Simenons Žoržs

Apkaunotā un viņas vīrs

ŽORŽS SIMENONS

Apkaunotā un viņas vīrs

garstāsts

Jēdzienu «ieiet tuneli» viņš izraudzījās pēc paša atziņām, par to nokad nerunāja ar citiem cilvēkiem, īpaši ar savu sievu. Viņš akurāti zināja tā jēgu, kā ari paredzēja kārtējo «ieiešanu tunelī», taču, tajā iegājis, par šo nenovēršamo soli pat sev neatzinās, varbūt — uz dažām sekundēm, turklāt pārāk vēlu, nereti pēc krietna laika. Viņš pūlējās konstatēt «ieiešanas» mirkli, diemžēl bez panākumiem.

šodien, piemēram, sākot vlkendu pirms Darba dienas, viņš jutās lieliski. Tā notika ari citās reizēs. Tā notika arī toreiz, kad brīvdienas beidzās pārāk draņķīgi. Paredzēt drūmo galu, starp citu, nebija nekādu priekšnosacījumu.

Pulksten piecos viņš atstāja kantori, kas atradās Medisona avēnijā, un pēc trijām minūtēm satikās bārā ar sievu uz 45. ielas. Viņa, vīru gaidīdama, bija sev pasūtījusi martīni. Knapi apgaismotajā zālē kvernēja daži pastāvīgie apmeklētāji. Kaut gan viņš, atklāti runājot, te nepamanīja nevienu iepriekš redzētu seju. Sajā piektdienā |audis, salīdzinot ar citām dienām, steidzās uz vilcieniem un automašīnām, kas pēc tam traucās uz jūru vai citām pilsētām.

Lietus pagaidām izpalika, lai gan jau trešo dienu mākoņi cieši sedza debesis un gaisu pārsātināja mitrums, dzeltenbālās saules aprises lauzās it ka caur matētu stiklu. Laika prognozēšanas dienests solīja, ka dažās valsts vietās gaidāms negaiss un temperatūras pazemināšanās.

—    Vai noguri?

—    Drusciņ.

Vasarā, kad bērni dzīvoja atpūtas nometnē, viņi šeit satikās katru vakaru, turklāt — vienā un tajā pašā stundā, sēdās uz pierastajām taburetēm, un Lūiss, kas viņus apkalpoja, sasveicināšanos aizstāja ar acu pamirkšķināšanu, pasūtījumu negaidīdams, viņus tūdaļ aprūpēja. Viņi tūliņ neuzsāka vārdu apmainu. Vispirms viens no viņiem piedāvāja cigareti. Nensija dažkārt pabīdīja uz viņa pusi vāzīti ar zemesriekstiem, bet citreiz viņš piedāvāja olīvas, un viņi bezrūpīgi pievērsa skatienus bāra labajā pusē piekarinātā televizora nespodrajam ekrāniņarrt.

—    Vai paspēsi pabūt zem dušas?

Tās ir viņas rūpes par vīru, viņas maniere. Viņa nekad neaizmirst pajautāt, vai viņš nav noguris, turklāt pētoši aplūkoja kā sasirgušu un bezspēcīgu bērnu. Sievas rūpes nomāca viņu. Viņš, protams, apzinājās savu nepievilcīgo izskatu: krekls pielipis pie miesas, karstos vaigus klāj bārdas rugāji. Tie uz izsautētās ādas kļuvuši melni. Viņa būs pamanījusi uz krekla zem padusēm mitros plankumus. Viņa nepatīkamo sajūtu pastiprināja sievas možums. Viņa bija tikpat spigta kā no rīta, kad devās uz darbu, piedevām nevienam neienāks prātā, ka viņa augu dienu strādājusi kantorī; viņu var uzskatīt par tādu sievieti, kas ap pulksten četriem izkāpj no gultas, bet ļaudis parādās ne agrāk kā pēc sešiem.

Lūiss painteresējās:

—   Vai brauksiet bērniem pakaļ?

Stīvs piekrītoši pamāja.

—    Vai uz Ņūhempšīru?

—    Nē, uz Menu.

Nav pārskatāms vecāku pulks, kas šajā vakarā no Ņujorkas un tās priekšpilsētām dodas uz ziemeļiem, lai tur sastaptu savus lolojumus. Simts tūkstošu? Divsimts … Iespējams, ka daudz vairāk.

Jāielūkojas laikrakstos. Tur kādas lappuses beigas precīzās informācijas rindiņās būs nosaukts traucošo vecāku skaits. Un vēl ir mazuļi, kas vasaru pavadījuši pie vecmāmiņām vai tantēm ciematos vai jūras tuvumā.

Tā ir visur — no okeāna līdz okeānam, no Kanādas līdz Meksikas robežām.

Televizora ekrānā kāds kungs bež žaketes ar acenēm bruņurupuča kaula ietvarā, it kā pasvītrodams tā jau bezjēdzīgo karstumu, nepiekāpīgi un drūmā intonācijā ziņoja:

—    Nacionālā satiksmes drošības padome paredz, ka šodien uz ceļiem parādīsies no četrdesmit līdz četrdesmit pieciem miljoniem automašīnu. Iespējamais automašīnu katastrofās bojāgājušo skaits līdz pirmdienas beigām sasniegs 435 cilvēkus. — Un pirms alus reklāmas demonstrēšanas viņš skumji nobeidza. — Pacentieties, lai ari jūs neatrastos viņu vidū. Esiet uzmanīgi!

Bet kāpēc tieši 435, nevis 430 vai 440? Sis paziņojums atkārtosies visu nakti, atkārtosies arī rit un parīt, atkārtosies parasto programmu starplaikos un beidzot atgadinās sporta sarīkojumu reportāžu formu. Stīvs atcerējās diktora balsi, kas pērn nepārtraukti skandināja, kad viņš kopā ar bērniem svētdienas vakarā atgriezās no Mena_s.

—    Sajā laikā, pat ņemot vērā lidmašīnu sadursmi virs Vašingtona lidostas, katastrofās bojāgājušo skaits palielinājies vēl par 32 cilvēkiem. Pagaidām upuru skaits ir mazāks, nekā eksperti prognozējuši. Esiet uzmanīgi, jo vikends vēl turpinās!

Vai nepasūtīt vēl vienu martini? Stīvs svārstījās pārdomās. Viņi parasti dzēra pa vienai glāzītei, vienīgi tajās reizēs, kad pusdienoja pilsētā un pēc tam devās uz teātri, atļāvāis iedzert vairākas glāzītes. Kāpēc šodien atteikties un neatkārtot? Un ne jau atsvaidzinājumam, bet vienkārši — tāpat, pareizāk vērtējot, neparastajam vīkendam par godu. Kad viņi atgriezīsies no Menas, vasara un brīvdienas drīz vien aizmirsīsies, sāksies ziemas rūpes, arī dienas k|ūs īsākas, bērnu intereses prasīs, lai pēc darba kantorī tūdaļ steigtos uz mājām, patstāvību būs pagrūti saglabāt.

Vai tas nemudina ieņemt vēl vienu lāsīti? Pēc šā jautājuma sev viņš noraidīja nemanāmu signālu Lūisam. Taču Nensija, it kā viņa domas būtu lasījusi, piecēlās kājās.

—    Nokārto rēķinu! Laiks braukt.

Stīvu neapvainoja sievas rīcība, varbūt vienīgi radīja neērtības sajūtu, jo viņas vārdus dzirdēja Lūiss, cilvēks, kas visu lieliski saprata.

Līdz vietai, kur viņi parasti atstāja automašīnu, nācās šķērsot tikai divas ielas. Un tagad tikuši pāri 3. avēnijai, viņi varēja uzskatīt, ka garās brīvdienas jau ir sākušās.

—    Ja tu vēlies, tad es varu braukt, — Nensija ierosināja.

Viņš noraidīja sievas priekšlikumu un, iekārtojies pie stūres, virzīja automašīnu spraigā un blīvā transporta artērijā. Te cita pie citas joņoja automašīnas. Pēc neilga laiciņa viņi ieraudzīja uz ielas, trotuāra tuvumā apgāztu automašīnu. Uz asfalta sēdēja sieviete, ko ielenca cilvēku bars, bet polismenis, medicīnas palīdzību gaidīdams, centās mazināt sastrēgumu, ko bija radījusi avārija.

—    Pārāk agra izbraukšana sevi neattaisno, — Nensija ierunājās, izņemdama no somiņas cigaretes. — Vēl kāda stundiņa, un galvenā straume apsīks.

Stīvam joprojām bija lielisks garastāvoklis. Tas palika nemainīgs arī pēc iegriešanās savā Skotvillā, Longailendas jauno dzīvojamo māju rajonā.

—   Vai tev nebūs iebildumu, ja uzkodīsim kaut ko no aukstajiem?

—  'Droši vien tā būs labāk, — Stīvs piekrita.

Pēc bērnu atgriešanās mājās arī sadzīves ritms izmainīsies, Vasarās Stīvs vienmēr jūtas vientuļš, jo tā vien liekas, ka mājās viņiem ar Nensiju nebūtu nekāda iemesla, lai pabūtu divatā. Viņiem nereti nācās prātot, kā aizvadīt brīvo vakaru.

—    Tu sagatavo sendvičus, bet es aizlaidīšu pēc cigaretēm.

—    Kāpēc tev jāskrien? Vari paņemt tās no bufetes.

—    Pie tās pašas reizes, lai nebūtu jāzaudē laiks, ieliešu benzīnu un eļļu.

Iebildumi nesekoja. Tas pārsteidza Stīvu. Un viņš tik tiešām apstājās pie tehniskās apkalpes stacijas. Kamēr mehāniķispārbaudīja riepas, viņš iesteidzās itāļu restorānā un pie bāra nolēma izdzert viskija glāzīti.

—   Vai skotu?

—    Nē, rudzu.

Viņš nemīlēja rudzlti, taču šoreiz to izvēlējās paaugstināto grādu dēļ. Pa autostrādi būs jādzenas garas stundas, un kas tev nakti atļaus iedzert.

Vai ar šo viskija glāzīti viņš jau iegāja tunelī? Nē, viņš izdzēra divas glāzītes — ne vairāk kā pirms došanās uz teātri. Tajās reizēs arī Nensija dzēra to pašu viskija marku. Bet šoreiz, kad Stīvs atgriezās dzīvoklī, viņu sagaidīja sievas aizdomīgais skatiens.

—    Cigaretes nopirki?

—    Tu taču pati sacīji, ka tās ir bufetē. Toties benzīns ir ieliets, riepas pārbaudītas.

Mājās neatradās cigaretes. Nensija kļūdījās vai tīšuprāt sameloja? Kad Stīvs devās uz vannas istabu, Nensija viņu aizkavēja.

—   Zem dušas palīdīsi, kad es mazgāšu traukus. Bet tagad paēd.

Viņa, protams, nekomandēja, taču visu darīja pēc sava prāta, uzskatīdama, ka citādi rīkoties nevajadzētu. Viņš rīkojās nepareizi. Jā, to viņš apzinājās. Izdzēris vienu, otru glāzīti, viņš sāka vērot sievu it kā no cita skatpunkta, un viņu uzbudinaja pat nenozīmīgi mājieni, par kuriem līdz tam brīdim pat nebija domājis.

—    Paņemsi ceļam tvīda jaku un mēteli!

Kaimiņš, vīrietis no pretējās mājas, savam automobīlim pievienoja piekabi, kurā atradās laiva, bet viņa sieva, no saules pārkarsusi būtne gaišzilos šortos, kas bija apstiepti ap tuklajām ciskām, stāvēja uz trotuāra un rokā turēja makšķeri.

—    Par ko tu domā? — Nensija jautāja.

—    Ne par ko.

—    Es ļoti vēlos, lai ātrāk pienāk tas bridis, kad varēšu ieraudzīt Denu. Vai viņš atkal būs paaudzies garāks? Es jau pirms mēneša pamanīju, ka viņš ir krietni pastiepies un kājas izskatās baismigi tievas.

—    Tāds vecums.

Nekas neparasts nenotika. Viņš palīda zem dušas, pēc tam apģērbās, bet pēcāk sieva atgādināja, ka jāieslēdz elektrības skaitītājs; viņa savukārt pārbaudīja logu aizbīdņus.

—    Vai drīkstu iznest koferus?

—    Pārbaudi, vai tie ir pamatīgi aizvērti.

Vējš un apmākušās debesis diemžēl nedeva gaidīto atvēsinājumu, tikko uzģērbtais virskrekls izmirka sviedros, un Stīvs gandrīz slapjš nosēdās pie mašīnas stūres.

—    Vai brauksim pa to pašu ce|u, pa kuru braucām pagājušajā reizē?

—    Mēs jau nozvērējām, ka brauksim tikai pa to.

—    Un tomēr tas ir pats labākais.

Un pēc stundas ceturkšņa viņu mašīna jau ieslīdēja biezoknī, kurā jau duca tūkstošiem spēkratu. Tie, nesteidzīgi ripodami vai trakoti joņodami, devās vienā virzienā.

Pirms viņi sasniedza Meritparkureju, nācās saskarties ar negaisu. Tumsa vēl nebija iestājusies, tāpēc automašīnas brauca ar iedegtām aizmugures ugunīm. Tās it kā sakļāvušās trijās rindās un iesprostotas autostrādes virsmas baltajās līnijās, joņoja uz ziemeļiem. Lietus lāses čabināja salona jumtu, logu tīrītāji apnicīgi čirkstēja, ūdens plinkšķēja zem riteņiem, un no to apakšas nereti izšāvās ūdens šaltis.

—    Vai tu tik tiešām neesi noguris?

—    Ne kripatiņu.

—   Būtu labi. ja tu ieņemtu trešo rindu.

—    Pamēģināšu.

—    Tūlīt ne. Aiz mums skrien kāds dullais.

Caur tumsu traucošo automašīnu stiklojumā uz mirkli iezīmējās tajas sēdošo cilvēku sejas, taču visas šķita vienveidīgi sasprindzinātas.

—    Vai gribi cigareti?

—    Labprāt.

Kad Stīvs vadīja automašīnu, Nensija vienmēr viņam pasniedza jau aizkūpinātu smēķi.

—    Vai ieslēgt radio?

—    Kā tu vēlies.

Taču klausīšanos nācās atlikt, jo uztvērējā sprēgāja negaisa, atbalss. Arī sarunas turpināšana bija bezjēdzīga. Nemitlgais troksnis it kā mudināja runāt skaļāk, tādējādi abus nogurdināja. Stīvs, cieši lūkodamies pretim traucošā ceļa kontūrās, dažkārt pašķielēja uz Nensiju. Krēslā izcēlās viņas profils un bālie vaigi. Viņš vairākas reizes apjautājās:

—    Par ko tu domā?

—    Ne par ko.

Vienreiz vina atjautāja:

—    Un tu?

—    Par bērniem.

Meli. Viņš ne par ko konkrētu nedomāja, vienīgi rāja sevi par pieļauto kļūdu — automašīnas ievadīšanu autostrādes trešajā rindā —, tādējādi radījis sarežģītus apstākļus pāriešanai uz citu rindu, un, ja viņš to mēģinātu, tad Nensija gribētu izdibināt izmaiņas vajadzību. Taču tagad, ja gudri atstātu šosejas centrālo joslu, drīz vien nokļūtu kādā, burtiski, ar roku aizsniedzamā, ceļmalas bārā. Vai kādreiz, kad viņi veda bērnus uz nometni vai no turienes, viņš nebūtu vairākas reizes piestājis pie nelielajiem restorāniem un iemetis savu glāzīti? Tikai vienreiz, pirms trijiem gadiem, kad no sīkām domstarpībām izauga nopietns ķīviņš, vīkends noslēgumā pārvērtās par otnu kāzu ceļojumu.

—    No negaisa, šķiet, būsim izmukuši.

—    Vai tev nesalst?

—    Nē.

Gaiss pamazām kļuva dzidrāks, piepūšas caur logu izbāztās rokas krekla piedurkne.

—    Un tev?

—    Pagaidam ir silti, pēcāk uzģērbšu mēteli.

Kāpēc viņiem palaikam rodas nepieciešamība apmainīties ar dažiem vārdiem? Vai tāpēc, lai nomierinātu sevi? Taču kas gan varētu viņus satraukt?

—    Negaiss beidzies. Es pamēģināšu ieslēgt radio, cigareti un pati brīvāk atlaidās sēdekli, arī viņa aizsmēķēja cigareti. Virs galvas pacēlās dūmu mutulītis.

—    … Ķonektikuta štata automobiļu kluba speciālizlaidums.

Viņi jau atradās Konektikutā, jūdzes piecdesmit no Ņūlon-

donas.

—   … vikenda pirmā diena pirms Darba svētkiem jau prasījusi pirmos upurus no Konektikutā ļaužu vidus. Šovakar pulksten 19.45 Darienes un 118. ceļa krustojumā automašīna, ko vadīja Makiljens no Ņujorkas, saskrējās ar Roberta Ostlinga kravas mašīnu. Makiljens un viņa līdzbraucējs Džons Routs. Kravas automašīnas vadītājs nav cietis. Pēc desmit minūtēm trīsdesmit jūdžu attālumā no pieminētās avārijas vietas automašīna, kuru vadīja …

Viņš pagrieza pārslēdzēju. Viņa pavēra muti un gribēja kaut ko sacīt, taču aprāvās pusvārdā. Vai viņa sajuta, ka viņš neuzkrītoši samazina mašīnas ātrumu?

Stīvu,protams, nepārņēma ne satraukums, ne izbailes. Viņš cieta no nervu pārspriedzes. No abām autostrādes pusēm dvašoja pretīga riepu gruzduma smaka, ik pēc simt metriem pretī urbās asas prožektoru strēles. Ceļš it kā uzrunāja, ka tu, lūk, atrodies šīs straumes gūstā un no tās nevari izlauzties ne uz kreiso, ne uz labo pusi, pat nedrīksti samazināt ātrumu, par to tevi brīdina sānu spogulī vizošā, tev aiz muguras braucošo automašīnu uguņu trīsuļojošā ķēdīte, līdzās slīd bampers pie bampera.

Autostrādes labajā pusē neona izkārtņu ugunis, — ja neņemtu vēra benzīna tankus, — vienīgās dzīvības zīmes blīvajā tumsā. Ja nebūtu šo gaismekļu, tad varētu uzskatīt, ka platā šoseja peld bezgalībā, kur ir tikai tumsa un klusums, bet kaut kur tālumā paslēpušās pilsētas, ciemi un apmetnes. Par to eksistenci lika inanīt debesīs izplūdis iesārts blāzmojums. Pēc katrām piecām vai desmit jūdzēm tumsā iznirušo restorānu vai baru silueti, kuru nosaukumus apliecināja zaļi vai sarkani burti, kā arī dažādu alus marku reklāmai veltīti vārdi, tas, būtībā, bija viss, kas atgādināja par reālās pasaules klātbūtni. Bet nu Stīvs bija jau paspējis «ielauzties» autostrādes otrajā rindā un, lai sieva nepamanītu viņa viltību, viņš nesteidzīgi turpināja pārkārtoties, izmantodams pārdomātu manevru, līdz ieslīdēja pirmajā rindā.

—    Ko tu dari?

Viņš gandrīz aizlaida garām bāram, kuru greznoja izkārtne «Mazā kotedža», taču, paviršību izpratis, tūdaļ strauji pagrieza automobili un pēc tam saklausīja niknu vārdu salūtu. Viens no niknajiem automašīnu vadītājiem caur atvērto logu pat viņam parādīja dūri.

—   Man jātiek tualetē, — Stīvs visparastākajā tonī paskaidroja, kad automašīna bija jau noripojusi no autostrādes.

—    Tu gribi iedzert?

Tā nereti gadījās — Nensija viņu gaidija automobilī.

Atvēris bāra durvis, viņš tūliņ jutās kā cilvēks, kas ieguvis patstāvību. Viņš uz brīdi apstājās un pārlaida skatienu zālei, kas dusēja oranžā krēslā. Arī šis bārs ne ar ko neatšķīrās no citiem šāda veida iestādījumiem, tas bija arī Lūisa bāra līdzinieks. Stūrī dirnēja televizors; te varēja izjust tādas pašas smaržas, bet spogulī skatīt lidzīgus attēlus.

—    Sauso martini ar citronu, — Stīvs sacīja, kad bārmenis jautājoši paskatījās.

—    Parasto?

—    Dubulto.

Ja neatskanētu bārmeņa jautājums, viņam pietiktu ar tradicionālo mēriņu. Un tomēr labāk ieņemt «dubulto», jo diezin vai sieva atļaus vēlreiz kaut kur piestāt.

It kā savu sirdsapziņu mierinādams, Stīvs nedroši palūkojās uz tualetes durvīm, bet pēc brīža jau devās uz turieni. Viņš neizjūta nepieciešamību, lai tur iegrieztos, taču sievai bija izteicies par apstāšanās iemeslu. Viņš pagāja garām melnīgsnējam vīrietim, kas, uzlicis roku tālruņa klausulei, centās klusi runāt. Viņam bija aizsmakusi balss.

—   Jā, atkārto viņam to, ko es tev teicu, un viss. Viņš sapratīs. Kam es teicu — sapratīs! Beidz putrot!

Stīvam te gribējās uzkavēties un paklausīties dīvaino dialogu, taču vīrietis, nepārtraukdams sarunu, viņam veltīja izaicinošu skatienu.

Stīvs, atgriezies pie letes, ar diviem malkiem iztukšoja glāzīti, pēc tam kabatā sameklēja sīknaudu. Vai šoreiz Nensija nelasīs morāli? Vai tik tiešām viņai žēl to dažu minūšu, kuras viņam palīdz sapurināties un mazliet pavērot cilvēkus?

Vai viņš tikko neiegaja tunelī? Bet varbūt tajā klaiņoja jau no Longailendas, kad viņi devās ceļā? Viņš neapšaubīja savu rīcību, jo sevi uzskatīja par cilvēku, kuram šajā brīdī galva lieliski strādā, turklāt tik niecīga alkohola deva nespēj viņu ietekmēt. Bet kāpēc viņš jutās apmulsis un ar vainas sajūtu, kad vēra automašīnas durvis vajā, un iesēdās mašīnā, nepaskatījies uz sievu? Viņa klusēja.

—    Es jūtos labāk, — viņš izmeta un iedarbināja motoru.

Viņam likās, ka autostrāde kļuvusi platāka, bet satiksmes

ritms krietni mazinājies. Sīs pārliecības ietekmēts, viņš apdzina dažas automašīnas, kuras tik tiešām vilkās pārāk lēni. Atrās medicīnas palīdzības mašīna, kas aiztraucās kā ar putna spārniem, nepārsteidza Stīvu, jo viņa uzmanību saistīja tikko pie horizonta iznirušas, dīvainas ugunis, kā arī balti iežogojuma stabiņi.

—   Apvedceļš, — mierīgi, pat varbūt nesteidzīgi paziņoja Nensija.

—    Redzu.

—    Pa kreisi.

Viņš nosarka, jo bija gandrīz pagriezisautomašīnu pa labi.

—    Kad brauc pa šo autostrādi, — Stīvs ierunājās, — tu mūžīgi nonāc pie apvedceļa. Vai šoseju nevarētu remontet ziemā?

—   Zem sniega, — Nensija mierīgi iestarpinaja.

—    Tādā gadījumā rudenī, bet ne tagad, kad uz ceļiem ir miljoni automašīnu.

—    Tu aizskrēji garām krustojumam.

—    Kādam krustojumam?

—    Tam, uz kura ir rādītājs «Uz autostrādi».

—    Bet kā tie, pārējie, kas brauc aiz mums? — viņš indīgi prasīja.

Aiz viņiem tik tiešām brauca mašīnas. Kaut gan to skaits, taisnību sakot, pamazām saruka.

—    Ne visi brauc uz Menu.

—    Tu neuztraucies, es tevi aizvedīšu uz Menu.

Pēc kādas minūtes viņš kļuva dzēlīgāks.

—   Vai pārliecinājies? — viņš jau triumfēja, jo mašīna atkal bija «spērusi soli» uz autostrādes. — Bet tu man par kaut kādiem ceļa rādītājiem …

—    Sis nav pirmais ceļš.

—    Paskatīsimies!

Sievas pašpārliecinātība un mierīgā balss, kādā izskanēja viņas atziņa, Stīvu tuvināja neprātam. Nu viņš palika bez vērtējuma bremzēm.

—   Jā, tu, lūk, nekad nekļūdies!

Sieva klusēja. Tas vīru vēl vairāk kaitināja.

—    Atbildi! Klāj vaļā un padalies ar savām pārdomām.

—    Vai tu aizmirsi, ka mēs vienreiz apmetām septiņdesmit jūdžu līkumu?

—    Toties atrāvāmies no galvenā automašīnu bara.

—    Nejauši.

—    Paklausies, Nensi, ja gribi ķildoties, tad tieši tā arī pasaki.

—    Es vispār nevēlos ķildoties, bet cenšos nojaust, kur mēs tagad atrodamies.

—    Es vadu automašīnu. Un esi tik laba un nemaisies!

Nensija apklusa. Stīvs diemžēl nezināja, pa kuru ceļu jāskrien viņu automašīnai, turklāt braucamā daļa pamazām sašaurinājās, ceļa segums kļuva raupjāks un nelīdzenāks, vairs nerēgojās benzīna tanki.

177

No sīko mantu glabātuves Nensija izņēma ceļu karti un, ieslēgumi apgaismojumu, runāja:

12 — 2104

—    Mēs atrodamies starp pirmo un astoņdesmit otro, žēl, ka ceļa numuru nevar saskatīt. Manuprāt, šis ceļš ved uz Norviču. Pēc tam Nensija centās saburtot vietas nosaukumu uz ceļa rādītāja, kas iznira no tumsas, diemžēl neveiksmīgi. Dažas ciematu ugunis palika aizmugurē, tagad šoseja abas puses ieslēdza mežs.

>— Vai tu tik tiešām nedomā atgriezties?

—    Nē.

Karti turēdama uz ceļgaliem, Nensija aizdedzinaja cigareti, taču to nepiedāvāja Stīvam.

—    Vai trako? — viņš izmeta.

—    Es?

—   Ja, tu. Atzīsties, ka tu ārdies par manu aplamību, par tām liekajām jūdzēm… Tu nesen, kā es atceros, apgalvoji, ka mums nav normēts laiks.

—    Uzmanīgi!

—    Kas noticis?

—    Tu tikko neielikies nogāzē.

—    Tu uzskati, ka es neprotu vadīt mašīnu.

—    To es neteicu.

Negaidot viņa mērs bija pilns.

—   Tu neteici, toties es pateikšu, un tev, mīlulīt, būs lietderīgi mūžam atcerēties manus vārdus.

Ko tālāk celt strīda galdā, Stīvs tajā brīdī īsti nezināja, bet vienkārši centās sagrābstīt parocīgākos un kategoriskākos apgalvojumus. Bija pienācis laiks pārmācīt sievu.

—    Nensi, tev jāapzinās, ka tu esi briesmīga dāmiņa. Un žēl, ka tu to neapzinies.

—    Esi tik laipns un vēro ceļu!

—    Labi. Es vērošu ceļu, uzmanīgi un veikli vadīšu mašīnu, lai mēs nenomaldītos. Es vērošu ceļu. Un tu, protams, saproti par kādu ceļu es runāju.

Stīvam uzausa pārliecība, ka viņš pēkšņi ir atradis pārsteidzoši precīzu un neapstrīdamu formulu, vārdu sakot, gandrīz paveicis atklājumu. Viss negatīvais, kas piemīt Nensijai, gala rezultātā ir izskaidrojams ar viņas stūrgalvīgo tiešumu, kurš nepieļauj nekādas atkāpes.

—    Vai nesaproti?

—    Vai bez tā nevarētu iztikt?

—    Ko? Un vai tev nav svarīgi, ko es domāju? Manas pārdomas tev palīdzētu sevi izprast un arī piespiestu mainīt savu attieksmi pret tiem, kas tev ir līdzās. Tu varētu atvieglot viņu

dzīvi, tajā skaitā, piemēram, manējo. Es neesmu pārliecināts, vai tas tevi tik tiešām interesē.

—    Vai tu man neatļautu piesēsties pie stūres?

—    Nekādā gadījumā! Tu labāk vienu brītiņu pārdomā, kā tu varētu dzīvot bez savas paštaisnības. Tu ieskaties patiesības spogulī un pajautā sev.

Viņš nu aizgūtnēm centās izteikt visu, ko bija izcietis vienpadsmit kopdzīves gados. Tā, protams, nebija pirmā reize viņu kopdzīves laikā, taču šodien viņam talkā bija nācis tikko rastais atklājums par sievas personību, un tas, lūk, ļāva pilnīgi izsecināt viņu nenormālās attiecības. Ja Nensija izpratīs vīru, tad spēs arī viņā saskatīt vīrieti.

—    Vai dzīvē ir vēl kaut kas bezjēdzīgāks par vilcienu, kas brauc tikai pa vienām sliedēm un tikai pa vienu maršrutu? Un, lūk, tagad uz šīs šosejas man pēkšņi šķiet, ka es esmu šis vilciens. Citas mašīnas apstājas, kur tās grib, no tām izkāpj vīrieši, un viņiem nenākas prasīt atļauju, lai varētu izdzert pudeli alus.

—    Vai tu dzēri alu?

Mazliet padomājis, viņš deva priekšroku atklātībai.

—    TOC \o "1-3" \h \z Nē.

—    Mārtiņi?

—    Jā.

—   Dubulto?

Stīvs tvīka niknumā, tomēr pakļavas jautatajas vēlmei.

—    Jā.

—    Un līdz tam laikam? — Nensija pratināja.

—    Līdz tam laikam? — viņš atjautāja.

—    Jā, līdz izbraukšanai. 1 — Nesaprotu.

—    Ko tu dzēri, kad brauci pēc benzīna?

Tagad viņš meloja:

—    Neko.

—    Nu, nu.

—    Tu netici?

—   No dubultā martini tu pamatīgāk noreibi nekā citās reizēs.

—    Tu uzskati, ka es esmu piedzēries?

—    Tā ir tava parastā runa, kad tu iedzer.

—    Vai es runāju muļķības?

—    To es nezinu, taču tajās reizēs tu mani neieredzi.

—    Kāpēc tu nevēlies saprast? — Stīvs nepiekāpās.

12*

179

—    Ko saprast?

—    To, ka tu runā aplami. Es tevi mīlu un butu ar tevi pilnīgi laimīgs, ja, protams, tu mani uzskatītu par vīrieti.

—   Vai tādā gadījumā man vajadzētu noskatīties, kā tu piedzeries visos ceļmalas krogos?

—    Lūk, kā tu iztulko manu domu. Tu atrodi visaizskarošākos vārdus un tīšu prātu visu sagrauj. Vai es esmu kāds dzērājs?

—    Nē. Es neprecētos ar dzērāju.

—    Vai es regulāri dzeru?

—    Nē, tikai dažkārt.

—    Un ne katru mēnesi, varbūt reizi — par trijiem mēnešiem.

—    Un kas tad ar tevi notiek?

—   Ar mani nekas nenotiek, tikai tev nevajadzētu uz mani skatīties kā uz pēdējo vazaņķi, kad es vismaz vienu vakaru cenšos izrauties no parastās ikdienas apļa.

—    Vai ikdiena tevi tik tiešām nomāc? — Nensija uzstājīgi noprasīja.

—    Tā es neteicu. Pavēro, piemēram, Diku. Katru vakaru viņš liekas gulēt piedzēries. Bet tu viņu uzskati par interesantu puisi, turklāt — viņš ir iereibis, bet tu labprāt nopietni sarunājies.

—    Pirmkārt, viņš nav mans vīrs.

—    Un otrkārt?

—    Mūsu priekšā smagā mašīna!

—    Es redzu.

—    Paklusē kādu brītiņu, — viņa ierosināja. — Mēs tuvojamies krustojumam, un es gribu izlasīt, kas rakstīts uz ceļa rādītājiem.

—    Vai tev nepatīk, kad es runāju par Diku.

—    Nē.

—    Vai tu nožēlo, ka apprecēji mani, nevis vinu?

—    Nē.

Viņi beidzot nokļuva uz autostrādes ar divrindu braukšanas ceļu. Te automašīnas skrēja daudz žiglāk nekā tajā laikā, kad viņi atstāja Ņujorku, un tās neganti apdzina cita citu. Nensija ieslēdza radiouztvērēju, droši vien vēlējās apklusināt Stīvu. Raidīja pēdējās ziņas. Pulkstenis rādīja 23.00.

—    … policija paziņo, ka no Singsinga kriminālcietuma izbēgušo Sidu Helligenu nav izdevies atrast un aizturēt…

Nensija izslēdza radio.

—    Kāpēc tu izslēdzi?

—    Es domāju, ka tas tevi neinteresē.

Viņu it kā neinteresēja, jo viņš pirmo reizi savā dzīvē kaut ko dzirdēja par cietumnieku Sidu Helligenu. Dzirdētais vienīgi pamudināja atcerēties cilvēku, kuram bija ciešs un ]auns skatiens. Sis cilvēks piesedza ar plaukstu tālruņa klausuli. Tās ir blēņas. Daudz nozīmīgāks notikums ir radiouztvērēja patvaļīga izslēgšana. Par ko tika spriests, kad viņa pārtrauca strīdu? Par Diku Lenelu, Nensijas draudzenes vīru. Reiz abiem pāriem sagadījās kopīga pavakarēšana. Bet kāpēc jāstrīdas? Vai Diku, piemēram, satrauc sievas uzskati? Viņš, Stīvs, ir pats vainīgs, ka visu laiku domā par gaidāmajiem iebildumiem no Nensijas puses.

—    Ko tu taisies darīt?

—    Kā noproti, es gribu apstāties.

—    Klausies …

Bārs izskatījās ne visai pievilcīgs. Tā priekšā novietotās automašīnas šķita sagrabējušas, it kā no lietotu mantu veikala vienkopu savāktas. Stīvs, protams, tīšuprāt bija izvēlējies šo ceļinieku atpūtas iestādījumu.

—   Ja tu izkāpsi, es tālāk braukšu viena, — Nensija kategoriski brīdināja.

Stīvs satrūkās kā pēc negaidīta belziena. Viņš krietnu laiciņu vēroja sievu. Viņa izturēja vīra aizdomīgo skatienu un bija tikpat stalta kā tajā brīdī, kad viņi atstāja Ņujorku. «Nevis bāba, bet konservēts gurķītis», viņš neķītri nodomāja.

Iespējams, ka viss noslēgtos ar viņa piekāpšanos sievas gribai, taču Nensija atļāvās piemetināt:

—    Līdz nometnei aizkļūšu ar autobusu.

Stīvs sajuta uz savām lūpām riebīga smīna uzplaiksnījumu un, neizjuzdams ne vismazāko satraukumu tāpat kā Nensija, izvilka aizdedzes atslēgas un iebāza tās sev kabatā.

Tas notika pirmoreiz viņu kopdzīves laikā. Stīvs nevarēja atkāpties. Viņš bija pārliecināts, ka ir pienākusi sievas pārmācīšanas stunda.

Izvairīdamies no sievas skatiena, viņš izkāpa no automašīnas, aiz sevis aizcirdams durvis, un pēc iespējas stingrākiem soļiem devās uz bāru. Pie mājas sliekšņa viņš pagrieza galvu un atskatījās. Nensija sēdēja kā sastingusi, caur automašīnas loga stiklu bija redzams viņas bālais profils.

Viņš iegāja bārā. Tabakas dūmos kā tirgus balagāna greizajos spoguļos deformētās sejas pavērsās pret ienācēju. Stīvs, uzlicis roku letei, tūdaļ sajuta, ka no spirtoto dzērienu lāsītēm tā kļuvusi lipīga.

Tajās nedaudzajās sekundēs, kad viņš gāja no durvīm līdz bāra letei, apmeklētāju sarunas bija pieklusušas, gluži kā orķestris pēc diriģenta žesta; neviens, protams, neizkustējās no savas vietas, ienācēju, kā viņam likās, pavadīja neizteiksmīgu un neziņkārīgu acu skatieni.

Stīvs tikko bija uzlicis roku lipīgajai letei, bet bārmeņa spalvainā roka ar netīru lupatu nokopusi iepriekšējā apmeklētāja atstātās pēdas, lūda) bāra čalošana atjaunojās, par viņa personu it kā te vairs neinteresējās.

Sajā bārā —, Stīvs centās to salīdzināt ar citiem ceļmalas krodziņiem — valdīja trauksmaināka atmosfēra. Droši vien tā tuvumā atradās kāds ciemats vai neliela pilsētiņa, varbūt rūpnīca, jo apmeklētāju valodās varēja saklausīt dažādu izrunu īpatnības, Stīvam līdzās pie letes bija iekārtojušies divi nēģeri.

—    Ko dzersim, atbraucēj? — bārmenis noprasīja, būdams vērīgs un izteikti draudzīgs pret apmeklētāju.

—    Rudzīti, — Stīvs nomurdēja.

Nē, — šoreiz nevis tā stipruma dēj, bet solidaritātei ar pārējiem bāra ļaudīm. Ja viņš pasūtītu skotu viskiju, tad viņš izceltos iemetēju vidū, turklāt viņš nevēlējās, lai Nensija nīktu vienatnē. Taču, lai nepazaudētu tikko izcīnītās patstāvības pozīcijas, viņš negrasījās pārāk steidzīgi atgriezties automobilī. Kaut gan viņu mulsināja paša demonstrētā stingrība. Nedaudz vēlāk viņš par to kaunēsies, bet tagad sirds dziļiumos uzskatīja, ka ir tiesīgs tieši tā rīkoties, bet sieva ir pelnījusi mācību. Tikai viņas dēļ tika liegta iespēja pabūt iestādēs, kur var gūt labsajūtu. Un tagad viņš kāri ieelpoja aso alkohola dvingu, lūkodamies uz tumšzilo sienu, ko greznoja nodzeltējušas un bezgaumīgas bildītes, un nesakopto virtuvi. Tās atvērtajās durvis rēgojās tikpat nesakopta sieviete, kuras seju sedza sirmu matu šķipsnas. Viņa, divas sievietes un vīrietis saskandināja savas glāzites.

Virs letes karājās vecmodīgs, liels televizors. Tā ekrānā drebulīgās svītrās raibinājās attēls, atgādinādams sensenas kinofilmas joņojošos kadrus. Taču apmeklētāji it kā nepamanīja televizoru, jo viņi veldzējās skaļās valodās. Letes nostūrī, nepievērzdams uzmanību klātesošajiem, kāds pārītis sēdēja kā sastindzis, jo viņu sejas bija cieši piespiedušās viena otrai. So mīlnieku pāri, protams, nesaprastu Nensija, kaut gan, kas viņai būtu jāsaprot. To Stīvs nespēja izskaidrot. Nensija droši vien iedomājās, ka viņš ir apstājies pie šī kroga, lai iedzertu, un neko vairāk. Viņa, protams, nemainīs savu pašpārliecinātību, jo tā viņai palīdz saglabāt taisnīga cilvēka masku. Par to Stīvs neturēja ļaunu prātu. Viņš domāja, ka viņa, viena atstāta automobili, raud. Izņēmis no kabatas dolāru, viņš to nolika uz letes, un uzskatīja, ka pienācis laiks atstāt bāru. Bija pagājušas kādas piecas minūtes.

Kad viņš ņēma no letes izdoto naudas atlikumu, televizora ekrānā paradijās četrgadīga meitene, kas bija iesprostota skapi starp slotam un spaiņiem. Stīvs nesadzirdēja diktora paskaidrojumu, kad ekrānā iezīmējās jauns attēls — sadauzīta veikala vitrīna. Taču neinteresēdamies par tālāk notiekošo, Stīvs pagriezās un jau grasījās aiziet. Sajā brīdī kāds pirksts pieskārās viņa plecam un balss lēni sacīja:

—    Un vēl vienu glāzīti uz mana rēķina, draudziņ!

Uzrunātājs bija, tā sakot, kaimiņš no labās puses, kuram

viņš nepievērsa uzmanibu. Jā, vīrietis sēdēja līdzās, ar elkoņiem atspiedies pret leti, bija viens — bez kompānijas. Stīvs paskatījās uz dāsno kaimiņu, bet viņš savukārt — uz Stīvu. Devīgā vīra skatiens liecināja par neatlaidību, pauda uzstājīgu stingrību, bet izskats vēstīja, ka vīrs — stingri iereibis. Viņam mežģījās mēle, kustības šķita nedrošas, jo viņš it kā baidījās pazaudēt līdzsvaru. Stīvs juta nepieciešamību neielaisties ar dzērāju un viņam izskaidrot, ka automašīnā gaida sieva. Taču vīrietis it kā uzminēja viņa domas, jo tūdaļ, pagriezies pret bārmeni, norādīja uz divām tukšām glāzēm. Bārmenis to saprata un deva mājienu Stīvam, kuru varēja tulkot: varat neatteikties vai — labāk neatteikties.

Uzcienātājs nebija kašķīgs dzērājs, bet, kā tautā saka, parasts dzērājs. Viņam mugurā bija tikpat tīrs un balts krekls kā Stīvam, gaiši mati, saules nobrūnināta seja izcēla acu zilumu.

Nenolaizdams skatienu no iedzeršanas partnera, viņš gaidīja. Stīvs pieskandināja glāzei, bet pēc tam vienā elpas vilcienā izdzēra.

—    Es pateicos, taču mana sieva …

Viņš neuzdrošinājās turpināt, jo viņa paskaidrojumus apstādināja pa viņa sarunu biedra lūpām slīdošais smaids. Stīvam šķita, ka šis devīgais vīrs, klusi un cieši lūkodamies uz viņu, visu zina unsaprot kā miesīgs brālis, nolasa no acīm apslēptās domas. Svešais vīrs ir pilns kā maks, taču arī pamatīgā reibumā ir gan ironisks, gan patstāvīgs cilvēks, kas, — to tikai daba zina, — neizprotamā veidā ir izzinājis dzīves gudrības.

Stīvs alka ātrāk atgriezties pie Nensijas, taču vienlaicīgi viņš nevēlējās apbižot šo puisi, kas ar savu izskatu atgādināja viņa vienaudzi. Jaunais paziņa, pagriezies pret bārmeni, noteica:

—   Atkārtosim.

Stīvs gribēja iebilst, taču neatrada nepieciešamos vārdus. Otrinieku neapmulsināja šī klusēšana, un viņš ar neatslābstošu interesi turpināja novērot Stīvu, uzskatīdams, ka viņi ir seni paziņas, kas spēj saprasties bez vārdiem. Un tikai tajā brīdī, kad kaimiņš drebulīgāin rokām centas aizdedzināt cigareti, Stīvam likās, ka viņš ir līdz kaklam piedzēries, taču vīrietis, gluži kā kroga brāļa skatiena vērtējošo atziņu nolasījis, atbildēja ar skatienu — jā, es pielējos, varbūt pārāk pietempos, bet kas par to!

Sā skatiena īpatnējais spēks apmulsināja Stīvu. Viņš jutās kā plikais vilku barā. «Jā, es zinu, ka mašīnā tevi gaida sieva. Un no viņas tu dabūsi trūkties. Un kas par to!» Vai šis svešinieks spēja uzminēt, ka Stīvam un Nensijai ir divi bērni, kas atrodas Menas nometnē? Varbūt arī to, ka Stīva ģimenei pieder viens no Longaīlendas zemes gabaliem, kura vērtība ir piecpadsmit tūkstošu dolāru, un tas jāatmaksā divdesmit gados?

Viņus vienoja kaut k.as līdzīgs garīgajai un dvēseliskajai radniecībai, kuru Stīvam gribējās pamatīgāk izzināt un salīdzināt. Diemžēl doinas par Nensiju, kura gaida automobilī jau vismaz desmit minūtes, varbūt stundas ceturksni, viesa paniku. Un samaksājis par viskija malku, ar ko bija revanšējies likteņbrālim, viņš nedroši pasniedza roku Stīvam un lūkojās acīs ar uzstājību un vēlmi, lai paziņotu par kaut kādu noslēpumu.

Kad Stīvs atstāja bāru, neviens no apmeklētājiem vairs nepievērsa uzmanību viņa personai. Viņu laukā sagaidīja lietus. Stīvs izlavierēja starp iestājuma laukumā stāvošajām kravas automašīnām un beidzot nokļuva pie savas mašīnas. Nācās konstatēt nepatīkamu faktu: Nensijas automobilī nebija.

Pirmajā brīdī viņš nodomāja, ka Nensija devusies izstaipīt kājas. Negaiss bija beidzies, tagad rasināja sīks lietutiņš.

—    Nensi! — viņš paklusām iesaucās.

Uz lielceļa, — cik tālu aptvēra skatiens, — nevarēja saskatīt nevienu gājēju. Stīvs jau grasījās atgriezties bārā, lai tur mēģinātu noskaidrot notikušā iemeslus, pat varbūt piezvanītu policijai, taču ciešāk ielūkojies pa automašīnas durvīm, uz sēdekļa ieraudzīja papīra lapiņu. Tā bija piezīmju grāmatiņas lappusīte, uz kuras ar Nensijas roku bija uzrakstīts: «Braukšu ar autobusu. Laimīgu ceļu!»

Tagad Stīvs īpaši vēlējās atgriezties bārā un tur jaunā paziņas sabiedrībā iztukšot glāzīti, tā sakot, nervu nomierināšanai. Viņa nodomu izjauca apmēram piecsimt metru attālumā spulgojošais uguņu ezers. Tur vajadzēja atrasties ceļu krustojumam autobusu pieturai. Nensija, bez šaubām, bija devusies uz turieni, tāpēc viņu panākt nebūs grūti.

Stīvs, vērodams ceļu, cik tumsa atļāva, virzīja automašīnu uz nolūkoto autobusu pieturu, taču neko nesaskatīja uz klajuma fona, — vienīgi ar līniju iezīmētas ceļmalas. Sasniedzis ceļu krustojumu, viņš apstājās pie kafetērijas, aiz kuras stiklojumiem bija redzamas koši baltas sienas, uz metāliskām mēbelēm sēdoši iestādījuma klienti. Viņš, iegājis kafejnīcā, tūdaļ apjautājās:

—    Vai šī ir autobusu pietura?

Saimniece, labsirdīga brunace, likdama uz šķīvja karstas desiņas, atbildēja:

—   Jā, uz Providensu. Jūs esat nokavējis. Pirms piecām minūtēm aizgāja autobuss.

—   Vai jūs nepamanījāt jaunu sievieti gaišā kostīmā, pareizāk sakot, gabardina mētelī?

—    Nē, pie mums viņa neienāca.

Stīvs, skaidri apzinādamies, ka nupat iejuties padumja cilvēka lomā, steidzīgi izmetās no bāra laukā. Viņš necentās noskaidrot savu atrašanās vietu, nemeklēja ceļu karti, bet, iemeties automašīnā, strauji uzdevis gāzi, aizjoņoja pa mitro šoseju. Viņš tūdaļ aprēķināja: autobusa parastais ātrums ir ne vairak kā 50jfidzes stundā; tā panākšana neprasīs ilgu laiku, un pirmajā pieturā viņš lūgs sievu atgriezties automašīnā; ja Nensija vēlēsies, ļaus viņai vadīt mašīnu. Stīvs noskaņojās, ka atzīs savu vainu, jo Nensija, kā vienmēr, nepiekāpsies, un galu galā viss beigsies ar to, ka viņš izlūgsies sievas piedošanu. Un, uz laimīgu iznākumu cerēdams, Stīvs palielināja mašīnas ātrumu un lika, lai logu tīrītāji ašāk aizslauka vēja atnestos ūdens pilienus. Salonā ielauzusies vēsma sabužināja viņa matus un aizslīdēja aiz pakauša.

Viņš saspringts lūkojās tumsā, jo pēc iespējas ātrāk gribēja ieraudzīt priekšā braucošo autobusu aizmugures uguni. Viņš vairākkārt runāja savā nodabā, apdzīdams kādu pusotru desmitu automašīnu, turklāt divas no tām, burtiski, atlēca sāņus. Tās bija sajutušas trakā braucēja bīstamo tuvumu. Spidometri skaitlis 70 dzina izmisumā Stīvu un viņš vēlējās, lai būtu jābēg no policijas patruļas, kas prasijaatbildlbu par satiksmes noteikumu pārkāpumu. Un, ja viņu aizturētu, viņš tūdaļ izstāstītu nevis sacerētu, bet patiesu un dramatisku stāstiņu: man, redzat, par katru cenu jānoķer sieva, jo Menā mūs gaida bērni; vai šādā situācija var iztikt bez satiksmes noteikumu pārkāpuma?

Viņa automašīna aizšāvās pāri benzīna tanku apjoztam, spilgtu uguņu apgaismotam krustojumam. No tā aizplūda divi ceļi, uz kuriem netrūka mašīnu. Stīvs nezināja, kuram no tiem dot priekšroku, taču pārdomām viņš netērēja laiku, ātrumu nesamazinājis, viņš brauca uz priekšu, bet pēc minūtēm piecpadsmit nojauta, ka ir apmaldījies.

Nesen Stīvs varēja zvērēt, ka ir Rodailendā. Un kad viņš pagrieza automašīnu atpakaļ? To bija grūti izprast, taču tas bija neapstrīdams fakts — viņš brauca nepareizā virzienā. Uz ■ceļa rādītāja bija rakstīts: «Patmena». Tātad Konektikutā štata pilsēta. Nu vairs nebija jēgas sacensties ar nezināmu un nenotveramu autobusu. Tagad bija iestājusies brīvā laika pārpilnība. Un Stīvs alka atrast to bāru, kurā viņš bija nesen iestiprinājies. Diemžēl šai iecerei trūka reāla pamata. Tāpēc tūdaļ radās gudrāka atziņa: ja nebūs tas bārs, tad būs cits bārs, jo šādu iestādījumu autostrādes malās bija pārpārēm. Turklāt viņš varēja sevi uzskatīt par vecpuisi, kas nevienam nesniedz pārskatu par savu rīcību un ir tiesīgs apstāties tur, kur sirds vēlas. Vienīgi žēl, ka droši vien nevarēs aprunāties ar to puisi un pieskarties viņa plecam, lai jauno paziņu uzaicinātu iedzert vienu rudzīša glāzīti. Stīvs bija pārliecināts, ka tieši viņi spēs labi saprasties, jo abi ir ne tikai vienaudži, bet arī viņu sejas ir līdzīgas. Abi ir blondīni, abiem ir gari un kaulaini pirksti, arī to kvadrātveidīgie spilventiņi ne ar ko neatšķiras cits no •cita. Gribētos zināt, vai šis līdzinieks nāk no laukiem vai arī izaudzis pilsētā tāpat kā Stīvs.

Svešajam, šķiet, netrūkst dzīves pieredzes, un skaidri redzams, ka viņš nav precējies. Ja arī viņš ir precējies, tad ne pārāk pakļaujas sievai. Stīvs nebrīnītos, ja uzzinātu, ka šim tipam ir bērni, taču viņš tos būs pametis tāpat kā viņu māmiņu. Uz tādiem stiķiem viņš varētu būt gluži veikls vīrs. Tāds nebaidīsies ierasties savā kantorī arī pēc deviņiem un darba dienas vidū neskries uz mājām, lai aizstātu izlutināto bērnu aukli.

Stīvam nākas rīkoties disciplinētāk. Kad Bonija un Dens neuzturas atpūtas nometnē (un tā ir gada lielākā puse), viņš, nevis Nensija, pārnācis no darba, noņemas ar bērniem. Sievai, lūk, ir pārāk atbildīgs darbs firmā «Svarcs un Teilors». Nensija ir Švarca labā roka. Viņas patrons kantorī parādās rītos no pulksten 10 līdz 11. Tad notiek «lietišķas brokastis», pēc tam viņš strādā līdz 6—7 vakarā.

Vai bārā satiktais cilvēks uzminēja Stīva dzīves stāstu vai arī to nolasīja no neveiksminieka sejas kā no grāmatas? Par ko gan, starp citu, būtu jābrīnās? Tā nodzīvosi garus gadus un arī tavā sejā parādīsies tādas pašas rakstu zīmes!

Jā, un kam pieder šī automašīna? Tā reģistrēta uz Stīva vārda. Taču vakaros ar to no darba Skotvillā atgriežas Nensija, nevis viņš, formālais mašīnas īpašnieks. Arī te saskatāmas likumsakarības, Nensija vienmēr atgādina, ka viņam jārēķinās ar viņas augsto rangu firmā, ar viņa atbildīgo posteni. Kad piedzima bērni. Stīvs ieminējās, ka viņai būtu jāatstāj firma. Toreiz pats Svarcs, atmezdams slinkuma lāpīšanu, ieradās mājās un pierunāja Nensiju atgriezties firmā.

Stīvs vienmēr darbu beidza pulksten piecos un tūliņ steidzās uz metro, bet pēc tam, ar pūlēm izspraucies caur laužu masu, joza uz autobusa pieturu, lai notvertu tieši to autobusu, kas piestāja viņu mājas tuvumā. Ceļā pagāja ne vairāk kā četrdesmit piecas minūtes, taču Aīda, nēģeriete, kas pieskatīja viņu bērnus, vienmēr bija jau sastopama pie sliekšņa ar cepuri galvā. Viņa uzraudzīja mazuļus, kad tie atgriezās no skolas. Aīdai par to maksāja, bet viņam nācās samierināties ar brīvā laika zaudējumu. Pēc tam zvanīja Nensija:

— Hallo, vai tu mājās? Es aizkavēšos. Mājās būšu ne agrāk par septiņiem, pusastoņiem. Pabaro, lūdzu, bērnus un noliec viņus gulēt.

Tagad Stīvs atradās uz 6. ceļa, kādas jūdzes desmit no Providensas, taču viņam nācās samazināt braukšanas ātrum-u, jo viņš bija iekļauts automašīnu vienmērīgā straumē. Par ko gan domāja vīrieši, kurus viņš redzēja pie stūres? Viņiem līdzās sēdēja sievas, bet aizmugures sēdekļos snauda pēcnācēji. Stīvam likās, ka visur vaida nogurdinoša un snaudoša garlaicība, gluži kā dzelzceļa stacijas uzgaidāmajās telpās. Brīžiem līdz viņa ausīm nonāca mūzika, kas skanēja līdzās braucošo automobiļu salonos. To dažkārt pārtrauca uzspēlēti brīdinoša diktora balss.

Viņam slāpa. Slāpju aizdzīšanai viņš labprāt izlietotu kādu alus kausu, taču tagad, kad šķēršļi bija zuduši, viņš nesteidzās iemanīties automašīnu stāvvietā un steigties uz bāru.

Pēdējais bāra apmeklējums Stīvā viesa nostalģiju, tāpēc viņš nojēma, ka meklēs tā bāra «dvīņubrāli». Viņš brauca garām modernām celtnēm, kuras greznoja pārāk spilgtas reklāmas ugunis.

Stīva automašīnu apdzina policijas džips ar kaucošu sirēnu, bet aiz tā sekoja ātrās medicīnas palīdzības mašīna, kā ari vēl viena automašīna. Stīvs steidzīgi ieņēma vietu aiz savdabīgās karavānas un tālab paspēja kļūt par pirmo aculiecinieku notikumam. Kāds spēks bija metis divas automašīnas vienu otrai virsū! Viņš ieraudzīja uz ceļa vīrieti, kuram bija tāds pats krekls mugurā kā Stīvam vai satiktajam svešniekam bārā. Gulošajam bija izjaukta frizūra un asiņojoša seja. Viņš, pacēlis roku, kaut ko radīja izplatījumā un skaidroja policistam. Cik nāves gadījumu paredzēja eksperti šajā vīkendā? Stīvs atcerējās precīzu prognozi — 435 upuri. Tātad viņš vēl nav galīgi piesūcies. Taču viņš bija joņojis ar ātrumu 70 jūdzes stundā, bet — ne mazākās traumas!

Bezgaisā, pustumšajā autobusā, kur daudzi snauž miegā, Nensija, bez šaubām, nožēlos savu pārsteidzīgo rīcību. Saskarsmi ar pūli viņa vienmēr smagi pārdzīvo, jo izjūt kaut ko līdzīgu pretīgām cilvēku attiecībām. Tagad viņai nelabu dūšu droši vien izraisa ceļabiedru sviedru dvinga un vaļīgums. Ja viņa būtu sekojusi viņam līdzi bārā, arī tur, protams, viņa nejustos savā ādā. Viņas snobisms, bez šaubām, nav svešs jēdziens.

Stīvs steidzīgi attālinājās no avārijas vietas. Pēc pāris jūdzēm viņš apstādināja automašīnu. Te ceļa malā blakus izvietojās divas līdzīgas celtnes: spilgti izkrāsota viesnīca ar violetu neona izkārtni un vienstāva koka māja — veclaiku guļbaļķu būdas imitācija. Viņš deva priekšroku «būdai». Un šo priekšroku viņš uzskatīja par būtisku pierādījumu tam, ka pagaidām vēl nav pārmērīgi piedzēries. Aizdedzes atslēgu izņemšanu un starmešu izslēgšanu viņš arī uzskatīja par prāta skaidrības iezīmi.

Sis bārs, salīdzinot ar pirms kāda laika atstāto iestādījumu, šķila visai mājīgs. Arī iekšpusē interjeram bija dota «veco laiku piegarša», jo tā sienas bija izliktas no kvēpinātiem baļķiem, griesti balstījās uz resnām sijām, bet plauktus greznoja alvas un porcelāna krūzes, kā arī neliela revolūcijas laika ieroču kolekcija.

Saimnieks, bumbveidīgs cilvēks ar kailu pakausi un baltu priekšautu, izrunā netika vaļā no vācu akcenta. Aiz letes karājās muciņa ar sūkni. No tās alu pildīja apjomīgos kausos.

Stīvs nesteidzīgi atrada sev vietu pie letes un pēc tam saimniekam norādīja uz mucas sūkņa pusi. Mazliet atvilcis elpu, viņš pārlaida pētošu skatienu viesu zālei, pats to neapzinādamies kaut ko meklēja. Seit nemoderns televizors, parastais bāru greznojuma atribūts, bija aizstāts ar spilgti dzeltenos un sarkanos toņos ietērptu radiolu. Tos papildināja spoži rokturi, kas nesatricināmā mierā nodrošināja plašu maiņu. Turpat uz letes radiolai līdzās darbojās portatīvais radiouztvērējs, ietērpts brūnā apvalkā. Tas droši vien kalpoja paša saimnieka priecēšanai, jo, tikko radās brīvs brītiņš, viņš tūdaļ vērīgi ieklausījās radio balsīs.

Stīvs, slāpes pārcietušais cilvēks, lieliem malkiem izdzēris alus kausu, ar delnu noslaucīja lūpas, ierosināja bārmenim:

— Rudzīti.

Pēc tam Stīvs ērtāk iekārtojās uz ķebļa un rokas atbalstīja pret letes virsmu. Tāda poza bija arī svešiniekam, ar kuru Stīvs iepazinās iepriekšējā bārā. Tas bija tiešs viņu līdzības papildinājums. Turklāt Stīvam arī ir zilas acis, varbūt maķenīt tumšākas nekā viņa līdziniekam, tikpat plati pleci un krekla piedurknēs iesprostotie bicepsi.

Tagad Stīvs malkoja nesteidzīgi un ieklausījās divu viņa labajā pusē sēdošo vīriešu sarunās. Viņi bija pilnā dūšā, kaut gan šajā «būdā» gandrīz visi bija vairāk vai mazāk piesūkušies; te granda smiekli, te skaņi plīsa glāzes.

Stīvs kāri ieklausījās radio paziņojumos, bet visvērīgāk «pēdējās ziņās». Diktors informēja par nelaimes gadījumiem, paskaidrodams to cēloņus. Viņš piesauca gluži neparastu nelaimes izraisītāju — zibeni, kas «nopļāvis» koku, bet tas krizdams samīcījis garām braucošu automašīnu.

«Pēdējās» nomainīja politiskais apskats. Taču Stīvu tas neinteresēja. Viņam pēkšņi iegribējās pieskarties pa kreisi sēdošā kaimiņa plecam un, atdarinot tajā bārā satiktā sava līdzinieka balss intonāciju, klāt pievienojot noslēpumainu sejas grimasi, izšaut priekšlikumu; «Un tagad vēl vienu glāzīti uz mana rēķina, draudziņ!» Pēc šiem vārdiem viss vakars kļūs interesantāks. Blakus sēdētājs droši vien ir vientuļnieks, taču ne pārāk līdzīgs tajā bārā satiktajam vīrietim. Tas bija krietni iereibis, bet šim alus kausā noplacis tikai par kādu trešo daļu un tā tukšošana nav devusi reibumu šim brutāli fiziskā veidola īpašniekam. Sis ir brūnēts ar sarkanu garenu seju, bālu ādas krāsu, melniem matiem. Viņa pirksti, kuros ik pa brīdim viņš manipulē cigareti, to iesprauzdams zobos, ir gari un lokani.

Kad Stīvs ienāca «būdā», brūnēts vērīgi palūkojās uz viņu, taču mbmentāni novērsa skatienu un steidzīgi meklēja cigareti. Diemžēl bez panākumiem — paciņa izrādījās tukša. Pēc tam viņš noslīdēja no ķebļa un devās pie cigarešu automāta, lai atjaunotu smēķu krājumus. Un tieši tajā brīdī Stīvs ievēroja, ka kaimiņa kājas ir ieautas raupjos fermeru zābakos. Tie bija notašķīti ar dubļiem un būtiski disharmonēja ar to valkātāja apģērbu un veidolu.

Viņam, kā redzams, mugurā nebija ne žaketes, ne ap kaklu kaklasaites, bet tikai kājās melnas bikses ar platu jostu, kā arī kokvilnas virskrekls.

Smagie zābaki neietekmēja fermera gaitu. Viņš gāja liegiem soļiem, gluži kā kaķis, jo ceļā no letes līdz cigarešu automātam viņš nepieskārās nevienam zālē sēdošajam.

Iebīdījis cigareti starp zobiem, viņš atkal apsēdās uz ķebļa. Pametis skatienu uz Stīva pusi, fermeris grasījās kaut ko sacīt.

Vai viņš juta, ka kaimiņam ir nepieciešams sarunu biedrs? Ja nu Nensija tā bija izdarījusi, tad šī nakts atstāta Stīva pārziņā. Varbūt tas ir tik labvēlīgs gadījums, kas nekad neatkārtosies. Un šajā brīdī viņš sev atgādināja, ka ap pulksten pieciem sešiem no rīta ir jāpiezvana Kīniem, jo ap šo laiku Nensija būs sasniegusi nometni. Kjni, tāpat kā citus gadus, būs rezervējuši istabu vai sliktākajā gadījumā sameklējuši gultasvietu kādā bungalo. Vīkendā pirms Darba dienas ir bezjēdzīgi meklēt kādu naktsmītni. Tas attiecas ne tikai uz nometnes apkārtni, šī situācija ir līdzīga visos štatos.

—    Četrdesmit pieci miljoni pie stūres, — Stīvs ierunājās, jo tādējādi gribēja piesaistīt kaimiņa uzmanību. — Četrdesmit pieci miljoni kā no ķēdes norāvušos vīriešu un sieviešu.

Izteiktie vārdi apmulsināja pašu runātāju, taču viņš joprojām lūkojās uz kaimiņa pusi.

—    Tādu skatu tu neredzēsi nevienā pasaules valstī! Lūk, četrsimt trīsdesmit pieci miroņi pirmdienas vakarā!

Savas atziņas par bojā aizgājušajiem viņš noslēdza ar žestu, kuru viņš bija sen iecerējis, — viņš pieskārās ar roku brūnēta plecam.

—    Kā būtu, ja mēs iztukšotu vēl vienu glāzīti?

Uzrunātais pagriezās uz Stīva pusi, taču neko neatbildēja.

Taču Stīvs, it kā ieguvis kaimiņa atsaucību, rīkojās. Viņš pārtrauca saimnieka mīļāko nodarbošanos — radiouztvērēja klausīšanos, un piesaucis klāt, viņam parādīja divus uz augšu paceltus pirkstus.

—    Divus!

—    Kādus divus?

—    Pajautājiet viņam, ko viņš labprāt dzertu.

Brūnēts noraidoši papurināja galvu.

—    Divus rudzīšus, — Stīvs '.uzstājīgi paziņoja, jo neapvainojās par kaimiņa atturību, tā>pat kā tas vīrs, kas viņu uzcienāja iepriekšējā bārā.

—    Precējies?

Puisim nebija gredzens pirkstā, taču tas vēl nenozīmēja, ka viņš ir neprecēts.

—    Bet man ir sieva un divi bērni. Meitiņai ir desmit gadi, bet puikam — astoņi. Abi dzīvo nometnē.

Kaimiņš izskatījās pārāk jauniņš. Diezin vai tāds var būt tēvs? Viņam būs kādi 23 vai 24 gadi. Droši vien ir precējies.

—    Vai no Ņujorkas?

Stīvs sagaidīja atbildi — kaimiņš noraidoši papurināja galvu.

—    Vietējais? No Providensas vai Bostonas?

Atbildes vietā puisis noraidoši purināja galvu.

—    Brīnumjauks, — Stīvs mainīja sarunas tematu, — taču es nemīlu rudzīti. Bet tu? Es šaubos, vai ir tādi vīri, kas to mīl. — Pēc šīm kritiskām piezīmēm Stīvs iztukšoja savu glāzīti un deva mājienu kaimiņam, lai tas seko viņa (piemēram.— Vai tu nevēlies? Tava teikšana. Mēs dzīvojam brīvā valstī. Es neapvainojos par tavu atteikšanos sadzert ar mani, jo ir dienas, kad es neņemu mutē ne pilīti. Jā, lai mani ar zeltu apber, neņemu ne pilīti. Bet šovakar tā sagadījies, ka es pumpēju rudzīti. Tā tam jābūt, un viss ir kārtībā. Taisnību sakot, tā ir manas sievas vaina.

Citreiz Stīvs noteikti izvairītos no tāda cilvēka, kas pēkšņi kļuvis uzbāzīgi atklāts. Un šajā brīdi viņam it kā atgriezās paškontrole un uz brīdi pārņēma kauna sajūta. Taču tas nebija uz ilgu laiku, jo viņš atkal sevi pārliecināja, ka šī ir viņa liktenīgi brīvā nakts varbūt vienreiz mūžā un tāpēc noteikti jāizskaidro kaimiņam, kuram tik bezjēdzīgi liess ģīmis.

Bet varbūt vīrišķis, slims būdams, nemaz nedzer? Viņa seja ir pelēkas zemes krāsā, kreisā lūpa krampjaini raustās, droši vien tāpēc tur zobos cigareti. Tik un tā lūpa dreb. Varbūt viņš ir kaut kāds narkornans. Narkotika — marihuāna vai heroīns —Stīvam iedvesa šausmas.

—    Ja tu esi neprecējies cilvēks, tad tu droši vien sev neesi uzdevis vienu jautājumu, būtībā, galveno jautājumu. Ļaudis, piemēram, mēļo par augstākajām matērijāin, taču par to neuzdrošinās pavaicāt. Tāpat rīkojas mana sieva. Viņa nevēlas pavaicāt, vai man ir taisnība vai nav.

Viņš it kā veiksmīgi bija sācis, taču pēc brītiņa jau pazaudēja domas kodolu. Kaut gan, no malas klausoties, tas nebija pats kodols, bet tikai niansīte sarunai par sievietēm. Atziņa, kuru Stīvs centās izlobīt, bija pārāk sarežģīta, pat ļoti samezglota, varētu sacīt, ari slidena. Tāpēc viņš vairs neuzdrošinājās meklēt savu spriedelējumu aizsākumu. Uz mēles malās desmitiem frāžu, galvā ložņāja desmitiem domu, taču tiklīdz pavērās mute, domas izteikšanai radās nepārvaramas grūtības. Izmisums neatstāja Stīvu.

—    Saimniek, vēl vienu glāzīti!

Viņš redzēja, ka bārmenis svārstās — dot vai nedot. Tas izraisīja eksploziju.

—    Vai es jums atgādinu žūpu? Vai es taisu tračus? Jūs neredzat, ka es klusi tērzēju ar jauno cilvēku!

Viskiju ielēja, un Stīvs apmierināts nočīkstēja:

■— Tā ir labāk. Par ko mēs runājām? Tātad par sievietēm un sliedēm. Un, lūk, mūsu starta punkts! To tev jāatceras! Viņām nepatīk parastais ceļš. Viņām, lūdzu, pasniedz sliežu ceļu. Un tad viņas zina, uz kurieni ir jāiet. Viņas jau meiteņu gados labi ziņa, ko vēlas. Meiteni kāds pavada mājās, pēc tam skūpsta, bet viņa jau domā par laulību kleitu. Vai es pareizi runāju? Es, starp citu, nevēlos viņas apsmiet. Tā ir tikai faktu konstatēšana par to, ka sievietes ir patstāvīgas jau kopš dzimšanas.

Sieviete — sliede.

Vīrietis — ceļš.

Stīvs, būdams pārliecināts par savām atziņām, ar kulaku iezvēla sev pa krūtīm, bet tūliņ apmaldījās savu spriedumu labirintā. Lai izteiktu domu, viņam trūka vārdu.

—    Vīrietis … — viņš murmināja.

Stivs pūlējas izskaidrot to, kas būtu nepieciešams vīrietim, kā arī to, kas viņam tiek nolaupīts, ja sieviete to nesaprot. Jā, tas esot jautājumu jautājums, tā vairs neesot runa par lieku viskija glāzīti. To, protams, varot nosodīt Nensija. Parak lielā nopietnība! Un nevajagot vainot viskiju tur, kur ir svarīgākas problēmas. Piemēram, šī nakts, kad uz valsts ceļiem ir izkļuvuši 45 miljoni automobilistu. Lai to saprastu, ir jānoskrien no iebrauktajām sliedēm.

Tieši tā rīkojās viņš, kad iegriezās pirmajā bārā. Kur gan citur viņš sastaptu tik unikālu cilvēku, kas neprasa paskaidrojumus. Nu, protams, ka ne savā kantori. Kompānija «Starptautiskais tūrisma kantoris» ar stundu un jūdžu tūkstošiem, ceļojumiem lidmašīnu luksusu salonos, te varēja nopirkt biļetes uz

Londonu, Parīzi, Romu, Kairu, uz jebkuru zemeslodes vietu. Ikviens klients steidzās. Katrs tūrists tūliņ gribēja ceļot. Šis «tūliņ» skāra arī firmu «Svarcs un Teilors», kas pardeva reklāmu žurnāliem, radio un televīzijai, kā arī autostrāžu malās izvietotajiem reklāmas vairogiem. Tūliņ varēja izjust ari Lūisa bārā, kur apmeklētāji drāzās kā pie publiskās akas. Tas parasti notika ap pulksten pieciem, kad te steidzīgi tika izmestas sausā martini glāzītes, tā sakot, garastāvokļa uzlabošanai.

Stīvam ļoti sagribējās izdzert kādu martini mēriņu, taču viņš apzinājās, ka bāra saimnieks to viņam atteiks. Un saņemt «kurvīti» jaunā paziņas klātbūtnē, tā būtu morāla sāpe.

—    Zini, — Stīvs atsāka, — vieni cilvēki noiet no sliedēm, bet otri paliek. Bet visi viņi ir tepat. —Koncentrējies domai, viņš turpināja. — Šaja nakti arī es noskrēju no tām.

Viņa paziņa, kas satikts iepriekš, bija pilnīgi atstājis sliedes. Bez šaubām, ka tas cilvēks, kas pirmajā bārā bija aizlicis roku tālruņa klausulei un ziņoja par kaut kādām noslēpumainām darīšanām, bija nost no sliedēm.

Bet kā ir ar šo puisi? Stīvam ļoti gribējās pajautāt un uzmundrinoši pasmaidīt šim puisim ar lieso seju un pēc tam dzirdēt viņa dzīves stāstu.

Viņš, protams, nestrādā kantorī, ari fermā ne, tas ir skaidri redzams, pat viņa raupjos zābakus novērtējot. Un iespējams, ka viņš bez graša kabatā klaiņo pa lielceļiem un «balso». Ja viņam laimējas, tad brauc, tā sakot, vizinās. Vai viņš saprot, ka šāda rīcība nepelna pārmetumus, bet gluži otrādi — atbalstu.

—   Rit es redzēšu bērnus, — Stīvs sacīja un no viņa izplūda maigums.

Viņš kļuva neparasti jūtīgs un sapņains, kā ērkšķis iedūrās sirdī, jo viņam šķita, ka šobrīd viņš pieļauj nodevību pret Boniju un Denu. Viņš savā iztēlē centās tos uzburt, taču viņu atveids bija neskaidrs, deformēts. Lai kļūmi novērstu, viņš izņēma kabatas portfeli, kurā glabājās bērnu fotogrāfijas.

Viņš pabāza pirkstu zem automobiļa vadītāja tiesību apliecības vāciņiem, lai no turienes izvilktu mazuļu fotogrāfijas. Tieši tajā bridi kaimiņš nolika uz letes monētu, piecēlās no krēsla, devās uz izeju. Turklāt viņš tik veicīgi un aši atstāja bāru, ka Stīvs nepaspēja kaut ko piebilst.

—    Aizgāja, — Stīvs sacīja saimniekam.

—    Lai iet savu ceļu, — saimnieks piebilda.

—    Vai jūs viņu pazīstat?

193

—    Prātā nenāk tādu pazīt.

13 2104

Atbilde satrieca Stīvu. Tātad arī bāra vadītājs rullē pa sliedēm. Krietni pilnais Stīvs tomēr godprātīgi vērtēja sava tikko aizgājušā kaimiņa rīcību: paskat, alus kausu neiztukšojis, ar cieņu izturējies pret uzbāzīgu cilvēku — tātad labi audzināts jauneklis.

—   Jūsu bērni? — saimnieks pameta skatienu uz fotogrāfijām.

—    Manējie, dēls un meita.

—    Vai braucat viņiem pakaļ uz laukiem?

—• Uz nometni Menā. Tur līdzās ir divas nometnes, viena zēniem, bet otra meitenēm. Misis Ķīna nodarbojas ar meitenēm, bet viņas vīrs — ar zēniem. Viņš ir līdzīgs vecam boiskautam.

Saimnieks cītīgi klausījas nevis Stīvu, bet radio, rauca uzacis, grozīja uztvērēja kloķus, centās uzlabot vārdu dzirdamību, jo to slāpēja mūzika un citas skaņas.

—    … kādā veidā, vēl nav noskaidrots, izlavījies caur trijiem policijas kordoniem, ap pulksten 11 vakarā redzēts uz 2. ceļa braucam piesavinātā automašīnā. Viņš devies ziemeļu virzienā…

—    Par ko stāsta? — Stīvs painteresējās.

—   Esiet uzmanīgi, jo noziedznieks ir apbruņots, — diktors beidza un paskaidroja, — nākamās ziņas pulksten divos pēc pusnakts.

—    Par ko stāsta? — Stīvs atgādināja.

—    Par puisi, kas izmucis no Singsinga, bet pēc tam skapi iespundējis meitenīti, iedodams viņai šokolādes tāfelīti.

—    Kādu meitenīti?

—    Krougenleikas fermeru bērnu.

Domādams par informāciju, saimnieks vairs nepievērsa uzmanību pļāpīgajam apmeklētājam, bet uzmanīgi vēroja klientus, kas mazāk iereibuši. Saimnieks grasījās rīkoties. Viņš tūliņ gāja uz «būdas» pusi, kur vīrietis divu sieviešu sabiedrībā dzēra alu. Par ko viņi runāja, Stīvam uzzināt traucēja skaļā mūzika. Viens no viņiem norādīja uz brīvo ķeblīti. Cigarešu automātam tuvāksēdošā sieviete, šķiet, labāk prata atbildēt uz saimnieka jautājumiem. Un viņš apstiprinoši māja ar galvu un nedroši lūkojās uz tālruņa aparātu, kas bija piestiprināts pie sienas. Pēc viņas paskaidrojumu uzklausīšanas saimnieks tuvojās Stīvam.

—   Jūs neko nepamanījāt?

—    Ko tieši?

—   Vai viņam uz delnas bija tetovējums?

Stīvs tik tiešām nesaprata, kādā sakarībā viņš tiek izprašņāts.

—    Kam tetovējums?

—    Tam puisim, kuram jūs izmaksājāt viskiju.

—    Viņš atteicās nobaudīt, taču par to es neapvainojos.

Saimnieks paraustīja plecus un pēc tam ar nosodošu skatienu palūkojās uz Stīvu.

Būs jāaiziet, Stīvs lēma, jo tik un tā vairs nelies glāzīti, turklāt bārā nav tāda cilvēka, ar kuru būtu vērts pārspriest dzīvi. Viņš, nolicis uz letes piecu dolāru banknoti, palūdza bārmeni, lai tas saņem par tēriņu, bet vienlaicīgi pameta acis, vai kāds no klātesošajiem uz viņu ņirdzīgi nelūr. Ja kāds uzdrošinātos, tas tiktu pārmācīts …

III

Kad Stīvs soļoja uz izeju, viņa lūpas rotāja labvēlīga un apgarota cilvēka smaids. Viņš jutās kā milzis, kas nokļuvis starp fiziski vājām būtnēm. Pie ārdurvīm divi vīrieši, muguras pagriezuši pret izeju, klusi sarunājās. Viņš ar sparīgu rokas vēzienu pabīdīja viņus sāņus. Kaut gan vīrieši auguma ziņā maz atšķīrās no Stīva, taču viņš jutās, ka ir par tiem galvas tiesu garāks. Viņus nedusmoja garāmgājēja nesmalkjūtīgā rīcība, un Stīvs, protams, nevēlējās uzsākt ķildu. Viņš vispār negribēja ar kādu saplēsties. Viņam patika apstāties uz sliekšņa, nevis otram izmest izaicinājumu…

Viņš nesteidzīgi aizsmēķēja cigareti un jutās vēl lieliskāk. Ara gaiss tīkami atsvaidzināja seju. Pa gludo asfaltu, vienotā taktī riepām švīkstot, steidza automašīnas. Viņš piegāja pie savējās mašīnas. To bija atstājis stāvvietas neapgaismotajā zonā. Ar ierasto tvērienu viņš atvēra tās durvis un ar instinktīvām kustībām iekārtojās sēdeklī pie stūres. Sie ieradumi nesa labsajūtu.

Kad Stīvs pilnīgi atlaidās sēdeklī, viņš ieraudzīja, ka aizmugurē, kur parasti sēdēja Nensija, bija iekārtojies vīrietis. Lai gan krēsla traucēja saskatīt nelūgto ciemiņu, taču Stīvs tūdaļ atpazina pagareno, ovālo seju, tumšās acis un nebrīnījās, ka to īpašnieks atrodas automašīnā. Stīvs, protams, nedomāja, kādas sekas var izraisīt šā brūnēta klātbūtne.

13*

195

Stīvs nespēra soli atpakaļ, nesvārstījās, negrasījās aizstāvēties, bet, ērtāk iekārtojās sēdeklī un, kā parasti, pavilcis bikšu staras uz augšu, uzlika roku stūrei. Un tūliņ, lai bāra paziņa pirmais nesāktu runāt, izmeta:

—    Tas esi tu?

šiem vārdiem nebija ikdienišķa nozīme. Stīvs it kā pakāpās par dažiem ikdienas pakāpieniem augstāk, nokļūdams virs parasto rūpju līmeņa, jo šajās stundās viņš dzīvoja ārpus realitātes. Tāpēc viņš bija tik lakonisks, kā arī pārliecinoši uzskatīja, ka bāra paziņa visu sapratīs. Pajautājis «Tas esi tu?», viņš taču nemēģināja uzzināt, vai nelūgtais pasažieris ir tas pats cilvēks, kuram nesen bārā piedāvājis glāzīti, un vai cienasts nav bijis par iemeslu iekāpšanai svešā automobilī. Jautājums nozīmēja: tātad tu esi tas zellis, kuru meklē…

Situācija, ja padomā, bija daudz sarežģītāka. Viņš divainā kārtā notiekošo bija ietvēris trijos vārdos, — to, ko nav iespējams savienot: salikt pa plauktiņiem viena vakara zemapziņas pārdzīvojumus.

Lepodamies ar savu aso prātu un aukstasinību, Stīvs ar stingru roku iebīdīja aizdedzes atslēgu vajadzīgajā vietā, bet nolēma to pagriezt pēc nelūgtā līdzbraucēja atbildes.

Tā nebija padevība. Stīvs nevēlējās pat tēlot padevīgu cilvēku, taču iztika bez liekām galvas sāpēm un sašutuma, jo viņam nepiemita ne bāra saimnieka, ne sieviešu, piemēram, Nensijas, raksturs. Arī panika tagad neiederējās. Turklāt viņš apzinājās, ka neizjūt bailes. Savukārt nelūgtais līdzbraucējs, sapratis automašīnas īpašnieka rīcību, liekas, atbildēja ar cieņu, jo ne velti bez liekvārdības un viltības noprasīja:

—    Vai viņi pazina mani?

Stīvs bija paredzējis tieši šādu sarunu. Diviem īstiem vīriešiem, kas satiekas uz Lielā ceļa, jāizsaka tikai nepieciešamie vārdi. Replika pielīdzināma garu garajiem prātojumiem. Daudzās dzīves situācijās cilvēki pārak izrunājas. Vai nu Stīvam vajadzētu kladzināt, lai jau kopš satikšanās brīža nejaušu kaimiņu neuzskatītu par ierēdni vai kalpotāju?

Tagad šis svešinieks izvēlējās tieši Stīva automašīnu. Radio ziņoja, ka bēglis ir apbruņots. Vai viņš lietos ieroci? Vai tūdaļ sāksies draudi?

—    Bāra saimnieks, manuprāt, nojauš, — Stīvs atbildēja.

Neparasta likumsakarība! Nu viņš atcerējās notikušā nianses, kurām līdz šim brīdim nepievērsa uzmanību. Jā, nu viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka tika runāts par vīrieti, kas izbēdzis no Singsinga cietuma. Viņš bija aizmirsis meklējamā cietumnieka uzvārdu, jo diemžēl atmiņas stiprā puse — tālruņu numuri, nevis uzvārdi. Vienīgais, ko viņš atcerējās, — cietumnieka uzvārda četrus pēdējos burtus, jo tie sasaucās ar paša uzvārdu <rgens». Radio ziņoja arī par notikumu fermā. Skapī iespundēta maza meitenīte! Bet viņai rokā, lūk, šokolādes tāfelīte. Un tagad Stīva acu priekšā iznira mazās gūsteknes tēls, tikai tagad atausa atmiņā, kad viņš pirmoreiz redzējis šo pārbaidīto bērnu. Tobrīd televīzija parādīja arī izdauzīto vitrīnu un atgādināja par otro ceļu. Jā, tā bija …

—    Kādas pazīmes nosauca?

—    Runāja par tetovējumiem.

Stīvs gaidīja mājienu — motora iedarbināšanu, un it kā visu mūžu būtu sapņojis par šīs stundas pienākšanu. Viņš bija apmierināts ne tikai par to, ka viņam dāvina uzticību, bet arī sevis cienīgu aukstasinību. Un vai viņš pirms kāda laika nepaziņoja, ka šī nakts pieder tikai viņam pašam?

—    Vai stūrēt varēsi?

Atbildes vietā Stīvs iedarbināja motoru.

—    Vai Providensu apbrauksim pa zemes ceļiem?

—    Dzen pa autostrādi!

—    Bet ja policija …

Līdzbraucējs pagriezās un paņēma no aizmugures sēdekļa brūnganrūtainu jaku, salmu cepuri — apģērba gabalus, ko Stīvs bija paķēris līdzi ceļam.

Jaka plato plecu dēļ neiederējās bēgļa augumam, taču viņš to nesmādēja. Uzģērbis jaku mugurā un uzlicis galvā salmenīcu, viņš atlaidās salona stūrī. Bēglis tēloja iemigušu pasažieri.

—    Nepārsniedz ātrumu!

—    Skaidrs.

—    Galvenais, — līdzbraucējs noteica, — nebāzies zem sarkanās gaismas! Saprotamas rūpes, — lai kāds neiesēžas astē…

—    Un tomēr, kā tevi sauc? — Stīvs jautāja.

—    Sids Helligens. Par mani, draudziņ, skandina katrā raidījumā.

—    Klausies, Sid! Ja mēs uzrausimies uz kordonu …

Stīva automašīnas ātrums bija četrdesmit jūdzes stundā,

tāpat kā citām automašīnām, kas piestūķētas ar ģimenes locekļiem un mantām, brauca pa autostrādi.

—    Turies pie pārējām!

Stīvs pirmoreiz mūžā bija nokļuvis tik jocīgā situācijā, tomēr nevēlējās, lai kāds viņu pamācītu, dotu norādījumus. Viņš jutās tikpat patstāvīgs un pašlepns kā zilacainais vīrs, kuru viņš sastapa bārā.

Kas gan tādā naktī uz JaunāsAnglijas ceļiem apturēs automašīnas un pārbaudīs braucējus? Neviens taču pēkšņi nesāks radīt sastrēgumu! Policijai nāksies samierināties ar lūrētājas nelāgo lomu — ieskatīties automašīnās, kurās ir tikai viens braucējs…

—    Palaimējās? — viņš sacīja.

Viņš atsāka sarunu tikai pēc tam, kad bija tikuši garām Providensai. Jā, tur «būdā» viņš pareizi rīkojies, kad nedusmojās par kaimiņa klusēšanu. Viņš pagaidām izturējās biedriski.

Ceļš prasīja pastiprinātu uzmanību, jo pretim brauca blīva automašīnu straume, nereti parādījās ceļu krustojumi, bet kaut kur lejā blāzmoja lielas pilsētas ugunis.

—    Ceļu zini? — no tumsas atskanēja līdzbraucēja balss.

—    Pa to ir braukts vismaz desmit reizes.

—   Ja aptur policija …

—    Tu jau brīdināji…

Viņš pakļāvās priekšā slīdošās automašīnu straumes ritmam. Te mašīnas raujas uz priekšu, te piebremzē, bet te pēkšņi — stop.

—    Vai viņi?

—    Jā.

—    Vai nervozē?

Stīvs nožēloja par pasprukušo vārdu.

—    Es ceru, ka tu saproti, kas notiks, ja tu iedomāsies …

—   Vai ir vērts atkārtot sen zināmas patiesības, — Stīvs atcirta. — Un nevajag turēt roku kabatā, jo tik un tā es noprotu, ka tev kabatā ir pistole.

—    Es neko neteikšu.

—    Labi.

Stīvs justos sarūgtināts, ja nenotiktu satikšanās ar policijas patruļu. Un ik brīdi, kad viņš priekšā ieraudzīja uguns kūli, kas atradās nemainīgā stāvokli, viņš cerēja, ka tie ir viņi. Taču cerības izzuda, bet pēkšņi atkal — stop!

Stīvam iekārojās pabūt kādā ceļmalas bārā un tur nesteidzīgi iztukšot savu lāsīti. Diemžēl ideju nācās apklusināt sevī. Stīvs pukojās par sviedriem, kuros viņš mirka. Tik vēsā laikā jāmokās ar pretīgajiem sviedriem! Viņa pirksti, dīvainu instinktu mudināti, bungoja stūres ratu. Helligena nekustīgā figūra atdarināja guloša cilvēka pozu salona stūrī. Tā, apspīdēta ar ceļmalās izvietoto benzīna tanku vai bāru ugunīm, te iznira no tumsas, te atkal tajā atgriezās. Viņa iegarenā seja ne visai saderējās ar palielo galvaskausu, kuru gluži normāli apsedza Stīva platmale. Tās īstais saimnieks vienmēr uzskatīja, ka viņam ir liela galva.

—    Vai gribi cigareti? — Stīvs pajautāja.

—    Nē. 1

Stīvs aizsmēķēja. Viņam trīsēja rokas, tapat ka tam vīrietim, kas bārā aizkūpināja cigareti. Drebuli izraisīja neviens cits kā parastā nepacietība. Viņš, protams, nebaidījās, toties nepacietīgi gaidīja, lai viss ātrāk beigtos.

Tagad Stfvs redzēja, kā policija organizēja transporta pārlūkošanu. Ce|š bija aizšķērsots ar barjeriņām, atstājot spraugu, caur kuru varēja abos virzienos izbraukt tikai pa vienai automašīnai. Tāds ierobežojums, bez šaubām, radīja transporta sastrēgumu. Kaut gan mašīnas neapstājās un lēnām virzījās uz priekšu, polismeņi paspēja caur logiem ielūkoties automašīnu salonos. Aiz Providensas kontrole izbeidzās. Un tur viņus vairs nemeklēs, jo tas ir pārāk tālu no Ņujorkas.

—    Un kas notika ar to meiteni? — Stīvs painteresējās.

Helligens neatbildēja. Likās, ka šajā situācijā tas nav īstais jautājums. Stīvs sevī nosprieda, ka šo jautājumu atkārtos vēlāk, kā arī papūlēsies sniegt «būdā» aizsāktos paskaidrojumus. Un ja tos neizpratīs tāds cilvēks, kā šis Sids, tad jau neviens cits neizpratīs. Vai tad šis bēglis vienmēr ir tāds? Vai tas, kas gadījās ar to meitenīti, bija bez izteiktas vardarbības? Varbūt bērnībā viņam bija ļoti trūcīgi dzīves apstākļi, kad viņš mitinājās kādā pārapdzīvotā priekšpilsētā, kur visa viņa ģimene parasti nīka vienā istabelē? Tādās vietās zēni iesaistījās gangsteru bandās, dažs labs — no desmit gadu vecuma. Tādiem agri norūdās nejēdzīgs raksturs. Vai to saprot arī Sids pats?

—    Dod tik uz priekšu!

Kad pēc brīža Stīvs atkal apstājās, viņš painteresējās:

—    Vai ir pilna bāka?

—    Pa pusei.

—    Cik jūdzēm pietiks?

—    Kādam pusotram simtam.

Stīvs savā nodabā prātoja. Lai saglabātu sasniegto līmeni, nebūtu par skādi to pastiprināt ar vēl vienu rudzīti. Brīžiem kaut kas draudēja sagraut dievišķo labsajūtu un pašpārliecinātību. Apziņu sāka tramdīt nevēlamas domas. Ja, piemēram, viņus aiztur, tad neviens nenoticēs, ka viņi rīkojušies bez noziedzīgas norunas. Detektīvi nomainīs cits citu, bet viņu atstās be$ ūdens malka un cigaretēm, pratināšana ilgs vairākas stundas. Jā, viņam atņems kaklasaiti, no kurpēm izvilks šņores. Pec tam uzaicinās Nensiju, lai viņa sazīmē, vai aizturētais noziedznieks tik tiešām ir viņas miesīgais vīrs.

Priekšā atradās tikai trīs automašīnas. Sajā brīdi Stīvs juta, ka pamirst kājas. Tātad bija pienākusi viņa kārta.

—    Centies nepūst sejā! — Sos vārdus Helligens izteica ar lūpu kakliņiem, joprojām palikdams snaudošā cilvēka pozā.

Automašīna sasniedza kontroles stieni. Stīvs grasījās drusciņ piebremzēt, taču polismenis jau ielūkojās automašīnā un deva mājienu — laidies tālāk.

Ceļš, precīzāk sakot, iela, jau no paugura virzījās lejup.

—   Nu redzi, — Stīvs dziļi ieelpoja, automašīna atkal uzņēma ātrumu, nu jau kādas 40 jūdzes stundā.

—    Ko redz?

—    Mēs izkūlārnies.

—   Vai tu redzēji zīmi «Tikai līdz 35 kilometri»? Bet tagad — uz Bostonu. Vai tu zini ceļu?

—    Mēs jau pa to braucam.

Kad viņi pabrauca garām naktslokālam, kas laistījās spožās ugunīs, Stīvs ļoti gribēja iedzert kādu malciņu rudzīša, taču viņš neielaidās sarunās ar nešpetno līdzbraucēju, bet deva priekšroku cigaretei.

—    Vai tu esi nojucis?

—    Kāpēc?

—   Vai tu atrodies pie stūres vai kaut kur citur? Vai tu nevari turēties labajā pusē?

—    Esmu vainīgs.

Pats nenojauzdams iemeslu, sāka pavirši vadīt mašīnu. Kamēr viņi nebija izkūlušies cauri kontroles zonai, Stīvs jutās spēcīgs un pašpārliecināts, gluži tāpat kā izejot no bāra — «būdas». Tagad viņa ķermenis it kā saļuka, bet ielas, pa kurām brauca, bija zaudējušas «sejas». Kādā pagriezienā automašīna gandrīz uzdrāzās uz trotuārā.

Galvā kaut kas bija samezglojies, un Stīvs sev nosolījās, ka pēc autostrādes sasniegšanas viņš palūgs Sidam, lai viņš atļauj iedzert. Vai tik tiešām līdzbraucējs nepiekritīs? Vai viņš jau nav paspējis parādīt savu uzticību?

—    Lejā uz ceļrāža es izlasīju — «Bostona». — Stīvs sacīja, bet pēc tam, pakļaudamies satraukumam, jautāja. — Bet tev — uz kurieni?

—    Tālāk. Bet tā nav tava darīšana.

—    Bet man jātiek Menā. Tur ir sieva un bērni.

—    Rullē un paklusē!

Ātri braucot, viņiem drīz vien aiz muguras palika apgaismotā priekšpilsēta un gar abām ce|a malām iestājās tumsa, kuru brīžiem gaisināja vienas, otras automašīnas ugunis.

—   Man jāpiepilda bāka, — Stīvs ierunājās, — kamēr benzīntanki nav slēgti.

Sids piekrita. Un tūdaļ Stīvs ļoti gribēja uzdot jautājumu: vai tu man uzticies? Tas tāpēc, lai nelūgtais līdzbraucējs to zinātu, ka viņš netiks nodots. Savu atziņu Stīvs skaļi papildināja:

—    Daži cilvēki baidās …

—    Ko? — Sids jautāja, noņemdams platmali.

Stīvs meklēja atbildi. Tai vajadzētu izskanēt ar vienu vārdu, jo tādas atbildes ir patiesas. Jā, tā jau atradās uz mēles, taču Stīvs, sevi nolādēdams, netika ar to galā. Traucēja domas neskaidrība.

—   Es nezinu, — Stīvs padevās. Taču, to pateicis, tūdaļ pakļāvās ģeniālai atziņai, — arī ļaudis to nezina.

Stīvs sevī veltīja atzinīgus vārdus līdzbraucējam. Jā, ļaudis baidās, bet, lūk, šis Sids Helligens nebaidās. Sis vīrs droši vien nekad nav atradies baiļu varā. Viņš ir pelnījis citu cilvēku cieņu. Sids nav no fiziski spēcīgajiem, taču nokļuvis uz Lielā Ceļa, domājams, bez graša kabatā, trešo diennakti vajāts, triju štatu policijas gūstīts, nebaidās. Viņam nav ne sievas, ne bērnu, ne mājas, pat draugu nav. Un tomēr viņš diena vai nakts turpina ceļu. Kad ievajadzējās šaujamrlka, viņš izsita veikala vitrīnu, dabūja ieroci. Vai Sids sev ir pajautājis, ko par viņa personu domā citi cilvēki? Bārā, atspiedies pret leti, viņš pasūtīja alus kausu, taču nedzēra, jo droši vien steidzīgi pētīja situāciju un grasījās ātrāk atstāt šo vietu. Varbūt viņš kala plānus, kā ātrāk paslēpties, ja radio atkal paziņos par cietumnieka pazīmēm un kaimiņi sāks aizdomīgi vērot viņu?

—    Cik gadu būtu jānosēž Singsingā?

Helligens satrūkās. Taču nevis jautājuma dēļ, bet trokšņa, kas iztraucēja snaudienu. Troksnis — Stīva balss.

—    Desmit, — viņš atcirta, — bet četrus jau atsēdēju.

—    Tur nonāci jaunekļa gados?

—    Kad bija deviņpadsmit.

—    Un arī pirms tam sēdēji?

—    Jā, trīs gadus labošanas darbu kolonijā.

—    Par ko?

—    Par automašīnu aizdzīšanu.

—    Un par ko dabūji desmitnieku?

—    Automašīnu aizdzīšana un bruņota laupīšana.

20 t

—    Vai Ņujorkā?

—    Nē, uz ceļa.

—    No kurienes tu brauci?

—    No Misūri.

—    Vai šāvi arī?

—    Ja būtu šāvis, tad man elektriskais krēsls būtu nodrošināts.

Pirms gada Stīvs bija aplaupīšanas liecinieks. Gaišā dienas laikā uz Medisona avēnijas viņš redzēja kāda uzbrukuma epilogu. Iepretim viņa kantorim atradās bankas ēka ar monumentālu portālu. Ap pulksten desmitiem, kad Stīvs sazvanījās ar lidostu, visu kvartālu satracināja apdullinošs zvans. Tas bija bankas trauksmes signāls. Garāmgājēji sastinga, gandrīz visas automašīnas apstājās. Polismenis mundierī, atrāvis vaļā pistoles maksti, drāzās zem portāla. Pēc īsa, pat smieklīgi īsa laiciņa polismenis iznāca uz ielas, bet kopā ar viņu bankas apsardzes mundierī tērpies vīrietis. Taču reizē ar viņu divi jaunekļi, būtībā, pusaudži. Viņu rokas bija ieslēgtas dzelžos. Un ar šīm nepilnvērtīgajām rokām viņi centās aizsegt savas sejas. No fotopiederumu veikala, kas izvietojās iepretim bankai, izmetās kāds cilvēks un noklikšķināja fotoaparātu. Kā uz burvja mājienu, it kā šī aina būtu inscenēta —, pie trotuāra nobremzēja policijas automobilis ar ieslēgtu sirēnu.

Jauniņie bankas aplaupītāji vismaz minūti stāvēja nekustīgi, tā greznodami varenā nama fonu. Viņi bija izstumti no interesentu pūļa. Kad viņus beidzot aizveda, Stīvs tobrīd nodomāja: paies vismaz pieci gadi, kopš šie puiši atkal ieraudzīs šīs ielas un namus.

Tagad Stīvs nekādi netika vaļā no televizorā redzētās meitenītes, kas bija iespundēta skapī. Sī meitenīte tik tiešām atgādināja viņa Boniju, kura jau bija sasniegusi desmit gadu vecumu.

—    Kāpēc tu viņu ieslēdzi skapī?

—    Viņa bļāva. Kaimiņi varēja sarosīties. Man vajadzēja iegūt laiku, lai netraucēts aizmuktu no cicma. Viņa tāpat kā viņas māte nepakļāvās sasaistīšanai. Un es baidījos meitenei nodarīt sāpes. Atradis viņu dzīvokļa bufetē šokolādes tāfelīti, iedevu to meitenei, sacīdams, lai viņa nebaidās, bet pēc tam iestūmu skapī un to aizslēdzu. Es centos nepārbaidīt, es nelietoju spēku.

—    Bet pret viņas māti?

—     Skat, kur benzīna stacija, — Sids centās izvairīties no atbildes. — Ta vel ir vaļa. Pieturi un pielej baku. Vai tev ir nauda?

—   Jā.

—    Kusties!

Stacijas strādnieks pagrieza kloķi.

—    Cik galonus ņemsit?

—    Tik, cik var ieliet.

Automobili abi vīrieši sēdēja klusēdami un neizkustējās no savām vietām. Kad bāka bija pilna, Stīvs nokārtoja rēķinu.

—    Vai neatradīsies kāda pudelīte auksta alus?

Sids, stūrī kvernēdams, necēla iebildumus.

—    Alus nav. «Maziņo» varbūt sameklēšu.

Stīvs, protams, šaubījās, vai nelūgtais līdzbraucējs atļaus iebaudīt atspirdzinātāju, tāpēc, paņēmis rokā plakano pudeli, tūdaļ to atkorķēja un, pielicis pie lūpām, no tās, cik ieelpa atļāva, ieņēma lielu malku.

—    Paldies, vecais! — Stīvs, naudu pasniegdams, sacīja, — pārpalikumu nevajadzēs.

—    Vai tālu braucat?

—    Līdz Menai.

—    Kustība pierimst, jo iestājas nakts.

Viņi atkal brauca. Pēc kāda laiciņa Stīvs pajautāja:

—    Vai gribi iedzert?

Viņš jautāja gluži tādā pašā tonī, kā to darīja Nensija, kad atzina savu vainu, bet reizē arī attaisnoja savu rīcību. Viņam nav jāplītē. Pirmkārt, dzeršana viņam var būt bīstama — modrības zudums, otrkārt, viņš gluži labi iztika bez dopinga. Stīvs nolēma, ka jākomentē šīs atziņas. Un kāpēc tā nedarīt? Kāpēc ņemt galvā šī vira rīcību, jo priekšā tāls ceļš, kurā daudzus jautājumus var noskaidrot. Turklāt gar abām autostrādes malām pretīm traucās mežs. Stīvs iesāka:

—    Vai tu kādreiz esi piedzēries?

—    Nē.

—    Tev varbūt pec tam ir slikti?

—    Vienkārši nejūtu vajadzību.

—    Tātad tu vari iztikt bez šīs pudeles?

To pateicis, viņš pašķielēja uz Sidu un saprata, ka vārdi nav sasnieguši blakussēdošā ausis. Šķiet, ka viņa spēki bija apsīkuši, jo te, automašīnā, viņš izskatījās vēl baltāks nekā bārā. Kā noprotams, glābšanās prasīja garīgo un fizisko pārpūli, kā arī miega badu. Vai pēc izmukšanas no cietuma viņš būs gulējis kādu nakti?

—    Vai tu guli?

—    Nē.

—    Vai gribi gulēt?

—    Pēc tam es izgulēšos.

—    Arī es parasti nedzeru, — Stīvs mainīja sarunas ievirzi, — vienīgi pēc darba un kopā ar sievu, kad mēs atgriežamies mājās. Citās dienās man nav laika, jo viss mans brīvais laiks tiek atdots bērniem.

Nu jau Stīvs bija atgādinājis par bērniem, kas viņu sagaida mājās, kā arī par nēģerieti Aīdu, kuru, vērdams durvis, jau satiek pie sliekšņa un ar cepuri galvā. Aukle, iespējams, viņu tur aizdomās par tīšu aizkavēšanos. Bet varbūt tās ir muļķīgas iedomas? Kaut gan tagad, kad pa rokai bija stiprā dzēriena plakanā blašķīte, viņš visu redzēja rozā toņos.

Viņš sāka a.pčamdīt sēdekli. Kur palikusi blašķe? Viņš to meklēja ne jau tāpēc, lai tūliņ ieņemtu malku, bet, pārliecinātos, vai tā atrodas tur, kur viņš to nolika.

—    Neuzdrošinies! — no tumsas atskanēja balss, kas bija nesalīdzināmi kategoriskāka par Nensijas iebildēm. — Labāk uzmani ce|u!

—    Es uzmanu.

—    Tu pavirši vadi mašīnu.

—    Vai gribi, lai es piedodu gāzi?

—    Es gribu, lai mūs nemētā no vienas puses uz otru.

—    Tu neuzticies. Taču pēc vienas glāzītes es braucu krietni stabilāk.

—    Pēc vienas — varbūt…

—    Es neesmu piedzēries.

Kāpēc Sids, ja neuzticas otram vadīt mašīnu, pats nesēžas pie stūres? Stivs tūdaļ pats deva atbildi, momentāni un lieku reizi pārliecinājās, ka ar viskija malku izskalodams sauso kaklu, nepazaudētu domas skaidrību. Ja arī viņi atkal uzdrāztos policijas patruļai un viņu dokumentus pārbaudītu, taču polismenis, lai apskatītu automašīnas vadītāja dokumentus, noliektos uz viņa pusi, bet ne jau uzbāztos gulošajam cilvēkam.

Kļuva vēsāks, gaisā pieauga mitrums.

Automašinas pulkstenis bija apstājies pirms vairākiem mēnešiem, bet savējo viņš neuzdrošinājās izvilkt no kabatas. Viņš centās aplēst aizvadīto laiku, taču aprēķini drīz vien sajuka. Pavēris muti, viņš gribēja kaut ko sacīt, tomēr noklusēja. Viņš nezināja savas runāšanas iemeslu. Ja rastos iespēja apstāties, viņš paņemtu gabardīna mēteli, kas atradās zem aizmugures sēdekļa. Sēdēdams pie stūres, ģērbies tikai ar vienu kreklu, viņš bija krietni pārsalis. Tas — viņa pieklājības dēļ, jo viņš, protams, neuzdrošinājās no nelūgta līdzbraucēja atprasīt savu jaku.

—    Uz kurieni tu taisies?

No šā jautājuma vajadzēja izvairīties, jo tas tūliņ dotu impulsu Hclligena piesardzībai. Taču uzrunātais, par laimi, to nedzirdēja, jo, neskatoties uz savu gribasspēku, diemžēl bija patiesi iemidzis, un, elpodams caur pusatvērto muti, drusciņ šņāca. Stīvs ar labo roku sataustīja uz sēdekļa pirms tarn nolikto blašķi un no tās ar zobiem izvilka korķi.Pēc tam aizturējis elpu un būdams pārliecināts, ka viņam vairs neļaus dzert, ar trijiem guldzienietn iztukšoja trauku. Viņa sejā iedegās sārtums, bet no acīm izzuda parastais mirdzums. Viņš uzmanīgi iestūķēja korķi pudeles kakliņā, bet pēc tam izdzerto trauku nolika iepriekšējā vietā. Un kad viņš, pabeidzis procedūru, noņēma roku no sēdekļa, pēkšņi sasvērās automašīna, bet pēc tam palēkusies uz augšu, sāka streipuļot pa ceļu, līdz beidzot apstājās. Viss norisinājās tik strauji un negaidīti, ka Stīvs tik tiešām apmulsa, taču tūdaļ apmulsa vēl vairāk, kad ieraudzīja pret sevi pavērstu pistoles stobra caurumu. Kaut gan Sida sejā nebija saskatāms pārdzīvojuma atspulgs, taču viņa ķermenis atgadināja plēsīga dzīvnieka būtību — gatavību tūlītējam slaktiņam.

—   Ritenis, — Stīvs nomurmināja un juta, ka norasojusi piere.

Viņa murmināšanu neizraisīja pistoles stobrs, bet vienkārši nespēja pārdabūt pāri lūpām kādu vārdu. Viņam tā samežģijas mēle, ka vārds «ritenis» izskanēja pārāk neskaidri. Tāpēc viņš centās paskaidrot:

—    Kamera pušu. Es netīšām …

Neizlaizdams no rokas ieroci, Sids ieslēdza salona apgaismojumu. Viņš tūliņ pamanīja blašķi, kuru pacēla spuldzītes gaismā. To nopētījis, izmeta pa logu laukā.

—    Izkāp! — Sids pavēlēja.

—    Labi.

Līdz šai stundai Stīvu nekad vēl netika skārusi tik graujoša alkohola iedarbība. Lai izkļūtu no automašīnas, viņam nācās iekrampēties tās durvīs un tad ar lielām mokām rausties laukā.

—    Vai ir rezerves ritenis?

—    Bagāžniekā.

—    Kusties ātrāk!

Trīcošām un nevaldāmām kājām Stīvs vilkās uz bagāžnieka pusi. Ja apstāsies, — viņš apzinājās, — novelsies kā nopļauts. Bīstamas sekas varēja izraisīt pieliekšanās, jo reiba galva. Turklāt bagāžnieka aizslēdzis likās neatverams un pārāk komplicēts. To atvēra Sids.

—    Vai domkrats atradīsies?

—    Tam jābūt te.

—    Kur?

Viņš nezina, viņš neko nezina. Kaut kas viņā ir aizlauzts un sabrucis. Viņam gribas nogulties ceļmalas zālē un raudāt.

—    Nu!

Tagad sevi japārvar, lai tas maksā, ko maksādams. Ja viņš neparādīs ieinteresētību riteņa apmainīšanā, tad Helligens, bez vārda runas, viņu nobendēs. Viņu stāvvietai līdzās ik pēc trijām piecām minūtēm iznira automašīnas. Pārējo laiku viņi palika divatā. Stīvs knapi varēja dzirdēt koku lapu šalkoņu. Jā, Helligens viņu tūdaļ nogalinās un viņa līķi ievilks biezoknī, kur to, labākajā gadījumā, atradīs pēc dažām dienām. Mežs taču atrodas kaut kādā nomalē. Vai šis zellis ilgi prāto, pirms izrauj otram dzīvību? Jāšaubās. Tikko stāstīdams par meitenes iebāšanu skapī, apgalvoja, ka viņai, lūk, neesot nodarījis sāpes, negribējis bērniņu pārbaidīt. Bet kā necilvēks izturējies pret viņas māti? Turpmāk nenotiks vairs nekāda šā vīra izprašņāšana. Stīvs vairs nejautās ne par meitenītes māti, ne par citām bēgļa izdarībām.

Stīvs turēja rokās domkratu un konstatēja ķibeles sekas. Bija čupā pakaļējais ritenis. Viņam līdzās ar pistoli rokā stāvēja Helligens.

—    Vai varēsi apmainīt?

—    Varēšu.

Izvairīdamies no pieliekšanās, Stīvs notupās uz ceļiem, bet pēc tam četrrāpus un jau sāka domkrata uzstādīšanu, kad pēkšņi juta nejēdzīgu kamolu, kas auga kaklā, — nāca vēmiens. Viņa rokas atlaidās no domkrata, bet pats sakņupa, izdvesdams:

—    Atvainojiet!

Stīvu pārņēma nemainīga bezspēcība. Kāds bija no viņa ķermeņa izņēmis iekšas, bet no galvas — smadzenes. Bija pazudusi spēja sevi koncentrēt kaut kādai pat vismazākajai aktīvai darbībai. Tagad atlika cerēt uz likteņa lēmumu. Un kas gan var notikt tālāk, ja viņš pēkšņi iemieg? Vienu reizi savā mūžā bija pietempies. Tā bija sodība, taču tas notika mājās un draugus cienājot. Toreiz viņš neizlaida nevienu glāzīti un par to samaksāja. Draugi aizgāja. Viņi ar Nensiju palika divatā. Tad viņš, negaidot kā viņa rīcību vērtēs sieva, nokrita no krēsla uz grīdas. Tur, izstiepis kājas, svētlaimē smaidīdams, izdvesa: «Beidzies!»

Par to, kas notika tālāk, viņš uzzināja no Nensijas stāstījuma, kā arī it kā no savām saraustītajām atmiņām. Nensija viņu piespieda dzert kafiju, kaut gan puse no tās izlija. Sieva lika, lai viņš ieelpo ožamo spirtu. Nensija runādama ar viņu armijas komandiera balsī, palīdzēja pārvarēt zemes pievilkšanas spēku un beidzot tikt uz kājām. Taču viņš nenoturējās vertikālā stāvoklī. Nensijai nācās vīru ņemt aiz padusēm un vilkt uz gultu. Viņa nedzīvās kājas š|ūca pa paklāju. «Es negribēju, lai no rīta bērni ierauga tevi, kad tu vā|ājies viesistabas krēslā.» Un Nensijai bija izdevies viņu izģērbt, pat uzstiept mugurā pidžamu.

Bet šajā naktī Stīvu satvēra aiz rokas Helligens un aizvilka līdz ceļmalai. Tur viņu nometa zemē. Stīvs turēja acis vaļā. Viņš dzirdēja, kā ceļabiedrs, pusbalsī lamādamies, darbojas ar čirkstošo domkratu.

Stīvs gulēja vaļējām acīm un domāja, ka nav vērts bojāt nervus, jo viņš tik un tā atradās cietumnieka Sida Helligcna varā un ir kā jaunpiedzimušais bērns, kas ir vārgs un neaizsargāts. So jēdzienu atzīdams, viņš vairākkārt savā nodabā atkārtoja:

—    Neaizsargāts, neaizsargāts…

Un beidzot viņš saprata, ka guļ ar galvu nātrēs, tāpēc, koncentrējis pēdējos spēkus, centās no tām izrāpot un atsēsties.

—    Nekustēties! — atskanēja Sida pavēle.

Stīvs necentās atbildēt. Viņš bija nolēmis labāk nosprāgt, nekā pār lūpām dabūt kādu vārdu. Sasprindzinājis muskuļus, savācis vienkopus visus pārpalikušos spēkus, viņš spēja pakustināt lūpas, taču no tām atraisījusies skaņas vibrācijā bija līdzīga aizsērējušas svilpes troksnim.

Vai Stīvs netika sev vairākkārt apgalvojis, ka šī nakts pieder tikai viņam pašam? Un kur ir Nensija? Viņa tagad ieraudzītu vīru un ar savu prātu nesaprastu, kas te notiek, jā, žēl, ka nav viņas. Tad viņa saprastu savu kļūdu — nebūtu aizgājusi, tad nekas tamlīdzīgs nenotiktu. Tagad jau viņi būtu sasnieguši nometni.

Viņš nezināja, cik rāda pulkstenis. Tagad — vislabākais ir neko nezināt. Kad viņi sasniegtu nometni, diezin vai Nensija gribētu modināt misis Ķīnu. Viņas vārds ir Ģertrūde. Kad misters Kīns kaut kur no tālienes sauc sievu, tad pāri visai nometnei atskan: «Ģer-trūū-de, Ģer-trūū-de…» Misters Kīns ir vārdā Hcktors. Viņiem nav bērnu. Hektors valkā haki krāsas šortus. Sādā tērpā un uz kakla uzkarinātu tauri, kas kalpo nometnes bērnu sasaukšanai, viņš atgādina pārāk strauji novecojušu pusaudzi. Hektors piedalās visās bērnu spēlēs. Viņš ari kāpj kokos, un liekas, «pusaudzis» kāpj kokos nevis algas vai pienākumu mudināts, bet sava prieka pēc. Bet te autostrādes malā ir Sids, — kāda nelaime, — joprojām noņemas ar riteni, no viņa pukošanās var noprast, ka darbs neiet no rokas. Zellis baigi niknojas, jo caur zobiem atkal un atkal izgrūž rupjus lamu vārdus. Vai Sids domā savu nepaklausīgo līdzbraucēju nogalināt? Kaut gan otru cilvēku nobendēdams, neko neiegūs, vienīgi agri vai vēlu nok|ūs uz elektriskā krēsla. Bet no tādas nāves, kā pats izteicās, baidās. Tāpēc viņš atstās automašīnas saimnieku dzīvu. Stīvs vienīgi nožēloja, ka nav izdabūjis no mašīnas savu mēteli. Tagad viņu pamatīgi mocīja aukstums. Ja izdosies neiemigt, tad pēc tam viņš sakopos spēkus. Galva bija kā ar svinu pielieta, taču viņš piespieda sevi neiemigt, bet vispirms neaizvērt acis un neieslīgt nemaņā. Mēle, uztūkuši un gandrīz paralizēta, protams, nejāva atkārtot visu, ko sarunājis šajā vakarā. Kaut gan visu varbūt nepasacītu tajā pašā secībā, taču droši vien atkārtotu savas atziņas.

Stīvs bija pārliecināts, ka nav sapļāpājis muļķības. Visu laiku viņš taču borēja savu atklāto viedokli un par šo rīcību nenožēlo. Bet par ko nožēlot? Par lietusmēteļa neuzģerbšanu, un vēl kāpēc nav savlaicīgi noprasījis Helligenam. kas noticis ar mazās meitenītes māti. Sids noteikti godprātīgi atbildētu. Savstarpējās attiecības, kas starp viņiem izveidojušās, neļautu bēglim runāt nepatiesību. Turklāt par noziegumu jau ziņoja radio.

Nensija droši vien vēl brauca autobusā. Kā viņa iekārtosies, kad būs sasniegusi Hemptounu? No turienes pa sliktu ceļu vēl jābrauc vismaz divdesmit jūdzes. Kā Nensija rīkosies, ja nesadabūs taksometru? Un ja Hemptounas viesnīcas būs pārpildītas?

Sids, nometis piesavināto jaku, — lai būtu ērtāka strādāšana, — nostiprināja riteņa uzgriežņus. Pēc tam, nolicis bagāžniekā rezerves riteni un to aizvēris, kā arī nepiemirsis tajā ielikt sacaurumoto kameru, šķiet, domāja, kā rīkoties tālāk. Automašīna, protams, nepiederēja viņam. Stīvu interesēja līdzbraucēja turpmākās izdarības, šķita, ka viņš ir strupceļā, jo pārāk daudz rūpju bija viņa sejā. Beidzot uzģērbis jaku, viņš pienāca pie gulošā un ilgi to vēroja, un, it kā grēkus atlaiz-

dānis, bez lieka ļaunuma iecirta tam sejā divas pļaukas, pieteikdams:

—    Bet tagad piecelies!

Stīvs nevēlējās piecelties, un šis pļaukas nespēja aizdzīt viņa apstulbumu, tāpēc viņš vienaldzīgi paskatījās uz sitēju.

—    Pamēģini.

Stīvs negribīgi pagrozīja galvu. Viņš nepaspēja ar rokām aizsegt seju, kad sekoja divi pamatīgāki sitieni, bet pēc tam jautājums:

— Un kā būs tagad?

Stīvs piecēlās. Vispirms — četrrāpus, bet pēc tam — uz ceļgaliem, viņa lūpas sakustējās, taču vārdus varēja knapi sadzirdēt un izprast.

—    Nesit mani …

Kāpēc Stīvs atcerējās skapī ieslēgto meitenīti? Kāpēc tagad viņš smaidīja? Šķiet, ka šobrīd bija tā situācija, par kuru dzīvē mēdz teikt — kaut vai raudi. Un tagad, Helligena atbalstīts, viņš nokļuva līdz automašīnai, ielīda tajā, bet pēc tam atšļuka sēdeklī, bet ne vairs vadītāja vietā.

IV

Acis vēl neatvēris, viņš piedzīvoja izbrīnu — viņš nespēja pakustēties. Atmiņu lāpīšana aizķērās. Vispirms viņš nespēja konstatēt, vai guļ automobilī vai kādā citā vietā. Taču kaut kāds pašaizsargāšanās instinkts brīdināja, ka šajos apstākļos viņa kustības būs nedabiskas un apdraudēs viņa dzīvību. Tikko viņš maķenīt pagrozījās, momentāni juta asu sāpju atstarojumu pakausī, bet vienlaicīgi ķermenī iedūrās adatu simti. Viņš, protams, nolēma, ka ir ievainots. Un tieši no ievainojuma galvu pārņēmis nenormāls smagums. Viņš varēja apzvērēt, ka nav gulējis ne minūti, taču nevarēja izskaidrot atmiņas zudumu. Kā tas varēja notikt, ka viņš nomodā dzirdējis automašīnas vienmuļo ritmu, bet pēkšņi ieguvis neatjaunojamus robus atmiņā.

209

Tagad automašīnas ritms bija it kā izplēnējis. Tā varētu notikt, Stīvs secināja, ar slimu vai ievainotu cilvēku. Baiļodamies par bēdīgo īstenību, ar kuru ļoti drīz būs jāsatiekas, viņš sevī krāja spēkus, bet vienlaicīgi atlika šo sastapšanos, vairākkārt mēģinādams atgriezties bezjūtības atvadā. Sī vēlme gandrīz piepildījās, jā, viņš it veiksmīgi atslēdzās no reālās pasaules, taču, pirms iegrimt pilnīgā nemaņā, viņam pēkšņi bija

14 — 2104

jāsaskaras ar ikdienišķu parādību. Tuvumā iedunējās klaksons, gaisu svilpieniem šķeldama, aizdrāzās automašīna. Tai sekoja kravas mašīna, no kuras kastes bija izkārusies ķēde. Tā kulstīja asfaltu ar tādu troksni, ko varētu pielīdzināt vesela duča ēninīgu zvanu skaņām.

Stīvam tomēr šķita, ka dzirdamas tik tiešām īstu zvanu sasaukšanās. Tikai šie zvani skan no neparasti liela attāluma — vēl tālāk par neredzamu putnu vīterošanu. Tālie zvani — izdomas auglis? Vai arī neparasti zilā debess, kurā iekārušies divi ziboši, pakavveidīgi mākoņi? Vai izdomas auglis būtu arī jūras un priežu smarža? Un kā varētu nosaukt zāles čaukstēšanu, kuru viņš uzskatīja par vāveres so>|u atbalsi? Gribēdams paglāstīt samtaino zāli, viņš ar roku sāka čamdīt tuvāko apkārtni, taču viņa pirksti saskārās ar drēbi… Tā bija krietnu laiku kalpojusi kā automobiļa sēdekļa pārklājs…

Stīvs uzdrošinājās atvērt acis. Viņu apžilbināja spoža, pirms tam neredzēta rīta gaisma. Ar šo brīdi viņš sāka apzināti baudīt gaisa vēsmas, ko atnesa garām traucošās automašīnas. Automašīnu kustības intervālus aizpildīja klusums, bet to savukārt pārtrauca putnu dziesmas. Stīvu reibināja sajūsma — te, līdzās automašīnai, līkājusi vāverīte! Tagad tā sēdēja zeltainā priedes zarā un ar savām ašajam, apaļajām actiņām vēroja cilvēku.

Vasaras nakts elpa bija zemei atnesusi dūmaku, caur kuru lauzās saules stari. Tie ar neatvairāmu spēku dūrās Stīva acīs, tādējādi pastiprinādami galvas reiboni. Viņa mutē joprojām tvīka šķebīga viskija dvaka.

Automašīnā viņš bija vienatnē un sēdēja pie stūres, nevis pasažiera vietā, kur bija saļimis, iekāpdams mašīnā. Viņa priekšā pavērās šoseja, gluda un spīdoša, it kā būvēta triumfāliem gaviļnieku braucieniem. Koši baltās līnijas to dalīja trijās daļās. Abos virzienos gar autostrādes malām stiepās priežu sili, bet labajā pusē aiz tiem — līdz pašam horizontam kā ar roku aizsniedzamā tuvumā — zem zilās debess pavērās balta pludmale; pret smilšaino krastu traucās baltas bangas.

Stīvs centās iztaisnot saraukto ķermeni, taču tūliņ, it kā caur mašīnas logu ieklīdusi, sāpe smeldzoši ieurbās pakausī. Taustīdams sāpju vietu, viņš secināja, ka sāpes neizraisa ievainojums, bet visa cēlonis — caurvējš. Viņa virskrekls vēl līdz šim brīdim bija pārpilns ar nakts drēgnumu. Un, it kā siltumu meklēdams, viņš atrada kabatā cigareti un to aizsmēķēja. Taču no tās izdalījās tik derdzīga piegarša, ka viņš sāka svārstīties — smēķēt vai smirdīgo tabakas ļuļķi izmest pa lo

gu laukā. Diemžēl neizmeta. Cigareti zobos turēdams, vilka plaušās dūmus, bet pēc tam ar ierastu manieri izpūta caur degunu. Tagad Stīvs apzinājās, ka viņš atgriežas dzīvē.

Pirms izkāpt no automašīnas, viņš sagaidīja pauzi, kad automašīnu plūsma neapdraudēja dzīvību. Kaut gan tās nejoņoja tā kā vakar, kad viņš izbrauca no Ņujorkas, vai arī pagājušajā naktī. Tagad tās slīdēja nesteidzīgi. Spriežot pēc automašīnu numuriem, tās bija reģistrēts Masačūsetsa štatā. Automobiļu vadītāji un tajās iekšā sēdētāji bija ģērbušies gaišās drānās. Vīriešiem mugurās bija svītraini virskrekli, sievietēm dažādu krāsu blūzes, bet dažai labai tikai peldkostīms. Automašīnu jumta bagažnieki bija aizņemti ar golfa nūjām, nelielām laiviņām un citu atpūtai nepieciešamo mantību. Viņi droši vien brauca no Bostonas, lai nokļūtu tuvākajās pludmalēs.

Kaut gan gaiss bija silts, taču tas nekādā veidā pagaidām nespēja sasildīt Stīvu. Jaka un mētelis nekur nebija saskatāmi. Koferī vajadzēja atrasties vēl vienai, diemžēl plānākai jakai.

Stīvs atvēra bagažnieku. Viņu pārņēma izbrīns. Brīnumiem, kurus nācās piedzīvot šajā rītā, vairs nebija ne gala, ne malas. Drēbes bija pazudušas… līdz ar koferi. Taču, lai tās aiznestu, no kofera bija izmesta Nensijas veļa, sandales, peldkostīms. Visa šī mantība mētājās starp mašīnai nepieciešamajiem instrumentiem. Toties bārdas skujamais aparāts, ķemmīte, zobu kopšanas līdzekli, kas atradās kofera ārējā «kabatā», arī bija pazuduši.

Samezglojusies situācija neļāva vaļu tālām pārdomām. Vislabākā izeja no situācijas, kā viņam šķita, bija absurda — ja tas nebūtu noticis un tik riebīgā veidā … Taču bija noticis un no šis kopsakarības vairs nevarēja aizbēgt.

Aizvēris bagāžnieku, Stīvs pamanīja, ka atkal ir sašļukusi automobiļa labās puses aizmugures riepa.

Līdz šim brīdim viņam nebija ienācis prātā, kāpēc ir apstājusies automašīna. Tātad bija cietis tas pats ritenis, kas pirmajā reizē, kad Helligens pārņēma savās rokās tā nomaiņu. Kāds gan brīnums — rezerves ritenim kamera bija tik nodrillēta, ka nebija vērts to nodot vulkanizēšanai.

14*

211

Stīvs nebija dzirdējis automašīnas apstāšanos, un Sids nebija viņu modinājis. Varbūt modināja, taču bez panākumiem. Varbūt nemaz necentās, jo tā bija ērtāk pievākt koferi. Sids, no kofera izsviedis Nensijas mantas, piesardzības labad, lai ceļmalā »stāvošā automašīna nepievērstu garāmbraucēju uzma

nību, Stīvu pārvēla uz šofera vietu. Varbūt viņš devās uz tuvāko dzelzceļa staciju, ja tāda te atrodas, vai arī «nobalsoja» uz šosejas. Koferis cilvēka rokā dveš uzticību.

Pie horizonta — autostrādes galā — bija redzams saules apmirdzēts, sarkans jumts. Zem tā spoguļojās stikloti vestibili — tātad benzīna tanks. Uz turieni — it kā patālu — kāda pusjūdze. Prātodams, ka tik garu ceļa gabalu kājām nepievarēs, Stīvs nostājās ar seju pret braucošo transportu un, pacēlis roku, sāka «balsošanu».

Kāds pusducis braucēju nevēlējās palīdzēt balsotājam, taču kāda sarkana automobiļa cisternas bremzes nošvīkstēja pie Stīva kājām. Šoferis deva mājienu, lai «balsotājs» lec uz pakāpiena. Tūdaļ atvērās autocisternas durvis.

—   Vai riepa sadurta?

—    Jā. Vai tur ir apkalpes stacija?

—    Tā liekas.

Stīvs pēc dažiem metriem juta, ka smagās mašīnas aritmiskās kustības viņam izraisa nelāgu dūšu, kā arī sāk stiprāk sāpēt galva, it kā pa to kāds būtu iezvēlis ar āmuru.

—    Vai līdz Bostonai vēl tālu? — Stīvs pajautāja.

Pie stūres sēdošais sarkanmatainais tēvainis ar neižpratni un aizdomām nopētīja taujātāju.

—    Vai jums līdz Bostonai?

—    Precīzāk sakot, līdz Menai.

—    Bostona būs piecdesmit jūdzes, — tēvainis parādīja pār plecu. — Tātad atpakaļceļš …

Viņu autocisterna piestāja pie celtnes, kas tiešām bija apkalpes stacija. Tai līdzās atradās kafetērija.

—    Kafijas tase, manuprāt, jums ļoti noderēs, — sacīja šoferis, atstādams Stīvu.

Tātad jebkuram skaidri redzams, ka šim «balsotājam» ir smagas paģiras. Agrā rīta stundā, bez šaubām, visos atpūtas iestādījumos iegriežas cilvēki, kas pēc gultā pavadītas nakts, noskūšanās un tīras vejas uzģērbšanas agri devušies ceļā. Toties Stīvs apzinājās, ka viņam ir netīra ārpuse un juta, ka arī iekšpuse ir melnāka par melnu. Viņš nespēja saglabāt līdzsvaru, kustības, izkāpjot no mašīnas, protams, bija nedabiskas. Un vēl, — atverot kabīnes durvis, viņam trīcēja rokas.

Sarkanmatainais tēvainis, aizbraukdams ar savu autocisternu, noteica:

—    Novēlu veiksmes!

—    Pateicos!

Viņš apmulsis pat nepiedāvāja cigareti cilvēkam, kas viņu bija pamanījis grūtā brīdī.

Lietus, vējains vai apmācies laiks labvēlīgāk ietekmētu Stīva vairāk nekā draņķīgo pašsajūtu. Turklāt, kā redzams, nesen uzceltā apkalpes stacija laistījās tīrībā, darbinieki rosījās baltos priekšautos. Stīvs uzdrošinājās uzrunāt kādu brīvu darbinieku.

—   Man riepa pušu, — Stīvs izdvesa, bet pēc tam gandrīz gaudulīgā balsī piemetināja. — Automašīna atrodas netālu no šejienes. Ceļmalā.

—    Ieejiet kantorī pie saimnieka.

Stīvs, pakļaudamies ieteikumam, gāja uz norādīto vietu. Stacijā netrūka bezbēdības. Trīs jauni puiši un trīs jaunavas, iekārtojušies automašīnā, mielojās ar saldējumu. Viņi ne bez ziņkāres aplūkoja Stīvu, kam mugurā saņurcīts apģērbs un bārdas rugājiem klāta seja.

Stīvs iegāja kantorī. Te telpas vienā daļā bija ierīkota riteņu un kameru pārdotava, bet otrajā — apkalpes stacijas saimnieks.

Vīrietis bija ģērbies vestē un ar cigāru zobos. Veltījis vērīgu skatienu ienācējam, gaidīja, ko tas sacīs.

—    Es piedzīvoju avāriju. Mana automašīna atrodas pusjūdzes attalumā uz Bostonas pusi. Sadurta riepa …

—    Es aizsūtīšu cilvēku. Tas, protams, prasīs laiku. Jums jārēķinās ar kādu stundu.

Stīvs pamanīja tālruņa kabīni un tūliņ bija noskaņots to izmantot, taču tūda| savu nodomu mainīja — nolēma doties uz kafetēriju.

Tieši šajā brīdī viņam ienāca prātā Sids Helligens. Viņš nepārmeta cietumniekam, ka viņš aizbēdzis, jo viņam nebija labākas izvēles. Stīvs nevarēja piedot Helligenam, kas simbolizēja vīriešu patstāvību, jo ar viņa bēgšanu bija aizsviests nebūtībā šis ideāls.

Un tagad, atskatīdamies uz savu neseno rīcību, atsaukdams dažas notikuma epizodes, Stīvs izjuta arvien lielāku kaunu. Kaut nebūtu šīs neglītās pagātnes:

—    Vai jūs neiedodu aizdedzes atslēgu?

—    Nē, tas ir mašīnā.

Tik strupi atbildējis Stīvs iekoda mēlē. Viņš nebija pārliecināts, kur tās atrodas, jo pie stūres pēdējais sēdēja Helligens. Kā viņš izdarījies ar atslēgām? Atstājis, pievācis vai iemetis krūmos?

—    Jūs droši vien gaidīsit tepat?

—   Jā. Es visu nakti braucu.

—    No Ņujorkas?

—    Jā.

Ko gan varēja nozīmēt šis saimnieka šaubas? Viņš, iespējams, uzskata, ka no Ņujorkas līdz šejienei nav jāku|as visu nakti. Tātad šis remonta prasītājs ir vairākkārt ce|ā apstājies.

Stīvs izvēlējās psiholoģisku atkāpi. «Uzticies man kā savam brālim un viss būs labi.. .»

Sie vārdi — nakts monologa vadmotīvs — tagad šķita pārāk pazemojoši. Jā, naktī pustumšajā bārā, sēdot necilā vietā pie letes, viņš, uzticēdams savas pārdomas gadījuma cilvēkam, smaidīja un pierādīja, ka tik laimīgs ir pirmoreiz mūžā.

Vai viņš nepateica mazāk, nekā spēja viņa paša iztēle? Jā, jo viņš to darīja vienmuļā balsī, knapi valstīdams mēli. Un atkal atgādinājums! «Uzticies man kā brālim, un viss būs labi …» Bet vai tu mani sapratīsi? Kāpēc viņš, izdzēris glāzīti, tūliņ sāka sev iegalvot, ka, lūk, viņš ir tas nesaprastais cilvēks. Vai tas nesaistījās ar to, ka, viņu baidīdamas un paralizēdamas, uz āru izrāvās viņa dvēseles slepenās balsis? Ikdienā šīs balsis klusē.

Stīvs neturpināja prātot, jo viņš bija reālists un cilvēka zemapziņai pārāk neticēja. Viņš savā nodabā daudz runāja par Nensiju. Un domāja par viņu nevis kā vīrs vai mīļākais, bet kā nevainojama un neitrāla persona, kas spējīga izvērtēt otra cilvēka visneuzkrītošākos rīcības motīvus.

«Viņa dzīvo to dzīvi, kuru pati sev izvēlējusies. Ķas ar mani notiks, par to viņai…»

Stīvs neuzdrošinājās tūliņ ieiet kafetērijā, jo baidījās, ka nokļūs apmeklētāju uzmanības centrā: tiks pētīts un vērtēts no galvas līdz kājām.

Beidzot viņš iegāja. Telpā bija izvietota plata, pakavveidīga lete, to ielenca uz grīdas pieskrūvēts ķeblīšu desmits. Līdzās letei atradās hromēta materiāla kafijas automāti un virtuve.

—   Vai vēlaties pabrokastot? — jautāja jauniņa un ļoti simpātiskā oficiante.

—    Vispirms es gribētu kafiju.

To pateicis, Stīvs uzskatīja, ka, pirms ķerties pie kafijas tases, būtu jāpiezvana uz nometni. Pagaidām diemžēl viņam trūka uzņēmības. Palūkojies uz augšu, viņš bija pārsteigts par pulksteni. Tas rādija — 8.00.

—    Vai pulkstenis iet? — viņš uzdrošinājās pajautāt.

Jauniņa oficiante it kā atčivināja:

—    Un cik tam būtu jārāda? Varbūt jums liekas, ka ir tikai vakars?

Stīvs jūsmoja par tīrību, ceptā bekona un olu smaržu. Kafijas aromāts atsauca iztēlē viņa māju Skotvillā pavasarī, kad rita saule ciemojas viņu virtuvē. Viņiem nav ēdamistabas, toties starpsienas, kas uzbūvētas līdz logu palodžu līmenim, dala virtuvi uz pusēm. Tā ir ļoti mājīgi. Bērni, kuru acis vēl pārpilnas ar miegu, brokastot ierodas pidžamās, un puišelim ir tik dīvains izskats, it kā pa nakti miegs sejā izgludinājis visu, ko sauc par sejas pantiem. Par to māsa viņu kaitina:

—    Tu esi tāds kā ķīnietis!

—    Bet tu, tu…, — viņš iekarst, taču nespēj atkosties apvainotājai.

Jā, Skotvillā ir tīrība, gaišums, savs aromāts. Te nekad netrūkst jautrības… No kā viņš patapināja, kad stāstīja (vai vispār stāstīja?) Helligenam?

Tajās stundās viņš redzēja tikai līdzbraucēja profilu un zobos iespraustu cigareti, kuru viņš izsmēķējis, tūdaļ nomainīja ar jaunu. Sis alkatīgais pīpmanis droši vien baidījās iemigt.

—    Tikai tu esi īsts vīrietis! — Stīvs viņu cildināja, jo pārliecinoši uzskatīja, ka līdzbraucējam ir simpātiskākais profils pasaulē. Un savu atziņu pastiprināja ar vēl nozīmīgāku atziņu. — Tu taču varēji mani nogalināt?

Un tagad atmiņas sāpināja līdzbraucēja atbilde, kas bija izteikta ar nicinājumu pārpilnā balsī.

—    Aizveries!

Un uzkHedziens par to, ka Stīvs centās skaidri un nepārprotami izteikt savu atzinību? Taču Stīvs nerimās.

—    Tu taču varēji mani izsviest uz ceļa. Ja uz šādu neģēlīgu rīcību tevi nav mudinājušas bailes vai aizdomas, ka es varētu tevi nodot policijai, tad tu rīkojies tālredzīgi. Tu, protams, par mani neatļaujies domāt labu. Tas mani aizskar.

Lai izrautos no ļaunuma vai ārprāta, tagad Stīvs griež zobus. Vai tiešām to bija teicis viņš, Stīvs Hāgens? Nē, neviens cits, bet tikai viņš pats.

—    Kaut gan arī es esmu īsts vīrietis, taču apzinos, ka man nav tādas vīrišķības.

Vīrietis un atkal vīrietis ar fielo burtu! Tie bija murgi. Vai tiešām viņš baidījās otra acīs spīdēt ar svešām spalvām? Vai arī viņā viss bija saputrots — aplis, ceļš, sieva, kas beidzot aizbraukusi ar autobusu?

—    Es pārmācīju sievu! Un kad es izgāju no bāra, atgriezos automašīnā, ko es ieraudzīju? Zīmīti…

Sids paskatījās uz runātāju. Par to līdzbraucējs, — kā Stīvs tagad nešaubīgi atceras, pasmaidīja. Un tā viņš darīja vienīgo reizi viņu pazīšanās laikā.

To vairs nedrīkst atcerēties, citādi viņš nepiezvanīs Nensijai.

Pagaidām vel viņš nebija izdomājis, ka un par ko runās ar sievu. Vai viņa pratīs novērtēt atzīšanos — jā, protams, viņam pietiks vīrišķības spert šo soli? Var gadīties arī tā, ka pēc visa dzirdētā Nensija piezvanīs policijai, lai atdabūtu no kaut kāda Helligena savas mantas. Viņa vienmēr cīnās, lai nebūtu zaudējumu. Reiz viņa lika pagriezt mašīnu un nobraukt trīs jūdzes, lai veikalā, kur bija iepirkusies, saņemtu naudas pārpalikumu divdesmit piecus centus.

Iespējams, ka par šo atpakaiļībraukšanu pēc centiem viņš stāstīja Helligenam.

Tagad Stīvs vairs neko negribēja zināt vai atcerēties. Viņš nelieliem malkiem sūca kafiju. Līdzko siltā dzira nokļuva vēderā, tūdaļ radās pretīga sajūta, bet pēc tam tā patvarīgi atgriezās kaklā, piepildīdama muti ar šķebīgu rūgtumu. Lai izvairītos no tūlītējas vemšanas, viņš dzēra ūdeni ar ledu, vienlaicīgi acis mezdams uz tualetes pusi, jo domāja par nenovēr; šamu kuņģa atvieglošanu. Viņš baidījās lietot «tautas zāles» — kaut gan viskija glāzīte viņu momentāni izārstētu … Taču pēc tās «ārstēšanās» turpinātos.

—    Un kā būs tālāk? — viņš dzirdēja oficiantes balsi. — Vai izlēmāt, jums gribas ēst vai ne?

Stivs mēģināja atjokot:

—    Neveicas ar lemšanu.

Oficiante gudri novērtēja klienta svārstības.

—    Vai kafija netiek uz priekšu?

—   Ar grūtībām.

—    Ja jums ievajadzētos kaut ko stiprāku, tad zjniet, ka tur aiz garāžām, kādus simt metrus no šejienes ir veikals. Tajā pārdod alkoholiskos dzērienus. Kopš rīta jau ceturtajam vīrietim dodu to adresi, tikai starpnieces procenti nesanāk.

Kā var noprast, arī viņam līdzīgu bēdu brāļu te netrūkst. Varbūt tūkstotis, bet varbūt desmit tūkstoši, kas šorīt joņo pa ceļiem, nejūtas savā ādā.

Stīvs nolika uz letes monētu un pēc tam izgāja no kafetērijas. Viņš devās pa priežu aleju. Te vajadzēja atrasties kādam bāram, kurā varētu izdzert glāzīti viskija. Taču, to neatradis, bija spiests iegādāties veselu pudeli.

—    Mazo viskiju, — viņš sacīja.

—    Vai skotu?

No rudzu viskija viņš izvairīsies, jo tas bija atstājis pārāk rūgtas atmiņas.

—    No jums pienākas dolārs un septiņdesmit pieci centi.

Stīvs iebāza roku kabatā, lai sadabūtu naudas maku. Diemžēl nācā smagi vilties, pat sastingt, jo kabata bija tukša. Pamanījis, ka pircēja bālā seja kļūst vēl bālāka, pārdevējs painteresējās:

—    Vai jums ir slikti?

—    Nē. Esmu aizmirsis naudu automašīnā.

Stīvs iebāza roku otrā kabatā un mazliet nomierinājās. Stresu drusciņ mazināja viņa senais paradums banknotes satīt rullītī, bet pēc tam ielaist kabatā. Helligens nebija paspējis pārlūkot un iztīrīt šo kabatu, un Stīvs tajā atrada sešus dolārus. Aptuveni sarēķinājis, cik būs jāmaksā apkalpes stacijai, nosprieda, ka tik un tā bez čeka starpniecības neiztikt, nopirka pudeli. Tās patukšošanai viņš izvēlējās atbilstošu vietu — netālo mežiņu.

Divi malki stiprā dzēriena deva gaidīto atspirdzinājumu. Stīvs juta, ka atgriežas drosme. Pēc tam pudele lika aizkorķēta un iebāzta kabatā. Viņš aizkūpināja cigareti un tūdaļ atzina, ka tās dūms nemaz nav rūgts, neizsauc riebumu. Pārbaudīdams savu nojautu par jūras tuvumu, pagrieza galvu sāņus.

Tā bija klusa un spulgojoša, kas atklāti lūkojās caur tumšzaļo koku rindām. Dzeltenā, smilšainā zemienē lāsmoja sārts saulessargs.

Ko gan viņš atbildēs policijai, kad tā sāks izprašņāt. Stīvā atkal atgriezās notikuma vēsture. Taču virs jūras lidinājās kaijas, viņu baltās krūtis mirdzēja debesu zilgmē. Stīvu sāpināja šī burvība, jo tā neviļus atgādināja, ka Bonija un Dens viņu ļoti gaida. Tā ir cita pludmale, un tā atrodas vismaz septiņdesmit jūdzes no šīs vietas.

Kā māte būs viņiem izskaidrojusi tēva aizkavēšanos?

Stīvs, nokāris galvu, soļoja uz apkalpes staciju. Par policiju viņš nedomāja, jo diezin vai tā kaut kad uzzinās, ka viņš vedis izbēgušo cietumnieku. Taču mana nelaime, Stīvs sevī atzinās, ir dzīves sīkumu pārāka sarežģīšana. Kofera un mantu nozagšana lielus paskaidrojumus neprasīs. Par iedzeršanu būs atklāti jāstāsta. Bet to Nensija lieliski zina. Jā, viņš tik tiešām dzēris vairākos bāros, bet kuros — to viņš nepratīs izskaidrot. Un no viena tāda bāra izgājis, konstatējis, ka pazudis koferis un rezerves ritenis. Par savlaicīgu nepiezvanīšanu tiks paskaidrots, ka nomalē, kur viņš bija iestrēdzis riteņa dēļ, tālruna līnij'U bija saspēris pērkons. Tās remonts bija aizkavējies. Vai tā negadās?

Uzskatīdams, ka gudri izanalizējis faktus un atradis atbildes, viņš jau nopriecājās par savu «aizstāvības runu». Ikdienas dzīvē neviens cilvēks nav pasargāts no lielākiem vai mazākiem kompromisiem ar savu sirdsapziņu. Viņu pārliecinoši nomierināja arī automašīnas atrašanās uz hidrauliskā celtņa.

Viens no mehāniķiem noņēmās ar riteni.

—    Vai jūsējā? — viņš jautāja Stīvam, kad viņš tuvojās automašīnai.

—    Jā.

—    Krietnu gabalu esat braukuši ar tukšu kameru.

Stīvs deva priekšroku klusēšanai.

—    Jūs grib redzēt saimnieks, — mehāniķis sacīja.

Stīvs gāja kantorī.

—    Riepu kaut kā salāpījām, — saimnieks tūliņ paskaidroja, piebilzdams, — ja jūs steidzaties, mašīna būs kārtībā pēc dažām minūtēm. Bet tālākas braukšanas gadījumā es ieteiktu uzkavēties. Kameras plīsums ir vismaz divdesmit centimetru garumā. To nācās apimalnīt.

Stīvs jau vēra muti, lai prasītu arī riepas apmaiņu, un par to izsniegs čeku, taču pēdējā brīdī atcerējās par kabatas portfeļa pazušanu. Reizē ar to bija «aizgājusi» čeku grāmatiņa, automobiļa vadītāja tiesības un citi dokumenti. Bankai nepiezvanīsi. Ir sestdiena, tātad bankai brīvdiena.

Atklāti sakot, līdz šim brīdim Stīvs bija uzskatījis, ka ir jau svētdiena. Šādu domu bija rosinājusi saulainā diena. Un, rezumēdams sarunu, piebilda:

—    Man nav tālu jābrauc.

—    Tā ir jūsu darīšana, — saimnieks atteica.

Stīvs, iegriezdamies darbnīcā, sev apsolīja, ka pēc automašīnas apskates noteikti ies uzsmēķēt. Kuņģis bija nomierinājies, bija radusies ēstgriba.

Viņš skolnieciski aprēķināja savus naudas krājumus. Cik naudas paliks, tiks nopirkta jauna kamera un apmaksāts par mašīnas remontu? Un ja rēķins nebūs segts, tad, protams, viņam neļaus aizbraukt.

—    Pēc brītiņa atgriezīšos.

—    Tā ir jūsu darīšana, — saimnieks sacīja.

Stīvs bija izlēmis, ka labāk piezvanīt no kafetērijas, nevis no kantora, jo saimnieka runāšana bija iedvesusi biklumu.

—   Vai tagad jums pasniegt ceptas olas ar speķi? — viņu uzrunāja oficiante, kura bija gaidījusi šā klienta atgriešanos.

—    Vēlreiz kafiju.

Atradis sīknaudu, viņš iegāja kabīnē un palūdza telefonistei, lai savieno ar Popembiču — 7. Tas bija Ķīnu tālruņa numurs.

Savienošana aizkavējās.

Ja Nensija būs uztraukusies par savu vīru, tad, bez šaubām, viņa uzturēsies Ģertrūdes Ķīnas kabineta tuvumā, var arī gadīties, ka pati Nensija noceļ klausuli. Pagriezies pret sienu, Stīvs izņēma no kabatas viskija pudeli un no tās ieņēma vienu malku, tik, cik nepieciešams kakla skalošanai, tā sakot, balss nostādīšanai.

—    …nometne klausās, — klausulē bija dzirdama misis Ķīnas balss, atbilstoša audzinātājas raksturam, un Stīvam šķita, ka viņš to redz vada galā.

—    Misis Ķīna. Te runā Stīvs Hāgens.

—    Kā jums klājas, mister Stīv? Mēs jūs gaidījām šajā naktī. Tā bijām brīdināti. Es atstāju atslēgu zem bungalo durvīm.

Pirms Stīvs apjēdza Ģertrūdes vārdus, pagāja laiciņš, un, slāpēdams augošās bailes, viņš jautāja:

—    Vai mana sieva ir pie jums?

—    Bet vai viņa nav kopā ar jums? Nē, mister Stīv, viņa neatbrauca. No rīta ieradās trīs ģimenes, visas no Bostonas. Paklausieties, no šejienes es redzu jūsu Boniju. Viņa ir pamatīgi nosauļojusies, blondās bizītes pavisam izbalējušas.

—    Sakiet, lūdzu, misis Ķīna, jūs esat pārliecināta, ka mana sieva nav ieradusies? Varbūt viņa ir iekārtojusies zēnu pusē?

—    Ja viņa tur būtu, mans vīrs, kas tikko te bija ienācis, man pateiktu.

Stīvs vairs neuzdrošinājās turpināt sarunu. Pats nezināja, kur viņš atrodas. Viņš centās paskaidrot:

—    Es atrodos uz šosejas, apmēram septiņdesmit jūdzes no nometnes. Vai jūs nepateiktu, cikos pienāk autobuss Hemptounā?

—    Vai ātrais nakts autobuss?

—   Jā.

—    Tas pienāk četros no rīta. Taču jūs negribat teikt, ka ar to brauca jūsu sieva.

—    Vienu mirklīti! Uzskatiet, ka ar to viņa ieradās četros no rīta. Vai viņa varēja sadabūt transporta līdzekli, lai ar to nokļūtu pie jums?

—    Varēja ar vietējo autobusu, kas pie mums ierodas ap pussešiem.

Stīvs instinktīvi bija izvilcis no kabatas netīru mutautiņu un ar to slaucīja pieri un vaigus.

—    Vai jūs zināt Hemptounas viesnīcas? — Stīvs uzdrošinājās pajautāt.

—    Ir divas: «Mena» un «Ambasadors». Taču es ceru, ka ar misis Hāgenu nekas ļauns nav noticis. Bet varbūt jums pasaukt Boniju?

—    Pagaidām nevajag.

—    Un ko viņai pateikt? Viņa tieši skatās uz mani. Jā, Bonija stāv pie loga. Viņa droši vien nojauš, ka es ar jums runāju.

—    Sakiet, ka mēs esam iestrēguši uz ceļa.

—    Bet ja atbrauks jūsu sieva?

—   Pasakiet, ka es zvanīju un ari to, ka viss ir kārtībā. Pēc kāda laika vēlreiz piezvanīšu.

Stīvam trīsēja gan rokas, gan ceļgali. Un viņš atkal pievērsās telefonistei:

—    Man, lūdzu, Hemptounas hoteli «Mena».

—    Pēc dažām sekundēm, — balss atbildēja un brīdināja, — iemetiet trīsdesmit centus.

Viņš dzirdēja monētas kritienu un arī to, ka «Mena» klausās.

—   Sakiet, lūdzu, vai šajā naktī jūsu hotelī ieradās misis Nensija Hāgena?

Uzvārdu nācās atkārtot pa burtiem, bet pēc tam gaidīt laiciņu, kas vilkās kā mūžība.

—    Vai šī dāma ieradās vakarvakarā?

—    Nē, no rīta ar ātro autobusu, kas pienāk pussešos.

—   Atvainojiet, bet mums nav neviena klienta, kas būtu ieradies ar šo autobusu.

Viņš iztērēja vēl 30 centus un izsauca otro Hemptounas viesnīcu. Arī šajā hotelī nebija neviena iemītnieka ar uzvārdu Hāgens, bet pēdējais klients bija ieradies pusvienos naktī.

—    Varbūt jūs dzirdējāt, — viņam pēkšņi ienāca prātā, — ka ar ātro autobusu ir noticis kāds negadījums?

—    Nav dzirdēts. Ja avārija, tad rīta avīzes paziņotu. Es nupat to lasu. Turklāt autobusu parks atrodas mums iepretim.

Stīvam nācās atstāt sarunu kabīni, jo tajā vairs nevarēja paelpot. Viņam sāpes izsauca pat oficiantes smaids. Ko tāds sievišķis saprot? Viņa ar mani brīvi koķetē un neko vairāk…

—    Vai beidzot izlēmāt?

Viņš dzirdēja oficiantes jautājumu, taču domāja par Nensiju: kas ar viņu noticis? Ar trulu skatienu viņš lūkojās kafijas tasē un šajā brīdī mīlēja sievu tā, kā nekad nebija milējis. Tūliņ bija gatavs atdot savu roku, kāju, desmit savas dzīves gadus, lai tikai viņa būtu līdzāis, lai viņš varētu lūgt piedošanu, Joti lūgt, lai viņa pasmaida, un apsolīt, ka viņa vienmēr būs laimīga. Viņa, paņēmusi tikai somiņu, izgāja naktī, devās uz krustojuma ugunīm. Un tad sākās lietus. Viņa brida pa peļķēm, garām braucošās mašīnas apšlāca gājēju ar dubļiem … Vai viņa raudāja un jutās tik nelaimīga, kad viņš gribēja izdzert glāzīti. Ari aizdedzes atslēgas viņš izrāva. Tas nebija nelāgs nodoms. Tā bija pārsteidzīga atbilde uz viņas ierosinājumu paņemt mašīnu un aizbraukt. Vai viņa tik tiešām būtu aizbraukusi? Tagad viņš secināja, ka, neskatoties uz Nensijas ārējo bardzību, viņā ir pārāk daudz labsirdības. Tikai viņš nav centies ieraudzīt šo labsirdību. Un vēl ļaunāk —kad viņš pacēla glāzīti…

«Tādās minūtēs tu mani neieredzi.» Tie bija Nensijas vārdi. Viņš apgalvoja, ka tas ir pārpratums, ka tas ir nejaušs dusmu uzliesmojums, līdzīgs bērna dumpībai. «Nē, to es zinu, es redzu pēc tavām acīm, ka tu skaties uz mani ar nožēlu par savu dzīvi, kuru tu esi saistījis ar manējo.»

Nav taisnība. Nensija jāatrod, lai maksā ko maksādams. Viņš mokošā nemierā sev jautaja, kam prasīt padomu. Bez kaut kāda pamata galvā malās pārliecība, ka Nensija jau atrodas Hemptounā.

—    Izmainiet, lūdzu, dolāru! Man jāpiezvana.

Varētu nodomāt, ka oficiante ir gaišreģe. Viņa, joprojām smaidīdama, jautāja:

—    Vai jūs kādu pazaudējāt?

Un viņš, muļķītis, gandrīz apraudājās par šo iejūtību. Meitene, domājams, noprata apmeklētāja nedienas un tūdaļ mainīja jautro noskaņu.

—    Atvainojiet!

Telefoniste jau pazina viņa balsi.

—    Ar ko tagad savienot?

—    Dodiet štata Mena Hemptounas policiju.

—    Apgabala vai pilsētas?

—    Ar pilsētas.

—    Iemetiet 30 centus!

Viņš atcerēsies, kā viena uz otras krīt monētas.

—    Policija klausās.

—    Es vēlētos uzzināt, kas noticis ar manu sievu. Šonakt ar ātro autobusu viņai vajadzēja ierasties Hemptounā.

—    Uzvārds?

—    Hāgena, Nensija.

—    Vecums?

—    Trīsdesmit četri gadi.

Stīvs vienmēr jutās pārsteigts par Nensijas vecumu, jo viņa bija divus gadus vecāka.

—    Pazīmes?

Tagad viņš bija pārliecināts — notikusi nelaime. Ja iztaujā par vecumu, tātad ir atrasts līķis. Un, pirms pārliecinoši paziņot, noskaidro pazīmes …

—    Vidēja auguma, šatēne, violetā angļu kostīmā,

—    Pie mums tādas nav.

—    Jūs esat pārliecināti.

—   Šodien mūsu iecirknī ir tikai viena večiņa, kas knapi var stāvēt uz savām kāj'ām. Viņa apgalvo, ka kāds svešinieks viņu piekāvis…

—    Bet vai uz slimnīcu neesat neviienu nosūtījuši?

—    Brītiņu. Pārbaudīsim.

Stīvs nepakļāvās kārdinājumam — viskija malka ieņemšanai. Viņu atturēja situācija, ka, lai cik smieklīgi tas nebūtu, otra vada galā atradās policija.

—   Jā, ir nosūtīts. Automobiļa katastrofā cietušie — vīrs un sieva. Vīrs miris. Taču viņam cits uzvārds.

—    Un citu negadījumu nav?

—    Tikai apendicīta lēkme. Kādai meitenei. Viņa ir vietējā. Ja ar jūsu sievu ir noticis negadījums ārpus pilsētas, tad par to būtu jāzina šerifam. Lūdzu, piezvaniet viņam.

Stīvs pateicās un nolika klausuli, taču tūdaļ to pacēla. Telefoniste neslēpa, ka noklausījusies sarunu, tāpēc bija lakoniska.

—    Vai jūs savienot ar šerifu?

Viņš neskaidri deva piekrišanu, bet telefoniste atgādināja, <ka jāmaksā nauda.

Šerifs neko nezināja par Nensiju, taču droši apgalvoja, ka pieminētais autobuss ieradies laikā un pēc desmit minūtēm devies tālāk. Viņš piezvanīja autobusu parkam. Tur apgalvoja, ka pagājušajā naktī neviena sieviete nav ieradusies ar autobusu Hemptounā. Un, būdams pārliecināts, ka oficiante neskatās uz viņa pusi, pagriezies pret «neredzamo zonu», izdzēra no pudeles pamatīgu viskija malku. Tas nebija domāts labam garastāvoklim, bet roku un ceļgalu trīcēšanas apturēšanai. Apzinādamies, ka neviens viņu nedzird, pusbalsī iesaucās:

—    Nensij!

Viņš nezināja, kā rīkoties tālāk. Ja viņš atcerētos vietas nosaukumu, kur Nensija viņu atstāja. Viņa acu priekšā it kā atdzīvojās bārs, viņa blondais dubultnieks, neapturamais iemetējs, taču vietas iezīmēšanai valsts kartē tas neko nedeva. Liktenīgos brīžos nevar aizmirst kādreiz piedzīvotās, dīvainās situācijas. Viņš tagad redzēja arī ceļa posmu līdz krustojumam, aiz kura sākās klajums. Tur bija manījis, šķiet, rūpnīcu korpusus. Tas varēja būt pirms Providensas. Un vēlāk — apvedceļi, cits aiz cita. Un kā tagad netiksi attālumu? Vai līdz turienei ir 20 vai 50 jūdzes? Tobrīd viņš nepievērsa uzmanību ceļrāžiem, kad Visums atgādināja autostrādi, pa kuru traucas četrdesmit pieci miljoni mašīnu. Tās aiznesās garām zilajām un sarkanajām ugunīm. Taču Stīvs pakļāvās uguņu aicinājumam, jo tā bija viņa nakts. Par to viņš bija sajūsmā ņurdējis.

—    Vai sliktas ziņas?

Tāds bija oficiantes jautājums taja brīdī, kad viņš atgriezās savā vietā un atgādināja bērnu, kuram pazuduši vecāki. Viņa vairs nesmaidīja, varēja nojaust, ka jaunā sieviete parāda smalkjūtību un izprot viņa nelaimi. Un Stīvs, kautrēdamies par to, ka savas bēdas stāsta svešai sievietei, atzinās, ka pazudusi viņa sieva.

—    Vai nelaimes gadījumā?

—    Es nezinu, bet cenšos noskaidrot. Neviens diemžēl neko nespēj palīdzēt.

—    Un kur tas notika?

—    Es nezinu, vienkārši nezinu, kas ir noticis. Vakarvakarā mēs labā noskaņojumā izbraucām no Ņujorkas, lai dotos pie bērniem Menā. Kādā vietā, — bet tas nav svarīgi, kurā, — sieva izlēma, ka tālāk brauks ar autobusu.

Viņš nokāra galvu un juta oficiantes ciešo skatienu, izdzirda jautājumu:

—    Vai jūs redzējāt, ka viņa iekāipa autobusā?

—    Nē, es biju bārā, vismaz kādu puskilometru no krustojuma.

Viņš vairs nekautrējās, jo bija pienācis vaļsirdības laiks.

—    Vai atceraties, kā saucās tā vieta?

—    Nē.

Oficiante nojauta Stīva necilas atmiņas cēloņus, taču tam viņš nepievērsa uzmanību. Ja tagad kāds pieprasītu no viņa publisku grēksūdzi, tad tai viņš būtu tūdaļ gatavs.

—    Vai tas notika Konektikutā?

—    Katrā ziņā pirms Providensas. Es visu savu pārpalikušo mūžu ienīdīšu šo pilsētu, jo daudzas stundas ap to riņķoju.

—    Kurā nakts stundā?

Atbildes vietā viņš paraustīja plecus.

—    Jūsu sieva ir gaiša šatēne, viņai ir zaļš kostīms, tādas pašas krāsas kurpes …

Viņš tik spēji atlieca galvu, ka viņam iesāpējās pakausis.

—    Kā jūs to zināt?

Viņa paņēma no letes avīzi. Viņš, pēc tās sniegdamies, apgāza kafijastasi. Pēc tam tā nokrita uz grīdas un saplīsa.

—    Nieki, — viņa sacīja un, lai nomierinātu bēdu sagrauzto vīrieti, piemetināja — viņa ir dzīva. Ta raksta mūsu avīze.

Pirms stundas ceturkšņa viņš redzēja pasta mašīnu, kura atveda Bostonas avīzes, taču aizmirsa tās nopirkt.

—    Lūk, pēdējā lappusē ir par viņu rakstīts. Tur drukā ziņas par nakts notikumiem.

Informāciju ievadīja virsraksts «Nepazīstama sieviete — uzbrukuma upuris uz šosejas».

V

«Ap pulksten vieniem naktī pie pagrieziena uz Peničaku atrasta sieviete bezsamaņas stāvokli. Viņai — saplēstas drēbes, galvā rēta, pieļauta vardarbība. Cietusī nogādāta Uterli slimnīcā. Viņa pagaidām nevar sniegt paskaidrojumus. Veselības stāvoklis apmierinošs.

Pazīmes: augums 165 cm, gaiša ādas krāsa, zaļš kostīms, tādas pašas krāsas kurpes, kas pirktas Ņujorkas 5. avēnijas universālveikalā. Nozieguma vietā nav atrasta rokas somiņa.»

Oficiantei nacas atstāt leti, lai apkalpotu tikko iqbraukušo pāri, kas pie kafetērijas bija apstādinājis savu lepno, vaļējo «Cadillac» pie pašām durvīm. Vīrietis, droši vien jau septiņdesmitgadnieks, turējās taisni, viņa saules kveldinātā, brūni iedegusi seja lieliski harmonēja ar balto vilnas kostīmu un zaļganbālo kaklasaiti, sirmajiem matiem. Viņa sievai arī bija sirmi un zīdaini mati. Viņi bija nesteidzīgi un smaidoši, te, kafetērija viņi staroja ar iznesību, kas iederētos jebkurā augstākās sabiedrības salonā. Viens otram mīļi uzsmaidīdami, viņi laipni pievērsās oficiantei.

Stfvs gauži vēlējās šo jauko pāri skatīt plašā ārpuspilsētas savrupmājā starp rūpīgi sakoptiem zālājiem, kurus viņi pametuši tikai tāpēc vien, lai apciemotu savus mazbērnus. Par šo nolūku pārliecinoši apgalvoja uz ar sarkano ādu apvilktā automobiļa sēdekļa rotaļlietu klājums. Pāris droši vien kopā

nodzīvojis kādus trīsdesmit vai trīsdesmit piecus gadus. Viņi nav aizmirsuši mīļi uzsmaidīt viens otram un sacensties savstarpējā laipnībā.

Stīva avīze noslīdēja uz ceļgaliem. Cieši lūkodamies uz šo pārīti, viņš domāja gan par šiem sirmajiem viesiem, gan par oficianti, kas savā bloknotiņā ierakstīja cienījamo apmeklētāju vēlmes. Pasūtījumu nokārtojusi, viņa atgriezās pie Stīva. Viņš neko nevēlējās sacīt šai laipnajai sievietei, viņš neko nevēlējās sacīt otram cilvēkam. Tikai Nensijai viņš visu pasacītu. Tagad viņam vajadzēja tikai atbalstu, kas būtu izteikts kaut vai ar draudzīgu smaidu. Viņš gaidīja oficiantes atgriešanos. Kad viņa nolika uz plīts sautēties pannu ar speķi, viņš klusi sacīja:

—    Avīzē ir rakstīts par manu sievu.

—    Es tā arī nodomāju.

—   Vai vēlreiz varētu izmainīt, — viņš lūdza, pasniegdams divus dolārus.

Viņš saņēma desmit centu monētas un ierosinājumu:

—    Vispirms iedzeriet kafiju! Varbūt ieliet karstāku?

Viņš pateicās un kafiju izdzēra tikai tāpēc, lai līdzjutējai

atlīdzinātu ar savu cieņu pret viņu. Un tūdaļ viņš steidzās uz telefona kabīni un tur ieslēdzās.

Telefoniste, pēc balss pazinusi neparasto klientu, brīnījās:

—    Atkal jūs? Tā jau var bankrotēt!

—    Rodailendas Uterli slimnīcu.

—    Vai jums kāds saslimis?

—    Sieva.

—    Atvainojiet, Dieva dēļ!

—    Nav par ko.

Viņš dzirdēja, kā par viņu rūpējas:

—    Hallo, Providensa! Dodiet man Uterli slimnīcu! Tā ir steidzama saruna, mīlucīt! — Gaidīdama savienojumu, telefoniste pievērsās Stīvam. — Vai tas ir nelaimes gadījums? Jūs taču gribējāt viņu atrast Menā? Hallo, slimnīca, nenokariet klausuli! Viņš nebija izdomājis sarunas sākumu. Viss šķita tik dīvains, tāpēc viņš zaudēja līdzsvaru.

—    Es vēlētos parunāt ar misis Hāgenu, misis Nensiju Hāgenu.

Kad viņš vēlreiz pa burtiem atkārtoja uzvārdu, un dežurante, to atkārtojusi, kaut kam jautāja, vai tāda slimniece esot, jo sarakstos viņas uzvārds netiekot minēts. Varbūt dzemdību nodaļā …

225

Stīva, slimnīcas darbinieču sarunu dzirdēdams, iesaucās:

15 2104

—    Nevajag, misis! — Stīvs iesaucās. — Manu sievu vakar ievainoja uz lielceļa. Viņa ir ievietota jūsu slimnīcā.

—   Pagaidiet, — viņu pārtrauca dežurante, — te ir noticis pārpratums!

Viņam, protams, neienāca prātā, ka tagad, kad Nensija atradusies, būs tik grūti ar viņu sazināties.

—    Tik tiešām ir noticis pārpratums, — viņam paskaidroja. — No pulksten vienpadsmitiem slimnīca ir pārpildīta, mēs vairs nevienu neuzņemam. Gultas jau atrodas gaitenī.

—    Taču avīzē ir rakstīts …

—    Acumirklīti! Pilnīgi iespējams, ka slimnieku uzņemšanā viņai sniedza palīdzību, bet pēc tam aizveda uz citu vietu. Jums jāsaprot — vīkends!

Klausulē atskanēja «ātrās» sirēna. Tā skanēja slimnīcas pagalmā.

—    Piezvaniet Ņūlondonai, — dežurante sacīja, — jo uz turieni mēs parasti nosūtām …

Dežurante nepabeidza paskaidrošanu, jo vīrieša balss aicināja pārtraukt sarunu.

Stīvs bija pārliecināts, ka telefoniste noklausījusies sarunu, tādēļ jautāja:

—    Vai dzirdējāt?

—    Jā. Viņi tur krīt no kājām. Vai izsaukt Ņūlondonu?

—    Noteikti. Bet vai ilgi būs jāgaida?

—    Manuprāt, nebūs. Iemetiet četrdesmit centus!

Stīvs pēkšņi juta nepārvaramu nogurumu. Viņš palūgtu oficianti, lai viņa piezvana… Taču viņš neuzdrošinājās. Naktī tika redzētas atrās medicīnas palīdzības automašīnas un cietušie, kas tās gaidīja autostrādes malā. Tajos brīžos viņš, protams, nedomāja, ka nelaime var piemeklēt viņa tuviniekus. Viņam ne prātā neienāca, ka ziņas par notikušajām katastrofām tik grūti iegūstamas.

—    Ņūlondonas slimnīca klausās, — tālruņa klausulē atskanēja sievietes balss.

Stīvs atkal uzdeva tos pašus jautājumus, ar kuriem aizsāka sarunu Uterli slimnīcā. Un atkal pa burtiem atkārtoja uzvārdu.

—    Varbūt viņa atrodas ķirurģiskajā nodaļā? — no slimnīcas atskanēja pretjautājums.

—    Es nezinu, misis. Tā ir mana sieva. Uz ceļa viņai uzbruka.

Negaidot Stīvs apjēdza, cik muļķīga ir šī klaušināšana, jo viņa nebūs reģistrēta ar savu uzvārdu. Avīzē ir rakstīts, ka <rcietušās personība nav noskaidrota».

—    Viņa varbūt nav reģistrēta ar uzvārdu — Hāgena, — Stīvs piebilda.

—    Bet ar kāidu?

Viņi nesapratās. Stīvs visu sāka no gala:

—    Ne ar kādu. Par notikušo es tikk o izlasīju avīzē.

—    Vecums?

—    Trīsdesmit četri gadi, bet izskatās krietni jaunāka, tā ap trīsdesmit. Tāds vecums uzrādīts arī avīzē.

Nāksies vēlreiz zvanīt uz Uterli, jo arī tur sarakstos meklēja Hāgenu. Neatraduši meklēto, piebilda, ka pēc pulksten 11.00 neviens pacients nav slimnīcā ievietots. Taču slimnieku uzņemšanā varēja kļūdīties.

—    Diemžēl neko nevaram palīdzēt. Mūsu slimnīcā tik tiešām viņa nav ievietota. Taču pagājušajā naktī mūsu «ātro», daudzreiz sūtīja uz citām slimnīcām.

Sagaidījis telefonistes atsaukšanos, viņš atkal lūdza:

—    Dodiet vēlreiz Uterli.

Viņa vairs neatgādināja par monētu iemešanu automātā. Stīvs ieņēma viskija malku. Viņš vairs necentās nomierināt nervus un atgūt elpu, jo kabīnē aptrūkās svaiga gaisa. Tuvojās galvas reibonis, taču pavērt durvis viņš neuzdrošinājās, jo nevēlējās klātesošajiem uzbāzties ar savu nelaimi.

—    Atvainojiet, mis, ka es atkal jums nelieku mieru. Es tikko sapratu, ka mana sieva ir ievietota jūsu slimnīcā, taču viņas uzvārds nav uzrādīts …

Viņš, gribēdams salikt visus punktus uz i, sīki izskaidroja nelaimes tālākās sekas. Viņa piere norasoja, no virskrekla izdalījās sviedru dvinga. Kā gan tik nepievilcīgā izskatā varēs parādīties Nensijai?

—    Nē, mister, ļ>ie mums viņas nav. Es visu rūpīgi pārbaudīju. Bet jūs sazinājāties ar Ņūlondonu?

Gandrīz paralizēts, viņš nolika klausuli.

Stīvs pažēlojās oficiantei un no viņas saņēma padomu — atkal piezvanīt policijai. Bija atlikuši divi dolāri un cerības, ka šajā situācijā 'darbnīca neatteiks pieņemt čeku. Pēc atvainošanās, tika lūgta sīknaudas apmainīšana. Tagad viņš sevi uzskatīja par pilnīgi iznīcinātu cilvēku. Par to liecināja nodurtā galva un nošļukušie pleci.

—     Peničakas pilsētas policija klausās, — skanīga balss, nākdama no tālruņa klausules, piepildīja kabīni ar cerībām. — Ko jūs vēlaties?

15*

227

Atsā'kās paskaidrojumu sniegšana.

—    Jūtu līdzi, cienījamais, taču jūsu sacītais neattiecas uz manu iestādi. Es te esmu viens .pats. Kaut ko pa ausu galam esmu dzirdējis par tādu lietu. Tas .katrā ziņā atrodas aiz mūsu iestādes kompetences. Vislabākais — apmeklējiet štata policijas šerifu. Domāju, ka ar šo gadījumu noņemas štata policija. Viņu ļaudis patrulēja visu nakti. Tāpēc zvaniet uz Laimstounu, 337.

No tā brīža, kad Stīvs sazinajās ar policijiu, no viņa iztēles neizzuda Sida Helligena tēls — profils ar cigareti, kas pielipusi pie lūpas.

—    Jā, jā, mēs esam informēti, — atbildēja policijas dežurants, — tikai šobrīd darbā nav leitnanta, kas tieši saskārās ar šo negadījumu. Viņš būs pēc stundas. Vēlreiz nosauciet savu uzvārdu. Es pierakstīšu. H — kā Hemfrijs? O — kā? Vai jūs bijāt notikuma vietā? Nē. Jūs neko nezināt? Es nojaušu, ka viņu aizveda uz Uterli slimnīcu. Vai tur viņas nav? Un jūs esat pārliecināts? Aizvadītajā naktī te bija liela raušanās, un cietušos izvietoja, kur tik pagadījās.

Leikfīldā neko nezināja par Nensijas Hāgenas likteni. Stīvs gribēja likt mieru zvanīšanai. Taču izlēma, ka vēl izmantos pēdējo iespēju. Viņš piezvanīja Heiordes slimnīcai. Tā atradās netālu no tās vietas, kur uzbruka Nensijai. Viņš knapi paspēja slimnīcas dežurantei pastāstīt par traucēšanas iemeslu, kā arī noprasīt, vai tur neatrodas Nensija.

—    Kas runā?

—    Viņas vīrs. Es izlasīju rīta avīzi un esmu pārliecināts, ka tajā ir rakstīts par viņu.

—    Kur jūs atrodaties?

—    Nūhempšīrā. Vai viņa ir pie jums?

—    Ja runa ir par sievieti, kurai ievainota galva, tad jā.

—    Vai es varētu ar viņu parunāties?

—    Diemžēl ne. Tālruņi ir tikai vienvietīgajās palātās.

—    Kā noprotu, viņa nevarēs pienākt pie tālruņa.

—    Diez vai. Starp citu, uzgaidiet. Es pavaicāšu stāva dežurantei. Nensija bija atrasta. No viņas šķīra 120 jūdzes. Pats galvenais — droša ziņa par Nensijas atrašanās vietu. Ja viņa būtu mirusi, tad slimnieku uzņemšanas reģistri to neslēptu. Stīvs uztraucās par to, ka Nensija neguļ atsevišķā palātā. Viņš iztēlojās telpu, kurā vienā rindā izvietotas gultas, bet tajās vaid slimas sievietes.

—   Jūsu sieva nevarēs pienākt pie tālruņa. Ārsts aizliedza.

—    Kā viņa jūtas?

—    Nekas.

—    Vai viņa ir pie samaņas?

—    Uzgaidiet! Es jūs savienošu ar virsmāsu. Viņa gribētu ar jums aprunāties.

Nākamā balss, kā varēja spriest, piederēja gados vecākai sievietei. Tonis bija oficiālāks.

—    Tātad jūs būtu mūsu pacientes vīrs.

—    Tieši tā, misis. Kā viņa jūtas …

—   Labi, — cik tas iespējams tādā situācijā. Pirms stundas ārsts viņu apsekoja un pārliecinoši pateica, ka viņai, paldies Dievam, nav galvaskausa lūzums.

—   Vai ievainojums ir smags?

—    Visvairāk morālais, jo pārdzīvotais izsauc ciešanas.

—    Vai viņa ir pie samaņas? — viņš atkārtoja jautājumu, kuru pirms tam bija uzdevis dežurantei un nesaņēmis atbildi.

Iestājās klusums, jo, kā varēja nojaust, vecākā māsa nevēlējās tieši atbildēt, taču viņa izvairīgi paskaidroja:

—    Ārsts noteicis, ka slimniecei pirmkārt ir jānodrošina miers. Neviens nedrīkst viņu izprašņāt. Pirms aiziešanas tika iedotas zāles. Dažas stundas viņai būs dziļš miegs. Lūdzu, nosauciet savu uzvārdu.

Jau kuro reizi viņš burtoja — H ā g e n s … Viņš cerēja, ka šodien tā ir pēdējā reize…

—    Kā arī adresi, — virsmāsa atgādināja, — tālruņa numuru. Policijas leitnants vienmēr ierodas agri. Viņš mums pieteica informēt par cilvēku, kas interesēsies par pacienti. Viņš ieradīsies dienā.

—    Es tūliņ izbraukšu. Ja sieva ir nomodā, pasakiet, ka es zvanīju … — Viņam aprāvās balss, pietrūka vārdu, lai turpinātu sarunu, jo viņš, atklāti sakot, nezināja vārdus, tāpēc atsāka ar solījumu. — Es ceru, ka pie jums ieradīšos pēc trijām vai četrām stundām. — Bet pēc tam nedroši piebilda. — Es precīzi vēl nezinu, jo es nepaspēju apskatīt karti. — Paskaidrojumu nepabeidzis, nolēma palūgt. — Vai viņu nevarētu iekārtot atsevišķā palātā …

—    Dārgais mister, jums jābūt apmierinātam ar to, ka mēs viņai atradām gultu …

Pēkšņi Stīvam sāka tecēt asaras, tāpēc līdz galam neuzklausījis atrunāšanos, nobēra:

—    Paldies jums, misis! Parūpējieties par viņu.

Kad Stīvs atgriezās pie letes, oficiante klusēdama nolika viņa priekšā ceptas olas ar speķi, aizrādīdama:

—    Jums nepieciešams stiprināties.

—    Viņa ir Heiordē.

—    Es zinu. Dzirdēju.

Stīvam neienāca prātā, ka viņa ska]o runāšanu dzirdējusi oficiante un daudzi kafetērijas apmeklētāji. Tādējādi daudzos pamodusies līdzjūtība pret bēdu sagrauzto vīrieti.

Varbūt braukt pie bērniem. Stīvs prātoja, kaut gan būs jāpatērē vismaz trīs stundas. Un pēc tam viņus vest uz slimnīcu, kur smagi slima viņu māte, nebūtu liela gudrība. Tas jāatliok. Pirmkārt jāsameklē nauda, jo nav par ko apmaksāt brokastis, turklāt nauda benzīnam . . .

—   Vai nekas ]auns nenotiks, ja par tēriņu es samaksāšu pēc dažām minūtēm. Apkopes stacijā, kur es atstāju automašīnu, man jāizmaina čeks.

Nu viņš bija .kļuvis par savdabīgu spekulantu. Tagad šejienes cilvēki izrādīja līdzjūtību un labvēlību, jo viņš, lūk, bija tās sievietes vīrs, kas pārdzīvo sievas nelaimi. Tagad viņam bez liekām ceremonijām ļauj runāt par maksāšanas iespējām. Kantorītī, kur grīdā sakrautas riepas, vīrs ar cigāru zobos, pētoši aplūkodams klientu, klausījās juceklīgos paskaidrojumus.

—    Man steidzami jābrauc uz Heiordu, bet es esmu pazaudējis kabatas portfeli. Un man šobrīd nav dokumentu. Ziņas par mani var atrast mašīnā. Tur ir uzvārda un adreses dati…

—    Cik jums vajadzīgs?

—    Taisnību sakot, es nezinu. Divdesmit dolāru. Četrdesmit.

—    Es iesaku paņemt rezerves riteni, nomainīt riepu.

—    Vai tas aizņems daudz laika.

—    Desmit minūtes. Kur, jūs teicāt, atrodas jūsu bērni?

—    Menā, Ululas nometnē. Pie mistera un misis Kīniem.

—    Kāpēc jums nepiezvanīt viņiem?

Stīvs gandrīz atteicās no saimnieka priekšlikuma, taču saprata, ka apkopes stacijas īpašnieks grib pārliecināties, vai šis klients runā patiesību. Tāpēc viņš tūdaļ devās uz kabīni. Tur iegājis, viņš atstāja durvis vaļā.

—   Jūs no cita aparāta, — brīnījās telefoniste.

Atbildēja misters Kīns.

—    Te runā Stīvs Hāgens. Man jums, mister Kīn, jāpaziņo, ka manu sievu ievainoja uz lielceļa. Es atradu viņu Heiordā. Tāpēc braukšu uz turieni… Nē, bērnus nesauciet un viņiem neko nestāstiet. Viņiem pasakiet, ka mēs atbrauksim pēc divām vai trijām dienām. Vai tas jūs dikti neapgrūtinās? Kas? Es nezinu, neko nezinu, mister Kīn! Lai viņi nenojauš, ka māmiņa ir ievainota.

Kamēr Stīvs noapaļoja sarunu, saimnieks, izņēmis no kastītes naudu, to pārskaitīja. Viņš nolika uz galda banknošu kaudzīti un ierosināja:

—    Rakstiet čeku par četrdesmit!

Saimnieks ieinteresēts vēroja cilvēku, kas aizpildīja čeku. Bet rakstītājs domāja par saimnieku, vai tas viņu uzskata par godīgu cilvēku vai par blēdi.

Izejot no kantora, Stīvs juta uz sava pleca uzgulstam saimnieka roku.

—    Paļaujieties uz mani. Pēc desmit minūtēm mašīna būs braukšanas kārtībā. — Viņa pirksti kā knaibles spieda plecu un tūdaļ sekoja jautājums. — Vai naktī jūs braucāt kopā ar sievu?

Lai izvairītos no plašākiem paskaidrojumiem, viņš noraidoši papurināja galvu.

—    Mans mehāniķis, atradis starp instrumentiem sieviešu veļu, brīnījās …

No tās minūtes, kad atvērās bagāžnieks, viņu neuzticīgi pētīja, protams, neko nejautājot. Ko viņi iztēlojās un par kādu pārkāpumu turēja aizdomās? Ja tajā brīdī ierastos policija, par viņu, acis nepamirkšķinot, noziņotu . ..

—    Tā ir manas sievas veļa, — viņš bilda, taču tālākus paskaidrojumus nesniedza.

Uz autostrādes kā sēnes pēc lietus mežā augtin auga automašīnu nepārskatāmā jūra. Tajā parādījās arī braucēji no Ņujorkas. Tas bija otrais vilnis. To veidoja tie, kas mīl ceļot naktīs, jo viņi mājas atstāj sestdienais rīta agrumā. Nāks arī trešais vilnis — veikalu pārdevēji un pārdevējas, kas sestdienas rītā vēl strādā, bet vīkendu aizsāk tikai pēcpusdienā. 45 miljoni automobiļu…

Kad Stīvs atvadījas no oficiantes, savas labvēlīgās aizbildnes, viņš dzirdēja brīdinājumu.

—    Tikai neskrieniet! — sacīja jaunā sieviete, — un esiet uzmanīgs! Mājās braucot, kopā ar sievu un bērniem iegriezieties pie mums.

Tagad Stīvs jutās pārāk sanīcis. Siltie ceļa vārdi it kā tieši iedvesa paaugstinātu piesardzību un reizē bailes. Pa autostrādi joņoja automobiļu tūkstoši, un to riepas uz asfalta draudoši švirkstēja.

Viņam līdzās bija brīvs sēdeklis. Parasti tā bija Nensijas vieta. Stīvs retu reizi brauca bez viņas. Viņu sarunas ceļā, ja salīdzināt ar bārā pamanīto runīgo laulāto pāri, parasti atgādināja neinteresantu jautājumu un atbilžu vakaru. Tagad viņš šos braucienus skatīja atmiņu iztētē. Nensija ar ierastu žestu ieslēdz radio. Pavasari vai rudenī, kad visa ģimene devās svētdienas ceļojumā, bērni izvietojās uz aizmugures sēdekļiem, taču uz tiem tikpat kā nesēdēja, bet, atspiedušies uz priekšējo sēdekļu atzveltnēm, stāvēja kājās. Meitene stāvēja aiz viņa, un viņš uz sava pakauša juta siltu un maigu elpu. Pašpārliecināta un kategoriska, viņa bez apstājas pļāpāja gan par garām braucošajām automašīnām, gan par gar automašīnas logu slīdošajām ainavām. Kad brālis centās izteikt savu viedokli, viņa lēnprātīgi raustīja plecus.

«Kaut viņus varētu ātrāk aizvest uz nometni!» Tā viņi abi ar Nensiju atzina, kad, bērnu aktivitātes apdullināti, viņi atgriezās mājās.

Pienāca vasara, un viņi palika vieni. Taču šo vienatni viņi nespēja lietderīgi izmantot.

Tagad viņš jutās neparasti pārsteigts, ka viņam līdzās nesēž Nensija. Acis pamezdams uz tukšo sēdekli viņš atmiņā atsauca arī Sidu Helligenu. Cietumnieks bija aizņēmis viņa sievas vietu. Un Stīvam tirpa pirksti, jo bez viskija malka pilnīgi izsīka spējas darboties, draudēja satiksmes noteikumu pārkāpšana. R'īkle jāslapina vienkārši personiskās drošības dēļ. Uzbudinājums bija sasniedzis draudošu pakāpi. Vēl mirklis — stūre sastings rokās, automašīna ietrieksies pretējā joslā. Izmantojis situāciju, ka neviena automašīna nav skatpunktā, viņš pielika viskija pudeli pie lūpām. Sajā brīdi Nensija droši vien viņu saprastu un atbalstītu. Pēc pārdzeršanās tajā vakarā sieva viņu izģērba un nolika gulēt gultā, no rīta, kad viņš līdzīgs spokam iznira no vannas istabas, pasniedza glāzi ar viskiju, piekodinādama:

— Dzer! Tas tevi atdzīvinās.

Tagad viņš sev zvērēja, ka pēc šī malka neies vairs nevienā bārā un, lai notiek, kas notikdams, pudeles dēļ neapstāsies.

Tiesa, viņš steidzās, taču virs ātruma piecdesmit jūdzes stundā, viņš diemžēl netika, kaut gan bremzēja tikai, kad iedegās dzeltenā luksofora acs. Izbraucot cauri Bostonai, viņš domāja, ka noteikti tur apmaldīsies, jo nebija pieredzējušās ceļa zinātājas — Nensijas. Brīnumainā kārtā viņš tomēr normāli šķērsoja pilsētu un, burtiski, uzmetās uz vajadzīgā ceļa. Pa šo ceļu, pats nezinādams, viņš bija traucies iepriekšējā naktī.

Viņam neizdevās apmest loku Providensai, kas vienmēr tīksmināja ar savu tīrību un pat jautro izskatu. Toties pats liktenis viņam lika braukt gar tiem pašiem bāriem, kuros viņš bija vakar iegriezies. Ceļš virzījās no paugura uz leju, kopumā — uz jūras līci.

Vai leitnants, par kuru runāja virsmāsa, noņemsies ar pamatīgu iztaujāšanu? Vai sīkmanīgi interesēsies par to, ko Stīvs Hāgens darījis naktī? Vai nāksies sīki paskaidrot, kur viņš atradās tajā brīdī, kad ļaundaris uzbruka Nensijai? Visvienkāršākais — runāt patiesību un drusciņ atgādināt par laulāto ļaužu parasto strīdu. Vai tiešām dzīvo tādi laulātie pāri, kas iztiek bez saraušanās? Un kuram gan vīrietim dažkārt negadās pietempties?

Kad Nensija atstāja automašīnu, viņš taču nebija pilnā. Un šis apstāklis satrieca Stīvu. Vai viņš jau bija iegājis tunelī? Vai uzņemtais alkohola daudzums mudināja izgāzt dusmas uz sievu? Un, ja Nensija neaizietu, tad jau ļaunums aizietu secen. Visu ceļu, protams, tiktu grauzts viņa gods. Viņš čīkstētu, ka Nensija pret viņu izturas nevis kā sieva, un viņai tiktu atgādināts (kā vienmēr tādās reizēs), ka viņa priekšroku dod Svarca kunga personai, Teilora kantorim, nevis ģimenei. Jā, tā ir bezjēdzība. Pēc bērna piedzimšanas viņa tomēr atgriezās kantorī. Ja viņa neatgrieztos, vai tad viņi nopirktu māju, pat ar nomaksu uz divpadsmit gadiem? Nenopirktu, arī pie automašīnas netiktu. Viņiem nāktos nīkt nomalē, — kā pirmajos gados pēc laulībām. Tā, lūk, Nensija paskaidrotu varbūt derdzīgākā manierē nekā parasts un viegliņām sarauktu deguntiņu, — kā vienmēr, kad viņa runā par nepatīkamām lietām. Nav apšaubāms arī tas fakts, — savā kantorī viņa jūtas daudz labāk nekā mājās. Kantorī, kur Nensija ieņem svarīgu posteni viņa, protams, gūst lielu cieņu un uzmanību. Kad Stīvs, piemēram, piezvana Nensijai, tad kantora telefoniste vienmēr atbild:

— Mazu brītiņu, mister Hāgen, es pārbaudīšu, vai misis Hāgena ir brīva. — Bet citreiz: — Piezvaniet, lūdzu, vēlāk, misis Hāgena atrodas sēdē.

Sēdē, bez šaubām, atrodas arī misters Svarcs. Viņš nezin vai kantējas klāt Nensijai, jo pašam ir sieva — viena no Ņujorkas skaistākajām sievietēm, bijusī manekene. Viņas vārdu ik nedēļu var ieraudzīt avīžu hronikās. Misters Svarcs ļoti rūpējas par savu ārieni. Taču Stīvs uzskata, ka šito vīru kosmētika neizglābs, jo viņš ir vienkārši pretīgs tips. Tieši šis apstāklis vieš pārliecību, ka starp Nensiju un Svarcu nav nekādu intīmu attiecību. Bet tiklīdz Nensija pasaka: «Makss tiklko man paziņoja…», Stīvs to saņem kā pliķi. Teātris atrādījis pirmizrādi. Nensija kategoriski paziņo: «Luga nav ne plika graša vērta!* Jā, vakar Makss to skatījies …

Vai nu būtu jāatsāk stiprināšanās ar viskiju? Vai viņš aizmirstu, ka Nensija ir ievainota un ievietota slimnīcā? Šaubīgi. Viņš, kā tas saprotams, pat nepajautāja virsmāsai par Nensijas ievainojumu; pa kuru galvas pusi viņa saņēmusi sitienu; un vēl viens bū'tisiks apstāklis, — vai viņa nav sakropļota?

Cenzdamies aizdzīt mokošās domas, Stīvs ieslēdza radio. Pārraides saturs drīz vien aizslīdēja gar ausīm, kad viņš atjēdzās, skanēja dziesma. Labais tonis atgādināja, ka nav ieteicams klausīties jautru mūziku, kad dodas pie slimnieka gultas. Sirdī iedūrās, kad viņš atcerējās bērnus, kas viņus abus gaidīja nometnē. Tagad, lai arī kā viņš gribētu, nevarēja noteikt dienu, kad viņi satiks Denu un Boniju. Sarežģīta situācija Kīniem, jo viņi pēc nometnes slēgšanas pārceļas uz Floridu. Tur viņi pavada ziemu.

Ceļrādis «Heiorde — 15» izraisīja trauksmainu nepacietību. Tātad atlikušas tikai 15 jūdzes, pēc kuru noskriešanas automašīnas, kas pārplūdinājušas autostrādi, uzbrauks uz prāmja un peldēs uz salu. Izmantodams piespiedu apstāšanos, Stīvs iztukšoja viskija pudeli, bet pēc tam to izmeta pa logu. Viņš nolēma, ka vēlāk paspēs noskūties un nopirkt veļu.

Pilsētas vārtu pulkstenis rādīja 12.00. Viņš pazaudēja dažas minūtes, jo izkļūšana no automašīnu straumes kas plūda uz prāmi, prasīja laiku.

—    Esiet tik laipni un pasakiet, kur atrodas pilsētas slimnīca?

Viņam paskaidroja, taču ceļu tik un tā vēl nācās precizēt. Un beidzot viņš apstājās pie lielas, kvadrātveidīgas trijstāvU celtnes. Iesārtā ķieģeļu nama logos varēja redzēt gultu kontūras. Bet pagalmā, kur izvietojās speciālais transports, liecināja, ka te viss pakļauts medicīnas iestādes vajadzībam un raksturam. Slimnīcas ānstu automašīnām bija speciāli 'numuri. No ātrās medicīnas palīdzības mašīnas sanitāri rūpīgi izcēla nestuves…

Viņš bez grūtībām atrada apmeklētāju ieeju slimnīcā un uzziņu lodziņu.

—    Es esmu Stīvs Hāgens. Es jums nesen zvanīju no Ņūhempšīras. Tas sakarā ar manu sievu.

Reģistrācijā strādāja divas sievietes baltos virsvalkos. Viņas ziņkārīgi aplūkoja apmeklētāju, bet pēc tam viena no viņām kaut kam piezvanīja pa telefonu, bet otra, sārtvaidze un rūsganmate, nobēra:

—    Diez vai jūs tagad ielaidīs. Slimnieku apmeklēšana ir no diviem līdz septiņiem.

—    Taču …

Kā gan ārkārtējām situācijām, Stīvs domāja, var paredzēt priekšrakstus. Tāpēc viņš uzdrošinājās iebilst:

—    Virsmāsa man sacīja …

—    Uzgaidiet kādu laiciņu.

Hallē gaidīja seši cilvēki, to sikaitā divas nēģerietcs, ģērbušās svētku drānās un sēdēja kā sastingušas. Neviens no apmeklētājiem, protams, nepievērsa uzmanību Stīvam. No uzziņu lodziņa atskanēja balsis. Ārstu meklēja pa visiem slimnīcas stāviem. Stīvs nesadzirdēja ārsta uzvārdu. Beidzot, kā varēja noprast, ārsts pienāca pie tālruņa, bet tūliņ iesteidzās arī slimnieku uzņemšanas telpās, šķiet, lai apskatītu tikko ar «ātro» atvesto slimnieku.

Slimnīca sevi piesaistīja ar sterilu tīrību un gaišumu. Te saule ielauzās pa visiem logu un durvju stiklojumiem. Halles stūrī desmits puķu pušķu un grozu gaidīja savu kārtu — ienešanu palātās.

Stīvu pārsteidza paša sirdsmiers un izturība. Viņš vairs nebija tas satrauktais cilvēks, kas pirms stundas ceturkšņa vadīja automašīnu. Tagad viņš ar nepārspīlētu ziņkārību vēroja pa gaiteni abos virzienos ejošos cilvēkus. Pa gaiteni, klātesošos aplūkodams ar roku dzenamos divričos brauca večuks. Viņa kaulainās rokas grieza dzinējratu, kas lika ripot divričiem … Vecajam vīram bija atkārusies apakšlūpa. Viņa seja vēstīja gan par infantilismu, gan par apslēptu viltību. Visus pēc kārtas aplūkojis, viņš pagrieza sava «auto» sarkanos riteņus gandrīz par trīs simti sešdesmit grādiem un pazuda droši vien savā palātā.

Ar vienu ausi Stīvs klausījās aiz dežūrlodziņa notiekošajās telefonsarunās. Tā vien likās, ka jaukās dežurantes ir viņu piemirsušas. Un arī viņš neuzdrošinājās pajautāt, jo ko gan ar savu jautājumu izmainīsi? Un beidzot viņš padzirda sarunu.

—    Jūs nokāpsit lejā? Nē. Vai viņu uzvest augšā?

Reģistratore, kas spriedelēja pa tālruni, caur lodziņa stiklu

vērīgāk palūkojusies uz Stīvu, atbildēja uz kaut kādu jautājumu: grūti pateikt. Ir tāds… — Nolikusi klausuli ar žestu aicināja Stīvu pienākt pie lodziņa, norādīdama, — dodieties uz otro stāvu. Tur jūs sagaidīs virsmāsa.

—    Pateicos!

—    Ejiet pa labi līdz koridora galam. Tur ir lifts.

Steigdamies uz norādīto slimnīcas sektoru, viņš redzēja

gaiteņa» abās pusēs atvērtas palātu durvis, redzēja slimniekus, kas bija izvietojušies gultās un atpūtas krēslos, redzēja ieģipsētu kāju, kas balstījās uz statīva …

Neviens cilvēks, kas te atrodas, neiznīkst mokās, bet vienlaicīgi neparāda savu neapmierinātību vai nepacietību medicīnai.

—    Atvainojiet, mis! Kur šeit atrodas lifts?

—    Otrās durvis. Drīz pienāks.

Pēc neilga laiciņa iedegās sarkana spuldzīte, kuru viņš pirms tam nebija ievērojis. Vīrietis baltā virsvalkā, cepurītē un ar «masku», kas bantītē nokarājās uz krūtīm, vērīgi paskatījās uz Stīvu, kas spēra soli kabīnē.

—    Otro stāvu, — Stīvs sacīja.

Liftnieks bija gados vecāks vīrs, kā Stīvam, šķita, izskatījās vienaldzīgāks nekā pārējie slimnīcas darbinieki. Kaut gan arī tie, apraduši ar ikdienu, bija zaudējuši individualitātes iezīmes, spējas patstāvīgi spriest un reaģēt uz (aužu vajadzībām … Viņš ir Nensijas tuvumā, nu viņi atrodas zem viena jumta, un iespējams, ka pēc dažām sekundēm jau notiks viņu satikšanās, taču diemžēl par viņu nedomā. Ap Stīvu bija izveidojies neizprotams tukšums. Tagad viņš ir spējīgs tikai izpildīt citu cilvēku rīkojumus.

Otrā stāva gaitenis veidoja krusta formu, kuras vidū Stīvs ieraudzīja žēlsirdīgo māsu ar brillēm. Viņa sēdēja aiz gara galda un kaut ko cītīgi rakstīja biezā grāmatā. Viņai aizmugurē atradās uz sienas piestiprināts apjomīgs dēlis, apspraudīts ar neliela formāta papīra lapiņām; līdzās grāmatai izvietojās statīvs, kurā bija saliktas ar vates piciņām aizbāztas mēģenītes.

—   Misters Hāgens? — viņa pacēla galvu un uzrunāja apmeklētāju.

—    Jā, misis! Kā jūtas …

—    Piesēdieties.

Viņa piecēlās no galda un devās pa vienu no gaiteņiem. Stīvā uzplaiksnīja cerība — žēlsirdīgā māsa iet, lai uz šejieni ataicinātu Nensiju. Taču māsiņa droši vien gāja aplūkot kādu citu slimnieku. Viņa atgriezās, rokā nesdama kādu neliela formāta aparātu, pie kura bija piestiprināta kaut kāda birka.

—   Jūsu sieva vēl nav pamodusies. Pilnīgi iespējams, ka viņa vēl gulēs kādu laiciņu.

Kāpēc viņš uzskatīja, ka šī informācija viņam jāapstiprina ar piekrītošu galvas mājienu.

—   Jūs varēsit uzgaidīt lejā, — viņa ierosināja. — Kad viņu drīkstēs apmeklēt, es jūs paaicināšu.

—    Vai viņa slikti jūtas?

—    Manuprāt, ne pārāk. Pēc viņas atrašanas tika veikts viss nepieciešamais, lai viņu savlaicīgi izārstētu. Spriežot pēc izskata, viņa ir stipra sieviete.

—    Viņa nekad neslimo, — Stīvs piebilda.

—    Viņai taču ir bērni?

Informācija, kas izskanēja jautājumā, Stīvu pārsteidza. Taču viņš to mierīgi uzklausīja un kā skolnieks atbildēja:

—    Divi.

—    Lieli?

—    Musu meitai ir desmit, bet dēlam astoņi gadi.

—    Vai vakar bijāt vienuviet?

—    Dienā nebijām, jo katrs strādājam dažādos Ņujorkas rajonos, dažādās darbavietās.

—    Taču vakarā jūs satikāties?

—    Kopā nobraucām labu ceļa gabalu …

Virsmāsa saprata, tāpēc brīdināja:

—    Satikšanās laikā neaizmirstiet to, ka viņa ir pārcietusi baismīgu uzbudinājumu. Tagad viņa vēl atradīsies miega zāļu ietekmē. Cenšaties nenervozēt un nerunāt par notikumu.

—    Es jums apsolu. Bet viņa …

—    Ko viņa?

—    Es gribēju jautāt, vai viņa ir atguvusi samaņu?

—    Divas reizes, taču nepilnīgi.

—    Vai viņa runāja?

—   Vēl ne. Taču par to, manuprāt, es jums jau paziņoju pa telefonu.

—    Atvainojiet!

—    Bet tagad dodieties lejā uz halli. Es liku, lai piezvana leitnantam Marri. Es liku, lai viņam pasaka, ka jūs esat ieradies. Viņš, protams, ļoti grib jūs redzēt.

To paziņojusi, virsmāsa piecēlās, un Stīvam nācās sekot viņas rīcībai.

—    Lejup var nokļūt pa kāpnēm, — viņa ierosināja. — Lūk, tur.

Saja stāvā arī visu palatu durvis bija vaļā, arī tās, aiz kurām atradās Nensija. Stīvs jau grasījās palūgt atļauju, lai virsmāsa atļauj kaut vai mirikli pamest aci uz sievu, tomēr neuzdrošinājās. Pagrūdis stiklotās durvis, kas veda uz kāpnēm, viņš turpināja ceļu uz pirmā stāva halli. Diemžēl apmaldījās, tāpēc nācās prasīt uzgaidāmās telpas atrašanās vietu. To sasniedzis, bija pārsteigts, ka tur vairs neieraudzīja nesenos apmeklētājus, pirmām kārtām abas nēģerietes. Viņš devās pie dežūrlodziņa un sacīja:

—    Man lika te uzgaidīt.

—    Zinām. Leitnants būs klāt pēc dažām minūtēm.

Stīvs apsēdās. Viņam bija pārliecība, ka šeit, slimnīcā, viņš ir visnetīrākais radījums: ar saburzītu virskreklu, ar neskūtu seju … Viņu pārņēma nožēlas un pārmetumu vilnis par to, ka viņš ieradies šajā iestādē nesakopts. Te viņš vairs sev nepieder. Un varēja taču nopirkt bārdas skujamo, ziepes, zobu birsti un ieiet, piemēram, autobusu parkā. Tur ir mazgāšanās istabas pasažieru vajadzībām. Un ko gan varēs domāt šis leitnants Marri, kas ieraudzīs nesakopto cietušās vīru?

Lai aizsmēķētu cigareti un no automāta padzertos ledaino ūdeni, viņam pietika uzņēmības. Un pēc tam viņš sāka apdomāt atbildes uz tiem jautājumiem, kurus droši vien uzdos leitnants. Diemžēl domas nesanāca vienkopus, tās kaut kur klaiņoja. Līdzīgā situācijā atradās līdzās sēdošā sieviete. Viņas skatiens stinga logā, aiz kura uz zilganu debesu fona pacēlās nemainīga koka kontūras. Jā, koks likās sastindzis, un līdz ar to šo ainu varēja uzskatīt par vienu no mūžības variantiem.

Stīvam nācās sevi piespiest, lai atcerētos iemeslu, kura dēj viņš ir šeit nokļuvis, kā arī apzināties vakardienas notikumu virkni, bet vēl pirms tam noskaidrot, kas viņš ir par radījumu. Vai tik tiešām tie ir viņa bērni, kas mīt Menas nometnē, turklāt viņa meita jau izaugusi tik liela? Un vai tiešām viņam' Longailendenā pieder māja piecpadsmit tūkstošu dolāru vērtībā? Un vai iespējams, ka otrdienas rītā — tātad pēc trijām dienām — viņš atkal sēdēs birojā «Starptautiskais tūrisms» aiz barjeras savā vietā un sniegs klientiem uzziņas? Viņš atkal vienlaicīgi apkalpos vairākus tālruņu aparātus … Nē, šajā iestādē, slimnīcā, iztēlē ir iestājies sastrēgums. Nereālo klusumu, kas mita šajā iestādē, pārtrauca tvaikoņa svilpes griezīgā skaņa. Vērīgāk ieskatījies logā, viņš ieraudzīja pelēcīgus jumtus, virs kuriem paceļas melns skurstenis ar baltu garaiņu strūklu. Tvaikonis devās tajā pašā jūrā, kuru viņš no rīta Ņūhempšīrā droši vien redzēja aiz priedēm un kuras krastā spēlējās Bonija un Dens, neko nezinādami par savu vecāku aizkavēšanās iemesliem.

Stīvs pārdomāja par virsmāsas rīcību. Vai viņa būtu tikpat cieta un mierīga, ja Nensijai tagad draudētu nāve? Un cik slimnieku nomirst, piemēram, vienā nedēļā? Vai par to skaļi runā? Vai nav tā, ka beigu beigās paziņo: «Naktī nomira dāma no septītās palātas.» Mirušos droši vien iznes caur citām durvīm. Tādējādi saglabā pārējo slimnieku mieru.

Uz alejas grantētā ce|a apstājās automašīna. Stīvs nepiecēlās no krēsla, jo viņam vienkārši pietrūka vīrišķības. Viņam gribējās gulēt, sūrstēja acis. Viņš dzirdēja soļus un bija pārliecināts, ka tieši viņam tuvojas kāds gājējs. Tādēļ viņš nemainīja pozu.

Stata policijas leitnants, kā varēja spriest pēc mundiera un zīmotnem, atgādināja kafetērijā sastapto iznesīgo večuku. Leitnantam kājās spoži zābaki, saules brūnināta seja. Viņš ātri šķērsoja halli un ielūkojās uzziņu lodziņā. Reģistratūras darbiniece ar pirkstu norādīja uz Stīvu.

VI

Meklēdams ceļu pie virsmāsas, Stīvs nebija pamanījis koridora kreisajā pusē pirmās durvis ar izkārtnīti «Direktors». Tās tāpat kā visas pārējās arī bija atvērtas. Sajā kabinetā, ģērbies virskreklā, strādāja plikgalvains vīrietis, un leitnants viņu uzrunāja kā senu paziņu:

—    Vai konferenču zāli drīkstētu aizņemt uz kādu laiciņu?

Direktors, domājams, viņu pazina pēc balss, tāpēc, nepaskatījies uz jautātāju, piekrītoši pamāja ar galvu. Zāle, kas atradās līdzās direktora kabinetam, mājoja zeltainā mijkrēslī. Caur nolaistajām koka žalūzijām te ielauzās asi saules stari. Zāles sienu daļu sedza fotogrāfijas. To attēlus raksturoja pasteļtoņi, kā varēja tūdaļ izprast — veltījums šīs slimnīcas pamatlicējiem — cienīgiem pusmūža vīriešiem. Zāles centrā desmit ar baltu ādu apvilktu krēslu. Tie pusaplī ielenca garu, tik smalki pulētu galdu, ka tā virsmā varēja lūkoties kā spogulī. Durvis uz gaiteni, caur kurām reizēm iegāja un izgāja medicīnas māsas, bija atvērtas.

Leitnants nosēdās galda galā ar muguru pret logu un, izņēmis no kabatas piezīmju bloku, atvēra tā neaprakstītu lappusi, kā arī sameklējis pildspalvu un nospiedis tās atsperi, uzaicināja Stīvu:

—    Sēdieties!

Hallē leitnants bija viņam veltījis acumirklīgu vērību un tūliņ devis mājienu sekot. Policists arī pašlaik ne pārāk bija aizņemts ar šā slimnīcas apmeklētāja aplūkošanu. Viņš kaut ko sīkā rokrakstā uzšņāpa augšējā bloknota lappuses stūrī. Pēc taru viņš paskatījās pulkstenī un atkal pievērsās rakstīšanai. Vai tiešām būtu svarīgi zināt, pulksten cikos viņš aizsācis nopratināšanu?

Leitnanta vecums sniedzās ap četrdesmit gadu. Viņš bija atlētiska auguma, ar mazu noslieci uz korpulenci. Noņēmis no galvas naģeni un nolicis uz galda, viņš it kā kļuva par pāris gadiem jaunāks un ne pārāk respektabls policists. So jauneklīgumu, bez šaubām, ienesa ari īsi apcirptais rūsgano matu cekuls.

—    Jūsu uzvārds ir Hāgens, — leitnants iesāka. — Vai nav

tā?

—    Ja, Stfvens, Valters Hāgens. Parasti mani sauc par Stīvu.

—    Dzimšanas vieta?

—    Vērmonta štatā Grotonā. Tēvs bija komivojažieris, viņš pārdeva ķīmiskās preces. Kāpēc vajadzēja piemetināt par tēva nodarbošanos? Varbūt tāpēc, ka vienmēr, kad Stīvs stāstīja, ka viņa dzimtene Vērmonta štata Grotona, klausītāji sačukstējās: «Viņš — no fermeriem…» Nē, viņa tēvs nebija fermeris, bet vectēvs bija paša gubernatora palīgs! Toties Nensijas tēvs tik tiešām bija no Kanzasas fermeriem un īru imigrantu pēctecis.

—    Dzīvesvieta? — leitnants vienaldzīgi turpināja, noliecies pār savu bloknotu.

—    Longailendā, Skotvillā.

Zālē, kur viņi aizņēma tikai niecīgu daļu, pie monumentālā galda bija brīvi astoņi krēsli. Pa atvērtu logu ieplūda gaiss. Tā plūsma mazināja sutu. Stīvs labprāt būtu gribējis aizvērt zāles durvis, jo caurstaigātāju saceltais troksnis traucēja koncentrēt domas. Taču viņš no šī nodoma, protams, atteicās, jo ne jau viņš te bija saimnieks.

—    Vecums?

—    Trīsdesmit divi. Decembrī būs trīsdesmit trīs.

—    Nodarbošanās?

—    Biroja «Starptautiskais tūrisms», kas atrodas Medisona avēnijā, darbinieks.

—    Tur sen strādājat?

—    Divpadsmit gadus.

—    Tātad tur sākāt strādāt deviņpadsmit gadu vecumā?

—    Jā, tūliņ pēc koledžas divu kursu pabeigšanas.

—    Es uzskatu, ka jūs esat pārliecināts, ka ievainotā ir tik tiešām jūsu sieva? Vai jūs viņu redzējāt?

—    Mani neielaida. Es tik un tā esmu pārliecināts, ka tā ir Nensija.

—    Vai to jus spriežat pec avīze aprakstīta arējā izskata, apģērba?

—   Arī pēc tās vietas, kur tas notika.

—    Un jūs bijāt tur? — Šoreiz leitnants pacēla galvu, viņa skatiens it kā nejauši skāra Stīvu, taču nespēja izmainīt skatītāja vienaldzību.

Leitnanta acis piespieda Stīvu nosarkt, nervozi sarosīties, bet pēc tam izdvest:

—    Lieta tā, ka pie bāra es izkāpu no automašīnas un …

Leitnanta žests viņu apturēja. Viņš ierosināja:

—    Es uzskatu, ka viss ir jāsāk no sākuma. Cik gadu jūs esat laulībā?

—    Vienpadsmit.

—    Sievas vecums?

—    Trīsdesmit četri.

—    Vai sieva strādā?

—    Firmā «Svarcs un Teilors».

Stīvs centās dot precīzas atbildes, pamazām atvairīdams domu, ka visi jautājumi nav svarīgi. Leitnants, kas noteikti bija vecāks par viņu, arī bija, spriežot pēc laulības gredzena labās rokas pirkstā, precējies un droši vien mazgadīgu bērnu tēvs. Un, iespējams, ka leitnants nebija labāk atalgots nekā Stīvs, un varbūt policista māja bija celta pēc tāda paša projekta kā Hāgeniem, un arī abu ģimenes varēja izskatīties gluži līdzīgas.

Bet kāpēc leitnanta klātbūtnē viņš jutās kā sasaistīts? Vai pēc šīm, burtiski, dažām pratināšanas minūtēm bija pamodusies šī nedrošības sajūta? Tā viņš vienmēr bija juties skolā, kad jāizskaidrojas ar skolotāju, un darbā pret savu saimnieku. Nedrošība vienmēr it kā stāvējusi tuvumā, kad viņam nācies satikties ar Svarcu.

—    Vai bērni ir?

—    Divi. Zēns un meitenīte. — Un, negaidījis uzaicinājumu, piebilda: — Meitai ir desmit, bet dēlam astoņi gadi. Abi pa vasaru dzīvoja Menā pie mistera un misis Kīniem. Vakarvakarā mēs braucām pēc bērniem.

241

Stīvs būtu priecājies par smaidu, par jebkuru uzmundrinošu vārdu. Taču leitnants tikai rakstīja. Un Stīvs, protams, nezinādams, ko pretimsēdētājs kricilē, kā arī nespēdams lasīt ačgārni redzamos burtus, jutās ļoti sarūgtināts. Sis rakstītājs nebija ne drūms, ne rupjš, un, protams bijia pārguris, jo visu nakti ņēmies patruļā un ne stundiņu nebija ticis nosnausties.

16 — 2104

Toties bija droši vien nomazgājies vanna un, ka redzams, noskuvies.

—    Cikos jūs izbraucāt no Ņujorkas?

—   Bija dažas minūtes pāri pieciem, apmēram piecos divdesmit.

—   Vai jūs aizbraucāt pēc sievas uz viņas darbavietu?

—    Nē, mēs, kā parasts, satikāmies bārā, kas atrodas uz 45. ielas.

—    Un ko jūs tur dzērāt?

—    Pa glāzītei martini. Pēc tam aizbraucām mājās, lai tur paēstu un paņemtu mantas.

—    Vai jūs vēl kaut kur dzērāt?

—    Nē.

Stīvs baidījas melot. Lai nomierinātos, viņš sev ieskaidroja, ka nav iepriekš zvērējis. Viņš nevarēja saprast, ko šis leitnants apnicīgi cenšas izzināt no cilvēka, kas te ieradies tikai ar vienu nolūku — noskaidrot, vai uz lielceļa ievainotā sieviete tik tiešām ir viņa sieva? Viņu īpaši apmulsināja, kad durvīs parādījās kaulainais večuks ar saviem divričiem un glūnēja uz Stīvu ar neparastu, it kā paralizējošu skatienu. Viņa sejā, pirmām kārtām atļukušajā lūpā, iezīmējās Jauns smīns.

Pēkšņi leitnants mainīja, tā sakot, tincināšanas taktiku un secināja:

—    Jūs, protams, no mājām paņēmāt līdzi apģērbu ar tādu aprēķinu, lai tā pietiktu dienām divām. Un jūs to apzīmējāt ar vārdu «mantas»?

—    Jā.

Saruna tikko sakas, un pirmais, kaut arī vienkāršais, jautājums satrieca Stīvu.

—    Un cikos jūs izbraucāt no Longailendas?

—   Ap septiņiem pusastoņiem. Sākumā — satrēguma laikā — bija apgrūtināta braukšana.

—    Kādas ir jūsu attiecības ar sievu?

—    Teicamas.

Stīvs neuzdrošinājās apgalvot, ka viņi viens otru mīl, jo leitnants atbildes ieraksta bloknotā. Turklāt secinājums par abpusēju mīlestību, Stīvs sev atgādināja, ir vistīrākā patiesība.

—    Kur jūs apstājāties pirmajā reizē?

—    Precīzi nezinu, — Stīvs necentās slēpt, — neilgi pēc izbraukšanas.

—    Vai sieva jums sekoja?

—    Nē, palika automobilī.

Atskaitot satikšanos ar Sidu Helligenu, viņam citu neko negribējās slēpt. Un tas, kas tālāk notika ar šo cietumnieku, taču neattiecās uz Nensiju. Klaidonis parādījās krietni vēlāk.

—    Ko jūs dzērāt?

—    Rudzu viskiju.

—    Un tikai?

—    Jā.

—    Dubulto?

—    Jā.

—    Kad jūs sakat strīdēties?

—    Mēs, taisnību sakot, nestrīdējāmies. Es zinu, ka Nensijai nepatīk, kad es apstājos glāzītes dēļ.

Abi vīrieši bija ieslēgti mierā un klusumā, un Stīvam šķita, ka tagad viņš atrodas iedomu pasaulē, kurā dzīvo kāds Stīvens Hāgens. Un te, lūk, viss izriet tikai no viņa rīcības, no viņa žestiem. Un pie šā konferences zāles galda tiek spriesta tiesa bez tiesneša un apsūdzētāja, bet ir tiesas ierēdnis, kas pieraksta liecības. Neparasto tiesas procesu no fotogrāfijām uz sienas vēro septiņi sen jau mirušie slimnīcas gādnieki, mūžības pārstāvji.

Stīvs nedemonstrēja sašutumu, nepakļāvās mirkļa iegribai — piecelties un paziņot, ka tas, par ko te tiek runāts, uz citiem cilvēkiem neattiecas, viņš ir brīvs pilsonis ar tiesībām pieprasīt, lai policija sniedz pārskatu par pieļauto neizdarību; lūk, uz lielceļa kāda nelieša roka ir ievainojusi misis Hāgenu. Gluži otrādi — Stīvs pūlējās paskaidrot:

—    Glāzītes dēļ tiek sagandēts garastāvoklis. Un es sāku strostēt sievu. Nu, tāpat kā visās ģimenēs.

Leitnants joprojām neatreaģēja ar smaidu, nesacīja — jā-jā, bet turpināja atbilžu pierakstīšanu, it kā viņš būtu tikai notikuma reģistratora lomā.

Žēlsirdīgā māsa, kuru līdz šim laikam Stīvs nebija redzējis, apstājusies gaitenī, lai sev pievērstu uzmanību, pieklapēja pie palodzes, sacīdama:

—    Vai jūs, lcitnant, drīz atnāksit pie ievainotā?

—    Kā viņš jūtas?

—    Viņam pārlej asinis. Toties viņš ir pie samaņas un var sniegt ziņas par automobili, kas viņam uzbrauca virsū.

—    Palūdziet seržantu no manas automašīnas. Lai viņš pieraksta paskaidrojumus un izdibina visu nepieciešamo. Es ieradīšos pēc brītiņa.

16'

243

Atsāķās pratināšana.

—    Tātad jūs iegājāt bara.

—    Kurā bārā? — Stīvs atgādināja, ka nepieciešams precizēt, jo jebkurā gadījumā pie šā jautājuma nāksies vēlreiz atgriezties.

—    Pirmajā. Vai jums tur negadījās iepazīties ar kādu no kaimiņiem, kas uzturējās pie letes?

—    Pirmajā negadījās, — Stīvs jutās pazemots arī pirms nākamā jautājuma atskanēšanas. Un tikai tagad viņš atskārta, ka viņa rīcība, kas nesen šķita nevainīga un ikdienišķa, — jo tajā brīdi miljoni amerikāņu cilāja glāzītes ceļmalu bāros, bija skatāma caur nopietnāku prizmu.

Viņa roka pieskārās sejas rugājiem, un tūdaļ likās, ka tie ir pirmie liecinieki, kas uzrāda viņa vainu.

—    Vai sieva draudēja, ka viņa no jums aizies?

Stīvs neizprata, cik svarīgs ir uzdotais jautājums. Vai leitnants ar tik netaktisku jautāšanu apzinās to, ka viņam pretī sēdošais vīrietis pavadījis nakti bez miega un ir galīgi paguris, un tikai ar milzīgu piepūli spēj aptvert adresēto vārdu jēgu?

—   Viņa draudēja, kad es otrreiz nolēmu apstāties, — Stīvs paskaidroja.

—    Bet pirms šī brauciena?

—    Es neatceros.

—    Vai viņa ar jums kādreiz runāja par laulības šķiršanu?

Stīvs palūkojās uz cietsirdīgo pratinātāju un, pakļāvies

dusmu uzliesmojumam, uzsita ar dūri pa galdu.

—    Par to nekad netika runāts! Uz ko jūs mērķējat? Es iesviķoju un vēl gribēju ieņemt vienu glāzīti. Jā, mēs apmainījāmies dažām vairāk vai mazāk aizskarošām frāzēm. Sieva brīdināja: ja es vēlreiz apturēšu automašīnu un iešu bārā, viņa brauks tālāk bez manis.

Stīva niknumu pamazām nomainīja sirdssāpes un neizpratne par leitnanta jautājumu.

—   Kā jums ienāca prātā, ka sieva tik tiešām gribētu mani atstāt?

Un tomēr paša secinājumi izraisīja itin bēdīgas nākotnes perspektīvas, un viņš vairs neatrada vajadzīgos pārmetumu vārdus. Viņš nebija paredzējis tik ļauna iznākuma nenovēršamību. Leitnants tik rūpīgi pieraksta viņa atbildes, saglabā tik vienaldzīga cilvēka pozu un neizrāda līdzjūtību, kura tādās reizēs ir nepieciešama jebkuram vīrietim. Tātad leitnants ir nepārprotami secinājis: Stīvs Hāgens ir ievainojis savu sievu…

Aizmirsis, ka durvis palikušas atvērtas, Stīvs pacēla balsi, taču bez liekas nervozitātes. Viņš bija pārāk nelaimīgs un_ satriekts, lai būtu spējīgs atdoties jūtu uzbangojumam, tāpēc viņš vaļsirdīgi jautāja:

—   Vai jūs, leitnant, no tiesas tā domājat? Paskatieties uz mani, ieskatieties manā sejā un pasakiet, ka es līdzinos…

Ej nu sazini, kam viņš ir līdzīgs, pilnīgi iespējams, ka vismazāk sev pašam! Tagad viņam ir piepampuši plaksti, asaro acis, uz vaigiem — divu dienu rugāji, netīrs krekls, no mutes brāžas dvinga, bet pirksti, tikko rokas noņem no galda, sāk trīcēt.

—    Pajautājiet Nensijai. Vina jums apstiprinās, ka es nekad …

Pirms turpināt argumentus sava laba, viņam nācās ieturēt pauzi.

—    Vai tik tiešām jūs domājat? — Viņš atslīga krēslā. Viņš bija kā salauzts, spēku zaudējis un vēlēšanos aizstāvēties vārgulis. Lai leitnants dara, ko grib, jo Nensija tikpat pateiks patiesību. Taču prātu stindzināja cita, daudz drausmīgāka doma, kas visu pārējo darīja mazvērtīgu, pat nenozīmīgu. Un kas gan notiks, ja Nensija neatgūs samaņu? Viņš, prātu zaudējušais cilvēks, skatījās uz savu galveno soģi — leitnantu.

Tagad leitnants uzsita ar roku pa galdu un katru vārdu uzsvērdams, sacīja:

—   Jau no šā rīta pulksten desmitiem mūsu pārziņā ir pierādījumi, ka jūs neesat apdraudējis savas sievas dzīvību.

—    Bet līdz desmitiem? — Stīvs uzdrošinājās pajautāt.

—    Mūsu pienākums ir visu versiju pārbaude. Mums nepastāv a priori. Tāpēc nomierinieties, mister Hāgen! Manos dienesta pienākumos neietilpst ne jūsu uzmudināšana, ne intriģējošu jautājumu uzdošana. Jūs pats izdarāt subjektīvus, pārsteidzīgus secinājumus. Ja strīdēšanās, kas naktī notika starp jums, bija neapturama, tad jūsu sieva varēja padomāt par šķiršanos. Tikai to es jums vēlējos pasacīt.

—    Sādi strīdi starp mums nenotiek pat katru gadu. Es neesmu pļēgurs, arī ne tāds, ko tautā dēvē par iemetēju.

Leitnants piecēlās un aizvēra durvis, jo pie tām bija pienācis kāds bērns un sācis ieklausīties pieaugušo sarunās. Kad leitnants atgriezās savā vietā, Stīvs jau bija paspējis sagatavot jautājumu, jo alka uzzināt, kas noticis pulksten desmitos no rīta.

—    Vai laupītājs ir aizturēts? — Stīvs jautāja.

—    Par to mēs parunāsim pēc desmit minūtēm. Kāpēc, kad jūs apstājāties pie otrā bāra, jūsu sieva neaizbrauca ar automašīnu? Viņa bija jūs brīdinājusi …

—    Tāpēc ka aizdedzes atslēgas es iebāzu savā kabatā. Vai beidzot sapratāt mani, leitnant, cik viss ir vienkārši? Es gribēju Nensiju sodīt, uzskatīdams, ka viņa ir nereti pārāk pašpārliecināta. Un pēc divām rudzu viskija glāzēm, kas uz mani atstāja velnišķīgu iespaidu, — viss iezīmējās tumšos toņos.

Viņa aizstāvēšanās bija pārāk neprasmīga, jo arī pats viņš neticēja vārdiem, kurus tikko izrunāja. Un gaidīja, par ko vēl viņš tiks izprašņāts. Pats grūtākais, pats visāķīgākais jautājums, protams, būs par Helligenu. Uz to būs grūti atbildēt. Taču pagaidām tas neizvirzījās priekšplānā.

—    Vai jūs varētu pateikt, cikos jūs izkāpāt no automašīnas?

—    Nevarēšu, jo automašīnas pulkstenis sen vairs neiet.

—    Vai sieva jums sacīja, ka viņa tik un tā aizbrauks?

Stīvs vēlējās koncentrēt domas, jo bija pienācis brīdis, kad

viņš vairs nespēja atmiņā atsaukt notikušo.

—    Nē. Diez vai …

—    Jūs neesat pārliecināts?

—    Nē. Uzgaidiet!

—   Man šķiet, ja sieva ieminētos par autobusu, tad viņa ar to noteikti aizbrauktu, bet es to nepieļautu. Tagad pilnīgi apzinos, es to nepieļautu. Par viņas braukšanu ar autobusu es iedomājas tajā brīdī, kad ieraudzīju lielā ceļu krustojuma ugunis. Tas ir viss. Atceros, ka, neatradis Nensiju stāvvietā, es sāku viņu saukt.

Par zīmīti, kuru Nensija bija atstājusi uz sēdekļa, viņš aizmirsa.

—   Vai pārējiem pie bāra stāvošajiem automobiļiem jūs nepievērsāt uzmanību?

—    Vienu brītiņu! — Viņš tik tiešām gribēja palīdzēt policijai, koncentrēja atmiņu. — Man rādījās, ka stāvvietā bija nodzīti drandoleti un kravas mašīnas. Bet vai tas bija pie šā bāra?

—    Bārs saucās «Pie Anmando»».

—    Iespējams. Man šis vārds neko neizsaka.

—    Vai jūs to pazītu?

—    Iespējams. Tur bāra labajā stūrī uz letes atradās televizors.

Par meitenīti, kas ar šokolādi rociņā, ieslēgta skapi, viņš diezin kāpēc noklusēja.

—    Turpiniet!

—    Bārā bija daudz Jaužu: vīrieši un sievietes. Vienu no pārīšiem tagad skaidri redzu acu priekšā. Viņi nekustīgi sēž un klusē.

—   Vai kaut ko īpatnēju nepamanījāt? Vai runājāt ar kādu no bāra apmeklētājiem?

—    Kaimiņš man piedāvāja glāzīti. Es gribēju no tās atteikties, taču saimnieks deva mājienu, lai es piekrītu. Jo citādi šis pamatīgi iereibušais vīrietis sataisīšot traci. Paši varat iedomāties, kā tas notiek.

—    Vai jūs arī viņu uzcienājāt?

—    Manuprāt, jā, vai pilnīgi iespējams.

—    Vai jūs ar viņu kaut ko runājāt par savu sievu?

—    Pilnīgi iespējams, ka runāju, domāju, ka — vispār par sievietēm.

—    Vai par aizdedzes atslēgu stāstījāt?

Stīvs bija izmocīts un viņš vairs neko nesaprata. Viņa vislabākie nodomi pazuda saraustīto atmiņu juceklī. Jā, viņš bija izkratījis sirdi Helligenam, gandrīz tikpat atklāts bija pret blondo zilaci. Tikai viss tāpat kā atmiņas par apmeklētajiem bāriem saplūda neskaidrā masā, uznāca neapturamas galvas sāpes. Virskrekls bija kā pielīmēts miesai, un viņš juta nejēdzīgu sviedru smaku.

—   Vai šis cilvēks pirms jums izgāja no bāra?

—    Es izgāju pirmais, un par to esmu pārliecināts. Un šajā jautājumā jums nav jāšaubās!

Ilgi nebūs jāgaida, un viņš sasniegs tādu stadiju, kurā nekas nebūs pārpalicis no iepriekšējās pārliecības.

—    Es varu apzvērēt, ka no bāra es izgāju pirmais. Pat tagad es visu skaidri redzu — gan savu gājienu uz durvju pusi, gan kā es apstājos uz sliekšņa. Jā, viņš vēl atrodas savā vietā …

—    Bet sievas vairs nebija automašīnā?

—    Tieši tā.

Pie zāles durvīm pieklauvēja. Ieradās policijas seržants un lika leitnantam manīt, ka grib ar viņu runāt. Bija redzama tikai viena viņa roka, bet otru viņš turēja aiz muguras, it kā tajā atrastos priekšmets, kas nav domāts Stīva acīm.

Leitnants piecēlās, un viņi ar seržantu izgāja gaitenī. Tur abi sačukstējās. Leitnants atgriezās zālē un tūliņ uz galda nometa dažādus sieviešu apģērba piederumus. Stīvs tos pazina.

Te bija Nensijas kleita, ve|a — viss, kas atrasts bagāžniekā. Ja automašīnas kratīšana notikusi slimnīcas teritorijā, tātad tās īpašnieks tiek turēts nopietnās aizdomās …

—    Mēs apstājāmies, — leitnants, it kā neko nebūtu nolicis uz galda, atsāka sarunu, — ka pēc iziešanas no bāra «Pie Armando», jūs pārliecinājāties, ka sievas vairs nav automašīnā.

—   Es viņu saucu, jo biju pārliecināts, ka viņa atrodas tuvumā, tā sakot, pēc sēdēšanas izstaipa kājas.

—    Vai lietus lija?

—    Nē … jā …

—   Vai stāvvietas tuvumā kaut ko pamanījāt?

—    Neko …

—    Vai tūdaļ aizbraucāt?

—    Kad ieraudzīju apgaismoto ceļu krustojumu, es tūliņ padomāju par Nensijas draudiem un man ienāca prātā autobuss. Pie tam ceļā mēs jau bijām satikuši ātro pasta autobusu. Tieši tas manī viesa aizdomas. Es braucu lēnām, vērīgi pētīju ceļmalu, jo cerēju ieraudzīt Nensiju.

—    Un ieraudzījāt?

—    Neko nesaskatīju.

—    Cik ilgi jūs uzturējāties bārā?

—   Minūtes desmit piecpadsmit…

—    Bet ne ilgāk?

Savam mocītājam Stīvs veltīja žēlabainu smaidu.

—    Es biju tik draņķīgā stāvoklī.. .

Viņš knapi spēja pačukstēt. Savus melus viņš saprata, taču mazliet par vēlu, nepadomādams par to, ka Nensija atrodas tepat — dažu soļu attālumā, un pēc kāda laiciņa viņi satiksies, un viņš apskaus sievu … Bet vai viņu laidīs pie Nensijas? Sajā situācijā visbriesmīgākais bija tas fakts, ka viņš nejuta dusmas vai uzbudinājumu pret leitnantu, jo sevi tik tiešām uzskatīja par vainīgu. Un cik bezjēdzīga likteņa ironija! Tieši šajā stundā viņš sāka atcerēties šo un to no savām runām, kuras, knapi valstīdams mēli, bija teicis Sidam Helligenam. Prātojumi tika sākti ar apli un ceļu, bet pēc tam nemanot pārsviedās uz tiem ļautiņiem, kam ir bailes no dzīves, kam nav īstu vīru rīcības.

«Un, lūk, cilvēki izdomā visādus priekšnosacījumus, kurus sauc par likumiem. Par grēku tiek nosaukta otrā cilvēkā mājojošā pārdrošība un spēks, no kura viņi baidās. Lūk, dzīves sāls, veco zēn! Ja viņi nepļurkstētu un netrīcētu, bet būtu īsti vīrieši, tad nevajadzētu policiju, tiesu, grēksūdzes un baznīcas. Tad nepastāvētu bankas, dzīvības apdrošināšana, svētdienas skolas, luksofori un krustojumi. Vai tādam puisim kā tev nešķebinās dūša no šitās kārtības? Lūk, tu sēdi man līdzās un smejies par visiem. Tā nu ir, vecais! Tevi meklē uz ceļiem, tavu vārdu atkārto katrā radiopārraidē. Un kāda ir tava atbilde? Tu viņiem uzsauc: «Mēsli!»»

Tolaik tas tiika klāstīts garāk un sarežģītāk. Tagad penterējuimu atcerēdamies, viņš apzinājās, ka centies no līdzbraucēja izlūgties kaut kādu atzinību vai priekrišanu. Taču Helligens bija atklāti ignorējis viņa filozofēšanu. No mutes neizņemdams cigareti, tika izkliedzis — «Aizveries!»

No rīta Stīvs apzvērēja, ka lūgs piedošanu Nensijai. Tagad atklājās, ka viņa pienākums ir atvainoties ne tikai sievai, bet visai pasaulei, kas iemiesojusies šajā leitnantā. Sim sarkanmatainajam leitnantam ir vara!

—    Aizbraucis līdz krustojumam, — Stīvs paskaidroja, — es iegriezos kafetērijā. Saimniece, kas bija aiz letes, varēs to apliecināt. Es viņai vaicāju, vai nav redzēta, lūk, tāda sieviete — mana sieva.

—    Zinu, — leitnants sacīja.

—    Vina jums teica?

—    Jā.

Stīvam pat sapņos nebija rādījies, ka jebkura viņa rīcība var iegūt tik svarīgu nozīmi.

—    Bet vai viņa jums paskaidroja, — Stīvs uzdrošinājās iebilst, — ko viņa man teica par autobusa aiziešanu?

—    To, ka jūs iekāpāt savā mašīnā un aizdrāzāties kā vājprātīgais.

Pēc šiem vārdiem leitnants pirmo reizi pasmaidīja.

—    Es cerēju, ka noķeršu autobusu, bet pēc tam Nensijai palūgšu piedošanu, aicināšu atgriezties automašīnā.

—    Vai panācāt?

—    Nē.

—    Bet ar kādu ātrumu jus braucat?

—    Brīžiem pārsniedzu septiņdesmit jūdzes. Es brīnos, kāpēc mani nesodīja.

—    Bet es brīnos, kā jūs neiekļuvāt avārijā. Un kā jūs izskaidrojat to faktu, ka, braukdams ar tik lielu ātrumu, jūs nenoķērāt autobusu, kas, labākajā gadījumā, brauca ar piecdesmit jūdžu ātrumu stundā?

—    Es apmaldījos.

—    Vai jūs zinājāt, uz kurieni jābrauc?

—     Nezināju. Jau tad, vakarā, kad sieva bija līdzās, es iebraucu nepareizaja ceļa. Pec tam, protams, mēs nokļuvām uz autostrādes, taču, palicis viens, es sāku riņķot.

— Bez pieturam?

Ko tagad iesākt? Nu bija pienācis bridis, no kura viņš baidījās kopš lita stundas, kad priežmalā savā automobili atvēra acis. Tajā atmodas laika tika pieņemts lēmums — par notikušo nevienam nestāstīt. Viņš paredzēja pārdzīvojamo kaunu pēc tam, kad Nensija būs uzzinājusi par ceļojumu kopā ar cietumnieku. Mēles turēšana aiz zobiem paglābtu no garas izskaidrošanās ar policiju. Pats pret savu gribu viņš jau veselu stundu bija pakļāvies nopratināšanai. Tikai tagad viņš saprata savu bezrūpību, uz kuru viņš bija paļāvies, sekodams aiz leitnanta šajā zālē. Un te, lūk, pie garā galda zālē, kuras sienas greznoja padzīvojušu kungu fotogrāfijas, nākas pakļauties jaunam pārbaudījumam. Sarunas sākumā viņš uzskatīja, ka policists nokārtos parastās formalitātes, tāpēc runāja vairāk nekā tika taujāts. Tagad viņā pamodās satracināta zvēra aizsardzības instinkts. Nu vairs nebija runa par Nensijas nelaimi, ne par satikšanos ar Helligenu, bet tieši par paša personu, un diez vai viņš brīnītos, ja kāds sacītu,ka spēles likme ir viņa dzīvība. Trīsdesmit divus, gandrīz trīsdesmit trīs gadus Stīvs Hāgens bija kārtīgs cilvēks, kas neizkāpa no parastā dzīves apļa, par .kuru iepriekšējā naktī tā tika runājis. Jā, šajā naktī pirmo reizi mūžā tika vērtēts šis aplis. Un to iatļāvās viņš — paklausīgs dēls, centīgs skolnieks, kalpotājs, ģimenes galva, nama īpašnieks pašā Longailendā. Viņš — pilsonis — nekad nav pārkāpis likumu, stājies tiesas priekšā, viņš — kristietis, kas katru svētdienu kopā ar ģimeni apmeklējis baznīcu. Viņš — laimīgais, kam piederējusi dzīves saulainākā daļa. No kurienes pēc pāris glāzītēm izlīda neiecietība pret otru, spriešana par otra cilvēka trūkumiem, un visbeidzot — pret sabiedrību kopumā? Tātad sirds dziļumos slēptajām pārdomām vajadzēja izšļākt uz āru. Sis dvēseles dumpis reizēm atkārtojās un norima, bet pēc tam dzīve atgriezās ierastajā gultnē. Un ja, viņš tik tiešām notic savām filozofiski kaismīgajām runām? Jāatzīst, ka tās veido viņa personību, raksturu, tāpēc nav šaubu, ka pēc dramatiskā brauciena ar Sidu Helligenu nākamajā rītā viņš taču palika šajos uzskatos. Parasti nākamajas dienās pēc lielas filozofēšanas uznāca kauna brāzma, ko pavadīja neaptverama baisma. Ar šo brīdi viņš apzinājās, ka ir necienīgi rīkojies pret konkrētu personu, bet vispirms pret Nensiju, tāpēc lūdz piedošanu gan viņai, gan visai sabiedrībai, kas vienmēr spējīga prasīt no viņa atbildību.

Tagad no Stiva gaidīja atbildi. Pagaidām viņš vēl neatradās apsūdzētā kārtā, jo leitnants viņu nepratināja par konkrētu nodarījumu, pareizāk sakot, noziegumu. Varas pārstāvis tikai uzdeva jautājumus un fiksēja to atbildes. Kaut gan policijas izprašņāšana un uzzinātā pierakstīšana iedzen bailes. Tās izraisīt, protams, vēlējās šis leitnants, kas uz galda nometa Nensijas drēbes, veļu. Un tā tika darīts klusi, bez vārdiem …

Kas gan traucēja atraisīties Stīva vaļsirdībai, kāpēc viņš gaidīja iedzīšanu jautājumu tīklos? Viņš sevī meklēja atbildi, taču neatrada. Viņš bija pakļāvies pilnīgam apjukumam. Vai nebūtu noziegums, ja par nakts notikumiem un Helligenu tagad paziņot policijai? Tā būtu gļēvulība un nelietība… Pamazām auga atziņa — viņš kļuvis par Sida Helligena sabiedroto. To nosaka likums. Jā, viņš nebija centies aizturēt noziedznieku, bet gan palīdzējis slēpties, un to darījis brīvprātīgi, nevis pistoles ietekmēts. Taču neviens nedrīkst aizmirst, ka tā bija viņa nakts, Stīva Hāgena nakts. Brīva cilvēka nakts! No rīta, kad viņš piezvanīja slimnīcām un policijai, neteica ne pušplēsta vārda par Singsinga cietumnieku Sidu Helligenu. Un tagad starp taisnību un meliem bija palikušas dažas sekundes. Leitnants nesteidzināja, bet pacietīgi un korekti gaidīja. Kādus vārdus viņš bija izteicis? «Bez pieturām.»

—    Nē, bija vēl viena, — Stīvs sacīja.

—   Atcerējāties. Kur tas notika?

Stīvs klusēja, neizlaizdams no acīm garo galdu. Viņš bija pārliecināts, ka leitnants savukārt pārdomā pretim sēdošā cilvēka klusēšanas iemeslu.

—    Barā, kas atgādina guļbaļķu būdu.

—    Kur? — Marri neatkāpās.

—    Nepiebraucot pie Providensas, līdzās viesnīcai.

Pēc šiem vārdiem Stīvs juta saspringtās atmosfēras būtisku atslābumu. Sī atbilde taču sniedza drošu palīdzību leitnantam, jo viņš pēkšņi paskatījās nevis vērīgām policijas ierēdņa acīm, bet, kā Stīvam šķita, ikdienišķa līdzcilvēka acīm, tādējādi izraisīdams siltumu un līdzjūtību. Tā uz viņu bija skatījusies kafetērijas oficiante, kas viņu apkalpoja rīta stundās. Laikam tāpat Stīva pārdzīvojumus dziļi izprata telefoniste, kad viņa redzēja cilvēku, kuru nomālkusi nelaimi vēstoša ziņa. Neviens no viņiem nezināja, kā viņš pavadījis nakti. Apkopes stacijas saimnieks diemžēl pakļāvās aizdomām. Sis vīrs ar cigāru zobos par savām aizdomām ziņoja policijai. Stīvs viņam nebija mācējis pārliecinoši izkaidrot bagāžnieka cūcīgo stāvokli, kur starp automobiļa remontēšanas instrumentiem atradās dāmu veļa. Saimnieks nebija saņēmis pārliecinošu atbildi par kabatas portfeļa dīvaino pazušanu, dokumentu trūkumu … Tagad Stīvs vairs nešaubījās, ka leitnants jau pirms viņu abu satikšanās pie garā galda ir zinājis daudz vairāk nekā «nejaušais» liecinieks varēja pastāstīt. Un leitnants vairs nešķita tas vienaldzīgais stāstījuma pierakstītājs, bet gudrs vērotājs, kas spēja saskatīt cietušās vīra vēlmi vaļsirdīgi atzīties.

—   Vai viņš pats nosauca savu vārdu? — leitnants jautāja, būdams pārliecināts, ka Stīvs visu sapratis.

—    To es neatceros, — Stīvs paskaidroja, jau sevī smaidīdams, ka ticis galā ar bailēm. — Man galvā viss ir saputrojies. Nenosauca. Es viņam pajautāju… Jā, es esmu pilnīgi pārliecināts, ka apzinājos, ar kādu personu man ir darīšana, tiklīdz es viņu ieraudzīju savā automašīnā. Par viņu tikko bija stāstīts pa radio.

Stīvs it kā no dzelmes iznira virspusē. Viņš, dziļi nopūties, paskatījās uz durvīm. Tajās atskanēja klauvējiens. Otrā stāva virsmāsa uzrunāja leitnantu, nevis Stīvu.

—    Ārsts apgalvo, ka viņš varētu nākt.

To pateikusi, viņa piegāja pie leitnanta un, viņam pieliekusies pie auss, kaut ko pačukstēja. Viņš noraidoši papurināja galvu, tad māsa atkal ņēmās čukstēt.

—    Klausieties, Hāgen, — pēc tam leitnants ierunājās, — līdz šim brīdim man nebija iespējams jums paziņot dažus faktus. Zināmā mērā tā ir jūsu vaina, ka es netiku pie vārda. Man sākumā jau vajadzēja …

Stīvs deva mājienu, ka saprot aizrādījumu. Ja būtu atzinies, tā sakot, vienā rāvienā, šī saruna sen būtu beigusies. Sapratis ieilgušās stūrgalvības bezjēdzību, viņš saspringti gaidīja, ko teiks leitnants.

—    Jūsu sievai vairs nedraud briesmas. Ārsts par to ir pārliecināts. Diemžēl viņa vēl atrodas šoka stāvoklī. Lai kā viņa rīkotos, lai par ko viņa runātu, jums ir jāsaglabā aukstasinība.

Stīvs tikai daļēji izprata šo vārdu nozīmi, taču nepārprotami atbildēja:

—    Es jums apsolu!

Viņš zināja, ka pēc neilga brīža viņš ieraudzīs Nensiju, tādēļ kaklā it kā iesēdās kamols, mugurā iezagās trīsas. Viņš nedroši slāja aiz māsas un leitnanta, kas centās tā likt soļus, lai gaitenī pārāk neskanētu zābaku klaboņa. Neizmantodami slimnīcas liftu, viņi kāpa pa kāpnēm līdz gaitenim — krustpunktam. Pēcāk Stīvs nevarēja atcerēties, vai tur viņi pagriezušies pa labi vai pa kreisi. Viņi pagāja garām vairākām atvērtām durvīm, taču viņš necentās pamest skatienu to iekšpusē. No t ā s palātas iznāca ārsts un deva mājienu māsai — viss ir kārtībā.Ielūkojies Stīva sejā, paspiedis roku leitnantam, pajautāja:

—    Kā klājas, Bili?

Tieši šie ārsta vārdi iesledzas Stīva atmiņa, it kā tiem butu svarīga nozīme. Stīvs grīļojās. Pie sienas bija tikai trīs gultas, nevis sešas, kā viņš bija iepriekš aplēsis. Pie loga uz gultas sēdēja un lasīja večiņa. Otra palātas iemītniece, kuras mati bija sapīti bizēs, zvilnēja krēslā, bet trešā gulēja gultā un likās, ka bija iemigusi un smagi elpoja.

Nensija atradās palātas pretējā pusē. Arī tur izvietojās trīs gultas. No tam vienu nevarēja pārredzēt, jo to aizšķērsoja durvis. Ieraudzījis sievu, viņš čukstus izteica viņas vārdu, pēc tam to atkārtoja skaļāk, cenzdamies ar savas balss intonāciju radīt jautrāku noskaņu. Tik un tā viņš baidījās, ka sieva var satrūkties.

Viņš nesaprata, kāpēc Nensijas acīs ir tik daudz šausmu, un māsiņa, tās apzinājusies, noglāstīja izbaiļu pārņemtās slimnieces plecu, mierinādama:

—   Jūs taču redzat, ka jūsu vīrs ir atnācis. Viņš ir laimīgs, ka jūs atradis. Viss būs labi.

—    Nensi! — Stīvs iesaucās, vairs nevarēdams noslēpt nemieru. Viņas skatiens bija svešs. Apsaitēta galva līdz uzacīm, ausis nav redzamas, seja bāla, lūpas bez dzīvības, tik plānas un vecīgas, kādas līdz šim brīdam Stīvs netika redzējis, tāds bija viņa sievas portrets šajā nemājīgajā telpā. Lai gan Stīvs bija sagatavojies Nensijas izskata pārmaiņām, taču nebija paredzējis ieraudzīt acis, kas sastingušas bailēs. Viņa novērsa skatienu.

Stivs spēra soli uz priekšu un savās rokās ieskāva Nensijas roku, kas atdusējās uz segas.

—    Nensij, mazulīt, piedod!

Viņam nācās pieliekties, lai saklausītu viņas atbildi.

—    Klusē! — viņa izdvesa.

—    Nensij, es esmu pie tevis. Viss ir labi. Ārsts ir pārliecināts par tavu ātru atlabšanu. Mēs …

Nensija, lai neskatītos uz vīru, pagriezās pret sienu.

—    Rīt es braukšu uz nometni pēc bērniem, — Stīvs kaismīgi turpināja. — Viņiem iet labi. Tu viņus ieraudzīsi…

—    Stīv, —• viņa deva zīmi, lai viņš pieliecas tuvāk.

—   Jā, es klausos. Es esmu tik laimīgs, ka esmu tevi atradis. Ja'tu zinātu, kā es sevi lamāju par šo muļķību!

—    Klusāk!

Jā, viņa vēlējās runāt, tāpēc atvilka el,pu.

—   Vai tev teica? — viņa jautāja, un no viņas acīm izlauzās asaras, bet viņas zobi sakniebās ar tādu spēku, ka varēja dzirdēt to saskaršanos.

Māsa pieskārās Nensijas rokai. Stīvs nomurmināja:

—    Protams, teica.

—   Vai tu man kādreiz piedosi?

—    Bet, Nensi, es pats tev lūdzu piedošanu. Es biju …

—    Klusu! — viņa čukstēja un, pagriezusi galvu, paskatījās uz Stīvu, bet viņš pēc tam noliecās, lai pieskartos ar lūpām sievas sejai, taču viņa ar bezspēcīgām rokām atvairīja glās'tu, skaļi iekliegdamās: — Nē, nē, es nevaru!

Stīvs, protams, ļoti pārsteigts, izslējās taisni, un tajā brīdī palātā ienākušais ārsts piesteidzās pie gultas galvgaļa, bet māsa uzrunāja Stīvu:

—    Ejiet. Tagad vislabāk viņu neaizskart.

VII

Viss it kā norisinājās uz citas planētas. Stīvam neienāca prātā, ka viņš varētu kādam uzdot jautājumu vai arī pats kaut ko izlemt, parādīt iniciatīvu, un viņš droši vien nebrīnītos, ja caur viņa ķermeni izslīdētu, piemēram, spoks.

Leitnants, uzlicis roku Stīva plecam, vadīja viņu uz gaiteņa galu, kur atradās logs. Viņiem nācās lauzt ceļu cilvēku straumē, kas kā pēc signāla ieplūda namā. Slimnīcā ienāca goda drēbēs tērpušies vīrieši, sievietes, bērni. Viņi nesa puķes, konfekšu kastes.

—    Jūsu sievu pratināt citu slimnieku klātbūtnē būtu nejēdzība, — leitnants sacīja Stīvam, it kā atvainodamies par savlaicīgi nesniegto pārskatu vai arī norūpējies par to, ka nav paspējis saskaņot šo atbildīgo uzdevumu. — Jebkurā gadījumā vislabākais ceļš ir gaidīt, kamēr viņa attopas pēc pārdzīvojuma. Lai noskaidrotu šajā lietā galveno jautājumu, es palūdzu ārstu.

Virsmāsa, ar kuru par savām likstām aprunājās ikviens slimnīcas cilvēks, vairs nepievērsa uzmanību ne Nensijai, ne arī leitnantam un Stīvam. Leitnants piedāvāja Stīvam cigareti un pasniedza sērkociņus piesmēķēšanai.

—    Pacenšaties mani sagaidīt šeit, — leitnants sacīja Stīvam, — bet es pa to laiku uzmetīšu aci ievainotajam.

Trīs minūtes vai stunda — vai nav vienalga, cik ilgi tagad būtu jāgaida. Pieslējies pie palodzes, Stīvs lūkojās izplatījumā, domājams, ka ar tādu pašu interesi viņš vērotu zivtiņas, kas mētājas akvārijā. Viņš nesaprata virsmāsas žestus, kuros varēja nojaust aicinājumu: cienītais, nezaudējiet mundrumu!

No palātas iznāca ārsts un paskatījās uz abiem gaiteņa galiem un šķiet, bija pārsteigts par kaut kādu notikumu. Viņš pienāca pie virsmāsas, pateica viņai dažus vārdus, norādīja uz kāpņu pusi, tad atkal pazuda aiz stiklotajām durvīm.

Jauna sieviete, tērpusies slimnīcas pacientu virsvalkā, staigāja pa gaiteni, ar vienu roku balstīdamās uz vīrieša elkoņa, bet pie otras rokas turēja meitenīti. Sieviete atraisīti smaidīja, it ka šajā brīdī viņa klausītos melanholisku mūziku. Visapkārt drūzmējās cilvēki. Viņi sarunājās, sveicinājās un atvadījās. Atgriezās leitnants un tūda| pievērsās Stīvam, kas tagad ar daudz vieglāku sirdi izjuta policista klātbūtni.

—    Ārsts uzskata, ka jums, — leitnants iesāka, — arī es tāpat domāju, vajadzētu atlikt satikšanos ar sievu, teiksim, līdz rītam. Savu gala slēdzienu viņš paziņos ap septiņiem, kad būs viņu apsekojis. Ja vēlaties, brauciet man līdz, jo man jāatgriežas iecirknī. Taču vispirms es piezvanīšu.

Leitnants piegāja pie dežurējošās māsas galdiņa, nocēla klausuli un pieteica sarunu. Stīvs palika gaidīt tālāko rīkojumu. Viņam pat prātā neienāca noklausīties leitnanta sarunu. Taču neatkarīgi no viņa gribas ausis sasniedza daži vārdi, kurus viņš necentās analizēt.

—   Jā, tā jau mēs paredzējām … Tieši tā … Es tūliņ braukšu.

Leitnants nolika klausuli un mudināja Stīvu doties uz izeju. Nokāpuši pa kāpnēm, izgājuši caur pirmā stāva gaiteni, viņi nonāca slimnīcas pagalmā un pēcāk alejā. Te bija daudz automašīnu. No saules, trokšņa un pūļa straumes Stīvam reiba galva. Viņš atlaidās policijas automašīnas aizmugures sēdeklī. Leitnants, nosēdies viņam līdzās, izrīkoja šoferi seržantu:

—    Uz policiju!

Viņi aizbrauca garām Stīva automašīnai. Tagad tā viņam šķita sveša, dīvaina, savu veidolu pazaudējusi manta. Vai tā vairs viņam piederēja? Ielas, pa kurām brauca policijas mašīna, bija ļaužu pārpilnas, īpaši daudz vīriešu. Daudzi no viņiem bija kaili līdz jostas vietai. Bērni, kas te staigāja un skraidīja, bija tērpušies krāsainos šortos. Mazie grauza vai sūkāja saldējuma vafeles. Taurēja automašīnas, atskanēja meiteņu sm,iekli. Kavalieri pieskatīja savas dāmas, kas, galvas atgāzušas, atrada drošu atbalstu viņu laipnībā un iznesībā. Bet pāri visai šai kustībai un kņadai kā lāsmainu jumtu pārklāja mūzika, kas nāca no skaļruņiem.

—    Varbūt jūs vēlaties sev nopirkt jaunu virskreklu? — atskanēja leitnanta jautājums, kad automobilis apstājās pie veikala, kura ieejas abās pusēs izvietojās dažādi pludmalei nepieciešamie priekšmeti un apģērba gabali.

Stīvu vēl nebija atstājis veselais saprāts, un viņš palūdza divus baltus kreklus ar īsām piedurknēm. Turklāt viņš nosauca kreklu izmērus, prata samaksāt, ielikt kabatā naudas pārpalikumu un atgriezties automašīnā.

Viņi izbrauca no pilsētas uz ceļa, gar kura malām bija izkaisītas bodītes un teltis.

—    Manā kabinetā ir viss, kas nepieciešams skaistuma atgūšanai, — sacīja leitnants, — ir bārdas skujamais un cita iedzīve. Ja es kopā ar jums nebraukšu uz slimnīcu, tad jūs aizvedīs viena no mūsu mašīnām.

Leitnants nogaidījis, kad automašīna iekļaujas autostrādes ritējumā, pavaicāja Stīvam:

—    Vai sapratāt?

Stīvs dzirdēja vārdus, taču neapzinājās to nozīmi.

—    Ko sapratu? — viņš atjautāja.

—    To, kas notika ar jūsu sievu.

Stīvs beidzot sakopoja domas, taču nekļuva gudrāks, nomurmināja:

—    Nē, — bet pēc tam piemetināja, — viņa baidās no manis.

—• Tas, kas jūsu sievu pagājušajā naktī šosejas malā atrada, biju es, — leitnants sacīja. — Ja tā drīkst runāt — viņai laimējās. Netālu no tās vietas, kur viņa gulēja, Vaitlendas ļaudis cieta avāriju. Tieši viņi izdzirda jūsu sievas vaidus. Tajā brīdī es atrados dažas jūdzes no notikuma vietas. Tur nokļuvu pirms «ātrās».

Kāpēc leitnants runāja ļoti klusā balsī, visu atstāstīja nesteidzīgi? Vai viņš vilcināja laiku? Sarunā bija ielauzies viltus. Bet Stīvs pretstatā savam domu gājienam pajautājā:

—    Vai viņa ļoti cieta?

—■ Viņa atradās bezsamaņā. To veicināja lielais asiņu zaudējums. Tāpēc viņa tagad izskatās tik zilgana. Turpat tika sniegta pirmā palīdzība.

—    Izdarīja injekciju?

—    Jā, to, manuprāt, veica sanitārs. Pēc tam sākām meklēt slimnīcu, kurā ir brīva gultā. Un mēs pabijām četrās, pirms …

—    Zinu …

—   Es lūdzu ievietot atsevišķā palātā. Izrādās — nedrīkst. Par to jūs pats varējāt pārliecināties. Bet pratināt citu slimnieku klātbūtnē neērti.

Stīvs joprojām redzēja šausmās stingstošās Nensijas acis.

Viņš nekādi neuzdrošinājās uzdot galveno jautājumu… Uz autostrades aiz policijas automašīnas bija izveidojies savdabīgs kortežs, jo viņu mašīna tik tiešām joņoja, un pārējās, pamanījušas policijas emblēmas, nometa gāzi, bet pēc tam, kad tā aizdrāzās garām, iesēdās tās astē. Braucot garām kādam ceļmalas restorānam, leitnants ierosināja:

—    Vai nevēlaties kafijas tasi?

Stīvs atteicās, jo viņam pietrūka uzņēmības, lai izkāptu no automašīnas.

—    Starp citu, arī mums pašiem ir kafija, — leitnants atbildēja uz Stīva kluso atteikumu, taču tūdaļ mainīja sarunas tematu. — Hāgen, saprotiet, jūsu sieva ļoti pārbijās, jūs ieraudzījusi, jo viņa sevi uzskata par notikuma vaininieci.

—   Taču atslēgu aiznesu es, — Stīvs nepiekāipās, — to Nensija skaidri zina.

—   Taču viņa jūs atstāja, kad visapkārt bija tumšs un klajš.

Stīvs joprojām neizprata, kāpēc leitnants paņēmis viņu sev līdz. Pārsteigumu izraisīja leitnanta rokas pieskāriens. Uz to Stīvs atreaģēja ar pārsteigumu, ka šis izturētais cilvēks parāda līdzjūtību, tūdaļ nedroši pajautādams:

—    Vai noziedznieks uzbruka viņai, lai atņemtu somiņu? — Pēc tam, pagriezies pret leitnantu, krunkās sarauktu pieri un stindzinošu skatienu, izdvesa. — Jūs nevēlaties sacīt…

—    Viņu izvaroja. Ārsts to apstiprināja šorīt pulksten desmitos.

Stīvs neizkustējās no vietas, neteica ne vārda. Viņš pārakmeņojās, acu priekšā iznira bēdu izmocītā Nensija. Tagad vairs nebija nozīmes vārdiem, kurus nelaimīgais Hāgens sacīs leitnantam Marri

Leitnants lietišķāk novērtēja situāciju. Viņš uzskatīja, ka jārunā, lai tas prasītu, ko prasīdams, jo nedrīkst pieļaut stindzinošo klusēšanu.

257

—    Kā liecina saplēstās drēbes un rētas uz ķermeņa, jūsu sieva ir drosmīgi aizstāvējusies. Pēc tam uzbrucējs viņu apdullināja, droši vien ar svina caurules gabalu, vai arī ar uzgriežņu atslēgu vai pistoles rokturi, iesitot pa galvu. Viņa zaudēja samaņu.

17 — 2104

Tagad viņi brauca pa autostrādi, ko Stīvs jau bija redzējis tālā vai nesenā pagātnē. Pēc dažām jūdzēm viņi apstājās pie sarkanu ķieģeļu nama — štata policijas.

—   Es uzskatīju, ka pa ceļam par tādām lietām ir vieglāk runāt. Bet tagad iesim manā kabinetā.

Stīvs nespēja parunāt. Viņš kā mēnessērdzīgs šķērsoja cienīgās iestādes kabinetus, kuros mājoja mundieros tērpti vīrieši, un beidzot iegāja leitnanta norādītajā istabā.

Te viņš palika vienatnē ar sevi. Vai leitnants gribēja dot kādus norādījumus saviem padotajiem vai arī tā rīkojās aiz smalkjūtības.

Stīvs atvairīja asaru aizsākšanos. Leitnants varbūt domāja, ka satriektais vīrs ļaus jūtām vaļu. Taču Stīvs neapsēdās •un nespēra nevienu soli, bet tikai,pavēris muti, centās izteikt vienu vārdu — Nensija! Skaņa neraisījās. Vai vīra tuvošanās bija sabaidījusi Nensiju. Viņa kaunējās par sevi un bija gatava nolūgties viņa piedošanu.

Durvis atvērās, ienāca leitnants. Viņš nesa kartona glāzītēs ielietu kafiju.

—    Cukurs ir pielikts. Es domāju, ka jūs dzerat saldu kafiju, — leitnants runāja. — Ja viss ies labi, mēs viņu dabūsim rokā.

Kad kafijas dzeršana bija pabeigta, leitnants izgāja no kabineta un pēc brītiņa atgriezās, rokās nesdams liela mēroga karti. Tādu karti līdz šim Stīvs nebija redzējis. Daži tajā iezīmētie ceļi krustojumi, tā sauktie stratēģiskie punkti Ņujorkas, Menas, Kanādas pierobežas tuvumā, bija uz kartes apvilkti ar sarkanu zīmuli. Leitnants komentēja:

—   Apmēram jūdzes attālumā no tās vietas, kur viņš bija spiests atstāt automobili un jūs, viņu uzņēma kravas mašīna un aizveda, lūk, līdz šai vietai. No turienes …

Stīvs, balsi atguvis, skaļi pārtrauca leitnanta komentārus:

—    Par ko tagad jūs runājat, — Stīvs gandrīz kliedza, viņa balss bija draudoša, viņš it kā pieprasīja no sarunu biedra: vēlreiz atkārto, ko tu teici…

—    Es runāju, ka viņš atrada …

—    Ko atrada?

—    Helligens. Tagad viņš ir kvadrātā… —.leitnants pastiepa roku, lai ar pirkstu parādītu vietu kartē, taču Stīvs ar strauju žestu viņu aizkavēja.

—    Es neprasu, kur viņš ir, bet es prasu, vai viņš…

—    Es domāju, ka jūs jau sen to saprotat.

—    Vai jūs nekjūdāties?

—    Nē, es precīzi zinu jau kopš rīta, kad uzrādījām fotogrāfijas «Pie Armando» bārmenim. Viņš tūliņ pazina meklējamo cietumnieku. Helligens izgāja no bāra, bet jūs palikāt…

Sažiniedzis dūres un sakodis žokļus, Stīvs cieši raudzījās leitnantā un no tā mutes burtiski izķēra vārdus, it kā gaidīja stabilākus pierādījumus.

—    Mēs uzgājām viņa pēdas, tajā «teltī», kur viņš dzēra jūsu sabiedrībā. Tur mēs ieguvām ziņas par jums un jūsu mašīnu.

—    Helligens! — Stīvs teica.

—    Slimnīcā, kad jūs gaidījāt gaitenī, es aizgāju pie cietušās un pēc konsultācijas ar ārstu viņai parādīju Helligena fotogrāfiju. — Pēc īsa klusuma brīža leitnants piebilda. — Vai tagad saprotat?

Ko viņš saprot? Par daudz prasīts no viena cilvēka saprāta.

—   Šorīt deviņos no kādas mazas pilsētiņas tehniskās apkopes stacijas piezvanīja tās īpašnieks policijai un paziņoja jūsu mašīnas numuru. Par tās pazīmēm mēs jau zinājām no «telts» bārmeņa.

Vai policija būtu gājusi arī pa Stīva pēdām, kartē atstādama atzīmes ar sarkanu zīmuli? Tā tagad tiek reģistrētas Helligena drūmās gaitas …

—    Vai vēlaties noskūt bārdu? — leitnants vairs nevēlējās analizēt notikumu un tāpēc atvēra vannas istabas durvis, taču tūdaļ atgriezās pie «lietas». — Par bēgšanu no ieslodzījuma vietas viņš «dabūtu» piecus vai desmit gadus, bet tagad viņu sagaida elektriskais krēsls.

Stīvs, iegājis vannas istabā, aizvēra durvis un, ar abām rokām turēdams vēderu, sarāvās čokurā. Viņu sāka raut žagas, no acīm izplūda asaras. Stīvs dzirdēja, kā aiz sienas leitnants runāja pa telefonu, pēc tam atskanēja vairāku cilvēku soļi — kabinetā bija sākusies apspriede.

17*

259

Pagāja krietns laika, kopš viņš sasparojās, lai nomazgātos ar aukstu ūdeni, iesmērēt seju ar krēmu un noskūtos. Un tagad viņš sevi vēroja spogulī ar tikpat skarbu skatienu, kādu bija veltījis leitnantam. Stīvā plosījās naids, līdzīgs negaisam, kas ar vienu vēzienu spējīgs noslaucīt visas četras debess puses. Viņu dedzināja dusmas, kuras varēja iemiesot tikai vienā vārdā: nogalināt! Un nogalināt nevis ar ieroci, bet ar savām rokām, turklāt lēni, cietsirdīgi un lietišķi, neizlaižot no acīm nevienu sava upura pirmsnāves skatienu un agonijas sekundi. Leitnants tika sacījis: «Tagad būs elektriskais krēsls.» Viņa

vārdi atgādināja iepriekšējā nakti līdzīgā intonācijā izteikto: «Es nevēlos, lai mani nosūta uz elektriskā krēsla.» Jā, to sacīja pats Sids Helligens. Nē, tā tomēr nebija. Stīva atmiņā precizējās ainiņa … Kad Stīvs jautāja bēglim, vai viņš šautu… Jautājums tika uzdots mierīgā, bez slēptas intrigas tonī, vienīgi balss trīcēja, bet tas — aiz ziņkārības. Taču Helligens bezrūpīgi atbildēja: «Ja es šautu, tad mani nosūtītu uz elektriskā krēsla.» Un vai tieši tajā brīdī Stīvs neatcerējās divus pui'šus, kas bija devušies aplaupīt banku viņa kantora kaimiņos? Cietumā Helligens bija pavadījis četrus gadus. Viņš, nevēlēdamies nodarīt sāpes meitenītei, tai iedeva šokolādes tāfelīti, pēc tam, protams, viņu ieslēdza skapī, lai viņa nekliegtu. Pret meitenītes māti izrīkojās ļaunāk — sasēja, ar vīšķi aizbāza muti. Kāpēc tā? Lai mājas saimniece netraucētu iebrucēju rakņāties atvilktnēs un meklēt šīs ģimenes ietaupījumus. Viņš vēl nebija sadabūjis pistoli, cietumnieka tērpā nevarēja turpināt savu ceļojumu, tāpēc viņš pievāca meitenītes tēva drēbes, bet vēlāk no skatloga izdabūja pistoli. Un beidzot…

Stīvs, kails līdz jostas vietai, pavēra vannas istabas durvis, teikdams:

—    Es kreklus aizmirsu mašīnā.

—    Lūk, kur tie! — leitnants paskaidroja, norādīdams uz nolikto sainīti, un, Stīvu cieši nopētīdams, — vai nabadziņš ir atguvis saprātu, — piebilda. — Tepat varat apģērbties, jo mums te nav nekādu noslēpumu.

Seržants ziņoja, ka nupat pa telefonu saņēmuši ziņu, ka atrasta aizdzītā automašīna. Bāka tukša. Aizdzinējs cerējis, ka benzīna pietiks līdz Kanādas robežai. Varbūt baidījies parādīties benzīna uzpildīšanas stacijās?

Leitnants un seržants sāka pētīt karti.

—    Ņujorkas un citas policijas iestādes mūs regulāri informē par bēgļa ceļojumu. Tajos rajonos, kur var parādīties, izvietoti policijas kordoni un posteņi. Taču mežos ir apgrūtināta meklēšana. Tāpēc ir pieprasīti suņi. Tiem jāparādās ļoti drīz. Vai dzirdat, Hāgen?

—    Dzirdu.

—    Es ceru. ka viņu aizturēs pirms nakts iestāšanās, un viņš nepaspēs izdarīt jaunu noziegumu kādā nomales fermā. Helligens jau ir galējā situācijā, tāpēc ir spējīgs izdarīt slepkavību. Viņš zina, ka tagad kauliņi ir mesti.

Seržants izgāja no kabineta, bet leitnants turpināja pētīt karti. Lai ērtāk justos, viņš novilka frenci, uzrotīja virkrekla piedurknes, aizsmēķēja pīpi, kuru viņš kūpina tikai savā kabinetā vai mājās.

—    Sēdieties, — viņš ierosināja Stīvam. — Šodien ir drusciņ klusāks. Ceļotāju lielākā daļa jau ieradusies tur, kur tā vēlējās. Rīt uz ce|iem pārsvarā būs tikai vietējais transports, tāpēc var atganīties tikai viens otrs nelaimes gadījums uz ūdens vai kautiņš dansingā. Toties pirmdien gaidāma spraiga darbošanās, kad visi drāžas uz Ņujorku un citām pilsētām.

Četrdesmit pieci miljoni…

Pret šo skaitli Stīvs izjuta šausmas. Tās atgādināja par trako skrējienu, par riepu švīkstoņu uz asfalta, par starmešiem un jūdzēm, kas noskrietas tumsā, it kā šķērsojot zemi bez saimnieka.

—    Vai viņš jums draudēja ar pistoli?

Stīvs paskatījās uz leitnantu, kas, atlaidies pret krēsla atzveltni, lēnām sūca savu pīpi.

—    Kad es iesēdos automašīnā, viņš jau bija mani paņēmis uz grauda, — Stīvs, rūpīgi pārdomādams katru vārdu, paskaidroja un piebilda: — Taču tas nebija vajadzīgs.

Paskaidrojums neuztrauca leitnantu, jo viņš tūdaļ uzdeva nākamo jautājumu.

—   Vai «teltī», starp citu, to sauc par «Zilo mēnesi», jūs jau zinājāt, kas viņš ir?

Stīvs noraidoši pamāja ar galvu.

—   Es redzēju, ka tas ir klaidonis, un nojautu, ka viņš slēpjas no meklētājiem. Tas mani ieintriģēja.

—   Vai jūs visu laiku vadījāt mašīnu?

—    Mēs apstājāmies pie kāda benzīna tanka. Tur piepildījām bāku, tur no strādnieka es nopirku kortelīti. To es izmetu dažas minūtēs. Es atceros, ka Helligens iemiga.

—    Ak tad tā.

—    Pec tam sekoja riepas saduršana — riteņa mainīšana. Es kā nogāzos ceļmalā, tā arī nogulēju. Tālāko neatceros. Viņš varēja mani atstāt vai nošaut, lai es nepaziņotu policijai.

—    Vai jūs viņam teicāt, ka pazīstat viņu?

—    Jā, kad izgāju no «Zilā mēness».

—    Un kā jūs tagad jūtaties?

—    Es izvēmos. Bet kas ar mani notiks tālāk . ..

—    Es jūs aizvedīšu uz Heiordu. Pulkstenis jau ir pieci. Septiņos ārsts vēlreiz apskatīs jūsu sievu un pateiks, vai jūs varēsit pabūt pie slimnieces. Jums taču būs jānakšņo Heiordā?

Stīvs tik tālu nebija aizdomājies, līdz šim brīdim bija dzīvojis t^, lai vienmēr būtu jumts virs galvas, bet pēkšņi jautājums par to, ka jāiztiek bez personīgās mītnes. Kaut gan tajā pašā brīdī ir tukša māja Longailendenā, divi bērni, kas vecākus gaida atpūtas nometnē, bet sieva gu] slimnīcas palātā, kurā ir vēl piecas slimnieces.

—   Vietas meklēšana hoteļos jums atņems laiku. Tie ir piestūķēti līdz griestiem. Toties arī te ir privātpersonas, kas vasarā izīrē istabas pat uz vienu nakti. Varbūt jums palaimējas?

Leitnants vairs neko nejautāja par Stīva attiecībām ar Helligenu, neizrādīja pat vismazāko interesi par to, kas tālāk risinājies starp abiem dramatiskās nakts dalībniekiem. Tas aizskāra Stīvu. Viņam gribējās pārrunāt, pārstāstīt par visu, ko viņš bija secinājis naktī. Viņš bija pārliecināts, ka pēc sirds izkratīšanas kļūs vieglāk.

Vai sarunu biedrs nojauta viņa vēlēšanos? Vai arī kādu citu iemeslu dēļ negribēja steidzināt šo aizturēto grēksūdzi?

Stīva pārdomas noslēdza leitnanta piecelšanās no sava krēsla un izteiktais ierosinājums.

—    Ja jūs nevēlaties nakšņot pludmalē, tad nav ko te kavēties. Piezvaniet, kad jums būs miteklis. Es jums varēšu pastāstīt, kā munis iet.

Stīvs jau atradās pie durvīm, kad leitnants atgādināja:

—    Bet kā ar otru virskreklu?

Stīvs atgriezās un paņēma sainīti. Par krekla pirkumu viņš bija aizmirsis.

—    Netīro es iemetu grozā, — diezin kāpēc viņš informēja kabineta saimnieku.

No blakus istabas pienāca seržanta radista ziņa.

—    Ieradušies suņi. Viņi apostīja pamestās automašīnas sēdekli un uzņēma pēdas.

Stīvam gribējās ātrāk aiziet, taču viņš neuzdrošinājās atvadīties un pasniegt roku leitnantam.

—    Pateicos par jūsu labo attieksmi pret mani, leitnanti Par visu pateicos.

Stīvs iesēdās automašīnā, pie kuras stūres bija cilvēks uniformā.

—    Uz Heiordu! — leitnants sacīja šoferim. — Aizvest līdz slimnīcai, jo tur pagalmā ir Hāgena kunga automašīna.

Brauciens pamazām ieaijāja Stīvu. Sākumā viņš pretojās miega varai, bet pēc tam nolieca galvu uz krūtīm, iesnaudās, taču nepazaudēja priekšstatu par atrašanās vietu. Kaut gan laika izjūta izzuda, jo pārdzīvotie notikumi haotiski ārdījās atmiņā, tēli saplūda un izšķīda kā ziepju burbuļi. Veidojās tēlu juceklis.

Helligens vairs neatgādināja cilvēku, kam ir kārna un nervoza seja. Viņš tagad bija līdzīgs omulīgajam gaišmatim, kuru Stīvs satika bārā. Te bija arī Nensija, ar kuru Stīvs sēdēja bārā pie letes Lūisa bārā. Stīvs sāka protestēt: «Nē, tas nav viņš! To izdarīja cits!» Helligens ir tumšmatis un izskatās slimīgs, bāls un par to nav jābrīnās, jo viņš cietumā nosēdējis četrus gadus. Helligens vadīja automašīnu un smīnēja. Stīvs tūdaj iebļāvās: «Tā ir mana sieva! Tu neteici, ka tā ir mana sieva!» Viņš arvien skaļāk atkārtoja: «Mana sieva …» Ar abām rokām viņš sāka žņaugt vīrieša kaklu. Pēkšņi saplīsa automašīnas riepa. Viņi apstājās priežu mežā.

—    Ei, mister! — policists smaidīdams pieskārās Stīva plecam, — esam atbraukuši.

—   Atvainojiet, es, kā man šķiet, biju iesnaudies. Pateicos par atvizināšanu.

Lielais slimnīcas pagalms bija tukšs, jo visi transporta līdzekļi bija pazuduši, vienīgi Stīva automašīna stāvēja tā vidū. Ko ar to iesāksi, ja tev šajā brīdī nav uz kurieni braukt? Tāpēc viņš, atgazis galvu, centās logu rindā sazīmēt Nensijas palātas logu. Taču šī nodarbošanās bija bezcerīga, jo viņš tagad nespēja orientēties slimnīcas izkārtojumā. Sapratis, ka neko nedos šī stāvēšana, viņš devās iz,pildīt leitnanta ierosinājumu par istabas sameklēšanu.

Mājas atradās gandrīz līdzās slimnīcai. Tie bija balti krāsoti koka nami, uz kuru verandām sēdēja gados vecāki ļaudis un elpoja svaigu gaisu.

—    Atvainojiet par traucēšanu, mis! — Stīvs uzrunāja sievieti, — vai jūs nepateiktu, kur te varētu izīrēt istabu?

—    Jūs esat trešais cilvēks, kas man pusstundas laikā uzdod šādu jautājumu. Pacenšaties pavaicāt tajā mājā — pa kreisi. Viņi paši visu ir izīrējuši, taču droši vien zina, kur piedāvā kādu istabu.

Ielas galā zilgmēja jūra. Saule vēl nebija aizslēpusies aiz mājām un kokiem, tāpēc vēl nebija nodzisis ūdens spožums.

—    Lūdzu atvainojiet, mis…

—    Vai jūs par istabu interesējaties?

—    Man sieva ir slimnīcā …

Viņam ieteica vienu adresi, bet pēc tam otru. Ielas attālinājās no centra. Daži īpašnieki sēdēja uz savu namu sliekšņa.

—    Vai vienam cilvēkam?

—    Jā. Mana sieva atrodas slimnīcā.

—   Avārija? — saimnieks brīnījās, jo istabas taujātājam nebija automašīnas.

—    Mašīnu es atstāju pie slimnīcas. Pēc tās aiziešu, tikko būšu atradis mājvietu.

—   Varu piedāvāt apakšējā verandā saliekamo gultiņu. Tur ir moskītu tikls. Taču brīdinu — tur būs pavēss. Bet es jums iedošu divas segas.

—    Ļoti labi. Tas man noderēs.

—    No jums pienāksies četri dolāri.

Viņš tūliņ samaksāja. Un kārtodams šo rēķinu, viņš domāja par vīrieti tehniskās apkopes stacijā. Tas vīrs vestē un ar cigāru zobos, pirms naudas aizdošanas par savu pirmo pienākumu uzskatīja paziņošanu policijai. Joņodams uz šo pilsētu pie jūras, Sids nenoskārta, ka policija jau precīzi zina viņa atrašanās vietu.

Taču šī doma neērcināja, bet gluži pretēji — nomierināja. Cik patīkami apzināties, ka pasaulē pastāv lieliska organizētība un no tās izrietošā stabilitāte. Tiesa, tā daudzos gadījumos nespēj novērst nelaimi. Lūk, Nensija nevarēja aizkavēt viņa piedzeršanos. Sieviete nopūlējās, taču gala rezultātā pati cieta vissmagāk.

—    Cikos jūs atgriezīsaties?

—    Es nezinu. Man jāapmeklē sieva slimnīcā. Taču atgriezīšos savlaicīgi.

—    Liekos gulēt desmitos, pēc tam vairs durvis neatveru. Tātad esmu jūs brīdinājusi. Bet tagad aizpildiet kartiņu.

Kad Stīvs kartiņā ierakstīja savu uzvārdu, viņš atcerējās avīzes ziņu un nosprieda, ka par uzbrukumu Nensijai paziņos arī vakara avīzes. Radio noteikti būs jau informējis, ka ir noskaidrots sievietes uzvārds . .. Viņš nereti bija pamanījis tamlīdzīgas informācijas, taču nekad nebija pievērsis uzmanību vārdiem «.. .tika izvarota …»

Par to uzzinās visi. Stīvam ienāca prātā misters Svarcs un viņa telefoniste, kas parasti ar ironisku intonāciju atbild: «Misis Hāgena ir sanāksmē.» Viņš domāja par Lūisā klientiem, kas viņa iestādījumu apmeklē pievakarēs. Stīva garastāvoklis grima it kā zem gultasvietas saimnieces aizdomīguma. Pārdomas viesa žēlumu. Tagad notikušā sekas viņš vairs nevērtēja kā cietušās vīrs, bet domāja par sievieti, kuru pavada it kā ■līdzjūtīga sačukstēšanās: «Vai tā bija viņa, kuru izvaroja?»

Notikusī nelaime izraisīs vēl daudzas problēmas. Nensija, gulēdama slimnīcas gultā, varbūt jau lauza galvu par savu nākotni. Zinot Nensijas raksturu, pēc šās nakts šausmām viņa nevēlēsies uzturēties kādreizējo paziņu sabiedrībā, negribēs atgriezties ierastajā dzīvē.

—   Ja jūs uz slimnīcu gribat nokļūt pa taisnāko ceļu, — saimniece skaidroja, — tad tūliņ ir jānogriežas pa labi, pēc tam jāaiziet līdz restorānam ar zilo fasādi. No turienes var redzēt slimnīcu.

«Visērtākā izeja no šīs draņķīgās situācijas», Stivs domāja, «būtu tad, ja viņi vakaros koipā ar bērniem ieslēgtos savā mājā un ne ar vienu nesatiktos, pat ar Diku un viņa sievu, kurai, starp citu, ir tik nedabisks smaids. Viņa ir greizsirdīga uz Nensiju sava Dīka dēļ. Tagad Nensijai būtu jāsēž mājās, bet viņš strādātu savā kantorī, īsi sakot, rūpētos par visu ģimenei nepieciešamo, bet pēc darba atgrieztos mājās, pat pie Lūisa neiegriezies, jo pilnīgi atteiktos no glāzītes martini… Tad neviens viņam neuzdotu jautājumus par notikušo.

No centra plūda klusināts troksnis un mūzika. Daudzās mājās skanēja radio, citās — caur mijkrēsli varēja saskatīt cilvēku siluetus, kas bija sastinguši it kā Mēness gaismā — pie televizoru ekrāniem.

Stīvs nonāca pie restorāna ar zilo fasādi. Viņš nolēma paēst vakariņas, jo kopš rīta kuņģis bija kā izslaucīts. Te nebija bāra, nebija alkoholisko dzērienu. Tie viņu neinteresēja. Ja arī te tiktu pasniegts viskijs, viņš nekristu kārdinājumā.

Viņš tūdaļ ir gatavs zvērestam, ja Nensija nebūs pārāk pārguruši un būs ar mieru satikties, ka nekad nevionu pilīti alkohola neņems mutē. Un 'to viņš darīs ne vien Nensijas labā, bet arī pats savu nākotni vērtējot.

Meitene ar netīru lupatu nošļūca pa galda virsmu. Iespiedusi apmeklētāja rokā ēdienkarti, sagatavojusi zīmuli un papīru, gaidīja norādījumus.

—   Atnesiet to, kas jums ir uz ātru roku dabūjams. Kaut vai — sendvičus.

—   Vai nevēlaties omāru salātus, tā sakot, mūsu pastāvīgo ēdienu?

—    Vai ilgi jāgaida?

—    Salāti ir gatavi. Vai kafiju arī?

—    Jā, lūdzu.

Uz galda atradās dienas avīze, taču Stīvs baidījās to atvērt. Sienas pulkstenis rādīja desmit minūtes uz septiņiem. Vakar tieši šajā laikā viņš ar Nensiju atradās mājās. Un, lai nezaudētu laiku, viņš ēda sendvičus, kājās stāvēdams līdz tam brīdim, kamēr dzirdēja, kā Nensija aizcērt ledusskapja durvis. Viņa bija izņēmusi kokakolas pudeli un ierosināja: «Vai tev ieliet?»

Viņš neuzdrošinājās sievai atzīties, ka pirms brīža dzēris viskiju. Un ar to viss sākās. Nensijai mugurā bija zaļais kostīms, kuru viņa bija pirkusi 5. avēnijā. Viņa, protams, neparedzēja, ka par to nākamajā rītā rakstīs Bostonas avīzes.

Tagad Stīvs vēlējās tikai vienu — ātrāk nokļūt slimnīcā pie Nensijas. Ja arī viņu neielaidīs palātā, taču viņš atradīsies tuvāk viņai un tur, slimnīcā, būs dota iespēja nedomāt par baismo notikumu. Tagad viņš ir pārguris, sāp viss ķermenis, pat kauli. Ja arī kādreiz viņam iedzeršanas dēļ nācās negulēt vairākas naktis, tad mundrumu vienmēr stiprināja alkohola glāzīte. Varbūt šajā vakarā arī izmantot pārbaudīto līdzekli? No rīta skotu viskijs atdeva spēkus un palīdzēja atbraukt līdz šai pilsētai, saņemt sevi rokās pat tik pamatīgi, ka viņš vairākkart spēja ar telefona starpniecību sacelt kājās pasauli un atrast Nensiju.

Kaut tagad līdzās būtu tā jaukā oficiante no kafetērijas, kas atradās līdzās tehniskās apkopes stacijai. Viņa prata uzmundrināt. Sajā restorānā visi steidzās. Šķindēja šķīvji, oficianti spolēja pa zāli, jo nespēja mierīgi un savlaicīgi apkalpot klientus, un ik minūti kāds ausis pušu plēsošās mūzikas pielūdzējs atskaņotājā automātā iemeta piecus centus.

—    Ko jūs vēlētos desertā? Muims ir ābolu pīrāgs, ir citronu dzēriens.

Viņš atteicās no deserta, samaksājis rēķinu, izgāja no restorāna. Visi slimnīcas logi bija apgaismoti. Un ja Nensijas vieta neatrastos aizdurvē, viņš droši vien ieraudzītu viņas gultu. Ne visur biija nolaistas žalūzijas, jo šur tur aiz logiem varēja pamanīt žēlsirdīgo māsu lakatiņus, slimnieku siluetus, kas rokās turēja grāmatas vai citu lasāmvielu. Iedams garām automašīnai, viņš tai veltīja īsu un paviršu skatienu, jo tā skāra viņa atmiņas sā.pīgāko daļu. Viņš sev apsolīja, ka tiklīdz radīsies iespēja, to nomainīs pret citu kaut vai vecāku modeli.

Iekārtošanas gultasvieta un vakariņošana bija novilcinājusi leitnanta ierosinājuma par piezvanīšanu ievērošanu. Stīvs tūliņ steidzās pie tālruņa kabīnes, kas atradās slimnīcas hallē. Pirms izsaukt policijas telefona numuru, viņš atzina, ka pēc informācijas iegūšanas no leitnanta, nekavējoties sazināsies ar Kīniem. Viņš nepieļaus, ka tiek aizmirsti bērni. Kā tālāk rīkoties, izlems abi ar Nensiju.

—    Vai es varētu apmeklēt sievu?

Slimnieku reģistratūrā viņu pazina un tūliņ ieslēdza vietējo sarunu bloku.

—    Ieradies virs divdesmit otrās palātas slimniecei. Ziniet, par kuru es runāju… Jā… Kā… Ārsts neieradīsies pirms septiņiem … To es viņam pateikšu.

Un dežurante pateica:

—    Ne ātrāk kā pēc septiņiem.

—    Vai es drīkstētu piezvanīt?

—    No koplietošanas telefona.

Un tikai tagad viņš uzgrieza policijas tālruņa numuru.

—    Te runā Stīvs Hāgens. Man vajadzētu leitnantu Marri…

—• Es esmu lietas kursā, mister Hagen. Mēs ar leitnantu abi bijām slimnīcā. Viņš devās paēst vakariņas.

—    Leitnants lūdza, lai es piezvanu un paziņoju savu jauno adresi.

—   Atradāt istabu.

Stīvs nolasīja adresi, kuru saimniece bija uzrakstījusi uz papīra strēmeles.

—    Vai ir kādi jaunumi? — Stīvs jautāja.

—    Jau kādu pusstundu, — policists priecīgi paziņoja. — Viss ir pabeigts. Sākumā suņi bija nojaukuši īstās pēdas. Viņu kļūda — veselas stundas pazaudēšana. Tos vēlreiz aizveda uz veco vietu, un viņi atsāka darbu un nekļūdījās.

—    Vai viņš pretojās?

—    Nopratis, ka ir ielenkts, nometa pistoli un pacēla rokas. No bailēm bija kļuvis zaļš un lūdzās, lai viņu nesitot. Tagad ar viņu nodarbojas FIB puiši. Rīt pa ceļam uz cietumu viņu ievedīs mūsmājās.

—    Es jums pateicos!

—• Ar labu nakti! Par šo jaunumu varat paziņot sievai, jo tas viņai būs pa prātam.

Stīvs, pabeidzis sarunu, izgāja no kabīnes un atsēdās uz krēsla hallē. No šīs vietas viņš varēja pārredzēt reģistratūras darbinieču sejas, kas vīdēja aiz lodziņa. Viena no viņām drukāja uz rakstāmmašīnas un brīžiem vēroja Stīvu — vienīgo cilvēku hallē.

Stīvs pirmajā brīdī nepazina ārstu, kas no ielas ienāca hallē. Tagad ārsts bija tērpies uzvalkā, nevis virsvalkā, kā tas bija dienā, viņu satikšanās pirmaja reizē. Ārsts ieraudzīja apmeklētāju, taču pagāja tam garām. Bet pēc tam viņš atgriezās. Stīvs piecēlās kājās.

—    Sēdiet, — ārsts ierosināja un pats nosēdās uz blakus krēsla, pēc tam, atspiedies ar elkoņiem pret ceļgaliem, lēni jautāja: — «Vai leitnants jums pastāstīja?

Stīvs piekrītoši pamāja.

—    Labvēlīgi gala rezultāti manī vieš atziņu, ka traģiskais pirmkārt skar jūsu sievu, nevis jūs. Vakarā es vēl neesmu viņu apsekojis. Rēta viņas galvā ir diezgan nopietna, taču tā ātri aizdzīs. Es jūs gribēju pabrīdināt, lai jūs ņemat vērā vēl vienu apstākli — nebrīnieties, kad ieraudzīsiet savu sievu bez galvas segas. Mēs bijām spiesti nogriezt matus, būtībā, noskūt kailu.

—    Es sapratu, dakter!

—    Pie mums viņa nevarēs ilgi uzturēties. Mūsu slimnīcā jādod vietas tiem, kam nepieciešama ārkārtēja palīdzība. Vai jums ir labs ārsts, un kur jūs dzīvojat?

—    Longailendenā.

—    Vai tālu no slimnīcas?

—    Kādas trīs jūdzes.

—    Es tagad palūkošos, kā jūtas jūsu sieva. Jātiek pārliecībā, vai ceļošana nekaitēs viņas veselībai. Pašlaik galvenais ir viņas morālais stāvoklis. Kā būs tālāk, daudz kas ir atkarīgs no jūsu rīcības. Jūs mani uzgaidiet. Nu es esmu pārliecināts, ka jūs esat spējīgs viņu lieliski aprūpēt. Dzīvē ir daudz šādu necilvēcīgu gadījumu. Cietušo reakcija vienmēr ir neparasti vētraina. Un paies pamatīgs laika sprīdis, kopš jūsu sieva varēs sevi uzskatīt par normālu cilvēku, dzīvi vērot no normāla cilvēka skatpunkta. Lielu izturību prasīs neatsau'kšanās uz klačām, kas aizsāksies pēc avīžu dotās «sensācijas». Ja noziedznieku noķers, tad viņu tiesās.

—    Viņš jau ir nogrābts …

—   Jums jāparāda pacietība, attapība un gadījumā, ja stāvoklis neuzlabojas, meklējiet palīdzību pie speciālistiem.

Ārsts piecēlās.

—    Nāciet man līdzi un uzgaidiet gaitenī. Ja nenotiks nekas neparedzēts, tad apskate ilgs tikai dažas minūtes. Viņa teica, ka jums esot bērni.

—   Divi. Mēs braucām uz Menu, — tur viņi dzīvo vasaras nometnē un mūs gaida, lai vedam mājās.

—    Par viņiem parunāsim drusciņ vēlāk, — ārsts pārtrauca.

Viņi devās uz otro stāvu. Tur žēlsirdīgā māsa nepazina

Stīvu, jo tikko bija uzsākusi dežurantes pienākumus. Toties ārsts lieliski pazina māsu, un pēc dažiem pārmītiem vārdiem viņi vienojās, ka Stīvs varēs tepat uzgaidīt līdz tam brīdim, kamēr notiks slimnieces apskate. Stīvam tika ierosināts pasēdēt un pagaidīt.

Stīvs uzskatīja, ka labāk pastāvēt kājās. Tukšajā gaitenī valdīja mainīgi dzeltenīga gaisma.

—    Vai viņa gulēja? — Stīvs uzdrošinājās pajautāt māsai.

—    Es nezinu, jo dežūru sāku tikai sešos, — māsa atbildēja, pēc tam ieskatījusies kartītē, paskaidroja. — Varu jums ziņot, ka viņa ir paēdusi buljonu, g<a|u un saknes.

Sī informācija nesa mierinājumu.

—    Jūs viņu redzējāt? — Stīvs centās vēl kaut ko uzzināt.

—    Jā, naktī, kad viņu atveda.

Viņš neuzdrošinājās tālāk taujāt, jo baidījās, ka māsas atbildēs par slimnieces izskatu var tikt piesauktas konkrētas detaļas. No blakus palātas, kuras durvis bija atstātas pusvirus, atskanēja divu sieviešu monotonās balsis. No Nensijas palātas iznāca ārsts un iesāņus pasauca māsu. Pateicis viņai dažus vārdus, pievērsās Stīvam.

—    Jums tūliņ būs iespējams satikt sievu. Māsa brīdinās par slimnieces gatavību jūs redzēt. Un ja nebūs sarežģījumu, kaut gan tos es pagaidām neparedzu, otrdien abi varēsit doties mājās. Tad arī vīkends būs beidzies un no ceļiem būs noskrējusi transporta straume.

—    Vai mums būs vajadzīgs sanitārais transports?

—    Ja jums ir laba mašīna un jūs to liegi vadāt, tad var iztikt bez speciālās mašīnas. Pirms aizbraukšanas es vēlreiz aplukošu slimnieci. Es jūs, tā sakot, brīdinu, lai jūs varētu iepriekš sagatavoties. Un tagad par jūsu bērniem. Vai jums mājās ir aukle?

—    Jā, ir. Diemžēl viņa strādā tikai nepilnu dienu, taču es palūgšu, lai viņa paliek ilgāk.

—    Jo ātrāk dzīve iegriezīsies normālās sliedes, jo ātrāk atveseļosies jūsu sieva. Tagad pie viņas varat pabūt ne ilgāk par divdesmit minūtēm, labākajā gadījumā — pusstundu. Taču viņa nedrīkst pārāk daudz runāt.

—    Es jums apsolu, dakter!

No palātas iznāca māsa, taču nevis lai Stīvu uzaicinātu ienākt slimnieces palātā. Māsa atvēra skapi un, izņēmusi no tā rokassomiņu un tajā kaut ko atradusi, atgriezās palātā. Stīvs neizprata māsas nāciena iemeslu. Pēc minūtēm desmit viņš tika aicināts ieiet palātā.

Tagad Nensijas gultu no pārējām slimniecēm atdalīja aizkars. Pie viņas gultas galvgaļa bija nolikts krēsls. Nensijai bija aizvērtas acis, taču viņa bija nomodā. To Stīvs noprata, kad vērīgāk ielūkojās viņas sejā. Tā manāmi trīsuļoja. Viņš ievē'roja, kā sievas lūpas kļuvušas sārtākas, bet uz vaigiem bija palikušas … pūdera pēdas. Neteicis ne varda, Stīvs apsēdās un savu roku uzlika sievas rokai, kas atdusējās virs segas.

VIII

Nensija, neatvērusi acis, nočukstēja:

—    Tu neko nerunā.

Viņa gulēja ka paralizēta, vienīgi rokas pulsēja. Tās bija iekļāvušās viņa plaukstā. Tagad viņi atradās klusuma un miera oāzē, kurā vienīgi ielauzās palātas kaimiņienes, droši vien karsoņu mocītas, svilpojošā elpa. Stīvs baidījās pakustēties. Klusumu pārtrauca gurdenā Nensijas balss.

—    Tev vispirms jāzina, ka es nelūdzu ne pūderi, ne lūpu krāsu. To izdomāja dežūrmāsa, jo mans izskats varot tevi nobaidīt.

Stīvs pavēra muti, taču neko nepateica un tagad viņš aizvēra acis, un Nensijas tuvumu izjuta no roku saskarsmes. Tā viņi jutās vistuvāk.

—    Vai neesi pārāk noguris?

—    Nē … Klausies, Nensij …

—   Ts-ss, nekusties … Es dzirdu tavu pulsu …

Klusēšana ieilga. Stīvam šķita, ka Nensija ir iemigusi. Taču viņa ierunājās:

—    Tagad es esmu pārāk veca. īsta vecene. Arī pirms tam es biju par tevi vecāka veselus divus gadus, bet pagājušajā naktī es kļuvu vecene. Nestrīdies! Atļauj man runāt. Dienā es daudz domāju un pārdomāju. Man iedeva miega zāles, taču es neiomigu, tāpēc varēju domāt.

Nekad visā kopdzīves laikā viņš tā nebija izjutis Nensijas dvēselisko tuvumu, kā tas aizsākās tagad. Viņi it kā atradās saules apspīdētā ielokā, kas viņus pilnīgi paglāba no ārpasaules. Nu viņu rokas varēja dzīvot vienotā un nešķiramā pulsā.

—   Dažās stundās es kļuva vecāka par desmit gadiem. Nedusmojies, bet ļauj man visu pateikt.

Nensijas runāšana Stīvā viesa gan interesi, gan mokošu trauksmi. Viņa runāja klusi, jo tikai tā varēja vairāk uzticēties, jo tā varēja atklāt visslepenākās jūtas. Sajā brīdī viņas balsij nebija intonācijas, jo frāzes izira, bet pēc pauzēm atguva kopskaņu.

—    Stīv, ja arī tu pats par to neesi padomājis, tad vismaz saproti, ka mūsu attiecības pilnīgi izmainīsies, viss būs ne tā, kā bija iepriekš. Es nekad vairs nekļūšu par normālu sievieti, es nekad vairs nebūšu tava sieva. — Un neļaudama izskanēt viņa iebildumiem, turipināja: — Klusē! Es vēlos, lai tu mani uzklausītu un saprastu. Starp mums nav iespējamas — tu labi zini — kādas attiecības. Tās vienmēr atgādinātu par šajā naktī notikušo …

—    Pārstāj!

Viņš atvēra acis un ieraudzīja Nensijas seju. Acu plaksti aizvērti, apakšlūpa trīc kā vienmēr, kad Nensija tuvu pie raudām.

—    Nē, Stīv, tu taču nevarēsi. Es zinu, ko es runāju. Tu visu lieliski saproti, taču centies radīt ilūzijas. Tagad viss — beidzies! Sī pretējo dzimumu attiecību joma man vairs neeksistē.

Viņa ievilka elpu, izspļāva siekalas, un Stīvam kādu brīdi šķita, ka viņš redz, kā aiz skropstām trīsuļo viņas acu zīlītes.

—    Es nelūdzu, lai tu paliec ar mani, — Nensija turpināja. — Tev būs normāla dzīve. Un mēs visu nokārtosim bez liekiem sarežģījumiem.

—    Nensij!

—    Nē, Stīv, uzgaidi un ļauj man visu pateikt, jo agri vai vēlu tu nonāksi pie šīs nenovēršamās atziņas. Tas, ko es runāju šodien, ir patiesība. Citādi mums abiem grūti klāsies. To es uzskatīju par vajadzīgu tev tagad pateikt. Tāpēc es tevi ļoti gaidīju.

Stīvs, sevi nevaldīdams, saspieda Nensijas roku tik stipri, ka viņa iekliedzās:

—    Man sāp!

—    Piedod!

—    Kādas aplamības! Kāpēc tu saproti tikai tad, kad viss jau ir par vēlu? Kāpēc mēs nenovērtējām savu laimi, to nenosargājam? Tā mums it kā traucēja, mēs no tās izvairījāmies. Taču vakar mēs bijām laimīgi.. .

Te pēkšņi viņš aizmirsa visus ārsta padomus, pat to, ka Nensijai ir ievainota galva, un ka viņa atrodas slimnīcā. Degošs pārdzīvojuma vilnis bija aizdedzinājis viņa sirdi, bet smadzenēs blīvējās vārdi, kurus nekad netika izteicis sievai.

—   Tā nav taisnība! — viņš nikni izgrūda, kad Nensija bija pieskārusies viņu laimīgajai dzīvei.

—    Stīv! — viņa iekliedzās.

—   Man šķiet, ka arī es, varbūt visu neizprazdams, pārdomāju. Tas, ko tu teici, ir meli. Vakar mēs nebijām laimīgi.

—    Apklusti! — arī Nensijas balss bija tikpat dobja kā Stīvam, tikai tā skanēja ernocionālāk, jo no tās izlauzās aizturēta kaisle.

Stīvs, protams, bija paredzējis, ka šī tikšanās būs dvēseliski izjusta, bez savstarpējiem apvainojumiem, bez it kā iepriekš sagatavota teksta izkliegšanas.

—    Neskaties uz mani, bet aizver acis un klausies. Mēs nebijām laimīgi, un, lūk, tev pierādījumi: ik reizi, kad mēs izgājām ārpus ikdienas priekškara, no sīko rūpju ielenkuma, es tūliņ jutos kā izsists no sliedēm un man vajadzēja meklēt mierinājumu iedzeršanā. Bet kā ar tevi? Katru dienu tu skrēji uz savu kantori, lai tur sevi apliecinātu, cik tev ir interesanta dzīve. Vai mēs nereti mājās palikuši divatā, kā saka, aci pret aci, jau pēc dažām minūtēm neiedūrām degunus žurnālos un neieslēdzām radio?

Nensijas acu plakstu malas k|uva mitrākas un lūpas stiepās garākas. Stīvs būtu gandrīz palaidis vaļā sievas roku, ja viņa neatbildētu ar stipru, gandrīz krampjainu tvērienu.

—    Vai tu zini, no kura brīža es tev sāku melot? Pirms mūsu izbraukšanas, kad es tev teicu, ka aizskriešu pēc benzīna.

—   Vispirms tu teici — pēc cigaretēm, — viņa pačukstēja, un tūdaļ viņas seja kļuva gaišāka.

—   Man bija vajadzīgs iemesls viskija iedzeršanai. Es visu nakti strēbu viskiju. To es darīju, tā sakot, savai brīvībai par godu.

—    Tu mani neieredzēji?

—    Un tu mani?

Šķiet, ka viņas lūpās iezagās smaids. Un vina klusi sacīja:

—   Jā.

—    Palicis vienatnē, es tik ilgi noņēmos ar savu «brīvību», kamēr no rīta pamodos zālītē pie tā ceļa, pa kuru naktī netiku braucis.

—    Vai atgadījās avārija?

Tagad Stīvs droši varēja apgalvot, ka viņam ar Nensiju pirmo reizi kopš kopdzīves sākuma notiek vaļsirdīga saruna un viņi vairs nokrāpj viens otru.

—    Nē, tā nebija avārija. Un tagad ir pienākusi mana kārta tev atklāti pateikt visu. Tev tagad viss ir jāzina. Vakarvakarā es satiku cilvēku, kurā es gribēju ieraudzīt savu otro «es». Es uzskatīju, ka viņš nav gļēvulis. Tajās stundās mani mocīja nožēla, ka es neesmu līdzīgs šim cilvēkam, un tāpēc es viņam kā uz delnas noliku visu, kas sakrājies manā dvēselē, un visu,

kas tajā laikā trakoja manā sirdi. Es viņam stāstīju par tevi, varbūt arī par bērniem (par to es neesmu gluži pārliecināts), vai tik es nenoliedzu savu mīlestību pret mūsu mazuļiem. Es taču zināju, ka šis cilvēks ir no turienes. — Uz mirkli aizvēris acis, Stīvs turpināja. — Ar dzērāja riebeklībām es visus aplēju no galvas līdz kājām. Bet tas tips, kuram es atvēru savu dvēseli, nebija neviens cits, kā tas …

Viņš izdzirda Nensijas lūdzošos čukstus:

—    Klusē, klusē …

Stīvs vairs neturpināja. Nensija klusi šņukstēja. Taču asaras, kas ritēja no aizvērtajiem plakstiem, nebija rūgtas. Nensijas roka stinga vīra rokā.

—    Vai tu tagad saproti? — viņš ar grūtībām norija sāpju kamolu, kas bija iestrēdzis kaklā. — Vai tu saproti, ka tikai no šās dienas mēs sāksim patiesu dzīvi?

Stīvs, atvēris acis, brīnījās, ka Nensija viņu uzmanīgi vēro. Vai vīra atklāto grēksūdzi viņa būtu klausījusies vaļējām ausīm un acīm?

—    Tas, lūk, ir viss. — Stīvs sacīja. — Tev taisnība, ja tu saki, ka šajā naktī ir nostaigāts garš dzīves ceļš. — Pamanījis sievas acīs šaubas, viņš apgalvoja. — Tu redzēsi, ka tā būs pavisam cita dzīve. Es nespēju aprakstīt, kāda tā būs, taču esmu pilnīgi pārliecināts, ka to mēs nodzīvosim zem viena jumta.

Nensija savas šaubas izteica tikai vienā vārdā.

—    Taisnība?

Stīvu pārsteidza līdz šim brīdim nepamanītais viņas tiešums.

Gar Nensijas gultu pagāja garām māsa. Viņa devās pie šīs palātas vārgākās slimnieces, kas neparasti smagi elpoja un dežuranti bija izsaukusi ar zvana starpniecību. Tagad Stīvs palika kluss kā pelīte. Viņš bija visu pateicis. Ja kādreiz dzīve tik tiešām iegriezīsies parastās sliedēs, tad Stīvs varbūt bez kautrības atcerēsies šo vaļsirdības pusstundu ne visai tam piemērotā situācijā. Bet vai viņš netika pārdzīvojis kaunu tajos rītos, kad viņš uzmodās pēc nopļēgurotas nakts?

Tagad viņi viens otru skatīja atklātām acīm un abi juta, ka šīs svētās minūtes nekad neatkārtosies. Kāds neatvairāms spēks centās apvienot, pagaidām viņi atradās vārdu varā, kas pavēra jūtu dziļumu un acu skatiena tiešumu.

—   Vai ir noslēgts pamiers? — iziedama no palātas, it kā starp citu apjautājās žēlsirdīgā māsa.

273

Netaktiskais jautājums neskāra viņus.

18 2104

—   Vēl piecas minūtes, — pie sliekšņa apstājusies, viņa atgādināja, — un pietiks.

Bija pagājušas trīs vai piecas minūtes, kad Nensija stingrākā balsī noprasīja:

—    Vai tu tik tiešām esi pārliecināts, Stīv?

—    Bet tu? — viņš smaidīdams atjautāja.

—    Atklāti sakot, ir vērts pamēģināt.

Viņiem piederēja šīs saderības minūtes. Kas notiks tālāk, to nosacīs likteņa labvēlība. Un tagad Stīvs sāka steigties, jo nevēlējās, lai atsaltu tikko atgūtais viņu attiecību siltums. Pārējais, ko viņš spētu pasacīt, vairs nebūtu tik nozīmīgs.

—    Vai drīkstu tevi noskūpstīt?

Nensija piekrītoši pamāja, un viņš noliecās pār slimnieci. Viņu lūpas sa.sikārās, pagāja dažas sekundes, un Stīvs atliecās atpakaļ. Nensijas roka joprojām dusēja viņa plaukstā tik cieši, ka, lai no tās izbrīvētos, viņam nācās atbrīvot katru pirkstu atsevišķi. Pēc tam viņš steidzīgi un nesikatī.damies atpakaļ izgāja no palātas un aizdrāzās garām dežurmāsai. Taču tūdaļ viņš dzirdēja brīdinošu uzrunu.

—    Mister Hāgen, — māsa smaidīja, — atvainojiet par aizkavēšanu! Mans pienākums ir jūs brīdināt, ka slimnieku apmeklēšanai ir noteikts laiks. Hallē ir apmeklēšanai paredzēto stundu saraksts. Šodien jūs ielaidām «neatļautajā» laikā, tāpēc ka jūsu sieva pie mums uzturas pirmo dienu.

Stīvs paskatījās uz māsu un uz Nensijas palātas pusi. Māsa, sapratusi viņa bažas, apsolīja:

—    Varat būt mierīgs, es parūpēšos, lai viņai ir labs miegs. Arī par jums, starp citu, parūpējās dakteris. Viņš atstāja divas tabletes. Pēc to ieņemšanas būs garantēts miegs līdz pašam rītam.

Stīvs, iebāzis kabatā balto paciņu, noteica:

—    Pateicos!

Nakts bija gaiša. Mēness spoguļoja alejas koku rindās. Stīvs, iesēdies savā automašīnā, joprojām atradās neseno iespaidu varā un tieši tāpēc mašīnu stūrēja nevis uz māju, kur bija sarunājis gultasvietu, bet gan jūras virzienā. Lai izvērtētu pārdzīvojumus, bija nepieciešamas garas stundas, un ne jau vietā, kur valda ugunis, šūpoles, mūzika, šautuves. Apkārtne šķita nedzīva un nereāla. Viņš vadīja automašīnu pa garu ielu, kas pamazām kļuva tumšāka un tās beigās bija redzams klucim līdzīgs veidols, kura pakājē šļāca viļņi. No jūras pūta svaigs vējš, sāļais gaiss pildīja plaušas. Stīvs, izkāpis no automašīnas un atstājis vaļā tās durvis, devās uz kal

na pusi un apstājās pie tā tikai tad, kad viļņi pieskārās viņa kurpēm. Slepus, it kā no kāda cilvēka kaunēdamies, viņš atkārtoja bērnības dienu žestu — kad pirmo reizi ieraudzīja okeānu. Arī toreiz viņš noliecās un roku iemērca ūdenī, un, tīksminādamies par ūdens vēsumu, to turēja ilgi, ilgi.

No jūras viņš atgriezās pa ļparasto un pazīstamo ceļu: gar restorānu ar zilo fasādi, kas kalpoja par savdabīgu ceļrādi; tūdaļ uzbrauca uz šosejas, pa kuru dienas beigās bija gājis kājām.

Gultasvietas izīrētāju pāris sēdēja neapgaismotā verandā, un Stīvs viņus pamanīja, tikko bija uzkāpis līdz savai naktsmītnei.

—    Agri pārnācāt, mister Hāgen, — ierunājās saimniece. — Jums, protams, nenākas domāt par izklaidēšanos. Vai jūs bez kofera? .Drusciņ uzgaidiet, es iedegšu gaismu.

Un sīpoža lampa apgaismoja halli. Tagad Stīvs pamanīja, ka halles sienas ir noklātas ar puķainām tapetēm.

—    Es nepieļaušu, lai jūs gulētu virsdrēbēs, — saimniece paziņoja. — Turklāt pēc visa pārdzīvotā. — Viņa visu zināja un tāpēc varēja pārliecinoši runāt ar cilvēku, kuru piemeklējusi liela nelaime. — Un kā tagad jūtas jūsu nabaga sieviņa?

—    Labāk, — Stīvs bija lakonisks.

—    Kāds viņai trieciens! — saimniece nerimās. — Tādus, kā tas nelietis, jānosit uz vietas, tādiem iztiesāšanu nevajag. Ja kāds tā izdarītos ar manu meitu, es droši vien varētu…

Pie šīm runām jāpierod. Abiem ar Nensiju. Tagad un, protams, tuvākajā laikā traģiskais atgadījums būs viņu nemainīgais pavadonis, kā arī nākamās dzīves priekšnosacījums. Tāpēc Stīvs pacietīgi gaidīja, kamēr saimniece pabeidz savus spriedelējumus par ļaundara sodīšanu, bet pēc tam dodas pēc vīra pidžamas.

—    Tā varbūt jums būs par īsu, — saimniece vērtēja īrnieka augumu. — Un tomēr — labāk nekā bešā. Bet tagad' nāciet līdzi! Es jums parādīšu vannas istabu. Es jums sadabūju trešo segu. Kaut gan tā ir no kokvilnas, taču jums nenodarīs ļaunumu. No rīta paši to izjutīsit, kad brīze būs atnesusi mitro gaisu.

18*

275

Beidzot Stīvs atlaidās guļvietā. Gribējās ātrāk iemigt, bet pirms tam pabūt vienatnē ar sevi. Viņš atcerējās ārsta atstātās tabletes. Tās norija un uzdzēra ūdeni. No veikala, kas atradās ielas otrajā pusē, skanēja klusinātas balsis, ljekas, ka veikala saimnieki sarunājās. Taču tas netraucēja ielaist miegā un patpikt klusi:

—    Ar labunakti, Nensij!

Te, svešajā namā čuksts atskanēja tieši tāpat kā Nensijas palātā. Viņš vēl dzirdēja, kā dārzā sisināja sienāži, kaut kur aizvērās un atvērās vārtiņi, smagi soļi atskanēja kāpnēs, kaut kas ar lielu piepūli aizvēra un atvēra logu, kura rāmis droši vien mitrumā bija izplēties… Sis vakara noskaņas un, protams, drēgnums, kas bija iezīdies kaulos, bija vienīgie pieturas punkti, kuri nofi'ksējās viņa atmiņā.

Viņš neiekļuva sapņu pasaulē un varbūt tāpēc pamodās tikai tad, kad saule jau apstaroja seju. Vasarnīca pildījās ar balsīm un skaņām. Pa ielu brauca mašīnas, no kaimiņu vasarnīcas atskanēja gaiļa dziesma. Vasarnīcas pirmajā stāvā šķindēja trauki. Stīvs nezināja, cik ir pulkstenis, jo savu laikrādi bija atstājis savās virsdrēbēs vannas istabā.

Kad Stīvs izgāja no verandas, viņu sagaidīja saimnieces jautājums.

—    Vai labi izgulējāties? — nesagaidījusi atbildi, viņa piebilda, — kā redzams, svaigais gaiss jums iet labumā.

—    Cik pulkstenis?

—    Pusdesmit. Es ceru, ka kafijas tase jums dos možumu. Tā jau ir gatava. Starp citu, pie mums bija ieradies policijas leitnants.

—    Vai sen?

—   Ap astoņiem. Viņš ļoti steidzās, jo kādu cilvēku veda uz slimnīcu. Es viņam paskaidroju, ka jūs vēl guļat. Viņš neatļāva modināt. Leitnants sacīja, ka no paša rīta būšot policijā un jūs tur varat ierasties jebkurā laikā.

—   Vai jūs redzējāt arī pārējos, kas brauca ikopā ar leitnantu?

—    Es baidījos pārāk ilgi skatīties, taču noteikti redzēju, ka uz aizmugures sēdekļa atrodas trīs vīrieši. Visi bija ģērbušies privātās drēbēs, un varu likt galvu ķīlā, ka tas, kas sēdēja vidū, bija ieslēgts roku dzelžos. Un es nebrīnīšos, ja izrādīsies, ka roku dzelžos bija tas tips, ko vakar arestēja Ņuhempšlrā. Rīta avīzē raksta, ka tas tips pirms divām dienām izmucis no cietuma un tik īsā laikā paspējis izdarīt tik daudzus baismīgus darbus. Sajā sakarībā arī jums būs kaut kas sakāms! Vai gribat redzēt avīzi?

Stīvs nevēlējās lasīt avīzi. Atteikšanās pārsteidza saimnieci. Viņa šo vīrieti, bez šaubām, uzskatīja par apvaldītu vai cietsirdīgu tipu, bet vispār viņa lēnīgums apmulsināja ziņkārīgo sievieti.

Saimnieces mudināts, viņš iegāja virtuvē un tur izdzēra kafijas tasi. Pēc tam viņš nomazgājās dušā, noskuvās un atgriezās verandā. Te viņu sagaidīja pārsteigums… no ielas pretējās puses — no namu logiem un durvīm Stīvu vēroja sieviešu ziņkārīgās acis.

—    Vai es drīkstētu pie jums pavadīt vēl vienu nakti?

—    Kā jums tīk. Vienīgi mums tādas loti pieticīgas ērtības.

Stīvs devās uz centru. Viņš nolika automašīnu pie restorāna un tūliņ iegāja tajā, lai paēstu brokastis. Uzkodis maizītes un izdzēris divas kafijas tases, viņš ieslēdzās tālruņa kabīnē. Pēc piecām minūtēm viņam izsauca atpūtas nometni. Caur kabīnes logu vērodams omlešu ceļus uz restorāna letes, izdzirda tālu balsi. Viņš nespēja slēpt satraukumu.

—    Misis Ķīna! Te runā Stīvs Hāgens.

—    Tas esat jūs, nabadziņš? Lai gan jūs piezvanījāt, mēs visu dienu nevarējām nomierināties. Mēs visi lauzījām galvas un netikām gudri, kas ar jums ir noticis. Tikai vakarā uzzinājām par nelaimi, kura piemeklējusi jūsu sievu. Un kā viņa, nabadzīte, jūtas? Vai jūs atrodaties vienviet? Vai viņu redzējāt?

—    Es pateicos, misis Ķīna! Viņa jūtas labāk. Es atrodos Heiordē. Rīt es aizbraukšu pēc bērniem. Vai jūs viņiem neko neteicāt?

—   Tikai v.ienu, ka māmiņa un tētis aizkavējas. Jūs varat iedomāties, vakarvakarā Bonija sacīja, ka jūsu ceļojumā netrūkstot jautrības. Vai gribat parunāt ar viņiem?

—    Nē. Es uzskatu, ka ar viņiem nav ko runāt pa telefonu. Vislabākais — paziņojiet, ka rīt es būšu klāt…

—    Un ko jūs tagad esat nolēmis darīt?

Stīvs joprojām nezaudēja pacietību.

—    Otrdien, kad ceļi būs brīvāki, mēs atgriezīsimies mājās.

—    Vai jūsu sieva varēs pārciest tālu braucienu?

—    Ārsts uzskata, ka varēs.

—    Vecāki, kas atbraukuši pēc bērniem, to tikai vien runā. Ja jūs zinātu, kā mūsējie jūs žēlo. Galu galā viss varēja beigties daudz ļaunāk.

Stīvs nojauta, ka sāk pakļauties malā stāvētāju atziņām. Viņš pateica!

—    Jā.

Tagad viņš pārdomaja savu tālāko rīcību. Vai viena dienā var paspēt aizskriet līdz Menai, bet no turienes atpakaļceļā paņemt Nensiju un pēc tam visiem doties uz Longailendu? Ja autiņu dzīsi kā nenormālais, tad, protams, paspēsi. Un tomēr jādomā par to, ka kopā ar bērniem būs jāpavada nakts tepat,

Heiordā. Pirmdienas vakarā, par laimi, visi būs iziklīduši pa savām mājām, tad viesnīcā vietu netrūks.

Stīvs noņēmās ar ģimenes nākotnes analīzi. Viņš paredzēja, ka pirmdien Nensija neieradīsies darbā. Par to Svarcs iepriekš netiks brīdināts, jo viņš no avīzēm 'jau būs saņēmis izsmeļošu informāciju. Tāpat kā Stīva šefs jau otrdienas rītā saņems pārsteidžošu telegrammu: «Būšu ceturtdien». Mājas darbi tiks kārtoti trešdien. Viņš tūdaļ nespēs vienoties ar bērnu aukli Aīdu, jo viņa savu vīkendu pavada Baltimorā pie vecākiem. Viņš centās sistematizēt neatliekamos darbus un no savu pārdomu loka neizlaida bērniem atstāstāmo notikuma versiju, ņemot vērā arī to faktu, ka par savu vecākin nelaimi viņi uzzinās no vienaudžiem.

Gaidāmā satikšanās ar bērniem, bez šaubām, viesa prieku, taču reizē to nomāca notikušā ēna, ikuras garums varēja sniegties tālā nākotnē. Viņš apzinājās, ka ar Boniju un Denu, burtiski, sāksies jaunas un daudz dziļākas attiecības. Pulksten divos viņš apmeklēs slimnīcu, pēc tam kārtos automobiļa apmaiņu, jo droši vien, ka šajā pilsētā ir mašīnu apmaiņas birojs un brīvās dienās tas darbojas ar lielāku vērienu… Ja kabatas portfelis nav atrasts, tad jāatgādina leitnantam, lai izraksta izziņu, kas apliecina, ka nozagtas autovadītāja tiesības …

Tā Stīvs Hāgens izplānoja savus neatliekamos darbus. Taču bija jāveic vēl viens neparasti svarīgs uzdevums — arī turpmāk jāsaglabā pašsavaldīšanās. Viņš aizbrauca līdz autostrādei, pulksten pusvienpadsmitos apturēja automašīnu pie policijas pārvaldes. Te atradās dažādi transporta līdzekļi, kā arī automašīna, spriežot pēc atšķirības pazīmēm, piederoša FIB. Stīvs uzskatīja, ka ar šo mašīnu FIB inspektori uz šejieni atveduši Sidu Helligenu.

Sā vārda un uzvārda dzirdēšana un izrunāšana prasīs piepūli un pašsavaldīšanos. To Stīvs sev iegalvoja. Jā, arī šajā jaukajā dienā, kad gaiss it kā bija mazliet tveicīgs, vieglas dūmakas pilns, un vakara pusē tas spēja izraisīt negaisu.

Stīvs, nodzēsis pret pazoli cigareti, iegāja namā un tūdaļ kāpa pa kāpnēm augšā, un, neapstājies ne brīdi, turpināja savu ceļu līdz lielajai istabai, kur viņu vakar bija ievedis leitnants Marri.

Te policists pratināja kādu pārīti. Pārāk smiņķētā seja diezin kāpēc mudināja domāt, ka šī sieviete ir viltniece, bet cietā balss, — ka darīšana ar kabarē dziedātāju.

— Vai leitnants būtu? — Stīvs uzdrošinājās patraucēt policistu.

—    Nāciet iekšā, mister Hāgen, es jūs pieteikšu.

Kamēr Stīvs devās uz pazīstamo kabinetu, kāda balss par viņu ziņoja selektorā, kāda roka tūdaļ vēra durvis. Leitnants, ieraudzījis Stīvu, bija pārsteigts par viņa nevainojamo stāju un izskatu.

—    Es zināju, mister Hāgen, ka jūs atnā'ksit. Es nejautāju, vai jūs labi pavadījāt nakti. Sēdieties!

Stīvs piegāja pie galda un, palūkojies apkārt, dobjā balsī jautāja:

—   Vai viņš ir šeit?

Leitnants piekrītoši pamāja ar galvu un netika vaļā no pārsteiguma par apmeklētāja mieru.

—    Vai es varētu viņu redzēt?

—    Tūlīt ieraudzīsit, Hāgen, bet tagad piesēdieties.

Stīvs paklausīja gluži tāpat kā dzīvokļa saimnieces norādījumus vai misis Ķīnas līdzjūtības apliecinājumus. Viņa sarunu biedrs, protams, necentās īpaši akcentēt savu informāciju. Viņš ar ritmiskiem labās rokas rādītāja pirksta piesitieniem stūķēja pīpi.

—    Viņu atveda naktī, bet no rīta nogādāja Heiordā. Vakar par to es jums negribēju neko stāstīt. Es ceru, ka par to jūs neturat ļaunu prātu uz mani? Identificēšanai vajadzēja, notikt saskaņā ar visām likumā noteiktām prasībām. Pēc stundas inspektori aizbrauktu uz Singsingu. Ja sazīmēšana nebūtu notikusi no rīta, tad jūsu sievu tik un tā nāktos traucēt vēlāk…

—    Un kā viņa jutās?

—    Ļoti mierīgi.

Stīvam neizdevās noslēpt smaidu, kas pret viņa paša gribu pārslīdēja pāri lūpām. To pamanīja arī leitnants.

—    Pulksten sešos atbrīvojās kāda palāta un es devu rīkojumu tajā ievietot jūsu sievu.

—    Vai naktī kāds nomira?

Leitnants saprata, ka ar Hāgenu notikušas būtiskas pārmaiņas, jo viņš bija pārtapis par gluži runīgu un ieinteresētu cilvēku. Taču uz pēdējo jautājumu neatbildēja, toties noprasīja:

—    Vai vakar jums bija saruna ar sievu?

—    Mēs izskaidrojāmies, — Stīvs vaļsirdīgi atbildēja.

—    Tāpēc jūsu sieva, kā šorīt 'sapratu, ir krietni mierīgāka, — leitnants secināja. — Es pajautāju, vai viņai nebūtu iebildumi, ja mēs tagad uzrādītu sazīmēšanai aizdomās turēto noziedznieku. Man par lielu pārsteigumu, viņa nebija ne nervoza,' ne bailīga, bet vienkārši pajautāja: «Vai tas ir vajadzīgs, leitnant?» Es atbildēju, ka bez tā nevarēs iztikt. Man jāpiebilst, ka ārsts, drošs paliek drošs, atradās gaitenī. Pēc tam viņa apvaicājās, kur jūs atrodaties. Es atbildēju, ka droši vien vēl guļat, un tas, manuprāt, jūsu sievu iepriecināja. Viņa sacīja: «Pasteidzieties ātrāk!» Un es liku, lai inspektori ieved arestēto.

Kopš aizturēšanas brīža Helligens noliedza savu līdzdalību tik baismīgā vardarbībā: viņš atzina citus, ne tik smagus noziegumus. Es gaidīju, cik ilgi šī zeļļa ietiepība turpināsies. Pie palātas durvīm viņš vīzdegunīgi atmeta galvu un bezkaunīgi nosmīnēja. Palātā Helligens izaicinoši paskatījās uz jūsu sievu. Taču viņa neuztraucās, neviens vaibsts neizmainījās viņas sejā. Viņa tikai drusciņ piemiedza acis, lai labāk ielūkotos Helligena sejā.

—   Vai jūs pazīstat šo cilvēku? — viens no FIB inspektoriem, norādidams uz Helligenu, jautāja Nensijai.

—    Tas ir v i ņ š! — viņa lakoniski pateica.

Helligena skatiens joprojām palika izaicinošs. Taču tas nemainīs noziedznieka sazīmēšanas procedūru. Viens no FIB inspektoriem uzdeva jautājumus lotrs stenografēja). Uz visiem iz>melklētāju jautājumiem Nensija deva konkrētas un pārliecinošas atbildes.

Sida Helligena un misis Hāgenas satikšanās palātā ilga nepilnas desmit minūtes.

—    Tajā laikā, — leitnants Marri atsāka, — kad palātā notika aizdomās turētā sazīmēšana, rakstīts protokols ar jūsu sievas liecību, gaitenī gaidīja korespondenti un fotoreportieri. Es pajautāju misis Hāgcnai, vai drīkstētu pie viņas ielaist preses ļaudis, jo nav lietderīgi ignorēt viņu vēlēšanos pastāstīt sabiedrībai patiesību. Viņa pateica: «Ja dakteris neiebilst, lai nāk.» Ārsts atļāva uz dažām minūtēm ienākt fotogrāfiem, bet rakstītāji palika aiz durvīm. Kā redzat, jūsu sieva godam izturēja šo psiholoģisko pārbaudi. Un es jums atzīšos, ka, iziedams no palātas, es godbijīgi paspiedu viņas roku.

Stīvs kā sastindzis raudzījās neaptveramā tālumā.

Leitnants runāja it kā ar sevi.

—    Es nezinu, vai viņai personīgi nāksies piedalīties zvērināto tiesā. Tā droši vien notiks pēc dažām nedēļām. Helligena lietā būs daudzas epizodes. Dažas no tām ļoti sarežģītas. Ap to laiku misis Hāgenas veselības stāvoklis būs uzlabojies. Taču nav izslēgts, ka tiesa, nevēlēdamās misis Hāgenu traucēt, samierināsies ar viņas rakstiskajām liecībām, kas apstiprinātas ar zvērestu.

Leitnants paskatījās uz sarunu biedru un bija pārsteigts, >ka viņš nereaģē uz policijas pārstāvja klātbūtni un droši vien nedzird tieši viņa ģimenei adresētos vārdus.

—    Vai jūs tiik tiešām gribat redzēt viņu? — leitnants jautāja.

—    Jā, — atskanēja kategoriska atbilde.

—    Vai tūliņ?

—    Pēc iespējas ātrāk.

Marri izgāja. Stīvs piegāja pie loga, centās koncentrēties. Viņš dzirdēja, kā atveras durvis, kā gaitenī atskan cilvēku soļu duna. Pēc garāka laika sprīža atgriezās leitnants un, ienācis kabinetā, nosēdās aiz galda. Pēc tam ienāca Sids Helligens. Viņa rokas bija ieslēgtas dzelžos. Aiz arestētā sekoja divi FIB inspektori.

Tagad kabinetā četri vīrieši stāvēja kājās, bet vienīgi leitnants sēdēja aiz galda.

Kaut kas aizvēra durvis.

Stiva paralizētais skatiens bija pievērsts logam. Galva noliekta, sejā līķa bālums, dūres sažņaugtas, taču rokas nolaistas gar sāniem, uz pieres un virslūpas iznira sviedru lāses. Viņš aizvēra acis, ķermenis saspringa, bet pēc tam viņš lēni pagriezās un atradās aci pret aci ar Helligenu.

Leitnants, kas vēroja abus, ieraudzīja, kā no Helligena sejas izgaist smīns… Policistu pārņēma it kā izbīlis, jo viņš apzinājās, ka tūdaļ nāksies iejaukties, tāpēc piecēlās no krēsla. Stīva acis bija iezīdušās sievas piesmējēja acīs, ķermenis pielija it kā ar svinu, žokļi sacirtās līdz lūzumam. Stīva labā roka bija draudoši piepacelta. Helligens, apjautis agresiju, pacēla dzelžos ieslēgtās rokas un tādējādi centas aizsargāt seju. Viņa baiļu pilnais sikatiens bija pavērsts pret inspektoriem, jo viņš meklēja palīdzību un glābiņu.

Neatskanēja neviens vārds, nevarēja dzirdēt vismazāko troksni.

Te Stīva saspringums atslāba, ķermenis saguma, pleci nošļuka, seja notrīsēja, un viņš nočukstēja:

—    Atvainojiet!

Klātesošie diemžēl nesaprata, kam viņš atvainojās. Vai tas tika izteikts par sitienu, kuru viņš nebija iešāvis pretinieka mūlī, vai arī par kaut ko citu?

Tagad Stīva skatiens, tā sakot, bija atgriezies vecajās sliedēs — vakarvakarā, kad viņš sāka atklāti runāt ar leitnantu Marri. Viņi cītīgi vēroja Helligenu, it kā šī noziedznieka sejā un visā būtnē slēptos brīdinošie tās dzīves nosacījumi, kuri turpmāk jāievēro Stīvam Hāgenam. Nevienam no klātesošajiem neienāca prātā, ka Stīvs, paceldams dūri, nemēģināja ar to iezvelt noziedzniekam, bet gan iegāzt sev, jo arestētā acīs viņš bija kaut ko samanījis no savas pagātnes. Tagad tai viņš bija metis izaicinājumu.

Stīvs redzēja ceļa beigas un, lai atgrieztos ikdienā, varēja droši palūkoties visapkārt. Viņa skatiens pārslīdēja izbrīna pārņemtajiem ļaudīm leitnanta kabinetā un tūliņ sekoja atziņa.

— Padarīts! — Stīvs sacīja un pavērsās pret Marri. — Es jums pateicos, leitnanti

Ja kādam ir jautājumi, Stīvs Hāgens ir gatavs godīgi atbildēt. Nekas vairs nevar izmainīt viņa dzīvi. Un viņa Nensija vīri'šķīģi ir pratusi aizstāvēt savu godu.

Content

Simenons Žoržs Apkaunotā un viņas vīrs