu un padevību liktenim, un tomēr Gerekam joprojām likās, ka tas nebija viņas īstais veidols, ka pietiktu ar kādu nieku, ar smaidu, kādu atslēgas pagriezienu, lai viņu atdzīvinātu un tā kļūtu līdzīga citām jaunām sievietēm.

.. Man Papēnai bija smalki sejas vaibsti un tik gaišas acis, kādas Gereks nekad nevienam nebija redzējis. Viņa bija trausla, taču ne vāja, un visvairāk viņam patika tās pilnīgās, bērnišķi uzrautās lūpas…

—    Vai Filips vēl ir uz kuģa?

—    Nezinu… Es gan neko neteicu, bet viņam pašam jāzina, ka pirmssvētku dienā var ātrāk beigt darbu…

Tas jau bija zināms panākums. MarI pati runāja ar viņu, nevis atbildēja vien. Tātad viņa bija pieņēmusi tā klātbūtni savā mājā. Šai stundā Sellna skrēja pa veikaliem Kimpērā un droši vien, kā katru gadu, nopirks viņam ādas čības un šalli. Arī viņam bija pēdējais laiks iegādāties dāvanas.

—    Tātad jūs noteikti nenāksiet uz nakts dievkalpojumu?

—    Kāpēc gan lai es ietu uz šo, ja citreiz neejam?

—    Uz redzēšanos, mazais… Priecīgus Ziemassvētkus-!… Gribi, lai tevi noskūpstu uz vaidziņa?

Nē1 Mazais negribēja, un Gereks izgāja laukā, vēlreiz devās uz pilsētu, kur šajā stundā visos veikalos bija daudz cilvēku.

Lai izpelnītos piedošanu, viņš nolēma māsām pasniegt dārgākas nekā citgad dāvanas un parasto galvassegu vietā Selinai nopirka rokassomiņu par astoņdesmit frankiem, bet Fransuāzai apzeltītu brošu.

Gloagēnam, protams, cigārus. Un Martai?… Bridi vilcinājies, viņš paņēma zīdaiņa cepurīti, kaut gan nojauta, ka tā varētu būt kļūda.

Kad Gereks pārnāca, slēpdams dāvanu sainiaiz muguras, Sellna jau bija atgriezusies. Viņam lāva iziet cauri zālei, izliekoties, ka neredz saini, jo dāvanas drīkstēja pasniegt tikai pēc dievkalpojuma, pusnakti.

Un tomēr viņu pārsteidza klusums, kas valdīja zālē. Viņš nolika saini savā istabā, nokāpa lejā un jautāja Selinai:

—     Kimpērā droši vien daudz cilvēku šodien?

Tā atbildēja.

—    Tu gribi zināt, vai tur bija Marl Papēna?

—     Kāpēc tu tā runā?

—    Tāpēc, ka viņas tur noteikti nebija!

—     Kā tu zini? — viņš izlikās, ka joko.

—     Ja Marl Papēna būtu Kimpērā, tu nesvinētu Ziemassvētkus pie viņas, pirms nākt tos sagaidīt pie mums…

Un Selīna piecēlās, lai ietu uz virtuvi, kur Fransuāza gatavoja svētku mielastu.

—     Es nesaprotu…

—     Neizliecies nu par muļķi, ŽilL. Tu ļoti labi zini, ko es gribu teikt…

—    Es neizliekos, taču nesaprotu, kāpēc tu ar mani tā runā… Es tik tiešām biju iegājis pie Marl Papēnas, jo mani interesē šie ļaudis, kam tik daudz nācies pārdzīvot…

—    Jā gan, viņai atskrēja dvīņi no kāda vīrieša., kuru neviens nav acīs redzējis un kurš nekad nav rūpējies par viņu…

—     Apklusti!

—     Kāpēc lai es klusētu? Ja jau tu meklē cilvēkus, kam klājas grūti, tad es pazīstu pilsētā kādu vecu sievieti, kura guļ uz gultas un saņem tik vien kā sešdesmit franku mēnesī no labdarības iestādes… Pie šīs te tu vari iet un nest saldumus…

—     Kas tev teica, ka esmu nesis saldumus?…

—     Vai tu tiešām domā, ka cilvēki neko neredz, ka tos neinteresē, ko tu tai mājā visu laiku dari?

No virtuves, kuras durvis bija vaļā, Fransuāza visu dzirdēja, taču ļāva Selīnai vienai pašai turpināt strīdu.

—     Ko gan sliktu es būtu nodarījis? Aiznesu dažus niekus bērnam, tas tiesa, bet zvēru, ka mātei it neko…

—     Ja tu to saki, tas nozīmē, ka tu to gribēji darīt, bet neuzdrīkstējies…

Tā tik tiešām bija! Selīna vienmēr visu uzminēja, un šādos brīžos viņš māsu neieredzēja.

—     Tu ne tikai kļūsti par apsmieklu visai pilsētai, bet arī tavi vīri nav apmierināti. Ja jau tev tiešām bija vajadzīgs kāds, kurš apsargā kuģus, kas itin labi paši sevi sargā, tu varētu izvēlēties kādu no viņiem, starp tiem ir ari daudzbērnu tēvi…

•— Vai Filipam nav tādu pašu tiesību strādāt kā citiem?

Arguments nebija no labākajiem, taču Gereks vairs nevaldīja pār sevi un bija spējīgs pateikt nezin ko, pašlaik viņš neapzinājās, ka šis bija Ziemassvētku vakars, ka tūlīt ieradīsies Gloagēni sagaidīt svētkus ģimenes lokā un ka beigās viņi viens otram pasniegs dāvanas.

—      Paklausies, Žil… Es neesmu dumjāka par tevi, tu to zini… Es tev neko neteicu toreiz, kad tu Kimpērā pazaudēji maku vai, pareizāk sakot, tev to nozaga… Es varu saprast, ka vīrietim, kaut gan tā ir tik pretīga lieta, tas var gadīties…

Viņš pasmīnēja, jo iedomājās savu kabatas maku, ko bija izmetis bāra tualetē. Tātad ari visgudrajai Selīnai gadījās rupji kļūdīties!

—    Tuipini vien, — viņš ironizēja.

—    jā, es neko neteicu, taču nepieļaušu, ka tu atkal iepītos tādā pašā ķezā kā toreiz ar Žermēnu… Tēvs ar māti pārāk daudz sviedru lējuši — un lai viņu nopelnītā nauda tiktu tādām meičām kā šī!…

—     Es aizliedzu tev…

—     Klusē… Tu viņu aizstāvi… Kaut gan vēl nemaz nepazīsti!… Nesaprotu, kas tevi tur valdzina..,

—     Itin nekas…

—    Kopš tu tur ej, tu esi stipri pārvērties, un varu likt galvu ķīlā, ka tikai viņas dēl tu šogad neej ziemas zvejā… Skumji būtu, vai ne, ja divas dienas no trijām tu viņu neredzētu?…

—    Tu kļūdies, un pierādījums tam…

—     Saki vien!

—     Ka tieši nākamnedēļ taisos aprīkot „Fransuāzu”…

—     Vai jūs sastrīdējāties?

—    Nē! Bet man vienreiz pietiek, skaidrs? Es esmu vīrietis, nevis puika! Man ir četrdesmit gadu! Esmu kuģa kapteinis… Kurš vada mūsu kuģus, varbūt tu?

•— Tu kļūsti smieklīgs!

—     Un tu, tu brīžiem esi nelietīga… egoiste… To es tev gribēju pateikt… Ar to tad arī ar labunakti…

Viņš uzkāpa savā istabā, nolika krēslu priekšā durvīm un, plīsdams no dusmām, saspringti klausījās, vai kāds nenāk.

Beidzot viņš sadzirdēja solus. Tā bija Marta, kas bija atnākusi ar viru un uzņēmusies samierinātājas lomu.

—     Žil… Tā esmu es… Atver…

Viņš attaisīja durvis.

—     Ko tu gribi?

—    Nevar taču tā beigt šo dienu… Ir svētku vakars… Atceries, kā agrāk, kad bijām mazi…

Viņš pretojās, principa pēc.

—     Kāp lejā… Mēs jau sēžamies pie galda…

Gereks paņēma no gultas dāvanu saini un sabozies sekoja māsai, nometa saini uz krēsla un paspieda roku Gloagēnam, kurš par godu svētkiem bija uzvilcis jaunu uzvalku.

—    Lūdzu pie galda, — aicināja Fransuāza. — Izvārīju asinsdesu pēc mammas receptes…

Viņš tūdaļ atcerējās citu, tur, tajā mājā. Ar skatienu uzmeklēja Selīnu, un viņa dusmas mazliet noplaka, redzot māsas sasarkušās acis: Selīna bija raudājusi.

Bet kāpēc gan, velns parāvis, viņai vienmēr bija taisnība?

Viņš atbildēja uz jautājumiem, ko tam uzdeva. Vakariņu beigās kļuva gandrīz vai jautrs, taču tomēr atriebās, nevis pasniegdams katram savu dāvanu, bet nevērīgi nolikdams saini galda vidū.

—     Sadaliet paši! — viņš norūca.

Taču māsas tik labi viņu pazina, ka precīzi varēja noteikt, kura dāvana kam bija domāta.

Pats viņš bija spiests uzlikt jauno šalli un kopā ar visiem iet uz baznīcu.

V

Mazā čuguna plītiņa, ko ar briketēm bija sakurinājis priekā starojošais Filips, beidzot sāka šņākt un sprauslāt. Kad kuģis bija izgājis jūrā un buras uzvilktas vajadzīgajā leņķī, uz klāja atstāja vienu vienīgu viru, kura iespaidīgais stāvs bija saredzams pa lūku. Tas sastindzis stāvēja, tērpies biezajā jūrnieku

robā, zem kuras trijām kārtām bija pavilkti vilnas džemperi

un bikses.

Dienu nomainīja nakts un nakti atkal diena, taču tam nebija nekādas nozīmes, jo parastais stundu ritums šeit nebija vairs spēkā: tikai viļņu laivas gaita noteica dzīvi uz klāja.

Vīri cits pēc cita laidās lejā pa dzelzs trepēm, katrs aiz sevis taisīja ciet lūku, un līdz ar viņiem uz kajītes grīdas notecēja šaura sāļā ūdens strūkliņa. Tomēr lejā vienmēr atradās kāds, kurš skaļā balsī sauca:

—     Lūku, velns parāvis!

Jo pa to gāja ārā viss tik labais siltums! Ikviens tūlīt pat tuvojās plītij un, beržot plaukstas, izstiepa virs tās rokas.

Daži, kā vecais Dirjē, nekad nevilka nost zābakus, pat ja jūrā nācās pavadīt piecas vai sešas dienas.

Citi turpretī, ieķērušies koju margās, lūdza biedrus palīgā.

—     Velc! Stiprāk!… Uhļ

Pēc tam vīri ilgi glaudīja sāpošās kājas.

Gereks dzīvoja kopā ar visiem. Viņam gan laivas pakaļgalā bija savs būcenītis, knapi lielāks par kapu, taču tas netika apsildīts, tā ka viņš deva priekšroku kopējai kajītei.

Ieskaitot Filipu, viņi bija astoņi. Parasti kuģis negāja tālu: atkarībā no vējiem līdz Odiemai vai Gruā salai. Trīs vai pat četras dienas pēc kārtas jūrā tika izmests liels tīkls, līdz tukšās tvertnes bija piepildītas ar zivīm.

Ikvienam bija līdzi ēdamais, un katrs ēda, kā bija radis. Daži pārtika no maizes ar desu, citi lika Filipam cept kartupeļus ar gaļu, bet vecais Dirjē, atkal viņš, ņēma dzīvu zivi, nogrieza tai galvu un cirta zobus jēlajā gaļā.

Skatoties ugunī, vīri snauduļoja vai arī gulēja pa īstam. Pusnemaņā, paverot smagos plakstus, viņi redzēja, kā Gereks vilka mugurā savu salāpīto virsjaku un gāja uz lūkas pusi. Uz klāja bija dzirdami tā soļi.

Jau! Katrs zināja, ko tas nozīmē! Drīz vien lūkas caurumā parādījās Gereka galva:

—     Puiši, jāiet…

Visgrūtāk bija izkustēties no vietas. Katrs gāja ieņemt savu

vietu, viens pie kabestāna, otrs kuģa priekšgalā, citi nostājās pie borta reliņiem.

Apkārt kuģim parasti neredzēja nekā, tik bieza bija migla, „kā lietus zupa”, kāds no vīriem izteicās.

—     Vilkt!…

Pagāja labs bridis, līdz pie borta kā milzīga medūza parādījās tikls. To vajadzēja izcelt, izgāzt zivis uz klāja, uz kura vispirms izbira Siels daudzums krabju.

Kamēr tīkls nāca iekšā, vīri paguva pielāpīt lielākos caurumus. Gereks vēroja lomu, tad jūru un izvēlējās jaunu vietu zvejai. Pa to laiku vīri šķiroja zivis, izmeta jūrā netīrumus, lika butes un ātes kastēs starp ledus gabaliem.

Kad klājs vairākos ūdeņos bija nomazgāts, visi atkal steidzās atpakaļ uz lūkas pusi, lai no jauna varētu aizmirsties miegā.

Sis bija jau otrais brauciens. Pirmais, kas ilga trīs dienas, bija izdevies, jo katram tika ap divsimt franku tīrās pelņas.

Pašlaik tiklu meta jau trešo reizi. Jūra bija nemierīga un laiks auksts. Gereks vairākkārt iegriezās mašīntelpā, kur ari bija silti.

Un tam bija savs iemesls. Kādu dienu Balaneks, kuģa mehāniķis, kurš dzīvoja blakus Marī Papēnai, bija izmetis šādus vārdus:

„Viņai ir dīvains raksturs, vai ne?”

„Kam tad?”

„Marī!”

Un vira acis smējās. Tas bija īpatns cilvēks, visresnākais no visiem, taču ari pats izveicīgākais. Dienā Balaneks izdzēra vai puslitru degvīna, un tomēr, ja ari dažreiz tam pietrūka savaldības, viņš nekad nebija pilnā.

It sevišķi tad, ja bija darbā. Savu motoru tas uzlūkoja kā dzīvu būtni, it kā teikdams:

„Pamēģini tik dzīt. ar mani jokus!”

Viņš runājās ar to, reizi pa reizei pagrieza kādu skrūvi, visādi izlocījās, līdz beidzot vienmēr tika ar to galā, kaut gan motors tiešām bija vecs un visai niķīgs.

—     Vai māsas vēl neko nav teikušas?

Viņi bija uz „tu”. Balaneks, starp citu, visus uzrunāja ar „tu”, jo bija flāms, un šajā valodā nebija vārdiņa „jūs”.

Kad Balaneks pirmo reizi bija pieminējis Marī Papēnas vārdu, Gereks izlikās, ka jūtas neveikli, taču nedaudz vēlāk pats sāka meklēt ieganstu, lai parunātos. Tagad viņam jau bija pašam savs kaktiņš pie motora, zem blāvas skatu lūkas, kur oda pēc siltas cilas un sāļā jūras ūdens.

—     Tu viņu pazīsti?

—     Vairāk jau sieva, jo abas nāk no viena ciema… Viņa dzimusi Plevenā, pie Fuenantes… Šiem cilvēkiem nu gan nav veicies!… Vai zini, kas notika ar Marī tēvu?

—     Miris?

—    Jā, bet kā? Papēns nebija zvejnieks, bet gan fermeris, kam piederēja neliels īpašums. Reiz iedzēris viņš uzbļāva kalpam, sešpadsmit gadus vecam puikam… Tu nevari iedomāties, ko šis dara… Puika gāž vecim ar dakšām un izdur aci. Pēc dažām dienām Papēns mirst slimnīcā… Tas zēns droši vien vēl tagad sēž cietumā… Māte mira pēc gada, no gripas… Un tagad Marī dēlēnu sabrauc mašīna… Ir cilvēki, kas nolemti nelaimei…

—     No kā bija bērni?

—     To neviens nezina… Var būt, ka arī viņa pati ne… Es gan neteiktu, ka viņa būtu lielāka palaistuve nekā citas, nē, tieši otrādi!…

No visa dzirdētā Gereks iegaumēja tikai vienu:

„Cilvēki, kas nolemti nelaimei…”

No vienas tīkla izcelšanas līdz nākamajai Gerekam bija laiks pārdomāt. Jo vairāk nāca miegs un ausis rībēja motora rēkoņa, bet ķermeni ielija smagums, jo domas par Marī Papēnu kļuva neskaidrākas.

Filips likās redzam vienīgi Gercku, kam bija pieķēries un pastāvīgi pienesa te karstvīnu, te ceptus kastaņus. Kad saimnieks novilka apavus, viņš zābakos ielika karstas ogles, jo Gereks valkāja parastas koka kurpes ar ādas siksnām. Koks mazliet nomelnēja. Filips izmeta pelnus jūrā, un Gereks atkal varēja uzvikt siltus apavus.

Dīvains zēns, šis Filips. Var būt, ka viņam pietrūka tikai valodas, citādi tas uzvedās visai saprātīgi.

Reiz, kad Gereks pārlika savu maku, plānprātiņš ar neapzinātu kustību norādīja uz to un, ieplezdams smaidā savu milzīgo muti, izstiepa roku Konkamo virzienā.

—     Ko tas nozīmē?

Filips joprojām smaidīja un ar rokām rādīja, ka atver maku, tad ar pirkstu pieskārās vienai no kabatiņām. Tur atradās Marī Papēnas fotokartiņa.

Viņš jutās laimīgs, priekā berzēja rokas un galu galā sāka raidīt krasta virzienā gaisa skūpstus.

—    Tātad tu rakājies manās lietās?

Filips palocīja galvu. Viņš neredzēja tur nekā slikta. Vai tad viņam nebija jāsakārto Gereka mantas? Lai nu kā, bet viņš priecājās, ka Gereks bija iemīlējies…

Tas bija slikts uzņēmums, fotogrāfija pasei, ko viņš tīri nejauši bija ieguvis. Trešajā janvārī, pirms iziet jūrā pirmo reizi, Gereks bija aizgājis uz Eparņas ielu, jo viņam vajadzēja Filipa dokumentus, lai to piereģistrētu ostas žurnālā.

Marī to uzņēma kā vienmēr, neizrādot ne sajūsmu, nedz nepatiku.

—     Sēdieties…

Viņa uzkāpa augšā istabā, no kurienes pēc brīža atnesa lielu, nobružātu portfeli.

—     Ko īsti jums vajag? Varbūt dzimšanas apliecību?

—    Jā, ar to pietiks…

Portfelis bija piebāzts ar papīriem, un no tā izkrita dažas fotokartiņas, kuras Gereks pasteidzās uzlasīt. Vienu no tām viņš paturēja rokā, tā bija Marī Papēnas fotogrāfija.

—     Vai es varētu to paņemt?

—     Priekš kam jums tā?

—     Tāpat vien…

—     Tad kāpēc gan tā jums vajadzīga?

Tā nebija spēle. Viņa nekoķetēja.

—     Lūdzu!

—    Ja jums tā tīk…

Un, paraustījusi plecus, Marī beidzot izvilka Filipa dzimšanas apliecību.

—     Ņemiet vērā, ka viņš neprot peldēt…

—     Apsolu.

Viņš vēl nezināja, ka bija iemīlējies. Pat tagad nebija pār to pārliecināts. Un, pat ja tā būtu, viņš tomēr nevarētu saprast, kāpēc.

Uz kuģa, kur valdīja īpaša gaisotne, viņš visu redzēja it kā no tālienes. Un bija tā, ka, domājot par Konkamo, viņam nekad prātā neienāca mājas un māsas, ar tām saistītās bērnības atmiņas, bet tikai un vienīgi Marī Papēnas virtuve.

Kāpēc? Kas saistīja domas pie šīs mājas? Taču ne jau vairs sabrauktais bērns, ne arī Edgars, mazais zēns, kurš joprojām palika tikpat bikls kā sākumā un rauca pieri ikreiz, kad bija jādod roka!

Marī Papēna nebija skaista… Viņa to uzņēma vienaldzīgi, it kā būtu samierinājusies ar viņa apciemojumiem… Un neizrādīja ne mazāko pateicību par uzmanību, ko viņš tai veltīja, ne par dāvanām, ne arī par to, ko viņš darīja Filipa labā.

„Ir cilvēki, kas nolemti nelaimei…” bija teicis Balaneks.

Balaneks sēdēja iepretī un, sūkdams savu pārāk stingri piebāzto pīpi, raudzījās Gerekā, droši vien nemaz viņu neredzēdams, jo ari mehāniķis bija iegrimis domās par kaut ko savu. Balanekam bija trīs bērni, un runāja, ka viņš tos sitot vai ik vakaru vai nu principa, vai ieraduma pēc. Ja neņem vērā šo apstākli, tas bija visrāmākais cilvēks pasaulē!

Interesanti, vai sievu viņš arī sit? Droši vien!

—     Viņai nav veicies, tas tiesa…

—    Visas viņas ir vienādas… Es, ja nebūtu apprecējies, tagad staigātu virsniekos… Sāku iet kursos, gāja labi… Te satieku šo skuķi — un cauri! Viss pagalam!

Ar Gereku bija otrādi, viņa dzīve bija ritējusi tik gludi, ka dažreiz vai pašam kļuva bail. Cik vien spēja atminēt, viņam vienmēr bija veicies.

Jau tas vien, ka bija piedzimis visbagātākajā kvartāla ģimenē, bija veiksme! Skolā viņam vienmēr bija siltas drēbes, un svētkos viņš bija vislabāk ģērbtais zēns.

Vīri mēdza sūkstīties par pagātni, par mācekļa gaitām uz kuģa, atcerējās pirmo vētru, pirmo izcelto tīklu, saņemtos

belzienus un lamas. Taču Gereks bija kapteiņa dēls, un vīri tikai formas pēc izlikās stingri pret viņu.

Kad sākās karš, dažus no viņa draugiem nosūtīja uz Flandrijas piekrasti. Viens bija trīsreiz slīcis, otrs palicis sešas dienas laivā, gaidot palīdzību. Pārējie bija miruši.

Gereks nezināja pateikt, kā viņam tas bija iznācis. Kad viņi, kāds simts puišu, gāja cauri atlases komisijai, kāds virsnieks tam pēkšņi jautāja:

—     Vai esi labs tīklu licējs?

—     Domāju, ka jā…

Virsnieks izrunāja kādu vārdu, ko Gereks nesaprata, un, kamēr citi tika nozīmēti uz bruņukuģa, viņu nosūtīja uz Tulonu. Tas bija viņa pirmais ceļojums. Viņam aizrāvās elpa, pašā ziemas vidū ieraugot saulē mirdzošo Vidusjūru.

Pēc diviem mēnešiem viņš uz mīnnesēja izgāja jūrā, kur Adrijas ūdeņos pavadīja trīs gadus, ne reizes neredzēdams ienaidnieku.

Tas bija gandrīz vai par daudz! Tādu dzīvi viņš nekad nebija varējis iedomāties! Vīna, cik uziet! Un kur vēl izbraucieni krastā un zveja…

Runāja gan par zemūdenēm, taču tās nekad nemanīja. Viņa kuģim bija jāuzrauga Adrijas jūras šaurumos izliktie mīnu tīkli, un visus trīs gadus viņš pildīja šo misiju, karu nemaz neredzēdams!

Jā gan, vēl bija tas gadījums ar Žermčnu, v c c ā epizode, kā to mēdza saukt mājās. Ja māsas neiejauktos, viņš droši vien, vairīdamies skandāla un arī mazliet žēlodams meiteni, būtu apprecējies un tagad noteikti būtu nelaimīgs, jo Žermēnu nekad nebija mīlējis.

Vienmēr viss nokārtojās! Viņam nācās pazaudēt tikai vienu kuģi, tas notika pirms četriem gadiem, taču cilvēki palika dzīvi uņ kuģis bija apdrošināts. Kompānija izmaksāja pat vairāk, nekā bija vajadzīgs jauna kuģa būvei!

Bet Marī Papēna?…

Viņam kļuva bail, jo nu reiz Gereks vairs nesaprata, uz kurieni virzījās viņa dzīve. Uz zernes viņš tik skaidri neizjuta,

ka ir iemīlējies, taču tagad, jūrā, bija spiests atzīt, ka domā tikai par viņu.

Viņš ilgojās pēc Marī Papēnas. Jūrā vienmēr iedomājas to, kur vēlētos būt. Loģiski, tai būtu jābūt mājai, kur bija māsas, tīrība un siltums, kur visas lietas tik pazīstamas un mīlas.

Taču nē!… Viņš domāja par vienmēr nesakārtoto virtuvi, kur to pat neaicināja ienākt un kur viņš pats apsēdās pie galda, kamēr Man Papēna turpināja strādāt, nepievērsdama uzmanību tam, ko viņš runāja.

Gereks zināja, ka ļaudis ap to trina mēles. Zināja, ka katrs no šādiem apmeklējumiem viņam izmaksāja stundām ilgu Selīnas un pat Fransuāzas naidīgu klusēšanu.

Viņš zināja arī, ka būs vēl sliktāk un ka kādu dienu…

Tad kāpēc gan? Marī Papēna nemīlēja viņu, viņš tai pat nepatika. Gereks bija bagātnieks, kuģīpašnieks, un tas vien jau izraisīja viņā aizdomas.

Ja Marī tam atdotos… Jau pati šī doma lika viņam nosarkt, kaut gan par to viņš iedomājās reti. Taču tas tomēr gadījās, īpaši, ja kļuva karsti motora priekšā, kura uzbāzīgā rūkoņa atbalsojās smadzenēs. Varbūt viņš kļūdījās, bet šobrīd visvieglāk likās kļūt par Marī mīļāko, vienu reizi, varbūt divas vai pat pastāvīgi tikties ar viņu…

Viņai tas droši vien neliksies tik svarīgi… Ne vairāk, kā tad, sešpadsmit gados, kad, pēc pašas vārdiem, reiz tik un tā bija jāiet tam cauri.

Bet viņš tā negribēja! Īstenībā viņš spītīgi meklēja kaut ko daudz nopietnāku un tikai tagad sāka sevi izprast.

Balaneks bija teicis:

„Cilvēki, kas nolemti nelaimei…”

Jā, viņa tik tiešām bija it kā apzīmogota, nolemta nelaimei, tāpat kā viņš veiksmei un dzīves baudai. Un tāpēc viņa bija neapmierināta. Pat ne tas: samierinājusies! Un pat vēl vairāk: vienaldzīga!

Marī viss bija vienalga. Viņa dzīvoja tāpēc, ka bija jādzīvo. Gluži kā automāts, kas izpildīja tikai paredzētās kustības.

Bet nekad, nevienu mirkli viņš nebija jutis viņā patiku vai interesi par kaut ko.

Turpretī viņam, Gerekam, itin viss sagādāja prieku! Jā gan! Viņa dienas sastāvēja no maziem un lieliem priekiem. Prieks pamosties no rīta vēsajā istabā, prieks pieiet pie loga un paskatīties, kāds ārā laiks, pat pārdurt plāno ledus kārtiņu mazgājamā bjodā sagādāja patiku…

Prieks nokāpt lejā un ieelpot kafijas smaržu, izstiept rokas virs uguns, ieraudzīt baltsarkani rūtoto galdautu, apsēsties un ieturēt brokastis…

Viss likās tik patīkams! Arī nospodrinātās kurpes, siltais vamzis, mīkstā vilnas šalle… Prieks pārmīt kādu vārdu ar veco Luiju…

Prieks uzkāpt uz kuģa un atcerēties, ka pusdienās būs gaļas ragū ar burkāniem… Prieks paspiest kādam roku, ieiet kafejnīcā un ieelpot tabakas smaržu, lai gan pašam smēķēt bija liegts…

Un likās, ka tas būs tik brīnišķīgi — beidzot ieraudzīt, ka arī Marī Papēnas sejā uzplaiksnī šī prieka sajūta! Viņa vilka pie sevis kā neizzināts noslēpums. Galīgi nebija saprotams, kā varēja dzīvot bez visiem šiem sīkajiem prieka mirkļiem, kas pavadīja viņa dzīves ritmu.

Tāpēc viņš nesa mazajam šokolādes un rotaļlietas… Ari Māri viņam gribētos apbērt ar visādām dāvanām, taču viņš baidījās, ka tiks noraidīts…

Vai tā nebija mīlestība?

Atbildi viņš nezināja. Vairākkārt uzdeva sev šo jautājumu, jo uz kuģa ik dienas iznāca ap desmit stundu brīva laika pārdomām. Vai viņi varētu nodzīvot ar Marī līdz mūža galam?

Ja pavisam atklāti, tad arī to viņš nevarēja apgalvot. Iedomājoties vien, ka vajadzēs pamest ierasto dzīvi, māju un māsas, visus šos it kā nenozīmīgos sīkumus, kas līdz šim piepildīja viņa dzīvi, sirdī iezagās dīvains aukstums.

„…Cilvēki, kas nolemti…”

Mazais Žo, piemēram, gudrākais no abiem un droši vien ari glītākais, kuru sabrauc mašīna tieši tad, kad tas nāk no skolas! Cik gan daudz sakritību vajadzēja, lai tas notiktu! Pirmkārt, lai tovakar viņš aizkavētos Kimpērā un vispirms jau lai Selīnai ienāktu prātā nopirkt mašīnu! Tad, lai uz šī ceļa viņš brauktu tieši ar tādu ātrumu…

Lai gāzes laterna atrastos divdesmit metrus tālāk… Lai…

Gluži vai dieva pirksts! Balaneks bija precizējis: kādu milimetru pa labi — un bērns būtu palicis dzīvs…

Šī neticamā apstākļu sakritība biedēja Gereku, jo nekas neliecināja par to, ka viņa veiksme ilgs līdz mūža galam. Bet, lai taptu piedots, vai viņa pienākums nebija dalīties savā laimē?

Un viņam pat bija pietrūcis drosmes parunāt ar māsām par veļu, kaut gan MarI bija lūgusi!

—     Ejam!… Laiks…

Viņš nomierinājās. Galva vēl bija pilna rēgu, kad, uzkāpis uz klāja, Gereks sauca kopā vīrus un vēroja ūdeņus, jo pēc tiem parasti varēja noteikt, kāds loms gaidāms.

—     Vilkt!…

Gereks strādāja kopā ar visiem. Kaut gan viņš bija saimnieks, četri no apkalpes vīriem uzrunāja viņu uz „tu”. Divi brauca uz kuģa jau kopš tēva laikiem un bija palīdzējuši tam spert pirmos soļus.

Dažbrīd caur biezo miglas sienu varēja nojaust krasta kontūras, un paisuma laikā bija dzirdams, kā viļņi sitās pret moliem.

Vai viņš varētu Mārī apprecēt? Šis jautājums viņu biedēja. Par ģimenes dibināšanu nekad nebija nopietni domāts, jo Gereks vienmēr bija uzskatījis, ka līdzšinējais stāvoklis ir nemainīgs un, ja arī kādreiz kādas izmaiņas būs, tās nekādā ziņā nenotiks viņa ierosmē.

Apprecēt Marī Papēnu! Kļūt par Edgara tēvu!

Kāpēc gan ne? Viņi, protams, tad nedzīvotu Eparņas ielā. Marī pārnāktu pie viņiem, un tad vairs nebūtu jāmazgā svešu cilvēku veļa. Viņa dzīvotos ar bērnu, palīdzētu Fransuāzai, kopā ar māsām šūtu vai adītu, un viņi varētu aizņemt lielo istabu, kas stāvēja tukša!

Viņš zināja, ka tas nebija iespējams. Kāpēc? Tāpat vien, nekādu nopietnu šķēršļu nebija, taču viņš juta, ka tā nekad nebūs.

Māsas to nepieļautu!

Bet vai tas būtu taisnīgi? Vai tad Marta neizgāja pie vīra? Un vai Emīls netika pieņemts ģimenē kā savējais?

Tiesa gan, Gerekam negribētos to redzēt savās mājās katru dienu…

Jā gan!… Tā bija tā lieta… Aizbraukt?… Uzcelt citu māju?… Grūti nācās iedomāties, ka viņam kādreiz būtu jāpamostas kaut kur citur, nevis savā istabā pretī kanālam…

Ik reizes, uzlūkojot viņu, Filips uzsmaidīja savu plato smaidu, un Gereks novērsās.

„Tas jau iedomājas, ka esam rados…”

Nu nē! Vienīgais, ko viņš vēlējās — palīdzēt Marī izkļūt no nabadzības, izpelnīties piedošanu par noziegumu, ko netīši bija pastrādājis. Viņa pati taču bija teikusi: ja zinātu, kas sabraucis bērnu, tad varētu pieprasīt daudz naudas…

Tātad viņam jādod šī nauda! Viņš muļķoja Mari, nākdams pie tās kā draugs. Rīkojās kā pēdējais gļēvulis. Nelietis. Nesa Edgaram šokolādi, taču ar to nevarēja atdzīvināt tā brāli!

Par laimi, šai brīdī atklājās, ka tīkls bija nogājis līdz pašam dibenam un aizķēries. Par laimi, jo šis apstāklis vismaz divas stundas atrāva viņu no nepatīkamajām domām.

Pēkšņi nogrima kabestāns. Vīri noliecās pār bortu. Dzelzs kabelis bija nostiepies taisns kā stīga, un visi zināja, ko tas nozīmē.

Dažreiz pietika padot atpakaļgaitā, paraustīt tauvu uz visām pusēm, un tīkls tūdaļ uzpeldēja. Citreiz, ja tikls bija aizķēris pārāk smagus koka vai dzelzs gabalus zem klintīm, tad bija jāpūlas stundām ilgi, līdz beidzot tik un tā nācās pamest to ūdeni, un tas sastādīja piecpadsmit vai pat divdesmit tūkstošus franku lielu zaudējumu.

Parasti šādās situācijās saimnieki mēdza pacelt balsi, arī citi kliedza, un Gereks darija tāpat, pats ņēma rokās stūres sviru, nepelnīti uzbļāva Balanekam, kurš it kā pārāk strauji bija palaidis motoru.

Bija rīts. Vīri kustējās baltajā, biezajā un aukstajā miglā. Netālu kāds cits zvejas kuģis iedarbināja sirēnu, un arī „Fransuāzai” bija jādara tas pats.

Katrs izteica savas domas. Zondēja dibenu. Vecais Dirjē apgalvoja, ka viņš šai vietā jau atstājis kādus četrus vai piecus tīklus.

—    Tie ir dzelzsbetona bloki, kurus pēc kara nogremdēja…

Gereks to zināja. Ne velti šeit arī bija aizliegts zvejot, jo

pēc miera līguma noslēgšanas šajā vietā tika nogremdētas torpēdas. Tā kā vieta nebija bieži apmeklēta, tad, saprotams, te bija daudz vairāk zivju nekā citur, it īpaši nāca skaistas butes, kas svēra gandrīz kilogramu vai vairāk.

Viņš neuzdrīkstējās par to ierunāties, jo vīri to droši vien izsmietu, taču arī šāda veida risks Gerekam bija viens no viņa dzīves priekiem. Bija jācīnās ar kaut ko nezināmu jūras dibenā, lai varētu uzvilkt augšā daudzmaz veselu tīklu! Pēc tam, kad nolaida buras, kuģis tika griezts uz visām pusēm gandrīz vai desmit reizes.

Ap desmitiem dzelzs tauva atslāba.

—     Pārtrūkusi… — kāds ieteicās.

Tā bija kļūda. Operācija bija izdevusies. Drīz vien viņi ieraudzīja murdu; protams, tas bija pamatīgi saplēsts, taču tur, kā par brīnumu, vēl turējās ap piecdesmit kilogramu zivju.

Tā bija ceturtā zvejas diena. Nākamā bija ceturtdiena, tātad vislabākā tirgus diena. Bez tam arī tīkla lāpīšana aizņems ne mazāk kā sešas stundas.

—     Atgriežamies!

Sākās lielā klāja mazgāšana, uz kura tika izgāzti vairāki duči spaiņu ūdens. Divus vīrus norīkoja pie tīkla lāpīšanas, pārējie uzvilka buras. Kuģītis gluži kā zirgs, kurš. jūt staļļa tuvumu, palēkdamies skrēja mājup.

—     Un ja mēs pārdotu lomu tepat, Duamenē? — Dirjē ieteicās. — Paspētu tieši uz solīšanu…

Viņam bija taisnība un arī tiesības to teikt, jo vīri saņēma apmaksu katrs par savu daļu loma.

—     Nē! Taisni uz Konkamo…

—     Kā vēlaties, dēls…

Gerekam gribējās ātrāk nokļūt Konkamo. Šī vēlme pārņēma to tik pēkšņi un valdonīgi kā slimība vai nelabums, kā kaisla nepacietība.

Jā, viņš pateiks Marī Papēnai, ka tai jāiemācās priecāties un būt jautrai un ka viņš tai palīdzēs… Vai tas nebija briesmīgi, nejēdzīgi, ka viņam nebija tiesību iedot Marī naudu?

Un ne jau tikai māsu dēļ: viņa pati to nepieņemtu!

Viņš stāvēja pie stūres. Pec veca paraduma mājup Gereks pats vadīja kuģi. Tas ari bija prieks — redzēt no tālienes paceļamies Konkamo pelēkos mūrus, kas saulainā laikā izskatījās mirdzoši balti, atgādinādami Adrijas piekrastes ciematiņus.

Straume bija spēcīga. Motors griezās tukšgaitā, un viļņi abās kuģa pusēs to lēni šūpoja te pa labi, te pa kreisi. Dažreiz, vai nu tāpēc, ka Gereks nebija pietiekami uzmanīgs, vai arī uznāca kāds vilnis no apakšas, kuģis spēji palēcās, un šļakatas kā lietus gāze nolija pār priekšgalu.

—     Cik kastu sanāks?

—    Piecas ar butēm, pa divdesmit ar ķenkiem un mačkām… Divas būs ar akmeņplekstēm un tikpat ar ātīm.

Apsējuši vastūka priekšautus, ar rokās uzmauktiem vecu riepu gabaliem vīri gatavoja zivis tirgum, lai varētu tās labāk pārdot. Atsevišķi tika noliktas bojātās vai baltās zivis, kam nebija vērtības, kā arī tinteszivis un astoņkāji. Tās palika pašiem, ģimenei.

Divreiz uz kapteiņtiltiņa uznāca Filips un smaidīdams norādīja uz kabatu, kur parasti Gereks glabāja maku.

Tas droši vien nozīmēja, ka saimnieks būs priecīgs drīz vien ieraudzīt bildītes oriģinālu!…

—     Liec mani mierā!

Puisis neapvainojās. An Gereka sliktais garastāvoklis neatstāja uz to nekādu iespaidu. Pat tad, kad Gereks sašuta par rakņāšanos viņa svārku kabatās, Filips palika nesatricināms, plānprātiņš droši vien to uzskatīja par visai normālu parādību.

—     Uzmanies no māsām!

Reizi pa reizei uz tiltiņa uzkāpa arī Balaneks ieelpot nedaudz svaiga gaisa. No viņa vienmēr nāca alkohola smaka. Seja bija sasarkusi, un Gereks nodomāja, ka arī šim droši vien bija paaugstināts spiediens.

—     Kāpēc jāuzmanās?

—     Vai es zinu? Tas viņām laikam diez kā nepatīk. Viņas pieradušas, ka tu…

Ka es esmu viņu īpašums, piederu tām! Un tas tik tiešām tā bija! Tomēr, neskatoties ne uz ko, viņš pieļāva vēl vienu

kļūdu, atlikdams malā priekš sevis lielu, trīs kilogramus smagu, pleksti. Vīri varētu protestēt, jo loms taču piederēja visiem.

Konkamo bija klāt… Pirms ieiet tunču kuģu baseinā, vajadzēja pietauvoties vecajā, kas atradās pašā pilsētas centrā, vistuvāk zivju tirgum. Tā kā pašlaik bija bēgums, tad enkuru izmeta pretī vecpilsētai un ūdenī nolaida laivu.

Gereks pirmais nokāpa uz zemes, nesdams rokās zivju kasti. Un tas atkal bija prieks! Prieks redzēt, kā citi zvejnieki nāca skatīties un aptaustīt noķertās butes.

—     Kurā vietā?

—     Pie Duamenē…

—     Vai četras dienas?

—    Trīsarpus…

Uz mola arvien stāvēja ar roku stumjami ratiņi, ar kuriem zivis aizveda uz tirgotavu. Arī paši pārdevēji nāca uzmest aci lomam.

—     Cik kālu te būs?

—     Pagaidiet, gan vēl redzēsiet plekstes…

Vienu no tām, papīrā ietītu, viņš turēja padusē. Kopā sanāca ap divi tūkstoši astoņsimt franku, kas nebūt nebija slikti, un Gereks apmierināts devās pilsētas virzienā, iegriezās Eparņas ielā. Tikmēr trīs vīri novietoja „Fransuāzu” baseinā.

Strauji pukstošu sirdi viņš nospieda zvana pogu, vienlaicīgi, tāpat kā mazais, klabinādams ar pasta kastīti.

—     Sveika, MarīL.

—    Vai tas man? — viņa teica, skatīdamās uz lielo zivi, ko Gereks tina ārā no papīra.

—    jā gan, velns parāvis!

—     Pārāk liela… Mēs to nemūžam neapēdīsim…

—     Kā nu ne! Tā dos spēku Edgaram…

Viņš iegāja virtuvē, apsēdās un izstiepa kājas pret uguni.

—     Uz kuģa daudz domāju par jums…

—     Ak tā?… Un kur tad Filips?…

—    Tūlīt būs klāt.. Viņš aizbrauca nolikt kuģi!

—     Vai rīt atkal iesiet?

—    Nē, pēc trim dienām… Pat pēc četrām, jo svētdienu gribu pavadīt šeit..

No mājas droši vien varēja saredzēt „Fransuāzu”, un māsas viņu noteikti jau gaidīja ar sakniebtām lūpām.

—     Sakiet, Marī, — vai tas tiesa, ka jums dzīvē nekad nav laimējies?

—     Kas to jums teica?

—     Nezinu… Bet tagad es gribu, lai jums vienreiz veicas!

—    Tas, protams, ir ļoti jauki no jūsu puses, taču es neredzu, kā lai tas notiktu! Bez tam esmu jau arī pieradusi…

Viņš piecēlās un, kamēr Marī stiepa roku pēc gludekļa, satvēra viņas plecus un noskūpstīja — pa pusei uz mutes, pa pusei uz vaiga, jo bija pārāk uztraukts, lai trāpītu tieši.

VI

—     Divi tūkstoši astoņi simti! — vēl stāvēdams durvīs, Gereks skalā balsī pavēstīja.

Šie vārdi nerada nekādu atbalsi. Viņš paskatījās uz Selīnu, kas kaut ko šuva un lāva sevi noskūpstīt uz vaiga, taču skūpstu neatņēma.

—     Vai Fransuāzas nav?

—     Tūlīt pārnāks.

Viņš jau bija „iezīmēts”. Viņš zināja, ka kaut kas viņu starpā noticis, pie tam kaut kas nopietns, jo Selīnas vaibsti bija izstiepti un lūpas vairāk nekā jelkad sakniebtas.

—     Vai butes atnesa?

Viņš bija licis atnest trīs butes uz mājām.

—    Jā, tās laikam ir virtuvē…

Atgriezās Fransuāza. Tai mugurā nebija mēteļa, laikam būs bijusi pie kaimiņienes. Fransuāza nelikās laipnāka par māsu.

—     Ko tu ēdīsi? — viņa noprasīja.

—     Kas būs…

—     Palikusi ribiņa… Varu uzcept olas…

—     Vai tad jūs jau paēdāt pusdienas?

Viņas to tīšām darīja, jā gan. Citām reizēm, tiklīdz kuģis bija saredzams, māsas gaidīja viņu, gatavodamas kārtīgu mal

tīti. Un jautājumiem nebija gala. Turpretī tagad Selīna nemaz nepacēla galvu no šuvekļa. Māsas asais profils iezīmējās uz pelēkās loga rūts.

—     Es neēdīšu… — apvainotā balsī viņš noteica. — Iešu gulēt tāpat…

Uz to Fransuāza auksti piebilda:

—     Dari, kā zini…

Viņa to neaizkavēja, bet Gereks vilcinājās kāpt augšā, tik neparasta bija šī situācija. Nekad vēl māsas nebija to sagaidījušas šādā veidā. Tā bija īsta sazvērestība!

—     Vai istaba vismaz ir uzkopta?

—     Protams!

Gereks ļoti sāpīgi uztvēra visus šos sīkumus. Citām reizēm tā bija tīrā bauda — pēc sātīgām pusdienām atlaisties uz trim vai četrām stundām īstā gultā, pēc tam ieiet vannā un kāpt lejā vakariņās.

Varbūt māsas uzzinājušas, ka vispirms viņš bijis pie Mārī Papēnas? Nu un tad? Vai tas bija noziegums? Droši vien kāds būs pateicis par lielo pleksti, kas tika aiznesta uz Eparņas ielu!

Sabozies, ar dīvainu smagumu plecos, viņš izģērbās. Viņš bija nolēmis nespert pirmo soli. Lai viņas pašas to dara, jo šī klusēšana, protams, bija tīrā viltība. Māsas ļoti labi zināja, ka šāda izturēšanās to sarūgtināja, ka viņš mocījās, minēdams, kas gan tām zināms, un tās cerēja, ka kādā brīdī viņš sevi atklās…

Nu nē! Viņš uzvilka segu līdz zodam un aizvēra acis, tomēr juzdams, ka aizmigt nespēs.

Ko viņš bija izdarījis? Ko teicis? Vai nevajadzēja padomāt, pirms runāt?

Kad viņš noskūpstīja Marī Papēnu, tā neatgrūda viņu, kaut arī neatdevās skūpstam. Viņa vienkārši to pacieta un tūlīt pēc tam, skatīdamās tam sejā, pavisam vienaldzīgi, it kā konstatēdama faktu, sacīja:

„Nu tas ir noticis!…”

Un dīvaini, ka šie vārdi viņu satrauca vairāk nekā jebkas cits. Viņš nokaunējās. Gandrīz čukstus teica:

„Par ko jūs domājat?”

Viss sanāca tik māksloti. Šajā bridi viņš vēl varēja aiziet bez sarežģījumiem. Mārī nedusmojās, nekā tam nejautāja. Tas bija viņš pats, kas uzstāja:

„Sakiet, ko jūs domājat par mani, Marī…”

„Ko gan jūs gribētu, lai es domāju?”

„Vai ticat, ka esmu patiess pret jums?”

„Vai tad, kad skūpstījāt?”

„Kad saku, ka domāju vienīgi par jums, ka uz kuģa visu laiku biju kopā ar jums, pat jūsu brālis to ievēroja… Vai jūs mani kaut mazliet mīlat, Marī? Tikai mazliet…”

„Vai jūs tiešām esat tik jūtīgs?”

Vai viņš bija jūtīgs! Mazākā nieka dēl bija gatavs izplūst asarās! Plaksti dega. Viņš raudzījās Marī ar savām lielajām, aizmiglotajām acīm…

„Negribu, lai jūs domātu, ka spēlējos ar jums… Vai saprotat, ko gribu teikt?…”

„Nē!”

„Gribu teikt, ka es jūs cienu, ka nāku pie jums nopietnos nolūkos…”

„Jūs nejokojat?”

Visu šo laiku Marī nepārstāja darboties, taču beidzot noslaucīja rokas dvielī, kas karājās virs plīts, un nostājās viņa priekšā.

„Jūs neticat?”

„Jūs taču negribat teikt, ka…”

„Jā gan!”

Viņš vairs neapjauta, ko darīja. Stāvēja kā noreibis, it kā pats sev zem kājām būtu izracis bezdibeni. Kurp tas viss novedīs? Un tā bija viņa, kas beidzot izteica šo vārdu.

„Jūs gribat mani precēt?”

Un smējās. Viņa neņēma to nopietni.

„Jā! Jūs esat jebkuras citas sievietes vērta. Kopš jūs pazīstu, vēroju jūs un apbrīnoju…”

„Nav jau par ko!”

„Ir gan, ir… Ļaujiet man vēlreiz jūs noskūpstīt, Marī, tikai šoreiz ar jūsu piekrišanu…”

„Ja vēlaties…”

Tas vairs nebija kā pirmīt, kaut gan tagad viņa gandrīz atbildēja skūpstam, viegli pakustinot lūpas.

„Vai esat apmierināts? Tad nu gan ejiet mājās, citādi māsas uznkos skandālu… Jums jau tā nevajadzēja man nest to zivi…” „Esmu tādā vecumā, ka varu…”

„Labi zināt, ka ne…”

„Marl!…”

„Ko tad?”

„Jūs piekrītat?”

„Precēties? Kādreiz varbūt, ja viena no jūsu māsām atnāktu un palūgtu man roku…” Un viņa atkal iesmējās. „Saturieties… Nav vērts raudāt… Viņas to nekad nepieļaus un pareizi dans… Bet tagad ejiet!… Edgars arī tūlīt būs klāt…”

Līdzko Marī bija pateikusi šos vārdus, tā bērns jau klauvēja ar pasta kastīti pie durvīm.

Tātad, lūk, kas bija noticis! Viņš neko nebija iepriekš pārdomājis. Kaut gan, pārkāpjot slieksnim, zināja, ka pateiks pašu svarīgāko. Visā visumā viņš taču bija lūdzis Mari kļūt par viņa sievu! Un pat apsolījis par to runāt ar māsām!

Marī Papēna nebija atteikusi, un viņam būtu jāpriecājas. Varbūt viņa bija vairāk satraukta, tikai nevēlējās to parādīt? Viņš nojauta, ka tāds bija Marī raksturs — noslēgts, ka tā nebija vis tik vienaldzīga, kā izlikās, tikai kautrējās izrādīt savas jūtas.

Ko gan māsas varētu zināt? Izskaidrošanās noteikti notiks, bet kad? Reiz, jau labi sen, Selīna bija izturējusi trīs dienas, taču beidzot viņa guva virsroku, jo Gereks pirmais raudādams bija meties tai klāt un atzinies. Toreiz runa nebija par sievieti, bet gan par riteni, ko viņš slepus bija nolicis pie kāda drauga mājās.

Galvā bija dīvains tukšums. Tomēr vajadzēja paēst, jo tas nebija labākais atriebības veids.

Uznāca miegs. Kad pulkstenis nosita pieci, Gereks nomazgājās, noskuvās un kāpa lejā, piespiezdams sevi dungot kādu meldiņu. Zālē dega lustras. Marta klusēdama lāva sevi noskūpstīt uz pieres.

—     Vai Emīls ari bus?

-Jā.

—     Bet šovakar jau nav īsta diena?

Viņas neatbildēja. Gereks apsēdās pie kamīna un atšķīra avīzi. Kādu stundu, kamēr viņš lasīja, ilga klusums. Laiku pa laikam viņš sakustējās, pārvietoja krēslu.

—      Man gribētos noārdīt krāgu vecajai kleitai un uzlikt apaļu…

Ari māsas izturējās tikpat māksloti kā viņš. Balsis skanēja neīsti. Laikam būs ilgi runājušas par viņu.

Emīls atnāca pusseptiņos un sirsnīgi paspieda Gerekam roku, taču drīz vien tika ierauts kopējā mājas gaisotnē. Arī viņš bija lietas kursā, tas bija skaidri redzams. Dažreiz, uzsākot teikumu, tas pēkšņi aprāvās, vainīgi uzlūkodams Selīnu, it kā būtu piemirsis kādu svarīgu norādījumu…

Tas nu reiz bija par ilgu! Gereks vairākkārt aicināja:

—     Un ja beidzot tomēr katrs no mums izteiktos?

Taču pats atturējās to darīt, jo juta, ka tādā veidā izskatīsies pazemots. Viss liecināja par to, ka scēna notiks pēc vakariņām. Ja jau Gloagēni bija šeit, tātad tika gatavota īsta ģimenes apspriede.

Par kārtīm šovakar, protams, nevarēja būt. ne runas. Neviens par to ari neieminējās. Tieši otrādi: tūlīt pēc vakariņām Marta vērsās pie vīra:

—     Vai iesim?

Tad kāpēc gan viņi bija atnākuši? Un viņi patiešām aizgāja, sirsnīgāk nekā jebkad atvadīdamies no Selīnas. Vēl tie nebija tikuši pāri kanālam, kad Fransuāza jau bija novākusi galdu un nopūzdamās teica:

—     Iešu gulēt. Ar labu nakti, Selīn… Labu nakti, Žil… — Un nozuda trepju telpā.

—     Tādā gadījumā arī es eju gulēt, — Gereks nopūtās, sacīdams sev, ka izskaidrošanās droši vien atlikta uz rītdienu.

—     Paliec.

—     Tev kaut kas man sakāms?

—     Laikam gan, tu jau pats zini, vai ne?

—     Es? Nē, nepavisam…

Logu slēģi bija cict, lampas pa pusei izdzēstas. Virs galvas dzirdēja vienīgi Fransuāzas solus.

—     Nu tad saki ātrāk…

—     Apsēdies.

—     Vai tā runāšana būs gara?

Viņš centās ietaupīt laiku. Tagad, kad šis brīdis bija pienācis, viņš sajuta mutē dīvainu sausumu un pats vēlējās, lai saruna tiktu atlikta uz rītu.

—      Es iemācījos braukt ar mašīnu… — Selīna negaidīti ieteicās, nepārstādama šūt. — Ņēmu privātstundas…

—     Ak tā!

Tāds iesākums Gerekam nepatika. Kāpēc gan viņa sāka runāt par mašīnu?

—     Ja jau tu to nemaz neizmanto, tad es pati braukšu… Starp citu… tu nekad neesi braucis ar mašīnu pie Marī Papēnas?

—     Kāpēc tu tā jautā?

—     Tāpat vien… Nevajag sarkt…

—    Tu neesi sevišķi augstsirdīga!

—     Vai tad?

—     Tu taču labi zini, ka pietiek izrunāt šo vārdu, lai es tiešām nosarktu.

—     Nebiju to ievērojusi… Starp mums ir daudz nopietnākas lietas… Žil, vai atceries, kā tu mēdzi darīt, kad biji mazs?…. Kad biji nodarījis ko ļaunu, tu allaž vakaros to izstāstīji, pirms gāji gulēt. Tu sacīji, ka pa nakti varētu nomirt un ka tu negribētu mirt ar smagu sirdi… un netīru sirdsapziņu…

—     Nu, un?

—     Cik ilgi tu tā jau guli?

Viņa runāja maigā balsī, visu laiku raudzīdamās šuveklī, galda segā, kas vēl ne tuvu nenāca uz beigām.

—     Nesaprotu…

—    Tu neesi vaļsirdīgs… Tieši atklātība bija viena no tavām vislabākajām īpašībām, taču tu to nelaimīgā kārtā kopš kāda laika esi zaudējis… Šodien, kad pārnāci, izkliegdams loma cenu, tu pat neuzdrīkstējies ieskatīties man acīs…

—     Nav tiesa…

—     Tu varētu to apzvērēt pie mātes kapa?

—     Liec mani mierā!

—     Pagaidi… Tev vienreiz tomēr jāizkrata sirds… Es vēl neko neesmu teikusi ne Fransuāzai, ne ari Martai… Lai arī tu domā citādi, neviens nezina, ko esmu atklājusi…

—     Atklājusi?

—     Gaidu, ka tu to pats pateiksi…

—     Un ja nu man nav ko teikt?

—    Tad mēs rīt no rīta paņemsim mašīnu un abi divi pabraukāsimies pa Eparņas ielu, iepretī Marī Papēnas mājai… Vai esi ar mieru?

—     Kāpēc ne?

Viņš meloja, jo zināja, ka tas bija neiespējami, un sastindzis gaidīja, ko māsa teiks tālāk.

—     Un ja nu pie mums toreiz būtu ieradusies policija? Kādā stāvoklī mēs atrastos?

—     Bet…

—     Paskaties bufetes atvilktnē…

Tā bija ar atslēgu slēdzama lāde, kas izvelkot kalpoja kā sekretārs, gan arī kā seifs. Gereks atvēra to un ieraudzīja kādā vecā konfekšu kārbā ieliktas tūkstošfranku naudas zīmes.

—     Saskaiti!…

Astoņas… Summa, ko māsas nekad agrāk neuzdrošinājās glabāt mājās pa nakti.

—     Rīt no rīta es tās aiznesīšu…

—    Lai viņa no manis atteiktos? — Gereks skābi nosmīnēja.

—     Tu labi zini, ka tādēļ nemaz tik daudz nevajadzētu. Domāju, ka viņa tāpat attteiktos.

—     Tad vairs nekas nav saprotams…

—     Es pastāstīšu Marī Papēnai to, ko viņa vēl nezina…

—     Selīna!

Viņam kļuva baigi. Šī sieviete bija pats nelabais! Kā gan viņa varēja uzminēt? Neviens, neviena dzīva dvēsele to nezināja! Nekad neviens vārds tam nebija pasprucis. Taču par teiktā īsto jēgu vairs nevarēja būt šaubu. Viņa runāja tieši par to!

7 158

193

—     Nestaigā tā no vienas vielas uz otru… Man paliek nelabi… Apsēdies! Nomierinies… Kā tas atgadījās?

—     Par ko tu runā? Kā tu to zini?

Viņa nopūtās un atbildēja ar bieži lietoto teicienu:

—     Es tevi pazīstu, it kā pati būtu radījusi… Nedējām ilgi tevi vēroju… Sākumā tu vai katru dienu gribēji braukt ar mašīnu… Kad stāstīji par to sievieti Kimpērā un maku, tā atzīšanās nāca tev pārāk viegli, it kā aiz tā būtu kas cits slēpjams… Es pārdomāju… salīdzināju datumus un stundas… Šausmas pārņem, kā neviens cits nav iedomājies izdarīt to pašu!

—     Tu domā?

—     Kopš divām nedēļām es zinu…

—     Kāpēc tad man neko neteici?

—     Kālab?… Ja tu nebūtu ieķēries Mārī Papēnā… Saproti?

Viņš neatrada, ko atbildēt, un nolaida galvu.

—     Ko tu domā darīt? — viņa pēc brīža jautāja.

—     Kādā ziņā?

—     Mums nav vajadzīgs skandāls… Aiziešu pie viņas rīt.? . Izstāstīšu patiesību… Iedošu naudu un pieprasīšu solījumu klusēt… Būtu bezjēdzīgi pavadīt cietumā trīs vai četrus gadus… Jo tieši šādas situācijas priekšā tu esi mūs nostādījis!

—     Vai tā ir mana vaina?

—    Jā, tava… Ja tu tūlīt pat būtu ar mani parunājis… Galu galā ceru, ka šī sieviete sapratīs… Mums tā ir liela nauda…

—     Es negribu! — pēkšņi apstādamies, viņš pavēstīja.

—     Ko tu negribi?

Augšā Fransuāza jau gulēja. Viņa droši vien domāja, ka mēs runājam par Marī Papēnu!

—     Negribu, ka viņa uzzina par mani…

—    Tev labāk patiktu to muļķot tālāk? Ko tu arī dari ikreiz, kad ierodies tur, tu izmanto viņas neziņu. Tu, kas…

—     Klusē!

—    Tu, viņas bērna slepkava, tu nāc pie viņas ciemos, pat atļaujies nest šokolādes un spēllietiņas otram bērnam…

—     Zvēru, ka ne… Selīna!…

Pagalam satriekts, viņš vairs nesaprata, kam īsti bija taisnība

—     viņam vai māsai.

—     Zvēru, ka esmu patiess… Es mīlu viņu… Man nekad nav bijis ģimenes…

—     Paldies par komplimentu!

—     Savas ģimenes… Man jau ir četrdesmit gadu un nav bērnu…

—     Ceru, ka tu to nesaisti ar Mari Papēnu?

—     Kāpēc gan ne?

—     Tu esi jucis… Gribi viņu par sievu pēc tam, kad esi sabraucis tās bērnu?… Tu man esi pretīgs!

—     Selīna!

—     Ej gulēt… Nav jēgas turpināt… Rit no rīta apciemošu Mari Papēnu… Aiznesīšu naudu… Būs taisnīgi, ja viņa dabūs apmēram tikpat, cik būtu saņēmusi pēc tiesas prāvas… Pēc ' tam vari darīt, ko gribi, pat lūgt tās roku, ja tīk…

—     Tas jau ir izdarīts.

—     Patiesi?

—     Šodien pat, ja gribi zināt… Es mīlu viņu, saproti? Man ir tiesības…

—    Un pienākums pateikt viņai patiesību… Un, tā kā tu to nedari, uzņemšos es…

—     Aizliedzu tev to darīt!

Selīna uzmeta viņam ironijas pilnu skatienu.

—     Paklausies, Selīn…

—     Klausos.

—    Ja tu to izdarīsi, es vairāk ne dienu nepalikšu šai mājā. Aiziešu uz visiem laikiem!… Un pirms tam pārdošu savu daļu..

Selīnas skatiens izmainījās.

—     Vai tas esi tu, kas tā runā? Un tev nav bail, ka tur augšā māte varētu tevi dzirdēt?

—     Un tev?

—    Es pildu savu pienākumu… Nevaru pieļaut, ka tu apprecies ar sievieti, kuru esi piemānījis un kura neieredzēs tevi, kad uzzinās patiesību…

—     Nē, nevar būt!

—     Pamēģini… Pasaki viņai: „Es sabraucu jūsu dēlu, toties atnesu jums šokolādi, rotaļlietas, maksāju piecpadsmit franku dienā jūsu brālim un tagad nu gribu jūs precēt…”

Viņš atkrita krēslā, kas stāvēja pie plīts, un saķēra galvu rokās. Un raudāja. Apjucis, pilns pretīguma pats pret sevi, vairs nezinādams, ko domāt, kā būt… Klusums ilga labu laiku. Tostarp Selīna nepārstāja viņu vērot.

—     Zil!

Viņš klusēja.

—     Tu dzirdi?

Viņš tikai paraustīja plecus.

—     Vai tev ar mums nav labi? Vai mēs tevi neaprūpējam labāk par jebkuru citu sievieti? Tu domā, ka varētu būt laimīgāks citur?

Viņa zināja, ka šie vārdi iedarbosies. Viņš bija šeit laimīgs, tas tiesa. Jebkādas rūpes tam atkrita. Māsas prasīja vienīgi nedaudz pakļāvības, kā, piemēram, nesmēķēt, nedzert, un viņš bija spiests atzīt, ka šie noteikumi tam nebija kaitējuši.

—    Tev jāatzīst, Žil, ka mēs esam darījušas visu, lai aizstātu tev māti!… Un nedomā, ka mēs esam pret to, ka tu apprecētos… Bet tai jābūt tevis cienīgai sievietei, īstai jaunavai, kas…

—     Bet vai es pats esmu īsts jauneklis? — pavisam komiski viņš šļupstēja.

—     Tev ir četrdesmit. Tu esi bagāts un mantosi no mums abām…

—    Jūs pārdzīvosiet mani…

—     Tas nav zināms… Tev jābūt prātīgam, Žil!…

Nē! Tas nebija izturams! Viņš no jauna piecēlās, uz vaigiem palika asaru pēdas. Tik gļēvi atteikties no Marī Papēnas viņš nevarēja!

—     Es mīlu viņu! — Gereks kliedza.

—     Nē, nav tiesa… Tu to iedomājies, jo tev viņas žēl… Patiesi, šai nabaga meičai nekad nav veicies… Es ievācu ziņas.

—     Ej pie velna!

—     Man pret viņu nav nekādu iebildumu kā vien tas, ka viņa nav tikla un nav spējīga uzturēt saimniecību… Vai tu viņu iedomājies dzīvojam šeit, kopā ar mums?

—     Mēs dzīvosim citur.

—      Bet tu, mans nabaga Žil, tu to nespēsi! Tev ir savi paradumi… Jā, arī untumi… Ja kādreiz mums aizmirstos sasildīt

tavas čības, tu justos gauži nelaimīgs. Šodien pat, tu gandrīz sāki raudāt tāpēc, ka mēs tevi nesagaidījām kā vienmēr ar pusdienām, un tāpēc, ka tev bija palikusi viena vienīga auksta ribiņa… Es to darīju tīšām, gribēju paskatīties, kas būs…

—     Atstāj mani… Iešu gulēt…

—     Tātad rīt es to naudu aiznesīšu, jā?

—     Paklausies, Selīn… Saku tev — ja tu to darīsi, ja tu ko teiksi, es aiziešu no mājām…

—     Un tūlīt pat atgriezīsies!

—     Redzēsim!

—    Jā, redzēsim. Ar labu nakti, Žil!

—     Labu nakti.

—     Tu nenoskūpstīsi mani?

—     Nē!

—     Un ja nu es šonakt nomirstu?… Ko tad tu teiksi no rīta?

Tā bija tīrā šantāža, klasiskā veidā, ko Selīna piekopa jau kopš bērnības.

—     Ar labu nakti!

Viņš noliecās un ar lūpu galiņiem pieskārās māsas pierei.

—     Rīts gudrāks par vakaru… — viņa noteica.

Atverot acis, viņu no jauna pārņēma vakarējās mokošās domas. Bija vēls, viņš to redzēja pēc gaismas ārā. Tā kā labu laiku naktī nebija varējis aizmigt, tad šodien, protams, nevarēja piecelties kā parasti, rītausmā.

Viņš piecēlās, pieskrēja pie loga un paskatījās uz vecpilsētas lielo pulksteni, kas rādīja deviņi.

Salu jau kuro reizi bija nomainījis sīks lietus. Kāds kuģis ar piesietiem groziem uz klāja devās zvejā.

Viņš nevarēja izlemt, ko lai velk mugurā, jo nezināja, vai ies strādāt uz kuģa vai paliks pilsētā.

Mājā valdīja klusums, varēja dzirdēt vienīgi šujmašīnas vienmērīgo klaboņu apakšstāvā. Droši vien Fransuāza tur strādāja.

Gereks ātri apģērbās. Acu plaksti bija uztūkuši, un seja spogulī izskatījās vēl greizāka nekā parasti. Iečīkstējās pakā-

pieņi, degunā iesitās kafijas smarža, un viņš ieraudzīja uz sarkanbalti rūtotā galdauta savu tasi un šķīvi.

Pie loga sēdēja Fransuāza un tiešām kaut ko šuva. Mājkalpotāja, kas nāca divreiz nedēļā, pašlaik mazgāja zālē grīdu.

—' Kur Selīna?

—     Aizgāja… Tu aizmirsi pateikt labrīt…

—     Piedod… Labrīt, Fransuāza… Uz kurieni viņa aizgāja?

—     Laikam uz tirgu… Ir piektdiena…

—     Vai man neko nelika teikt?

—     Nē… Viņa steidzās…

—     Kas tai bija mugurā?

—     Izejamā kleita…

Kas viņam būtu jādara? Ko viņš varēja darīt? Varbūt lielās mazgāšanas dēļ zāle pēkšņi izskatījās pēc stacijas uzgaidāmās telpas. Kā parasti, dzerdams kafiju ar pienu, viņš iedomājās Marī Papēnas virtuvi, kur šajā brīdī varbūt atradās Selīna.

Iet uz turieni? Kālab? Viņš taču nevarēja atspēkot to, ko sacīs Selīna!

Viņš bija slikti gulējis. Galva smaga, un sirdī tā kā dūra, tas lika domāt, ka patiešām ar veselību kaut kas nebija kārtībā. Fransuāzas priekšā, lai tā iežēlotos par viņu, Gereks saviebās.

—     Tev vēl arvien nav labi?

—     Jā, laiku pa laikam…

—     Uz kuģa droši vien nebūsi ievērojis diētu!

Tas bija pilnīgi ģimenes garā! Māsām, varbūt Martai mazāk nekā citām, vienmēr bija viens skaidrojums. Ja uznāca nelabums, tātad viņš bija kaut ko ne „tādu” ieēdis, velns lai parauj! Riebīgi!

—    Uz kurieni tu? — ieraugot, ka viņš uzvilcis zābakus un iet uz durvju pusi, māsa jautāja.

—     Ārā… Nezinu…

—     Paņem šalli…

Kā tad! Viņš to paņems! Tas bija tik svarīgi — saķert iesnas! Viņš nespēja ne raudāt, ne smieties. Toties bija gatavs gāzt pa ģīmi jebkuram, kas kaut ko teiktu. Prātā ienāca kabatas maks, ko bija izmetis atejā, tehniskā pase, ko vēl nebija atjaunojis, zivs, ko vakar aiznesa Marī…

Ja nu Selīna tur to ieraudzīs? Tādas, pie tam tik lielas, viņš nekad nebija nesis mājās, retu reizi kādu buti. Māsas sprieda, ka arī baltās ir labas diezgan un ka smalkākas vajag taupīt tirgum…

Lietus lija uz cepures un pleciem. Ilgu laiku viņš skatījās, kā vecais Luijs pārved cilvēkus no pretējā krasta, taču Selīnu starp tiem neredzēja.

Visā visumā viņš bija apsolījis Marī Papēnai apprecēt to. Viņš to bija teicis, un tā tam arī bija jābūt, tur nekas nebija maināms.

Bet māsai toties nozvērējies, ka, ja tā ko atklās, viņš uz karstām pēdām aizies.

Pārgulēt varētu uz kuģa…

Pagaidām, protams! Jo, ja tas būs jādara, tad vajadzēs arī visus trīs kuģus pārdot! Tāpat arī māju, lai sadalītu īpašumu…

Viņam bija tādas tiesības. Kad Marta apprecējās, visi baidījās tieši no tā, taču viņa apmierinājās ar piecu tūkstošu franku aizdevumu uz savas daļas rēķina tikai tik daudz, lai nopirktu mēbeles.

No krasta varēja saredzēt kuģus, un dūmu strūkliņa, kas nāca no skursteņa, liecināja, ka Filips bija darbā…

Acīs saskrēja asaras, atceroties, kā plānprātiņš, priekā starodams, bija rādījis uz maku, kur glabājās bildīte… Edgars droši vien bija skolā. Pēdējā laikā puisēns bija kļuvis drošāks. Tas vēl nesmaidīja, taču jau pieņēma Gereka klātbūtni mājās.

„Vai viņa tiešām būs turp aizgājusi?”

Lieliem soļiem viņš staigāja gar krastmalu, vienmēr atgriezdamies pie stāvvietas, kur Luijs jau bija kādas piecpadsmit reizes piebraucis. Kad vecpilsētas pulkstenis nosita vienpadsmito stundu, viņš ieraudzīja Selīnu, kas skrēja, lai nenokavētu plosta atiešanu. Rokā viņa turēja pārtikas tīkliņu.

Viņa tūdaļ ieraudzīja brāli un cieši, it kā gribēdama izprast tā domas, viņā noskatījās. Arī viņš, nespēdams slēpt uztraukumu, vēroja māsu.

Kā parasti, viņa atstāja Luijam divus sū, un tas savukārt palīdzēja nonest pirkumus krastā.

—     Vai tu man nepalīdzētu, Žil?

Viņš nokāpa pa klintis izgrebtajām kāpnēm un negribīgi paņēma tīkliņu, kuru pats kādreiz blīvajās stundās bija nopinis un kurā Selīna bija salikusi pukukāpostus un vēl kaut kādas baltas paciņas, laikam sviestu un gāju.

—     Kur tu biji?

—    Tirgū…

—     Un pēc tam?

Atverot lietussargu, viņa it kā starp citu klusi noteica:

—    Tūlīt par to parunāsim…

VII

Līdz durvīm bija jānoiet tikai daži metri, un Gereks, paejot sāņus, lai ielaistu māsu, veikala pelēkajā iekšienē ieraudzīja Košuā seju. Droši vien šajā brīdī tas arī bija sācies. Gerekam Košuā nepatika, kurš, tāpat kā viņš, bija kuģa kapteinis un kuram piederēja visvecākais un visnetīrākais kuģis Konkarno. Bez tam Košuā bija dzērājs, kas ar roku mēdza sagrābt biedra žaketes vai blūzes stūri un, šķiežot siekalas uz visām pusēm, nebeidzami gari runāt. Pats viņš uzskatīja sevi par visslīpētāko un gudrāko kapteini Bretaņā, jo agrāk, redz, esot bijis stūrmanis uz tālbraucēja, kas gājis līdz pat Čīles krastiem.

Ja nebijis rokā Selīnas tīkliņš, Gereks būtu gājis prom, ārā. Viņam nepavisam negribējās sākt sarunu ar šo tipu. Viņš juta, ka mazākais nieks varēja to izvest no pacietības.

—    Skat!… Tepat jau viņš ir… — pie letes dzerdams glāzīti, Košuā iesaucās. — Es tak zināju, ka viņš tūlīt būs klāt… Paklau, Žil… Es te tavai māsai stāstīju, ka…

Fransuāzai bija vien jāapkalpo šis vīrs. Selīna iegāja ēdamistabā novilkt mēteli. Bija divpadsmit. Galds uzklāts.

—     Tu tak zini, cik es esmu vērts, vai ne, dēliņ? Es tak esmu vīrs, ko? Atbildi! Esmu vai neesmu vīrs?

—    Jā…

Gereks tikmēr neizlaida māsu no acīm, minēdams, ko gan

viņa šodien darījusi. Viņš pat raidīja ar pirkstiem zīmi, gribēdams uzprasīt:

„Vai tu tur biji?”

Arī viņa atbildēja ar vieglu galvas kustību, tā bija auksta un apstiprinoša. Bet vai viņa bija pareizi sapratusi? Un, ja tā, varbūt meloja, lai viņu sakaitinātu?

—     Saki man, Žil… Cik tad īsti esmu tev parādā?…

—     Vai tu nevari atnākt pēc brītiņa?

—     Nē… Es savai sievai teicu: „Jāparunā ar viņu…” Un te nu esmu šeit!

Bija jāmeklē rēķinu grāmatās. Košuā parāds sasniedza apmēram sešus tūkstošus franku, jo viņš pirka tauvas un degvielu uz kredīta.

—    Tā jau arī sanāca… Ko tu saki par to, ka naudas vietā es piedāvāju tev tiesības uz dalu no sava kuģa…

—     Cik tas maksā, tavs kuģis?

—     Kā jau zini, tas ir viens no labākajiem Konkamo…

—     Viens no izpuvušākajiem, tu gribēji teikt?

Visi apsēdās pie galda. Gereks joprojām vēroja māsu, kurai uz lūpām rotājās tāds kā atvieglojuma smaids. Vai viņa jau būtu kaut ko pateikusi Fransuāzai, jo arL tā izskatījās loti mierīga?

—    No daļas tu ik sezonas saņemsi divus vai trīs tūkstošus…

Kā gan Gereks par to nebija iedomājies agrāk? Viņš piecēlās, atvēra bufetes lādi un dzelzs kārbiņu, kur glabājās nauda.

Astoņu tūkstošu franku tur vairs nebija!

—     Selīna!

Viņš pat neapsēdās. Palika stāvēt turpat pie bufetes atvērtās lādes un nepievērsa ne mazāko uzmanību Košuā klātbūtnei. Pat labāk, ja skandālam būs kāds liecinieks.

—     Nu un tad? Sēdies…

—    Tad tu tomēr tur biji?

—    Taču jā! Es tak teicu!

—     Un pastāstīji?…

—    Jā…. Kāpēc tu tā skaties?

Viņš vēl joprojām neticēja. Domāja, ka māsa grib to pabiedēt. Varbūt viņa vienkārši būs aiznesusi to naudu uz banku? Un pēc tam, kā parasti, gājusi iepirkties?

—     Atbildi nopietni… Tas ir nopietnāk, nekā tu domā…

Košuā, jāteniski uzmeties uz krēsla, ar izbrīnu viņu vēroja.

—     Kas tev noticis?

—    Ļauj man nokārtot savas darīšanas… Es runāju ar māsu… Selīna, pierādi, ka tu tur esi bijusi…

Viņa piecēlās un ar pilnu muti gāja paņemt somiņu, no kuras izvilka papīra strēmelīti, ko sniedza brālim.

Gerekam ēšana nebija prātā. Viņā plosījās pretrunīgas jūtas. Piesardzība lika tam klusēt, iziet ārā, pagaidīt, līdz Košuā būs aizgājis, un vēlāk, mierīgākos apstākļos, izskaidroties ar māsām.

Tas nebija niknums, kas viņā virmoja, bet gan īsts trakums, gandrīz vai auksts naids pret Selīnu.

Viņš gandrīz vai atteicās paņemt rokā šo papīru. Bija vēl laiks. Tad pēkšņi izrāva to no Selīnas rokām un pieskrēja pie loga, lai izlasītu.

„Saņemts no Selīnas Gereka j-dzes astoņi tūkstoši franku, par ko es apsolos nekādā sakarā neizvirzīt nekādas prasības pret Gereku ģimeni…”

Fransuāza, kas vēroja viņu, iekliedzās:

—     Žil!

Jo viņa redzēja, kā Gereka galva noliecās, kakls it kā ievilkās plecos, un it īpaši viņa bija uztvērusi tā skatienu.

—     Ņem!… — atdodama papīru māsai, viņš sacīja. Bet tā vietā, lai to palaistu vajā, viņš Selīnai iesita, trāpīdams tieši sejā.

—     Neliete!… Ak tad tu to izdarīji…

Ja nebūtu Košuā, viņš būtu gājis vēl tālāk, Fransuāza ar šausmām acīs piecēlās, un Selīna instinktīvi pacēla roku pie sejas. Gereks sita no jauna, visu laiku atkārtodams:

—    Mēslu kaudze… Un ko tad viņa tev teica, ko?… Ka nīst mani, jā?… Nu tu esi dabūjusi, ko gribēji?…

Košuā piegāja no mugurpuses un mēģināja satvert viņa

rokas. Gereks apgriezās un no visa spēka to pagrūda, tā ka dzērājs^ atkrita uz grīdas.

—     Žil!. Nomierinies!…

Nē, nomierināties viņš negribēja! Viņš vēl nekad nebija Jāvis vaļu dusmām, vismaz ne tādā mērā, un viņam likās, ka tas dos atvieglojumu. Gereks redzēja Selīnas nobālušo seju, izbailēs pacelto roku, un tas viņu vēl vairāk tracināja, gribējās sist atkal.

—     Ahā! Tu domā, ka tas ir viss…

Un Košuā piecēlies atkal nāca palīgā.

—     Sievietes nesit… Es aizliedzu…

—    Tu vecais ķēms!…

Un viņš iezvēla tam ar dūri. Šoreiz Košuā tika atsviests tālāk, līdz pat logam, kura stikls no trieciena sašķīda sīkās drumslās.

—     ŽilL. Lūdzu!… Saņem sevi rokās!…

Tieši to viņam negribējās darīt. Viņš tīšām domāja par Marī Papēnas virtuvi, par kafijas tasēm, ko tā viņam gatavoja, par fotokartiņu, kas atradās portfelī!

Fransuāza bija ieķērusies viņam elkonī. Gereks to atgrūda un tuvojās Selīnai, kas ieskrēja zālē un aizslēdza aiz sevis durvis.

—           Atver!… — sakostiem zobiem viņš trīs reizes atkārtoja.

—     Atver!…

Uz ielas pie sasistā skatloga sāka drūzmēties ļaudis. Viņš satvēra krēslu un no visa spēka meta to durvīs. Taču krēsls salūza, un viņš savainoja roku.

Tad ar plecu Gereks pamēģināja izgāzt durvis.

—     Atver, ka tev saku!…

Koks nobrīkšķēja. Viņš vēl nezināja, ko īsti darīs. Viņš vairs nevaldīja pār sevi un tomēr dzirdēja kādu balsi, kas ieteica tam nomierināties.

Gereks vairs skaidri neredzēja, kur kurš stāvēja, jo telpā atradās arī sveši cilvēki. Kāds kāpa iekšā pa logu… Arī Košuā vēl bija turpat.

Un viņš turpināja uzstāt:

—    Ak tā! Tu negribi atvērt… Tātad tev tomēr bail no manis…

Viņš sitis Sellnu, jā gan, līdz tā sāks kaukt no sāpēm. Liks tai nomesties uz ceļiem un lūgt piedošanu viņam un arī MarI Papēnai.

Beidzot durvis padevās, un viņš ar acīm meklēja māsu, taču, to neatradis, paņēma krēslu un svieda to trauku skapī.

Uz sliekšņa stāvēja astoņi, varbūt desmit cilvēki, bērni un sievietes kāpās atpakaļ. Bet ko gan tie viņam nozīmēja? Viņš nekad nebija ticējis, ka Selīna izpildīs savus draudus. Vismaz ne tik izaicinošā formā, kā viņa bija to izdarījusi, pēc tam vēl mierīgi aiziedama uz tirgu un pārnākdama, it kā nekas nebūtu noticis, labā noskaņā, ar papīru somā, kā būtu paveikusi kādu labu darbu!

—     Kur tu esi?…

Bridi, kad viņš pagriezās, Košuā no mugurpuses uzlēca tam virsū, un abi nogāzās uz grīdas. Pa īstam saniknots un juzdams, ka nav stiprākais, Košuā iekoda Gerekam rokā, tas skali iekliedzās un no visa spēka iesita uzbrucējam ar otru roku.

Kur palikusi Fransuāza? Un Selīna? Viņš vairs nekā nesaprata. Acu priekšā rādījās kājas un zābaki. Kāda roka vilka viņu aiz pleca, un Košuā vajadzēja pāris reižu kārtīgi iezvelt, līdz tas atlaida zobus.

Beidzot viņš piecēlās, nikns uz sevi un visu pasauli, saplēstām drēbēm, un lēni pārlaida skatienu visapkārt. Gereks juta, kā krūtis briest nelabums.

Pudeles skapī bija sasistas, un liķieris dažādās krāsās tecēja no viena plaukta uz otru. Durvis stāvēja plaši vaļā, grīda zālē piebradāta. Ārā, uz ietves, drūzmējās ziņkārīgo bariņš. Košuā dzēra un, lai atgūtos, skali skaidroja notikušo:

—     Tas viņam uznāca pēkšņi, ne no šā, ne no tā…

—     Fransuāza!… — Gereks pasauca.

Bet laikam viņa bija uzgājusi augšā, līdzi Selīnai. Abas tagad droši vien klausījās.

Gerekam nāca asinis. Viņš jau grasījās iet un aizvērt durvis, kad pie mājas ar velosipēdiem piebrauca divi žandarmi.

—    Vai kautiņš? — tie jautāja, domādami, ka kāds dzērājs kafejnīcā uztaisījis traci un ka Gereks tos izsaucis.

—     Es kāvos, jā.

—     Ar ko?

—     Ar mani, — atsaucās Košuā.

Gereks paraustīja plecus.

—    Jo sevišķi ar māsu!

—     Kur viņa ir?

Tas sāka kļūt smieklīgi, un bija jāizbeidz šis teātris.

—     Kurš visu to sadauzīja?

—     Es! — Žandarmi acīm redzami nezināja, ko iesākt. Arī viņš ne. Par laimi, šajā brīdī nāca lejā Selīna — ar augsto aubi galvā, pilnīgi mierīga, it kā nekas nebūtu noticis.

—    Jūs tur! Palūgšu atstāt veikalu! — viņa griezās pie tiem, kas bija ienākuši iekšā un stāvēja vai pašā zāles vidū.

Tad pievērsās žandarmiem:

—     Kas jūs izsauca?

—     Braucot garām baznīcai, kāds teica, ka te esot troksnis…

—     Šeit nekas nenotiek. Varbūt iedzersiet kādu glāzīti?… Un jūs, nabaga Košuā, vai jūtaties labāk?

Košuā kaut ko norūca, iztukšoja pasniegto glāzi un uzmeta Gerekam greizu skatienu. Tas, negaidīdams notikumu tālāko attīstību, pagriezās un uzkāpa augšā savā istabā, atvēra drēbju skapi un paņēma koferi, ko bija nopircis Parīzes braucienam. Viņš runāja pats ar sevi.

—     Tālāk vairs nav kur iet… Jo sliktāk!… Jā, lai tā būtu! Viņa pati to bija gribējusi!…

Un sāka mest koferi drēbes, tad uzvilka savas labākās kurpes, noskaloja pieri un acis, ar kabatas lakatiņu apsēja savainoto pirkstu.

Pavēris logu, viņš gaidīja, līdz aiziet žandarmi, kuri kādu bridi vēl uzkavējās, iedzerdami kopā ar Košuā, ko tik viegli nevarēja vis izraidīt.

Gereks sadzirdēja solus gaitenī un strauji atvēra durvis. Viņa priekšā stāvēja Fransuāza.

—     Ko tu dari? — ieraudzījusi koferi, viņa jautāja.

—     Es aizeju.

—     Uz kurieni?

—     Nezinu… Aizeju pavisam… Man pietiek…

—     Žil!

—     Ko, Žil!

—     Selina gribēja to labāko, zvēru tev… Ja tu būtu bijis mierīgāks, viņa visu paskaidrotu…

Spoguli viņš redzēja savu seju, kā vienmēr ar sašķiebtu degunu. Žandarmi gāja prom. Viņš dzirdēja, ka tie uz sliekšņa runājās un skali smējās. Jo tagad visi smējās. Ļaudis vēl joprojām stāvēja uz ietves, gaidīdami notikumu tālāko attīstību.

Gereks uzlika galvā savu naģeni un, pagrūzdams māsu, izgāja no istabas, nokāpa lejā un uz mirkli apstājās zāles vidū. Tur bija palikusi vienīgi Selīna, jo Košuā gribēja pavadīt žandarmus, ar kuriem kopā cerēja apstaigāt krogus un parunāt par kautiņu.

Gereka skatiens uz īsu mirkli sastapās ar māsas acīm, un viņš pēdējo reizi sajuta tādu kā nožēlu. Viņa to neizaicināja, bija mierīga un skumja, un uz vaiga bija redzamas sarkanas svītras.

—          Tev nav naudas, — viņa sacīja, ejot uz ēdamistabas pusi.

—     Pagaidi…

Selīna atgriezās ar diviem tūkstošiem franku rokā, kurus nezin kur bija ņēmusi.

—     Te būs… Kad tev vēl vajadzēs, es nosūtīšu…

Fransuāza sekoja viņam. Kāds puisēns ārā bija piespiedis

degunu pie loga rūts.

—     Žil…

Kāpēc viņš gāja prom? Vai tam bija kāds izskaidrojums? Visādā ziņā tagad jau bija par vēlu atkāpties, jo vairāk tāpēc, ka cilvēki bija visu redzējuši.

—     Sveiks…

Vēl tikai trūka, ka tās būtu sniegušas vaigu atvadu skūpstam. Sažņaugtu sirdi viņš atvēra durvis, un ieskanējās zvaniņš. Acīs sakāpa asaras.

—     Saimniek…

Tas bija viens no kuģa vīriem.

—    Tad pirmdien tomēr iesim jūrā?

—    To izlemšu vēlāk…

—     Gribētos zināt…

Izvairīdamies no ziņkārajiem skatieniem, viņš mudīgi no

kāpa pa akmens kāpnēm un ielēca Luīja laivā. Nebija ne māzākā priekšstata par to, kurp iet Viņš turējās, jo zināja, ka tiek novērots. Arī Luijs neuzdrīkstējās neko jautāt.

—     Paliec sveiks, vecais.. Kas zina, vai kādreiz tiksimies…

Kādā brīdī Gerekam ienāca prātā doma iet pie Marī. Taču

ko tai teikt? Pie tam viņa nez vai to pieņems. Vai tad viņš nebija sabraucis tās dēlu? Un vēlāk mānījis? Kas zina, varbūt viņa domāja, ka viņš to aplidoja tāpēc, lai varētu nemaksāt naudu?…

No tālienes viņš pasveicināja vīrus, kas kliedza:

—     Vai ceļojumā?

Uz labu laimi Gereks devās uz dzelzceļa staciju. Tieši pašlaik atgāja vilciens uz Rennu, un viņš tajā iesēdās.

Iebraucis Rennā, Gereks nemaz nepūlējās uzmeklēt viesnīcu, bet iekārtojās tuvākajā — stacijas hotelī — un tūlīt pat ieslēdzās istabā.

„Dārgā Marta…”

Pulkstenis bija astoņi vakarā, kad viņš sāka rakstīt. Viņš saplēsa kādas divpadsmit iesāktas lapas.

„Dārgā Marta!

Droši vien Tev jau būs zināms šā rīta notikums. Pagaidām vēl nevaru pateikt, kā tālāk risināsies notikumu gaita, taču par sevi varu teikt, ka esmu stingri nolēmis neatgriezties mājās, kur tika darīts viss, lai izārdītu manu dzīvi…

Rakstu, lai darītu Tev zināmu savu adresi, katram gadījumam. Taču brīdinu, ka nekādā ziņā negribu redzēt Selīnu un ka mans lēmums ir galīgs.

Ar sveicienu vīram un skūpstu no manis

Tavs mīlošais brālis.”

Kādu laiku viņš bezmērķīgi klīda pa ielām, tāpat vien iegāja kādā teātrī, jo miegs nenāca un gulēt iet negribējās. Dažreiz viņš atcerējās Selīnu, un tad viņu pārņēma sajūta, kas visai līdzinājās sirdsapziņas pārmetumiem.

Viņš bija stipri sitis. Tā bija pirmā un vienīgā reize, kad Gereks bija atļāvies pacelt roku pret māsu. Promejot uz tās vaiga viņš redzēja sarkanas svītras, un tomēr tā bija tieši viņa, kas iedomājās iedot naudu.

Bez naudas viņš nevarētu aizbraukt un būtu spiests atgriezties mājās!

Nē, viņš, protams, nenožēloja, taču sirdī iezagās skumjas. Kad filma beidzās, viņš iegāja kādā brasērijā un palūdza rakstāmo.

„Mana dārgā Marī!

Tagad Jūs zināt visu un varat iedomāties, cik izmisis jūtos… Cerēju izpirkt savu netīšo noziegumu, padarot Jūs un mazo Edgaru laimīgākus… Jo jums abiem vēlējos veltīt savu dzīvi…”

Asaras aizmigloja acis. Tad pēkšņi, it kā no tālienes viņa priekšā iznira Man Papēnas tēls, kā viņa rosījās virtuvē, nevērīgi paņēma un izlasīja viņa vēstuli, nolikdama to uz galda stūra starp maizes druskām un negludinātas veļas kaudzēm.

Viņa bija pieņēmusi Selīnas priekšlikumu! Pieņēmusi astoņus tūkstošus franku un pat uzrakstījusi kvīti!

Un, ja viņi būtu apprecējušies, ko gan viņi abi darītu? Vai varētu sadzīvot zem viena jumta ar māsām? Un vai Marī gribētu vēl vienu bērnu?

Tad būtu viens viņam un otrs…

Viņš saplēsa uzrakstīto vēstuli, paņēma otru papīra lapu un lieliem burtiem uzrakstīja tikai vienu vārdu: „Piedod”.

Iemeta vēstuli pastkastītē. Smagiem soliem atgriezās viesnīcā un apgūlās istabā, kur nebija nevienas pazīstamas smaržas.

Otrā rītā viņš sadzirdēja tramvaja dārdus aiz loga un milzum daudz citu skaņu, kas atgādināja, ka viņš vairs nebija Konkamo. Istabene, tērpusies baltā kleitā, atnesa brokastis, un viņš tai jautāja, vai uz Gereka vārda nav vēstules. Protams, ka vēl neviena nevarēja būt.

Ko iesākt ar kuģi? Varbūt vajadzētu brīdināt vīrus, ka zvejā neies ne svētdien, ne arī nākamnedēļ?

Jo viņš neies! Viņš neatgriezīsies mājās! Jo sliktāk! Māsas var nolīgt citu kapteini!

Gereks izgāja pastaigāties. Taču ik pēc stundas atgriezās viesnīcā, lai apjautātos, vai nav pienākusi kāda vēsts. Ap pulksten pieciem pēcpusdienā kalpotājs paziņoja:

—     Kāds kungs un kundze gaida jūs hallē…

Tas bija Žurku ģīmis, varen uzcirties un svinīgāks nekā citām reizēm. Arī sejas izteiksme bija piemērota apstākļiem. Viņš pirmais piegāja pie Gereka un ar atturīgu līdzjūtību acīs spieda roku.

Savukārt Marta, ieraugot brāli, izplūda asarās, un tai bija jāatver somiņa, lai paņemtu mutautiņu. Tā kā hallē bez viņiem vēl bija cilvēki, Gereks piedāvāja uzkāpt numurā.

Pats viņš šo istabu nebija izvēlējies, vienkārši paņēmis to, kuru piedāvāja. Tā bija diezgan plaša telpa ar sarkankoka mēbelēm, lielu skapi ar spoguldurvīm un diviem krēsliem kamīna priekšā. Gloagēna skatiens ātri novērtēja šis detaļas, tad viņš nolika uz gultas cepuri un sāka:

—     Situācija, dārgais Žil, ir diezgan kutelīga…

—     Ko teica Selīna?

—     Ko gan viņa var teikt?

—     Vai viņa zina, ka esmu šeit?

—     Zina, — iejaucās Marta. — Es paziņoju, ka braukšu…

—     Vai māsa neko nelika man pateikt?

—     īr vēstule.

—     Parādi…

Viņš atplēsa aploksni un lasīdams mazliet nosarka.

„Dārgais Žil!”

It kā starp viņiem nekas nebūtu bijis! It kā viņš nebūtu to iekaustījis, izraisīdams skandālu visā pilsētā!

„Vakar nebija izdevības Tev pastāstīt sīkumos mūsu sarunu ar zināmo personu. Kad es paziņoju, ka tā bija Tava mašīna, viņa tik vien kā noteica:

„Man vajadzēja to iedomāties agrāk!”

Taču viņa nesašuta, un ari mirušā mazuļa vārds to neaizkustināja. Vai saproti?

Es piebildu, ka šādos apstākļos turpināt jūsu attiecības nav iespējams.

„Tai pašā laikā,” es sacīju, „būs taisnīgi, ja mēs jums samaksāsim tādu pašu summu, kas jums pienāktos pēc tiesas sprieduma.”

Tad es uzliku uz galda, kur tā gludināja, astoņus tūkstošus franku, un viņa diezgan nevērīgi izmeta:

„Galu galā tā būs labāk!”

Stāstu to ne tāpēc, ka gribētu Tevi sāpināt, bet tāpēc, ka Tev tas jāzina. Par pārējo aprunāsieties ar Martu un Emīlu.

Tava māsa

Selīna.”

—    Vai Seima tev rādija šo vēstuli? — viņš vaicāja Martai.

—     Nē!

Gereks novērtēja šo māsas soli un apsēdās pie kamīna.

—     Skaidrs, — Emīls, kurš bija sagatavojis atbilstošu runu, atsāka, — ka pašlaik ir par agru pieņemt kaut kādus galīgus lēmumus. Vakar visu vakaru bijām kopā ar Selīnu un Fransuāzu. Protams, visa pilsēta ir lietas kursā par notikušo, un jāsaka, ka mans prestižs darbā no tā ir visai cietis. Taču neuzņem to kā pārmetumu, es tikai konstatēju faktu.

Istabā kļuva karsts. Aiz loga joprojām dārdēja garāmbraucošie tramvaji, stacijas pusē skanēja vilcienu spalgie svilpieni un automašīnu taures.

—    Vispirms ir jānoskaidro viens: vai tu domā vai ne atkal ieņemt savu vietu mājās?

—     Emīl!… — protestēja Marta, it kā tas būtu pateicis ko nepieklājīgu.

—     Un tomēr tieši tāda ir lietas būtība… Selīna ir lepna… Kopš seniem laikiem Gereku ģimene pilsētā ieņēmusi ievērojamu stāvokli, un skaidrs, ka ģimenes reputācija no tā cietis.

Gereks sēdēja sadrūvis. Acu priekšā stāvēja vēstulē minētie vārdi:

„Galu galā tā būs labāk!”

Kas tad, vai astoņi tūkstoši franku būs labāk, vai arī labāk šķita neprecēties? Vai arī…

Kāpēc gan Selīna tā rīkojās? Nedējām ilgi viņš bija dzīvojis kā drudzi un ticējis, ka tiešām mīl Marī Papēnu un ka dzīve kādudien mainīsies. Arī Marī Papēna būtu mainījusies, viņš juta to. Viņš būtu tai licis aizmirst bēdas un mūžīgās neveiksmes. Viņa iemācītos smaidīt…

Gereks atcerējās sevi sēžam viņas virtuvītē, skatoties, kā viņa strādā, un cenšoties to ieinteresēt ar sarunu. Acu priekšā iznira mazais, kas vēl joprojām izturējās piesardzīgi.

„Saņemts no Selīnas Gereka j-dzes…”

Un tas te, Žurku ģīmis, kas, vārdus meklēdams, centās izteikties:

—     Ir vairākas iespējas, kā glābt situāciju…

Viņam ir i e s p ē j a s! Un g 1 ā b t! Izskatījās, ka viņš pats „glābās”!

—… ja pieņemam, ka māja tiek joprojām apdzīvota…

Gereks saausījās. Šī doma viņam nāca negaidīti un lika satrūkties. Nekad vēl, nevienu sekundi Gereki nebija iedomājušies, ka varētu dzīvot kaut kur citur, ārpus savas mājas, kurā allaž smaržoja pēc kuģu tauvām, garšvielām un liķiera.

Te viņš, kaut arī pats bija tās pametis, pārsteigts iepleta acis un aši paskatījās uz māsu, cerēdams ieraudzīt sašutumu viņas acīs.

Nekā tamlīdzīga! Viņa tikai skumji raudzījās pretī un neko vairāk.

—    Tā, protams, ir tikai hipotēze… Taču kuģus var vēl labi pārdot… Varētu pat dalu paturēt…

—     Vai tā ir Selīnas ideja?

—     Mēs visi par to runājām… Vakarvakarā līdz stiklinieka atnākšanai logam vajadzēja pielikt priekšā dēlus… Vai visi kvartāla ļaudis bija ienākuši, izmantojot par ieganstu kādu nieka pirkumu… Košuā, nāvīgi piedzēries, nebija apturams un visur stāstīja velns zina ko…

Visi trīs sajutās neveikli, pieminot šis detaļas šeit, šajā svešajā telpā.

—      Padomā, tas būtu vislabākais risinājums… Māsas jau vairs nav tik jaunas… Viņām būtu jābeidz strādāt… Tu savukārt…— Viņš pameta ar roku, it kā teikdams: „Dari, kā gribi…”

—     Cikos atiet vilciens?

—     Astoņos…

—     Tad jau mums ir laiks ieēst vakariņas…

Viņi devās uz viesnīcas restorānu, un Gereks pasūtīja vīnu. Viņš dzēra daudz, līdz sajuta, kā karsts asiņu vilnis iesitās galvā. Arī Gloagēns dzēra, un arī tam acīs parādījās azartisks spīdums.

—     Nē! Padomā tik! — viņš pēkšņi sāka jokot. — Tu toreiz droši vien vareni smējies par manu „8”?… Un es, muļķis tāds, pat iedomāties nevarēju!

Gereks nolaida galvu, taču neērtības sajūta ātri vien pārgāja.

Gloagēns turpināja:

—     Padomā, kas būtu bijis, ja es būtu kaut ko atklājis, kas arī gandrīz vai notika… Mans stāvoklis… No vienas puses, pienākums, no otras — ģimene…

—     Tev tas droši vien bija briesmīgi, — Marta vērsās pie brāļa.

—    Jā…

īstenībā to viņš pat laga neatcerējās. Vai tiešām tas bija tik briesmīgi? Pirmās dienas, jā gan. Bet, līdzko viņš ieraudzīja Marī Papēnu, tā pavisam negaidīti domas par bērnu pagaisa.

—     Vēl vienu pudeli! — viņš pasūtīja.

Kļuva karsti. Plakstos ielija smagums. Viņš aizmirsa par laiku, un beigās bija jāņem taksometrs, lai pagūtu uz vilcienu.

—     Tu padomā… Māsas jau arī pašas atbrauks…

—     Negribu redzēt Selīnu, — viņš principa pēc sacīja.

—     Klusē, — čukstēja Marta. — Nabaga Selīna!…

Un, kamēr vilciens attālinājās, ausīs skanēja:

„Nabaga Selīna!…”

Bet kāpēc? Vai tas viss nebija noticis viņas dēļ? Vai viņš to bija lūdzis jaukties savā dzīvē?

Pienākot pie viesnīcas durvīm, galvā iešalca karsts vilnis, un Gereks turpināja iet tālāk.

Kāpēc lai neizmantotu šo izdevību? Viņš taču bija viens pats lielā pilsētā. Kabatas nauda arī bija, un šoreiz nevienam nebūs jāatskaitās.

Kopš tās reizes Kimpērā tas vairāk nebija noticis. Vēl vakar kādā brasērijā iepretī teātrim viņš bija ievērojis sievietes, kas vientulīgi sēdēja pie letes. Tur spēlēja mūzika. Viņš pagrūda durvis un iegāja.

Ap diviem no rīta Gereks atgriezās savā istabā un, kaut gan jutās iereibis, pārskaitīja atlikušo naudu un tad ar mierīgu prātu apgūlās.

VIII

Pirmā māja, ko viņi nopirka, bija pārāk mitra. Tā atradās Pluē, divdesmit kilometrus no Kimperlē, laukos. Tur bija liels dārzs, un Selīna bija teikusi:

—     Tu varēsi audzēt ābeles un puķes.

Visi trīs domāja tāpat, un no sākuma šī ideja loti iepatikās. Visiem, izņemot Fransuāzu, jo tā, līdzko bija aizbraukusi no Konkamo, dažās dienās novecoja par desmit gadiem.

Viņa nežēlojās, neko nepārmeta. Tieši otrādi, darīja visu, ko varēja, lai izliktos jautra un mierīga, taču sirds palika vecajā mājā Konkamo krastmalā.

Vispār tā bija skaista māja — šosejas malā, ar dārzu priekšpusē, vītu dzelzs žogu, skaistu priekštelpu, astoņām istabām un vestibilu. Viņi bija nopirkuši arī zemes gabalu, ko izīrēja kādam fermerim, kas dzīvoja kaimiņos.

Ko gan citu varēja uzsākt? Kaut kur taču bija jādzīvo. Jautājums tika apspriests kopīgi — Rennā, kur notika lielā izskaidrošanās.

Tad ari atklājās, ka visi, ne tikai Gereks, alka izmaiņu. Pēc skandāla māsas vairs negribēja rādīties veikalā. Gereks savukārt nezināja, ko īsti vēlas. Katrā ziņā atgriezties Konkamo

viņš nevēlējās, jo tur viņš riskēja satikt Marl Papēnu un viņam atkal botu jānolīgst uz kuģa Filips.

—     Ja jau jums reiz ir naudai… — Gloagēns glaimoja.

Viņi nekad par to nebija nopietni runājuši. Vairāk nekā

puse dzīves bija pagājusi šeit, Konkamo, ar domu, ka tā ritēs tāpat kā iepriekš, bet nu, dažu dienu laikā viss ierastais tika nojaukts līdz pamatiem, pārvērties līdz nepazīšanai.

Uz pilsētas sienām parādījās sarkanas afišas, kas vēstīja par Gereku īpašuma izpārdošanu. Tā bija īsta apmātība. Agrāk viņi neparko nebūtu šķīrušies no savām tik ierastajām lietām, būtu glabājuši pat vissmieklīgākos sīkumus, vecus krēslus vai kleitas. Turpretī tagad pēkšņi gribējās visu pārdot! Visu! Neko neatstāt! Tik liela bija vēlēšanās uzsākt jaunu dzīvi. Vienīgi Fransuāza staigāja pa veco māju un mēģināja noslēpt kādu mantu.

—     Vai tu joprojām dusmojies uz mani, Žil? — Selīna jautāja.

Vai viņš to zināja? Viņš bija tikpat lielā mērā aizrāvies ar pirkšanas un pārdošanas lietām kā māsas. Pats lāgiem dusmojās uz sevi par to, ka bija Selīnai sitis, taču tai pašā laikā arī domas par Marī Papēnu to neatstāja.

Varbūt viņš jutās mierīgāks pēc tam, kad viss bija beidzies? Jā! Atklāti sakot, tā bija pat labāk. Var būt, ka ar laiku Marī kļūtu cilvēciskā!«. Dzīvojot ērtākos apstākļos, viņas oma uzlabotos. Bet viņš pats — vai viņš bija piemērots ģimenes dzīvei? Vai varētu iztikt bez māsām un viņu ikdienas rūpēm par brāli?

Kaut tikai tas viss ātrāk beigtos! Tāds bija kopīgais noskaņojums, un Emīls uzņēmās nokārtot formalitātes, kas tam sagādāja prieku.

Izpārdošanas dienā visi trīs raudāja. Tas vienmēr ir bēdīgi. Lai atgūtos no pārdzīvotā, Admirāļa viesnīca tika pasūtītas lepnas vakariņas…

Un tomēr radās jauna ķibele: jaunā māja izrādījās pārāk mitra. To varēja pamanīt tikai pēc kāda laika. Fasāde bija vērsta uz rietumu pusi, un lietainās dienās istabas bija sevišķi drūmas; jau pēc diviem mēnešiem tapetes noklājās ar tumšiem plankumiem un sāka līmēties nost no sienām.

Gereks ņēmās ierīkot sakņu dārzu, taču drīz vien atklājās, ka šī nodarbe viņu diez kā nesaista. Ciematiņā bija neliels bistro, un, tā kā citu izklaidēšanos sameklēt bija pagrūti, viņš gāja uz turieni. īsā laikā iemācījās krievu biljardu un varēja nospēlēt vai divdesmit partijas no vietas.

Viņš manīja, ka Fransuāza šeit nejūtas laimīga. Par Selīnu gan neko nevarēja teikt, jo tā bija aizņemta no rita līdz pašam vakaram. Starp citu, tā bija viņa, kas pārkrāsoja vestibila sienas!

Emīls bija nopircis Gereku veco mašīnu un reizi pa reizei atbrauca ciemos. Tā kā viņš nu bija saņēmis Martas īpašuma dalu, tad aizgāja no darba policijas iecirknī un iegādājās licenci uz krastmalas gruntsgabalu izmantošanu: to pirkšanu un pārdošanu, māju un vasarnīcu izīrēšanu.

Tas kopš seniem laikiem bija Gloagēna sapnis! Martai piedzima bērns, meitenīte, kuru nosauca par Fransuāzu. Ja viņai piedzimtu otra, tad būtu tāpat kā ar kuģiem: to nosauktu par Martu… vēlāk nāktu Žūlija vai Žuljeta…

Jā, šī māja noteikti bija mitra. Un tas bija attaisnojums tam, ka viņi nevēlējās šeit pavadīt ziemu. Māja gan bija nopirkta, taču šī nauda pašlaik nebija vajadzīga, un varēja nesteigties ar pārdošanu. Tas bija sava veida ieguldījums.

Bet kurp viņi dosies? Varētu vai nu pārvietoties tuvāk Konkamo, vai attālināties no tās. Iespējams, ka sirds dziļumos visi trīs vēlējās būt tuvāk savai pilsētai, taču, runājot par to, apgalvoja pretējo.

Pie tam kas bija vairs Konkamo bez viņu mājas, bez kuģiem? Pēc kā tas izskatītos, ja atgrieztos?

Viņi lasīja sludinājumus avīzēs.

„Lielisks darījums! Velkoņu nomas uzņēmums Ruānā, cena: simt tūkstošu franku!”

Žurku ģīmis izrādīja vislielāko rosību un vai desmit reižu brauca uz Ruānu. Darījums tika noslēgts. Īstenībā tas bija neliels kantoris — pie paša tilta, ar zaļiem stiklotiem logiem —, kas sastāvēja no biroja telpas un rakstāmmašīnas. Taču viņiem nu piederēja trīs velkoņi. Krastmalā redzēja pienākam lielus, īstus kuģus. Te juta lielas ostas dzīvi!

Gereks atkal uzlika galvā savu naģeni, taču atstāja mājās zābakus. Ostas tuvumā vecā mājā viņi noīrēja piecistabu dzīvokli.

—    Vismaz tagad reiz varēsim iet uz kino un teātri! — jautri sacīja Selīna.

Un viņi gāja, pat trīs reizes nedēļā. Marta rakstīja ik pārdienas. Neviens nekad neminēja Man Papēnas vārdu, un Gerekam gribējās zināt, kā viņai klājas.

Ne jau aiz mīlestības; vienkārši zināt! Selīnai bija taisnība

—    viņš to nebija mīlējis. Viņam bija tās žēl, kā ik reizes, kad sastapa kādu nabadzīgu meiteni. Kāpēc gan visas sievietes nevarētu būt laimīgas?

Fransuāzas tumši brūnajos matos aizvien vairāk bija samanāmi sirmi pavedieni. Taču visvairāk māsas pārvērta apģērbs: viņas atteicās no bretoniešu tērpa un nu, tāpat kā citas pilsētnieces, valkāja kleitas, cepures, pelēkus un brūnus mēteļus…— Vai tev neliekas, Žil, ka mūsu kantoris tika par dārgu novērtēts?

Veselu gadu viņš klusēja, izlikās, ka lietas iet uz labo pusi. Pirmais velkonis izrādījās tik vecs, ka nebija vērts to pat remontēt. To atstāja turpat, kur tas bija nogrimis, pie salas, upes augštecē.

Pēc kāda laika ostā sākās streiks. Darbs apstājās, un Gereks savā kantorītī, kur nekad neiespīdēja īsta saules gaisma, garlaikojās.

Ko te varēja līdzēt? Vai nebija vienalga, kur dzīvot, Ruānā vai kur citur? Divas reizes viņi bija aizbraukuši uz Konkamo, taču nevienam nepietika dūšas iet apraudzīt veco māju, kur tagad mita kāda parīziešu ģimene, restorāna īpašnieki, kam bija slima meita, kurai ārsti bija ieteikuši jūras gaisu.

—    Nedomāju vis, ka viņiem te iet spīdoši! — Emīls sacīja.

—     Tie nav no vietējiem un…

Vai tagad kāds varētu pateikt, kā tas viss īsti bija noticis? Vai Marī Papēnas dēļ? Avārijas dēļ? Vai tāpēc, ka Gereks bija sitis māsai?…

Protams, tas viss nospēlēja savu lomu… Taču noteikti bija

ari citi, daudz dziļāki iemesli. Paši to neapjauzdami, viņi, visi trīs, bija nonākuši līdz tai robežai, kad jebkurš nieks, vismazākais šķērslis varēja izjaukt šo it kā mūžīgo harmoniju…

Selīnai, piemēram, patika ģērbties, apmeklēt Ruānas veikalus, iet vakaros uz teātri. Viņa pat iegādājās sudraba konfekšu turziņu, binokli un visu vakaru, skatīdamās izrādi, sūkāja ledenes.

Labāk pārdot kantori, kamēr vēl nebija par vēlu, citādi būs galīgs bankrots! Avīzēs tika ievietoti sludinājumi. Cilvēki nāca skatīties no visām malām, un beigu beigās velkoņus nopirka kāds parīzietis.

Tūlīt pat viņi vēl nepārvācās, jo bija bail, ka atkal varētu kļūdīties, un arī rēķinus pārskaitīt neviens neuzdrošinājās, jo visi zināja, ka ģimenes kapitāls pa šo laiku bija krietni sarucis. Piedevām Pluē fermeris izrādījās negodīgs maksātājs.

Viņi vairījās par to runāt un, protams, vēlējās atgriezties pie jūras, kaut kur Bretaņā…

Lai nu kā, bet skali to neviens neizteica. Kādu brīdi pat tika cilāta iespēja pārcelties uz dienvidiem pie Vidusjūras. Fransuāza kopš kāda laika bija saslimusi ar bronhītu, no kura nekā nevarēja tikt vaļā.

Kāpēc gan nenopirkt vai varbūt noīrēt nelielu mājiņu Provansā? Māsas nekad nebija redzējušas Francijas dienvidus. Žils bija tām stāstījis par šo rajonu kā par saulainu un siltu zemi…

Visdīvaināk mainījās viņu attiecības. Vairākas dienas pēc kārtas, piemēram, Gereks dusmojās uz māsām, apvainodams tās notikušajā, un ilgu pilnu sirdi atcerējās Marī Papēnas virtuvi.

Egoistes, — viņš domāja, — tās izrīkojās, lai paturētu viņu sev, un, pat ja viņš būtu izraudzījies kādu citu sievieti, arī tad būtu likušas šķēršļus cejā.

Vai māsas to nojauta? Šādās dienās arī viņas izskatījās sapīkušas un ēdienreizēs klusēja, pārmijot tikai dažas banālas frāzes.

Tad pēkšņi Gereks ieskatījās viņu sejās, īpaši Selīnas sejā, un atklāja, ka tā ir bālāka nekā parasti, ar tumšiem riņķiem zem acīm, un viņam gribējās lūgt piedošanu. Tādās reizēs

vakarā viņš pārradās ar dāvanām vai kādu saldumu. Un nezināja, kā izteikt savu maigumu un pieķeršanos.

Kālab gan naidoties, ja viņi bija nolemti kopdzīvei trijatā.

Tas notika tieši vienā no tādām „piedošanas” dienām, kad Gereks, lai izlīgtu, piedāvāja māsām braucienu uz Parīzi. Kā jau visi bretonieši, viņi apmetās nelielā Monpamasas viesnīcā, kur iepazinās ar kādu pavecu kungu no Pampolas, loti smalku, kurš dzīvoja tur jau trīsdesmit gadus.

—     Kādēļ gan jūs, ja nav ko darīt, nevarētu iegādāties kādu vērtspapīru paketi? — tas vaicāja Gerekam.

—     Kādu paketi?

—     Nu, piemēram, apdrošināšanas firmas akcijas… Jūs izvēlaties kādu labu rajonu… Pašlaik visizdevīgāk būtu piepilsētā, jo tur daudz ceļ… Kaut vai Versaļas apkārtnē… Es savā kompānijā varētu parunāt, tā ir viena no vislielākajām Francijā…

Tas bija gadījums! Viņi bija ēduši pie viena galdiņa. Nākošajā dienā vecais kungs ar ievāktajām ziņām atkal bija klāt.

—     Akciju paketes ugunsgrēkiem un nelaimes gadījumiem Versaļā un tās apkārtnē vēl ir dabūjamas… jums būs jāiemaksā pavisam niecīga summiņa, jo klientu fonds ir pietiekami liels… Vai jūs pazīstat Versaļu?

—     Nē…

—     Dārgās jaunkundzes, ļaujiet man šopēcpusdien aizvest jūs uz karaļu pilsētu…

Viņi brauca turp mašīnā, ko vecais bija noīrējis. Ceļš veda cauri gleznainiem ciematiņiem, kuru jaunās mājas izskatījās kā krāšņas villas.

—     Nu, ko jūs par to sakāt?

Viņi neteica neko, jo nezināja, ko te varētu teikt. Pareizāk, viņi zināja tikai vienu: atgriezties Ruānā vairs negribējās. Tā saistījās ar lietu, netīro krastmalu, nepatikšanām un nobružāto trepju telpu vecajā mājā.

—     Vajadzētu aprunāties ar Emīlu, — sacīja Fransuāza.

—    Neredzu nekāda iemesla to saukt šurp. Vai tad mēs paši neredzam? Ko viņš zina vairāk par mums?

Galīgo lēmumu izšķīra neliela, no sarkaniem ķieģeļiem celta jauna mājiņa pašā Versaļas tuvumā. Tā bija tīra un gaiša, gluži

kā rotaļlieta. Iekšā stāvēja elektriskā plīts un bija visādas citādas ērtības, ko māsas vienīgi katalogos bija redzējušas.

Pēc mēneša viņi jau bija tur iekārtojušies, un nu Gerekam bija pašam savs kabinets ar zaļu paklāju uz grīdas, kur viņš varēja strādāt stundām ilgi. Selīna nāca pailgā, jo par katru cenu gribēja būt lietas kursā.

Viņš vairs nenēsāja zilās jūrnieka blūzes, arī naģeni ne. Gereks iegādājās hūti. Pavisam ikdienišķi viņš mēdza teikt:

—     Aprēķināšu dividendes…

Pēc kāda laika viņš atkal nopirka mašīnu, jo avārija jau bija piemirsusies. Tomēr visbiežāk pie stūres nācās būt Selīnai, jo viņa pavadīja to izbraucienos. Fransuāza nevarēja vien atlabt pēc pārciestā bronhīta un novecoja acīm redzami.

„Emīls saka, ka es varot par to rakstīt…” bija teikusi Marta savā pēdējā vēstulē. „Man Papēna veiksmīgi apprecējusies. Tas ir kāds jauns vīrietis, kurš bija atbraucis pavadīt atvaļinājumu Sablblānā un atgriezies, lai lūgtu tās roku. Viņš dzīvo Parīzes apkaimē, pie Korbeijas, un viņa tēvam pieder celtniecības uzņēmums…”

Tātad viņa ari! Šī vēsts atstāja uz Gereku dīvainu iespaidu, un māsas jau sāka uztraukties, taču viņš tās nomierināja:

—     Priecājos par viņu. Marī to pelnījusi…

Ko — to? Vai būt par būvuzņēmēja sievu?

Tāpat kā iepriekš, vakaros viņi gāja uz kino, taču Fransuāza aizvien biežāk palika mājās, gluži kā kādreiz māte, kurai tā arvien vairāk sāka līdzināties.

Otro ziemu viņai atkal piemetās bronhīts, kas pārgāja plaušu karsonī, un pēc divām nedēļām karsoni, neviena nepazīdama, Fransuāza mira.

Emīls ar Martu ieradās Versalā. Visi bija tērpušies sērās. Nebija draugu, nedz paziņu. Martas meitenīte jau bija sākusi iet kājām.

Kad māsa aizbrauca, Gereks ar Selīnu palika divi vien, juzdamies neveikli tik nepierasti tukšajā mājā.

Un sākās viņu abu dzīve, šīs dīvainās „ģimenes” dzīve, pilna greizsirdības un maiguma izpausmju, kur pārmetumi un ķildas mijās ar izlīgšanas un sirsnības mirkļiem.

Selīna atkal pārņēma savā ziņā naudas lietas. Gerckam bija visādi jāizlokās, lai dabūtu kādu lieku franku kabatas naudai. Gluži kā bērnībā, kad meloja un vienmēr sapinās, līdzko māsa to uzlūkoja ar savu īpašo skatienu.

Viņi bija zaudējuši daudz naudas un turpināja zaudēt vēl. Bet Žurku ģīmis tai pašā laikā Konkamo iegādājās zvejas tiesības pie Gabelū raga un tika iecelts par municipālo padomnieku.

Versalā turpretī bija jāskaita katrs franks. Mašīnu izmantoja izbraukumiem, un benzīnam bija jātaupa nauda.

Marī Papēna…

Viņš bieži par to domāja, taču tikai tad, kad palika viens, citādi Selīna uzminētu viņa domas. Viņš bija tai vienreiz iesitis, un tagad pietika uzlūkot tās vaigu, lai viņu pārņemtu kauns un žēlums pret māsu.

Vai tad viņai nebija taisnība? Vai Sellna nebija rīkojusies viņa labā?

Kādu svētdienu Gereks uzsāka būvēt maziņu trlsburu kuģīti, ko gribēja nolikt uz kamīna dzegas zem globusa, taču to nekad nepabeidza, jo abiem pārāk skumji kļuva ap sirdi, uz to raugoties.

Ikreiz, kad atskanēja durvju zvans, abi satrūkās, jo tas nebija vecais Konkamo zvaniņš, kura skaņu viņi bija pieraduši dzirdēt visu dzīvi.

Svētdienās abi gāja uz baznīcu, taču dievkalpojums šķita it kā neīsts, jo nebija koru — kā tur, vecajā katedrālē.

Kāpēc viņi bija aizbraukuši?

Atbildi nezināja ne viens, ne otrs! Droši vien tāpēc, ka viss notika tā, kā tam bija jānotiek, tāpēc, ka viņiem bija lemts savas dienas nodzīvot divatā…

Kad Selīna mizoja kartupeļus, Gereks vienmēr aizgriezās prom, jo prātā nāca kartupeļi, kurus vīri ņēma līdzi uz kuģa un kurus katrs iezīmēja, pirms dot vārīt. Jo katrs gribēja ēst tikai savējos! Un junga, ja kāds to bija iekaustījis, atriebās, pārvārīdams attiecīgos tupeņus putrā.

Un plosts ar veco Luiju…

—    Jāpajautā Martai, kā iet Luijam…

—    Viņam jau būs pāri septiņdesmit…

Martai viņi nekad neko nejautāja, runāja tāpat vien. Jo pārāk sāpīgi būtu saņemt atbildi…

Tad kāpēc, kāpēc tā bija iznācis?

Nekas nebūtu noticis, ja viņš kādu vakaru Kimpērā pēc sanāksmes nebūtu sekojis sievietei un, mājās braucot, tumsā nebūtu sabraucis…

Pat ja būtu visu izstāstījis māsai!

Pat ja nebūtu krastmalā uzrunājis Filipu.

Pat ja kādu rītu, kad Selīna atgriezās ar tīkliņu rokās, viņš būtu palicis ārā un nomierinājies, nevis gājis iekšā un strīdējies ar veco Košuā.

Vēl viens, kurš miris nejēdzīgā nāvē!… Košuā noslīka, kad kādu vakaru piedzēries kāpa no sava kuģa un tam paslīdēja kāja… Viņš esot nogājis dibenā kā akmens, pat ūdenslīdējus esot izsaukuši, lai to izvilktu.

Un tā istaba Rennas viesnīcā!… Vakariņas, pēc kurām…

Selīna bija apgriezusi matus, jo tā bija ērtāk. Tajos, tāpat kā vēl nesen Fransuāzai, mirdzēja balti pavedieni, un tas biedēja Gereku.

Viņam kļuva bail, ka arī Selīna…

Abas māsas, kā jau visi ģimenē, bija fiziski spēcīgas, taču visām trim bija vārīgas plaušas.

Un ja nu viņa ari…

Viens pats viņš Versalā nepaliktu… Viņš neko neplānoja, nē… Dzina prom šādas domas…

Tomēr skaidri juta, kas notiks… Viņš atgriezīsies tur, pie palikušās māsas… Viņam nebūs ko teikt… Viņš noņems cepuri Emīla priekšā…

Un būs vecais onkulis… Ko sauks par Tontonu…

Arī viņš ies makšķerēt mola malā…

Taču viss tas vēl bija tālu priekšā. Selīna atradās tepat blakus, un viņš neatkāpās no tās ne soli.

—    Jā, šovakar aiziesim tomēr uz kino…

Un viņš nopirks tai konfektes, ko ielikt turziņā!

SATURS

45° ēnā (Tulk. M Grīnfelde)……………………………………..

Jaunkundzes no Konkamo (Tulk. R. Beldava)

Formāts 54X108/32. Papīrs Arhangeļskas 70 g/m2. Augstspiedums. Līgumcena. Sia “Tapals" Reģistrācijas apliecība Nr 2 — 0115. Iespiests tipogrāfijā "Rota”, Blaumaņa ielā 3S; 40, Rīga LV 1011 Pasūtījuma Nr. 15S Iesiets Rīgas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatvē 11, RiģaLV 1004

Content

Simenons Žoržs 45 grādi ēnā. Jaunkundzes no Konkarno

45 grādi ēnā (45° ēnā)

JAUNKUNDZES NO KONKARNO

SATURS